Drsný spasitel

Miroslav Žamboch

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Století válek mezi lidmi a bytostmi z Druhé strany reality změnilo svět. Možná je to jen zvláštní muž bez paměti, možná démon, netvor s okem nadaným vlastní zlověstnou inteligencí, který hledá odpověď na otázku, kdo vlastně je. Ve světě, kde jsou lidé jen trpěnými hosty, chovným dobytkem k ukojení chutí věčně hladových stvůr, jsou někdy zapotřebí i silnější zbraně, než je brokovnice nebo granátomet…Poutník hledající pravdu, vlastní minulost a svou ukradenou duši se nezastaví před ničím. Konec lidstva se blíží a on je ten, kdo apokalypse otevírá cestu. Zabránit jí může jen tvor zrozený z utrpení - Drsný spasitel.

Miroslav

Žamboch

DRSNÝ

SPASITEL

Miroslav Žamboch

Drsný spasitel

Copyright © Miroslav Žamboch, 2007

Illustrations © Lubomír Kupčík, 2007

Cover © Lubomír Kupčík, 2007

© TRITON, 2007

ISBN 978-80-7254-964-1

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Dřevěná Škvíra

Jezdec z neznáma

Nevím, kdy to lidé podělali úplně, ale myslím, že pohár přetekl, když ukřižovali Krista. Myslím podruhé.

Ta vesnice vypadala, jako by nad ní někdo mávl ohnivými křídly. Podle spečených střešních tašek to musela být zatraceně žhavá křídla, žhavější než běžný pekelný oheň. Z některých zdí zbyly jen natavené pahrbky, některé odolaly lépe a tvářily se, že ještě pár let vydrží. Jenomže nepřirozeně zelené rostlinstvo s kořeny zabarvenými do modra se prodíralo každou spárou, drolilo maltu a nadzdvihovalo dlažbu ulic.

Kdysi si lidé uvědomovali, že kromě našeho světa je tu ještě jeden, skrytý pod povrchem. A když už vítězové svrhli modly a oltáře poražených, nikdy neopomněli vztyčit své vlastní, aby byli chráněni.

Navedl jsem Micumu do širokého průchodu mezi dvěma největšími stavbami. Kostel a dům nejbohatšího měšťana? Nebo hotel a benzínová stanice? Z ruin to už poznat nešlo. Kobyla udělala pár kroků a zavětřila. Nenutil jsem ji a místo toho jsem se ještě jednou pořádně rozhlédl. Micuma byla jedním z posledních biobotů, které Mitsubishi vyrobila. Kromě fyzických schopností, jimiž předčila každého živého koně, schopností regenerace a odolnosti vůči poškození v sobě měla zabudovanou interaktivní databanku Chico. Občas jsem měl pocit, že to není jen počítač, s kým se radím, ale skutečná bytost. To byl ale nesmysl. Umělé inteligence se přestaly vyrábět ještě před Krachem. A ty, co dodnes existovaly, nesloužily lidem, ale sledovaly vlastní cíle.

Ani na druhý pohled se mi na tomhle opuštěném zbořeništi nezdálo nic divného a vzhledem k tomu, jak bytelně byly domy kdysi zbudovány, jsem měl dvojnásobnou chuť prozkoumat jejich sklepení. Tam mohlo zbýt leccos užitečného, co by se dalo zpeněžit nebo vyměnit.

Micuma frkla a podívala se vlevo. Napodobil jsem ji a spatřil to – kostlivce opírajícího se o zuhelnatělý sloup, který byl kdysi stromem. Kostlivců jsem viděl spousty a většinou mě nijak nezajímali. Tenhle byl podivný tím, že přestože na něm nezbyla unce masa, kosti držely u sebe, jako by stále vězely v kloubních pouzdrech, a jeho prázdné oční důlky se dívaly přímo na mě.

Když lidé začali zabíjet malé pohanské bohy nebo i velké bohy přírodních národů, zůstávalo vše v pořádku. Bůh z kříže nad nimi držel ochrannou ruku a dbal na to, aby skryté zůstávalo skryté. Víc než dva tisíce let se nic zvláštního nedělo a lidé zapomněli na noční děsy, krvavá obětování i hrůzu z nepoznaného a pak ještě větší z poznaného. Tahle idyla se však stala minulostí.

Sáhl jsem do sedelní brašny a vytáhl malý dalekohled. Na boku bylo vyražené logo a název výrobce Zeiss. Když se člověk podíval na čočky, po celé ploše je pokrýval vyrytý hákový kříž, který měl na každém ostnu zavěšenu jednu šklebící se lebku. Zvláštní bylo, že pokud člověk přiložil přístroj k očím správným koncem, žádné kříže neviděl, zato spatřil spoustu jiných věcí.

Váhal jsem jen chvíli. Použít tuhle bestiální věc bylo pořád lepší než probudit druhou část mého já. Odhrnul jsem si z čela kápi a podíval se skrz přístroj. Jako pokaždé jsem sebou škubl.

Tentokrát se spokojil s kouskem masa z mého předloktí – jsou i choulostivější místa. Zatímco mi z rány vytékala hustá černá krev, zorné pole se rozjasňovalo a zaostřovalo.

Kostlivec byl zahalen chuchvalci modrošedých vláken připomínajících plesnivou cukrovou vatu. Cukrovou vatu? Ten příměr mě zarazil. Netušil jsem, z které části mého podvědomí se vynořil, ale dál jsem tomu nevěnoval pozornost a soustředil se na pozorování. Nechtěl jsem přístroj vyrobený nějakým Zeissem, spolupracujícím s démony, krmit dalším kouskem svého těla.

Od mrtvého se chmýřím opletená vlákna táhla k budovám, které se zdály prázdné. Pak dalekohled opět přeostřil a rozbitá okna se vyplnila změtí pavučinovitých vláken a za nimi v hlubině domu žhnulo zlověstné karmínové světlo. Pak bez mého přičinění dalekohled opět přesunul zorné pole a ukázal mi mušelínově nadýchaný závoj vlnící se ve větru jen kousek před Micumou.

Odrhl jsem ho od očí a téměř pocítil zlost ducha ukrytého v přístroji, že nedostal příležitost k dalšímu soustu. Ať byl Zeiss kdokoliv, jeho nástroje fungovaly precizně a nebraly si víc, než stálo v manuálu.

Nadlehčil jsem se v sedle, zatáhl za uzdu a Micuma se poslušně na pětníku otočila. Měl jsem pocit, že i teď před sebou vidím náznak slabého závoje, ale jiná cesta zpět nebyla. Pobídl jsem koně, předklonil se kupředu a vyrazil. Bylo to jako zásah bičem z rozžhaveného olova, půlku tváře jsem měl samou krev.

Samozřejmě tu citlivější, lidštější.

Zastavil jsem se o patnáct kroků dál a ohlédl se. Kostlivec mě opět zamyšleně pozoroval prázdnými očními důlky. Možná vypadal zlověstně, ale mě varoval, napadlo mě. Náhoda?

Jako by splnil úkol – dávno mrtvé tělo se najednou rozsypalo na kusy. Ta bestie byla chytrá a telepatická. Okamžik jsem váhal, zda nemám umístit před první budovy varování, ale nakonec jsem to neudělal.

Tohle byl svět, ve kterém se o sebe musí každý postarat sám.

Zpočátku mi bylo divné, z čeho je stvůra usídlená ve vesnici živá, ale pak jsem si uvědomil, že stezka, úzká a občas tak krkolomná, že jsem musel ze sedla, je pravidelně prošlapávaná.

Pravidelně, ne příliš často, ale ani příliš zřídka. Objevoval jsem známky obnovovaných tábořišť, sem tam otisk stopy. Žádné další pozůstatky, zbytky, výkaly, odpady, nic takového. To znamenalo, že ti, co tuhle cestu využívají, jsou zkušení. Jakékoliv pozůstatky lidské přítomnosti lákaly JE.

Až stvůra doroste a zmoudří natolik, aby dosáhla až ke stezce, přestanou tudy lidé chodit úplně a cesta zanikne. To byl osud všech stezek na periferii obydleného světa. Pozvolný a neodvratný.

Ve městě se vše odehrávalo rychleji.

K Dřevěné Škvíře jsem dorazil za tři dny. Bylo to divné jméno pro městečko, ale existují i horší. Pole v okolí byla obdělaná, na mezích mezi nimi oltáříčky bohům, ve které jejich majitelé věřili.

U jednoho z větších lánů jsem spatřil elektrický traktor s přívěsem a nádrží opatřenou rozstřikovačem. Podle nakreslené oranžové lebky s pitomým úsměvem nebyla kapalina uvnitř příliš zdravá.

Jenomže pokud chce člověk ochránit úrodu před nákazou totemového Boly, Pána nemocí, a nemá zastání u žádného z bohů nebo aspoň démonů, nemůže se spoléhat na šafrán s lékořicí.

Opatrně jsem pokračoval v cestě a dával si pozor na nástrahy.

Bylo jich požehnaně. Samostříly, nášlapné miny, vykopané jámy s číhajícími kůly. Dřevěná palisáda města v dáli postupně rostla, až jsem nakonec stál před otevřenou bránou. Tvořila ji deska z nějakého houževnatého plastu klouzající v úzkém kolejišti. Pohyb obstarávaly dva věčné akumulátorové agregáty. Jeden měl popraskaný kolektor starostlivě slepený úzkou průhlednou páskou.

Vstup hlídala dvojice ozbrojenců na zemi a další dva na dřevěných věžích postavených těsně za branou hned u cesty.

Dal jsem si pozor, aby mi kápě spadala hluboko do čela a zakrývala polovinu tváře. Stejně tak jsem si dával pozor, aby mi z levé paže nebylo vidět víc, než ruku v rukavici.

Ozbrojenci, jeden jako druhý přepásáni křížem řemením s náboji, si mě nedůvěřivě měřili. Dva měli navíc za pasem krátké, na konci lehce rozšířené meče.

Nasál jsem vzduch. Z dálky vypadala Dřevěná Škvíra jako docela hezké městečko, zblízka páchla jako dort, v jehož nitru se hemží švábi. Zavětřil jsem ještě jednou. A těch švábů je stále víc a za chvíli vylezou ven. Jenomže já nebyl citlivka a takové havěti jsem se nebál. Ani škorpiónů.

„Co jsi zač a co chceš? Neznáme tě,“ zeptal se mě muž se zkrácenou brokovnicí. Držel ji s pažbou opřenou o biceps a ztrojenou hlavní na mě mířil. Nebyla to opakovačka, podle zpracování šlo o místní výrobu.

„Jsem obchodník,“ odpověděl jsem. „Nakupuji a prodávám.“

„To by mohl říct každý, ukaž nějaké zboží!“ nestačilo mu to.

Byli obezřetnější než obvykle. Nebo chamtivější. Ke střelci s brokovnicí přistoupil jeho kumpán, něco mu pošeptal a jeho pohled přitom sklouzl na Micumu. Ano, jen ona samotná měla větší cenu než celé tohle ubohé městečko na periferii lidského osídlení. Z věží si mě stále lhostejně prohlížela temná ústí hlavní dvou velkorážných kulometů. Oči mužů za nimi nebyly o nic vstřícnější.

„Můžeš dovnitř,“ rozhodl muž s brokovnicí.

Sklonil jsem hlavu.

Mohl si to vykládat jako gesto vděku a pokory. Nechtěl jsem, aby mi viděl pod kápi, dokud nebudu uvnitř.

Jel jsem, co noha nohu mine, mrazení v zádech z dvou dychtivých kulometčíků nepominulo, dokud jsem se neztratil v pouličním ruchu.

Prošel jsem Dřevěnou Škvíru od jednoho konce na druhý a pak zase zpátky. Bývalá vesnice, která si činila ambice stát se něčím víc. Jenomže maso přitahuje mouchy a to znamená, že někde pod povrchem se ukrývají tlustí bílí červi. Pravda, na kterou bych vsadil, jen jsem netušil, odkud ji znám.

Pro mě to vypadalo jako dobré místo – zdálo se, že lidé neživoří a něco z toho, co jsem přivážel, by se jim mohlo hodit.

Zajel jsem na tržiště, které se během mého bloumání ulicemi stačilo zaplnit, a našel volný plac vedle prodavačů vypadajících dostatečně chudě a ušlápnutě na to, aby proti mé přítomnosti neprotestovali. Rozbalil jsem trojnožku, do desky povalující se opodál zatloukl pár hřebíků a zavěsil na ně své zboží. Pak jsem svou výkladní skříň umístil na trojnožku, postavil se opodál, díval se a čekal.

Muž nalevo prodával melouny. Vypadaly zdravě a šťavnatě; ty, které rostly nejblíže hranicím jeho chráněného pozemku, naleštil, aby vypadaly co nejlépe. Cítil jsem z nich pach malých obyvatel divočiny. Nekáleli však na jeho výpěstky příliš často, takže prodával docela slušnou, jen mírně jedovatou kvalitu. Babizna po mé pravé ruce nabízela sušené byliny. Mezi nimi jsem poznal pár nebezpečných kousků, o kterých jsem neměl tušení, jak se k nim mohla dostat. Rozhodl jsem se, že pokud utržím dost, něco od ní koupím. Třeba modrý koniklec. Rostl na starých obětištích a pomáhal…

Všiml jsem si, že mě úkosem pozoruje malý kluk. Deset jedenáct let, malý a hubený, ale ne podvyživený. Prošel kolem mě pár, muž se ženou, on ve starších kalhotách s pečlivě nažehlenými puky, ona zachumlaná do zánovního kabátu. Věnovali mi letmý pohled, pak si rychle prohlédli zboží a šli dál. Měl jsem pocit, že se vrátí. Kluk se mezitím přesunul do druhé řady stánků šikmo za má záda. Musel bych se otočit, abych ho viděl – pokud by mé zorné pole bylo stejně široké jako u člověka.

Pár se vrátil. Tvářili se, že si prohlíží nezničitelné a věčně jdoucí hodinky, které jsem vytáhl z jedné městské krypty. Nestály za tu návštěvu. Myslím ty hodinky. Ve skutečnosti si však prohlíželi plastikové pouzdro s nápisem Antikoncepční kapsle –snadná instalace, dlouhá účinnost. Něco si špitali a po očku se rozhlíželi, zda je nikdo nepozoruje.

Tuhle věcičku jsem mezi mnoha jinými získal z nemocnice zapomenuté v džungli. Nebylo to úplně jednoduché, ale celkově se tenkrát návštěva oblasti ovládané vychytralými pavoukovci vyplatila.

„Je to funkční?“ zeptal se mě nervózně muž.

„Na zadní straně je rok výroby, účinnost a podobné věci,“

chválil jsem své zboží.

„A návod k použití, zobrazí se v polarizovaném světle.“

Podívali se na mě nechápavě.

„V měsíčním světle,“ doplnil jsem.

Chápavě přikývl, i když asi netušil, o co přesně tu jde.

„Kolik stojí?“ špitla žena.

Pořád se nervózně rozhlíželi. Kluka jsem nikde neviděl, musel jsem ho mít někde za zády v mrtvém úhlu.

„Šest set,“ odpověděl jsem.

Zbledla, otočila kazetu v prstech a udělala pohyb, jako by ji chtěla okamžitě vrátit na místo. Její partner ji však chytil za loket.

„Balení je neporušené. Pochází z let před Krachem,“ upozornil jsem je.

To byla poslední kapka, která převážila.

„Vyhledám vás s penězi,“ rozhodl se.

Přikývl jsem, trochu pobledlá žena mi položila kazetu do dlaně, zavěsila se do svého partnera a nervózně odešli.

Zaznělo suché cvak, až v poslední chvíli jsem vůlí sevření změkčil. Pokud bych nepotlačil automatický impuls, přeštípl bych klukovi paži v polovině předloktí.

Zůstal stát ochromený zděšením. I když jsem měl oblečenou silnou rukavici, musel ve stisku vycítit něco nepřirozeného.

Okamžik jsme se dívali jeden druhému do očí.

„Víš, co se dělá zlodějům?“ zeptal jsem se.

„Sekají se jim ruce,“ odpověděl a snažil se přitom nezajíkat.

Ne všude se zlodějům sekaly ruce. Místní právo bylo pěkně drsné.

„Obtěžuje vás ten kluk… pane? Nebo se vás dokonce pokusil okrást?“

Pomalu jsem se otočil a ocitl se tváří v tvář mohutnému muži v kostkované košili, přepásané dvojicí nábojových pásů, na řemeni nesl dvě zbraně; automatickou pistoli a revolver. Dokonale opracovaný a ošetřovaný povrch zbraní se i ve světle pošmourného dne stříbrně leskl. Zřejmě místní Pan Zákon a pořádek.

„Ne,“ odpověděl jsem mu a dával si pozor, abych pod svým pláštěm zůstával stále stejně shrbený a kápě mi stínila tvář.

„Jsem tu nový a neznám ceny. Tak jsem se domluvil, že mi tady,“ střelil jsem ke klukovi tázavým pohledem.

„Timothy,“ zareagoval bezchybně.

„…tady Timothy za provizi zajistí slušné ubytování.

Samozřejmě i místo, kde se dobře vaří.“

Vtiskl jsem klukovi do dlaně čtvrťák a ukázal mu, ať sebou mrskne. Pan Zákon a pořádek se zatvářil nespokojeně, ale neřekl nic. Možná jsem nevypadal úplně jako ze škatulky, ale návštěvníků, kteří platí tvrdou měnou, není nikdy dost.

„Proč jste tady?“ zeptal se mě.

Pokrčil jsem rameny a dal si pozor, aby gesto vypadalo přirozeně – aby se obě ramena pohnula nahoru i dolů současně.

„Nakupuju a prodávám,“ kývl jsem směrem k svému výkladnímu oknu a prodejnímu pultu zároveň.

Pan Zákon a pořádek začal zkoumat mou nabídku a najednou se mu v pravém oku zatřpytila hvězda – nebo záměrný kříž. To když si všiml dvou půltuctů revolverových nábojů v klipsnách –rychlonabíjecích, které umožňovaly zacvaknout je do bubínku všechny současně jediným pohybem. Na světě jsou milióny tun nábojů ráže osmatřicet, devět milimetrů nebo nejoblíbenějších pětačtyřicítek. Tohle byly speciální hračky ráže půl palce. Jen blázen by používal zbraň, do které je střelivo stejně vzácné jako voda na poušti. Pan Zákon a pořádek zřejmě blázen byl. Sáhl po klipsně, prohlédl si náboj po náboji a pak vytáhl z levého pouzdra revolver. Předpokládal jsem, že to bude Smith and Wesson. V

téhle ráži jsem neznal jiný předkrachový kvér obdobného typu.

Pan Zákon a pořádek vyhazovákem vyklepl vlastní munici do dlaně a rutinním způsobem tam namáčkl mé střely. Vklouzly do komor jako namazané olejem. Všiml jsem si, že na hlavni nebyla vyvedena značka výrobce ani kalibr, ale prostým, trochu neuspořádaným rukopisem napsané jméno: Jesus Christ.

V prvním století po tom, co začalo jít všechno do hajzlu, někteří lidé věřili, že když se budou modlit ke starým bohům, ti je opět začnou chránit. Mýlili se. Jiní věřili, že pokud jim zasvětí své zbraně, zlepší se jejich účinek. To už fungovalo lépe. Tvůrce zbraně, fanaticky věřící ve svého boha, do nich občas dokázal vložit nekonečně malou část jeho nadpřirozené podstaty.

„Kolik za to chcete?“ vyrušil mě z myšlenek Pan Zákon a pořádek.

Násilím jsem odvrátil pohled od jména na šestipalcové hlavni velkého revolveru.

„Sedmdesát za komplet. Jestli chcete náboj zvlášť, je po šestnácti.“

Kupodivu nesmlouval.

„Timothy vám určitě zamluví pokoj u Bzecké, má dobrou pověst i ceny. Ale neprodává žádný alkohol. Asi se později uvidíme v baru,“ rozloučil se.

Přikývl jsem a přitom jsem nedokázal přestat myslet na tu zbraň. Po tom, co ho podruhé přibili na kříž, se J. C. stal nevypočitatelným. Neměl oblíbence, nedalo se na něho spoléhat.

Jen největší zoufalci a hazardéři mohli používat zbraň signovanou jeho jménem. A kdo ji mohl vytvořit – to už zůstávalo mimo mou představivost.

Začal jsem zboží schovávat. I kdybych antikoncepční preparát neprodal, vydělal jsem zde víc, než jsem čekal. Místní šerif byl blázen do nebezpečných hraček a mně se to shodou okolností vyplatilo.

V Dřevěné Škvíře, nacházející se na samotném okraji periferie, jsem tak dobrou hospodu nečekal. Prostor osvětlovaly dvě silné plynové lampy, barový pult se leskl pečlivě vycíděným kovem a vrcholem techniky byl obrněně vyhlížející jukebox. Ten sice nehrál, ale u piána v rohu seděl hubený chlapík a s téměř uměleckým nadšením se probíral klávesami.

Bez ptaní jsem se vmáčkl k pultu a objednal si pivo. Šlo to snadno, stačilo se přestat krčit a narovnat se do části mé skutečné výšky. Pivo bylo dobré a sklenice čisté. Možná jsem opravdu našel poslední výspu civilizace, místo, kde se slušným lidem dobře žije.

Jen mi k tomu neseděl ten pach švábů těsně pod lahodně vyhlížející krustou nadýchaného dortu. No – nebyl to můj dort.

Druhý půllitr jsem si vychutnával a opájel se říznou hořkostí na jazyku. Vsadil bych se, že pivo jsem měl rád i před tím. Vzbuzoval jsem pozornost jako každý cizinec, ale nikdo nebyl tak dychtivý novinek z okolního světa, aby se nedal odradit kápí, spadající mi do obličeje, výškou… a pověstí doprovázející každého ozbrojeného cizince. Ta se v takovýchhle městečkách rozšíří stejně rychle jako nový druh infekce.

Na jedné straně barpultu se ve společnosti mužů, kteří si užívali alkoholovou špičku, hlasitě smály dvě profesionálky. Poměrně decentní, ale ne natolik, aby si je někdo spletl s normální ženou.

Opravdu, objevil jsem ostrov civilizace uprostřed pustiny.

Chlapík, o něco podnapilejší než ostatní, zlobně bouchl pěstí do stolu.

„Nelíbí se mi to a přísahám, že to tak nenechám,“ pronesl hlasitě.

Kdyby jeho tři společníci trochu polekaně nezmlkli, považoval bych ho za obyčejného chvástala.

„Šerif ani ten přivandrovalec Smarfi nám nebudou přikazovat, co máme a co nemáme dělat!“

Tentokrát jeho slova vyvolala všeobecný šum a několik souhlasných přikývnutí z různých míst sálu. Spolustolovníci se svého rozkuráženého partnera naopak snažili mírnit.

Všiml jsem si, že je dobře oblečený, má košili, která se nemusela žehlit, a přesto vypadala jako vystřižená z časopisů, které se ještě pořád daly najít ve starých skladištích. Taky boty měl dobré, hodně dobré. Očividně nepatřil mezi chudáky, spíš naopak.

„Pivo!“ poručil si a zvedl se od stolu. „Poslední, zítra bude důležitý den.“

Barman bleskově vyplnil jeho požadavek, muž se zhluboka napil. Když byl v polovině, ucítil jsem palčivý pocit někde za čelem – nervová indukce. Něco takového jsem tady nečekal, rukou, ve které jsem nedržel půllitr, jsem rozhrnul plášť a sáhl po zbrani. Pak přišel dozvuk a došlo mi, že já nebyl cílem volního ataku. Někdo označuje nervovou indukci za kouzlo, já ne.

Skutečnou magii cítím jinak.

Otočil jsem se k chlapíkovi v dobrém oblečení. Ztuhl, odložil korbel, levou rukou se chytil za hrudník. Přesně tam, kde je srdce, ne kde si lidé myslí, že je srdce. Ještě dokázal říct slovo Nemůžu, podlomila se mu kolena a přepadl dopředu na zem. Mrtvý. Poznám to.

Lidé poděšeně vstávali ze svých míst a hrnuli se k němu.

„Otrávili ho, otrávili ho!“ vykřikl jeden z jeho společníků.

„Kdo?“ ozvalo se ze dveří.

Stál v nich Pan Zákon a pořádek, palce zaháknuté za kapsy kalhot. Díval se na muže, který tvrdil, že jeho společníka otrávili.

„Ne-nevím!“

„Byl tady celé odpoledne, a pokud vím, jenom pil,“ prohodil někdo.

Pan Zákon a pořádek přistoupil ke stolu a zvedl opuštěný půllitr.

„Tohle bylo jeho?“ zeptal se.

Odpovědělo mu jen několikanásobné přikývnutí.

Vnímal jsem to jako cinknutí. Výstraha starého zbrojního systému po zaměření nepřátelským laserovým paprskem nebo varování amuletu, když se na vás podívá Bůh smrti z dálky.

Zdánlivě jsem upíral pohled stále stejným směrem, ale ve skutečnosti jsem se snažil prohlédnout skrz okno z vlnitého skla.

Stál tam někdo téměř stejně vysoký jako já a možná ještě o něco pohublejší. Prohlížel si mě. To znamenalo, že přes mizerné okno vidí lépe než já. Ozvěna nervové indukce mi opět nakrátko zaplála za čelem.

Soustředil jsem se zpět na šerifa.

Prohlížel si půllitr, obezřele k němu čichal, pak se lehce napil, poválel lok na jazyku a spolkl ho.

„To pivo je dobré,“ řekl nakonec a dopil sklenici.

Několik lidí nervózně vzdechlo, barman mezi nimi. Vrzly dveře. Přemýšlel jsem, jak to, že jsem ten zvuk neslyšel před chvílí. Neotáčel jsem se a čekal.

Vešel vysoký hubený muž v dlouhém kožáku. Kabát měl vycpaná ramena a díky tomu nevypadal tak vychrtlý jako ve skutečnosti. Bílé vlasy mu zdobil krvavě červený pruh splývající z temene. Emanovalo z něj něco, z čeho se mi dělalo špatně. Lidé před ním spěšně ustupovali, najednou měl kolem sebe volný prostor. Báli se ho ještě víc, než Pana Zákon a pořádek.

Poklekl k mrtvému a přitom jsem spatřil jeho tvář. Byla tak vyhublá, jak jsem si představoval, jedno oko lidské, druhé implantát z dílny Ericha Lense. Věděl jsem to přesně, protože jsem jednu dobu doufal, že ze stejné dílny pochází i mé druhé oko.

Bohužel to nebyla pravda.

„Je mrtvý,“ zkonstatoval hubeňour. „Odkrvené rty, modré prsty.

Infarkt. Varoval jsem ho, že to s rozčilováním nemá přehánět.

Uvědomte příbuzné. Pohřeb bude zítra, nepotřebujeme tu žádnou nákazu.“

Pak se zvedl a upřel pohled na mě a na mou ruku v rukavici.

„Ani žádné sešívané zpotvořence bůhvíodkud.“

Netušil jsem, co je zač. Šířil okolo sebe podobný chlad jako upíři nebo vampíři. Možná to však byl jen člověk, který s nimi bojoval a dostal se do příliš těsného kontaktu. To pak změní každého. Ale bohů bych se na jeho místě určitě nedovolával.

Napřímil jsem se a zaklonil hlavu, aby mi kápě sklouzla dozadu.

Pokud před chvílí lidé podvědomě ustupovali ke stolům, teď se namačkali podél stěn a sál se náhle zdál prázdný. Mám hlavu jako koleno, na temeni trochu příliš hranatou, jako by ji někdo neuměle svařoval, ústa křivá, vytvořená ze dvou různých půlek a bradu ukradnutou býčímu mutantovi. Ale nejhorší je oko. Fasetové oko v teleskopickém tubusu ze slizce vyhlížející hmoty. Připomíná biologickou tkáň, ale rozříznout nejde a při poškození roní slzy žíraviny, která zničí každý materiál, včetně mé vlastní kůže.

Mockrát jsem se ho zkoušel zbavit, ale nikdy se mi to nepodařilo.

Dal bych všechno za to, abych ho neměl, včetně části mozku, která k němu přísluší. A to i přesto, že mi občas ukazuje věci, bez jejichž znalostí bych nepřežil.

Hubeňour překvapeně zmlkl, jistým způsobem jsme si byli podobní – predátoři navlečení do lidského přestrojení. Jeho váhání však trvalo jen okamžik, emblém železné bohyně milosrdenství, který jsem nosil na hrudi, začal žhnout, jak odolával náporu kouzla tak rafinovaného, že jsem ho nedokázal rozpoznat.

„Zastav to,“ řekl jsem a vytáhl z pod kabátu Margaret.

Margaret byla původně velkorážná semiautomatická brokovnice s hlavní vyrobenou z protiletadlového kanónu, zásobníkem na sedm nábojů a kolimátorovým zaměřovačem. Klasickou pažbu s rtuťovým kompenzátorem jsem vyměnil za obyčejnou pistolovou, pro mě zbytečná mířidla odstranil, hlaveň upiloval, zvětšil komoru a celý mechanismus nechal upravit. Do zásobníku se teď vešly jen čtyři náboje, ale byly to náboje, které jsem si připravoval sám. Od prachové nálože až po sekané železo, jímž jsem je většinou plnil.

Pan Zákon a pořádek hned pochopil, čím na jeho partnera mířím, a jen varovně zavrtěl hlavou.

„To je nedorozumění,“ řekl.

Namáčkl jsem spoušť – amulet bohyně okamžitě přestal sálat žárem.

„Možná jo,“ odpověděl jsem a napil se. Margaret dál mířila na Čaroděje. Mé zlé Oko mi detailně ukazovalo bod palec nalevo od prsní kosti, kam jsem mířil. Nepohnul se o víc než tisícinu milimetru.

„Omlouvám se,“ řekl Čaroděj a vykouzlil na tváři úsměv kostlivce. „V poslední době jsme měli problémy s cizinci. Muži u brány si nedali pozor, koho pouští dovnitř.“

„Je to obchodník se slušným zbožím, poctivý chlap, i když má oční protézu,“ ocenil mě smířlivě Pan Zákon a pořádek a poklepal mi na rameno.

„Je to tak, obchoduji,“ potvrdil jsem a schoval Margaret.

Okamžik jsem uvažoval, zda mám Ruku nechat pod kabátem, ale nakonec jsem ji vytáhl. Vypadalo to, že teď už jsme všichni kamarádi. Není svět báječné místo?

„Pane! Pane! Mám váš pokoj a večeři pro vás! Už se podává a stará Bzecká říká, že ať jste, kdo jste, její pečeni musíte jíst teplou, jinak uvidíte,“ vřítil se do sálu Timothy.

Stará Bzecká měla správný přístup k životu.

„Omluvíte mě, pánové,“ konstatoval jsem, otočil se a vyšel ze dveří za Timothym.

Přitom jsem si nedokázal odpustit pohled k dvěma profesionálním ženám u baru. S instinktem vlastním jen příslušnicím jejich řemesla vycítily, co se skrývá pod mým ještě akceptovatelným zevnějškem, a při mém chtivém pohledu se jim ve tvářích zrcadlil hnus. Nezbylo ze mě moc z člověka, ale některé touhy mám stejné. A možná o to silnější.

Večeře byla skvělá, nejlepší za – za dobu, kterou jsem si pamatoval. Pokoj pohodlný a útulný. Už jsem se chtěl natáhnout do postele, když se ozvala Micuma. Bylo to jen krátké telepatické spojení: Přijď. Složitějších kontaktů bohužel nebyla schopná.

Nechtělo se mi, ale poslušně jsem zamířil do stáje. Nevzal jsem si žádnou zbraň. Pokud by to bylo nutné, bylo by varování důraznější.

Ve stáji u světla zlodějské lampy postávali dva muži. Jeden starší a ramenatý, druhý menší s rukama, které udržely pero – nebo peněženky jeho bližních. Při mém příchodu nezpanikařili.

„Jen si tu krasavici prohlížíme, pane,“ řekl ten starší místo pozdravu.

Neptal jsem se, proč se na ni dívají v potemnělé stáji o samotě.

Místo toho jsem zkontroloval, zda má Micuma dost žrádla, do vody přidal pár kapek roztoku s chemikáliemi nutnými pro kalibraci jejího metabolismu. Už několikrát mě varovala, když ji někdo chtěl ukrást. Zvláštní bylo, že majitele, kterému jsem ji ukradl já, nikoliv.

„Je to Mitsubishi, že jo? Poslední nesmrtelný model, že jo?“

chtěl vědět větší chlápek.

Asi ji chtěl ukrást, ale nadšený z ní byl doopravdy.

„Jo, to je. Bohužel už je ale neplodná,“ prozradil jsem, abych zchladil jejich nadšení. „Už třikrát se mi ji pokusili ukradnout,“

dodal jsem.

Chtěli se zeptat, co se stalo se zloději, ale nenašli odvahu.

„Bylo by dobré, kdyby to zase někdo zkusil. Na kabátě už mám zase pár prodřených míst,“ prohodil jsem přes rameno a otočil se ke dveřím ze stáje.

„Co tím myslel?“ zaslechl jsem, než jsem za sebou zavřel dveře.

„Má kožený kabát,“ vysvětlil mu muž s útlýma rukama.

Přesně tak. Existoval jednoduchý, na magii postavený způsob, jak dokonale naimpregnovat lidskou kůži. S vepřovicí to bohužel tak snadno nešlo.

Brzo po ránu jsem se vydal za nákupy. Potřeboval jsem pár drobností, potom kvalitní bezdýmný střelný prach a místnímu mechanikovi zadat výrobu nábojnic do Greysona. Už mi zbývaly jen čtyři. Měl jsem rád alespoň jeden plný zásobník. Při pochůzkách mě odchytil mladý muž, se kterým jsem se potkal na trhu, a odkoupil antikoncepční preparát. Pokud jsem věděl, byla jeho součástí i medikamentace dodávající tělu dostatek stopových látek a těch nejkritičtějších vitamínů. Pokud s tou ženou chtěl zůstat dlouho, nemohl peníze investovat lépe.

Odpoledne jsem se přidal k zevlounům, kteří pozorovali pohřební průvod vypravující se z města. Včera jsem vzteklouna odhadl dobře. Patřil k části místní honorace a průvod se zřejmě stal příležitostí k manifestaci, kdo na čí straně stojí. Pan Zákon a pořádek ani Čaroděj v něm nejeli.

„Nepojedete se taky podívat? Budou ho ukládat do hrobky Valinských! Prej je celá vyzdobená zlatem,“ vydechl nadšeně Timothy, když mě konečně objevil.

„Valinského hrobka,“ převaloval jsem pomalu na jazyku. Bylo dobrým zvykem, že se do hrobek po krachu neukládalo jen zlato, ale zásoby, zařízení, která vydržela dlouhá desetiletí a občas i staletí, databanky. Později se tam přidávaly knihy zaříkání a kouzel psané lidmi i stroji, v horších případech šílenstvím postiženými lidmi nebo stroji.

Pohlédl jsem do slunce a zíral jsem do něj tak dlouho, až mě lidské oko začalo bolet, potom jsem se otočil zpět k průvodu. Muži v sedlech i na kozlících měli za pasem zbraně, z plně obsazených vozů čněly lesknoucí se hlavně pušek i samopalů. A nad tím vším se vznášela nezřetelná skvrna. Ve chvíli, kdy jsem si uvědomil její existenci, se zformovala do tvaru lidské lebky a zmizela. Měl jsem pocit, že předtím se na mě krátce ušklíbla, ale mohlo to být jen zdání. Nedokázal jsem rozpoznat, který z menších Bohů smrti se o pohřební průvod zajímal. Mohl to být jen doprovod nebožtíka. A nebo také ne.

„Ne, nepojedu se podívat,“ odpověděl jsem. „A ty také ne, pokud si chceš vydělat další čtvrťák.“

Žena v šedých šatech s plédem přes ramena se ke mně na moment otočila a pak se opět věnovala podívané.

„Za co?“ chtěl vědět Timothy.

Zadal jsem mu pár pochůzek, které budu muset později stejně zkontrolovat a z větší části obstarat sám, a vrátil se do svého pokoje. Začínalo být vedro a já neměl vedro rád.

Ve chvíli, kdy jsem v dílně místního nejlepšího mechanika a tak trochu chlápka, který od každého řemesla uměl něco, kontroloval objednané dílo, se odněkud z kopců ozvala série výstřelů. Vzápětí přerostly v intenzivní, ale krátkou kakofonii války, a pak se opět rozhostilo ticho.

Mechanik na můj tázavý pohled neřekl nic a podal mi poslední nábojnici se zalisovanou zápalkou. Právě se zápalkami byl při používání vysoce výkonného střelného prachu problém. Obyčejné ho prostě nezapálily.

„Bylo to z kopců, tam co je hřbitov,“ řekl nakonec.

Chápavě jsem přikývl.

„Kdyby se šerif a jeho muži nedrželi ve městě, řekl bych, že si to nakonec rozhodli vyříkat s Nabudovci tváří v tvář, ale takhle…“

pokrčil rameny. „Uvidíme, až se vrátí.“

Mechanikovi bylo přes šedesát a mocenské pletichy dvou klik zápasících o vládu nad městečkem ho nezajímaly.

Rozhlédl jsem se po dílně a bednách se šrotem, zda nenajdu něco, co bych za pár drobných mohl koupit místo broků.

„Tam vzadu je pár starých dělostřeleckých granátů. Pokud si je rozbijete venku na kovadlině, jsou vaše,“ řekl bez dalšího zájmu.

Přikývl jsem a vydal se naznačeným směrem. Pochopil jsem, co myslel slovem starých. Pocházely z dob, kdy lidé používali do střel ochuzený uran. Byl těžší než ocel a tvrdší než olovo.

Pracoval jsem s velkým kladivem až do pozdního odpoledne, když mě vyrušily výkřiky z ulice. Otřel jsem si z čela pot a šel se podívat.

Pohřební průvod se vracel. Už ne na vozech s lesknoucími se zbraněmi a zarputilými obličeji. Bylo to jen pár ubožáků, zraněných lidí, kteří spasili holé životy. Někteří měli prázdné tváře, jako by je prožitá hrůza zbavila rozumu.

„Kraboši, kraboši se přesídlili na hřbitov!“ slyšel jsem jednoho.

„Čekali v hrobce!“

„Zabili skoro všechny!“

Z jediného vozu, který se vrátil, spadlo torzo mrtvoly. Zvědavě jsem udělal krok vpřed, abych se podíval. Toho muže něco přepůlilo čistým řezem – ostřím lepším než diamantová pila. Tkáň měla charakteristickou barvu, kterou živé maso získá při kontaktu s modifikovaným chitinem. Modifikovaný chitin byl před krachem jedním z nejmodernějších materiálů a dnes až příliš často tvoří těla bestií obývajících každý zastrčený kout.

Doklopýtal další opozdilec, přes obličej krvavý šrám, vypadal, jako by celou cestu běžel.

„Jdou za námi! Jdou za námi!“ vykřikl a zhroutil se do prachu.

S jeho varováním se na ulici objevil Pan Zákon a pořádek a bez dalšího vyptávání klusem vyrazil k bráně. Ta už se naštěstí se skřípotem zavírala a strážní se skláněli ke svým velkorážným kulometům.

Prošel jsem ulicí až k palisádě a vyšplhal se na ochoz. Nikdo mi nebránil, lidé se buď schovávali v domech, nebo utíkali pro zbraně, každý podle své nátury.

Klepetoidní monstrum, připomínající přerostlého štíra zkombinovaného s vosou bez křídel, se zastavilo asi sto metrů daleko, jeho doprovod se držel ještě kus za ním. Vůdce a jeho smečka. Kraboš pozvedl horní pár klepet, pak i ten další. Aby se přitom nepřevrátil, musel se posledním párem končetin a žihadlovitým ocasem zapřít do země. Ač nerad a bez valné víry v úspěch jsem poručil Oku, aby mi ho přiblížilo, co to půjde. Chtěl jsem podrobně vidět jeho tvář. Oči toho o monstrech – a vlastně i o lidech – prozradí nejvíc. Kupodivu mi vyhovělo. Kraboš měl segmentové oči, podobně jako já to jedno. Za jeho hmyzím pohledem se nic zvláštního neskrývalo, snad jen nejistota z toho, že se jeho kořist schovala za hradbou. Ještě jednou zahrozil a otočil se k odchodu.

Dole z ochozu jsem byl mezi prvními a vrátil jsem se do dílny, abych dokončil práci.

Večer jsem seděl v baru, pozoroval cvrkot a upíjel pivo. Ráno jsem hodlal vyrazit dál na cestu. Dřevěná Škvíra mi už nic dalšího nenabízela a nejistá stopa, kterou jsem sledoval až sem, vychladla.

Lidé vzrušeně debatovali nad návrhem Pana Zákon a pořádek.

Nabídl se, že povede výpravu, která jednou provždy zničí kolonii štírů-krabošů, která městečku už delší dobu znepříjemňovala život.

Dnešní masakr všechny překvapil a šokoval, něco takového se zřejmě ještě nestalo. Čím déle jsem je poslouchal, tím bylo jasnější, že trestnou výpravu nezorganizují. Důvod byl jasný. Při srážce se štíry zahynulo několik všeobecně uznávaných a obávaných mužů, jimž zbraně při jejich posledním boji nebyly nic platné. To si uvědomovali úplně všichni.

Čekal jsem na něco, co muselo zákonitě přijít. Někdo jiný by to na mém místě možná nazval štěstí. Já ne.

Pan Zákon a pořádek se objevil současně se třetím půllitrem.

„Mohu přisednout?“

Nečekal na souhlas a posadil se.

Čekal jsem, vychutnával si pohodlí židle, živočišné, téměř chutné teplo sálu a pití. Přitom jsem pohledem klouzal po ženách, ale dával jsem si pozor, aby si toho nikdo nevšiml. Nestál jsem o problémy. Ve dveřích se objevil Timothy, ale když viděl, kdo se mnou u stolu sedí, opět zmizel.

„Vy se neživíte jen obchodem,“ začal Pan Zákon a pořádek.

Ani mimo službu neodložil žádnou ze svých zbraní. Bylo vidět, že se naučil pohybovat tak, aby mu dlouhá pouzdra, suchým zipem připevněná ke stehnům, nepřekážela.

„Hodně cestuju a někde se vyplácí tohle a jinde zase tamto.

Šikovný člověk dokáže vydělat. Nabídka a poptávka. Znáte to,“

odpověděl jsem.

„Na cestovatele jste hodně slušně vyzbrojený,“ pokračoval.

Cigaretový dým houstl, až se zdálo, že se skrze něj jemné tóny piána prodírají se stále větší námahou. Předstíral jsem, že přemýšlím nad odpovědí, ale místo toho jsem hledal Čaroděje. Měl jsem pocit, že ti dva pracují vždy společně.

A pak jsem ho našel, spíš šestým smyslem než pohledem. Nebo mi pomohlo Oko. Stál za oknem a civěl dovnitř. To znamenalo, že na něčem pracuje. Žádný z mých ochranných talismanů, znamení a diagramů však nic neregistroval. Muselo to být jemné a po čertech rafinované kouzlo. Šum v místnosti se postupně proměňoval.

Přibývalo v něm zoufalství, strach, ubývalo odhodlání a vůle celkově. Ten bastard pracoval se sugescí. Tak jemnou a podprahovou, že ji žádné mé magické náčiní nedokázalo zachytit.

Nebo ji nezachytilo, protože ovlivňování nebylo cílené na mě, a i kdyby – stejně by nepůsobilo.

„Jo, to jo, slušně vyzbrojený,“ přitakal jsem, „na cestách člověka potká mnoho nebezpečí.“

Pan Zákon a pořádek přikývl, jako by jinou odpověď neočekával.

„Vypadáte, že se nebezpečí nelekáte.“

„Vyhýbám se mu,“ řekl jsem.

„A když dostanete za schůzku s nebezpečím zaplaceno?“

Rozhlédl jsem se po sále. Byli jsme u cíle a netrvalo to ani tak dlouho. Pan Zákon a pořádek se mi sice nezamlouval, ale alespoň nebyl příliš ukecaný.

„Pak záleží na ceně,“ připustil jsem.

„A jakou cenu byste považoval za přiměřenou za zlikvidování stáda štírů? Dnes jsme přišli o spoustu obyvatel a mezi nimi i o ty nejlepší, nejváženější muže. Dřevěná Škvíra se nestane skutečným městem, pokud budeme mít v blízkosti takové bestie.“

Ve skutečných městech žily ještě mnohem horší stvůry, ale to jsem si nechal pro sebe.

„Vybavení k práci, které budu považovat za nutné,“ začal jsem.

„Peníze a zboží v úhrnné sumě deset tisíc. Pokud se nedohodneme na ceně za zboží, pak jen peníze.“

Přikyvoval, jako by ho mé požadavky nevyvedly z míry.

„A ženu. Ženu na jednu noc, která se mnou půjde dobrovolně,“

doplnil jsem mimovolně, až mě to zaskočilo.

Uvědomil jsem si, že právě tohle je pro mě ta nejdůležitější věc.

Už strašně dlouho, vlastně až tam, kam sahaly mé zamlžené vzpomínky, jsem se žádnou nebyl.

Teď se na mě podíval překvapeně.

„Mohu se pokusit to zprostředkovat, ale…“

„Žádné ale,“ přerušil jsem ho. „Mé podmínky jsou jasné. A nesmlouvám. Pokud se nedohodneme, zítra ráno odcházím, jak jsem měl v plánu.“

Dopil jsem pivo.

„A nikdo ji nesmí nutit, poznám to,“ dodal jsem.

Myšlenka na ženy, na sex ve mně něco probudila. Zatím jsem nevěděl co.

„Uvidíme,“ přikývl Pan Zákon a pořádek, vstal od mého stolu a přitom se prsty dotkl kohoutku revolveru.

Neuvažoval o tom, byl to podvědomý pohyb, asi jako když člověk pohladí někoho, koho má rád. Měl jsem já někdy někoho rád? Nepamatoval jsem si. A před tím? Netušil jsem.

Poslouchal jsem, jak vyhlašuje, že Cestovatel, který zavítal do města, muž zkušený a znalý mnoha fines a umění války, je ochoten zničit štíry ohrožující městečko a žádá za to pouhých deset tisíc zlatých. Při vyřknutí cifry lidé zašuměli překvapením.

„Já sám přispěji pěti sty!“ utnul zděšení nad částkou.

„A já dalšími pěti sty!“ doplnil ho Čaroděj.

Opět se dovnitř dostal, aniž jsem věděl jak.

Možná prodifundoval stěnou. Možná.

Padaly další a další cifry, jak se lidé před ostatními snažili potvrdit své společenské postavení.

Ze svého místa ke mně přešla profesionálka, přestal jsem licitaci poslouchat. Bez ptaní přisedla, vyměnili jsme si pár slov.

Odhadovala, co jsem zač, co ode mě může čekat. Správně předpokládala, že nic pěkného. Sundal jsem si kápi, dovolil jí, aby zahlédla část toho, co skrývá má rukavice. Na tváři se jí neodrazilo nic, jen zavrtěla hlavou, zvedla se a odešla. Stejně se to opakovalo i s dalšími dvěma.

Nechal jsem na stole peníze za útratu a odešel do svého pokoje.

Vždy to tak bylo. Vždy. Část mého já, kterou jsem tvrdošíjně držel zamčenou uvnitř té nejhlubší kobky, se dobývala ven. Ale já ji nechtěl pustit. Bál jsem se, co se v té temné díře ukrývá.

Už jsem se chystal ke spánku, když někdo zaklepal na dveře. S

Margaret v pohotovosti jsem otevřel. Stála tam žena. Měla stejné šaty a stejný pléd, jako když jsem ji potkal odpoledne. A nejistý, vyděšený pohled.

„Slyšela jsem, co jste říkal šerifovi,“ zajíkla se.

Bylo mi jí líto. Nepamatoval jsem si, kdy jsem zažil tak intenzivní lidský pocit – pokud vůbec kdy. Nadechl jsem se, abych ji poslal domů, ale už první slovo jsem spolkl. Věděl jsem, že to nedokážu. Potřeboval jsem si aspoň chvíli připadat jako člověk.

Abych dál dokázal udržet monstrum pod zámkem.

„Dáte si něco k pití? K jídlu?“ pozval jsem ji dál a ustoupil stranou.

Namíchal jsem nám oběma ze zásob zakoupených ve městě drink a kápl do něj slzu jednoho speciálního elixíru. Poskytoval iluze, zapomnění, dával sílu představám a oslaboval realitu.

Nechtěl jsem, aby po téhle noci trpěla nočními můrami. A já sám jsem jednu iluzi potřeboval.

Byla tak krásná, byla tak lidská.

Teprve ráno, když jsme se loučili, oba s trochu bolavou hlavou, jak už to tyhle koktejly způsobují, jsem se jí zeptal: „Proč?“

Zastavila se ve dveřích, už opět v šedivých šatech s plédem přes rameno. Ale já si pamatoval, co se skrývalo pod nimi.

„Timothy je můj syn. Jednou jste ho zachránil před zmrzačením, podruhé před smrtí, když jste mu zabránil jít v pohřebním průvodu.“

Otočila se, až cípy látky zavlály, a byla pryč.

Plnil jsem poslední z granátů. Ještě nikdy jsem neměl tak účinnou munici. Jako hlavní střepinotvorný prvek sloužil keramikou obalený wolframový drát a k výbušnině jsem ještě přidal směs najemno namletého hliníku s kapkou fosforu. Oko na mě každou chvíli růžově zablikalo, abych si dal pozor. Ještěže jsem měl při práci láhev se stlačeným dusíkem. Stačilo granáty trochu ofouknout a bylo po chuti hořet… nebo explodovat.

Že mě pozoruje, jsem poznal hned. Zblízka byl pocit jeho mrazivé přítomnosti ještě citelnější. Nebo to bylo tím, že jeho pozornost byla soustředěná jen na mě. Opatrně jsem zavíral poslední granát a dělal, že o něm nevím. Asi se opravdu zapletl s upíry. S vysokými upíry. A pokud to bylo na delší dobu, nezůstalo v něm z člověka příliš mnoho.

„Vidím, že nepoužíváte kouzla,“ promluvil neznělým šelestivým hlasem.

Dokončil jsem spoj a teprve potom přeostřil Oko na normální zvětšení.

„Dnes ne. Nedá se na ně vždycky spolehnout,“ souhlasil jsem.

„Dobré výbušniny, dobrá muška,“ pokrčil jsem rameny a zastrčil granát do přihrádky v kabele.

Greyson, zbraň, kterou jsem obvykle nosil rozmontovanou v batohu, už jsem měl připravenou s plným zásobníkem. Odaretoval jsem mechanismus a rukou protočil buben s osmi granáty. Zaznělo tiché, kovově čisté cvakání skrytých zubů.

„U muže, jako jste vy, je to překvapivé, ale asi víte, co děláte,“

poznamenal.

Tak nějak by mohl mluvit had s malou pomocí chirurga.

Nechal jsem jeho větu bez odpovědi a začal krmit Margaret.

V pouzdře na opasku jsem měl poslední věc, kterou jsem čas od času používal k boji – tvářila se jako velký nůž, ale ve skutečnosti to byl meč. A možná ještě spousta dalších věcí, o nichž jsem neměl tušení. Na rozdíl od zbraní, kterým jsem rozuměl, dal jim jména, a které mě věrně provázely na cestě, jsem necítil nutkání ho pojmenovat. Pro mě to byl prostě Nůž.

„A kdy se rozhodnete splnit zakázku? Ne že bych na vás chtěl spěchat, ale lidé…“

„Právě teď, jsem připraven,“ nenechal jsem ho dokončit jeho ironické popichování.

Bylo jedno, kdy se do toho pustím, tenhle okamžik byl stejně dobrý jako kterýkoliv jiný. Navíc nemám rád, když se do mě zkurvysyni jeho ražení navážejí.

Postavil jsem se, Greysona si opřel o levé rameno, Margaret nechal v pouzdře. Kabela mě při každém kroku tloukla do boku.

Popruh, jímž jsem si ji uvazoval k pasu, jsem nechal volný, věděl jsem, že se jí později budu chtít zbavit.

„Není to ukvapené?“ zařadil zpátečku Čaroděj.

Tentokrát jsem se narovnal víc než v hospodě a shlížel jsem na něj z výšky. Zaregistroval to a v centru oka mu na okamžik zaplál kruhový zaměřovač.

„Je teprve před polednem, večer jsem zpět,“ vysvětlil jsem mu blahosklonně.

Vztekem kolem sebe šířil chaotickou nervovou indukci.

Některá prkna v dřevěné stěně dílny ztrouchnivěla, listy nad mou hlavou se složily do pupenů a prolétající čmelák padl mrtev k zemi. Zamával jsem mu Rukou, rukavice udržující lidský tvar zapraskala, jak bránila jejímu rozvinutí.

Na ulici jsem potkal Pana Zákon a pořádek. Netušil jsem, kolik toho vyslechl z rozhovoru se svým parťákem.

„Večer jsem zpátky, mějte peníze připravené,“ upozornil jsem ho.

V očích se mu zableskly kříže. Opravdu povedená dvojka s vybranými módními doplňky. Vyšel jsem hlavní branou ven, doprovázelo mě šumění vánku a ševelení ložisek kulometných lafet nesoucích hlavně sledující mé kroky.

Timothy na mě čekal hned za posledním polem.

„Pane, pane, půjdu s váma!“ snažil se se mnou udržet krok.

Okamžik, napůl proti své vůli, jsem zvažoval jeho nabídku, a pak zavrtěl hlavou.

„Jdi domů. Pomoz matce a postarej se, aby mi stará Bzecká přichystala slušnou večeři. Budu mít hlad.“

S těmi slovy jsem mu hodil čtvrťák, který obratně chytil.

Držel ho před sebou v dlani, na opracovaném kovu se zrcadlilo slunce.

„Ale já bych vám opravdu rád pomohl,“ zůstal nerozhodně stát.

Vážně jsem se k němu otočil.

„Pomohl jsi mi víc, než většina lidí, které jsem kdy potkal. Mě teď čeká práce. Až se vrátím, slibuji, že ti slovo od slova popíšu, jak jsem štíry vybil.“

„Jo, teda ano,“ opravil se. „Věřím vám. Večeře bude nachystaná!“

S těmi slovy se rozběhl zpět k městečku.

Přidal jsem do kroku. Terén jsem znal dobře, v uplynulých dnech jsem ho propátral kousek po kousku a i bez nákresu Pana Zákon a pořádek jsem věděl, kde přesně se smečka štírů zdržuje.

Podle stop se usídlili u okraje divokého lesa na svazích prvních kopců pahorkatiny na jih od Dřevěné Škvíry.

Jejich nejoblíbenějším místem byla hluboká temná soutěska potoka, kterému místní říkali Jedový. Původně protékal nedaleko palisády, ale dali si tu práci, aby jeho vody odvedli do jiného údolíčka.

Stromů přibývalo, kdysi obdělávaná pole zarůstala náletovým porostem bříz a buků. Greysona jsem nechal v pohotovosti na rameni, ale Margaret jsem vytáhl. Nepřekvapilo by mě, kdyby se jeden nebo dva toulali už tady. Celá smečka těžko. To, že se krátkodobě přemístili ke hřbitovu, byla pro obyvatele městečka smůla. Pro některé z nich zatracená smůla.

Šel jsem tiše od stromu ke stromu, občas jsem využil újezdu staré cesty. Varoval mě pach rozpáraných vnitřností – výkaly a krev. Menší, sotva dvoumetrový štír klepety rozpáral krávu a teď se připravoval k hostině na pro něj atraktivních vnitřnostěch.

Klepeta měli jako břitvy, ale čelisti nestály za nic, musel si lahůdku naporcovat na hodně malé kousky.

Stál zády ke mně, v pohodlné poloze se dvěma páry klepet opřenými o zem, chitinový pancíř se mu leskl typickou falešnou vlhkostí, za zvuků trhaného masa se dobýval do těla poraženého dobytčete.

Nechtělo se mi střílet, abych na sebe neupozornil ostatní příliš brzy. Okamžik jsem váhal, potom odložil Greysona i Margaret do trávy a po špičkách se k němu blížil. Ve vzdálenosti dvou kroků se mi můj nápad přestal líbit. Nebyl to člověk, ani žádný živočich.

Byl to štír, a třebaže mladý, jeho pseudonervový systém mu umožňoval být neskutečně rychlý.

Poslední krok. Vytáhl jsem se do výšky, jeho týl se ocitl pár centimetrů pod mýma očima. Země zaskřípěla, jak se náhle zapřel jen jedním párem klepet. To už jsem ale jeho hlavu držel oběma rukama, a než stačil cokoliv udělat, otočil jsem prudce doprava a pak doleva. Změnu směru otáčení jeho páteř nevydržela a praskla.

Hlava mi vyklouzla z rukou, okamžik jsem zíral do páru vyděšených, rychle umírajících očí, makadla dlouhá jako mužské předloktí se křečovitě chvěla. Uskočil jsem právě včas, abych se dostal z dosahu klepet zmítajících se křečí.

Zamyšleně jsem se vrátil ke zbraním.

Očekával jsem střetnutí s tvorem, proti kterému byl leguán vrcholem inteligence, a zatím jsem zabil stvoření bojící se smrti.

Divné. Ale na světě je spousta divných věcí.

Šel jsem dál, cestou jsem míjel víc a víc obraných koster velkých zvířat. Krav, ovcí, divokých prasat, občas pozůstatky člověka. Ty bestie zbytky po svém hodování nechávaly ležet pohromadě jako nějaké trofeje, měl jsem pocit, že je schválně aranžují, aby působily co nejdémoničtěji.

U staré vykotlané vrby jsem věděl, že se mi podařilo přiblížit se nepozorovaně. Nacházel jsem se jen kousek od jejich doupěte u počátku rokliny. Tady jsem je mohl napadnout všechny najednou; staré, mladé, samice i samce. Nebudou se snažit uprchnout, budou se bránit za každou cenu, a to jsem potřeboval.

Postupoval jsem krok za krokem, v nose mě šimralo narůstající vlhko, tráva byla vyšší a zelenější, půda začínala měkce čvachtat.

Už jsem viděl říčku. Kousek přede mnou obtékala nevysoký ostrůvek porostlý lopuchy a trsy rákosu, v řečišti ležely balvany od velikosti koňské hlavy po bloky o metrovém průměru. Sbíhající se svahy rokliny lemoval hustý porost mladých vrb. Pruty se zavlnily, ze stínu vystoupil štír. Stál téměř přímo proti mně, něco přes dva metry vysoký, postupoval drobnými krůčky s pomocí ocasu a páru kráčivých klepet. Současně jsem spatřil i druhého. Nechápal jsem, jak to, že jsem ho před chvílí neviděl. Stál ve vodě mezi dvěma balvany. Možná se schovával – ale štíři se nikdy neschovávají.

Bojují vždy jeden na jednoho. S množstvím jejich klepet ostřejších než břitva to ani jinak nejde.

Pozvedl jsem Margaret. Byla extrémně účinná, na malou vzdálenost dokázala srazit i pancéřovaného lva. Vítr přestal foukat, do mlaskání bahna a tichého zurčení vody se mísil zvuk mého dechu. Byl jsem nervózní. Vadilo mi, že se přibližují oba. Úplně vpravo, za ostrůvkem, jsem zahlédl třetího. Nezvykle silná hlídka.

Zatajil jsem dech.

Štír udělal další malý krůček, křivka opření jeho ocasu se změnila, zpevnil jsem sevření pistolové pažby, stiskl spoušť.

Margaret zahřměla, před tváří se mi mihlo klepeto a zabodlo se do země u mých nohou. Dalším výstřelem jsem trefil bestii ve vodě.

Nálož sekaného železa, oceli a wolframu roztříštila klepeto a poškodila trup, ale štíra nezastavila. Už byl z vody venku, ocasem se odrazil jako mohutným pérem, stiskl jsem spoušť potřetí.

S tváří pokrytou mazlavým želé, které měli místo krve, jsem poslepu rychloládovačkou nakrmil Margaret, a teprve potom jsem si otřel oči.

Byli tak rychlí, tak zatraceně rychlí. A spolupracovali, to jsem nechápal. Kdyby toho druhého nezdržela voda a dno koryta, asi by to stihl.

Okolí vypadalo stále stejně prázdně, ale věděl jsem, že je to jen zdání. Opatrně jsem se přebrodil na ostrůvek a hledal třetího.

Nikde jsem ho neviděl, zřejmě se stáhl, aby přivolal posily a informoval ostatní. Hloupost. Štíři přece nemysleli, jednali jako hmyz. A nebo taky ne. Tihle byli jiní.

Koryto říčky u špice ostrůvku bylo ještě členitější a poskytovalo přirozenou překážku pro případný útok, navíc porost lopuchů přecházel v trávu a země vypadala sušší. Pro mě po všech stránkách příhodnější terén. Snažil jsem se tam dostat pomalými pravidelnými kroky a neztratit přitom rovnováhu ani přehled po okolí. Margaret jsem mířil do prázdna, Greysona držel ve svěšené ruce. Nepříjemný pocit, že další překvapení bude horší, se stupňoval. Zleva se ozval zvuk sesouvající se půdy, po prudkém svahu klouzal dolů štír, současně se z houští vyplňujícího roklinu vynořili tři další. S děsivou lehkostí se do slova a do písmene prostříhali skrz kmeny vrb.

Vystřelil jsem z Margaret na nejbližšího z nich, ale dokázal jsem ho zbavit jen poloviny jeho zabijáckých schopností, další rány dva z nich provrtaly skrznaskrz, ale to už se přede mnou tyčili jako zeď. V pádu na bok jsem poprvé stisknul spoušť Greysona.

Ovanul mě závan exploze, další překulení. Nejednou jsem ležel ve vodě, hladina se nade mnou zavřela se zdánlivou pomalostí. Říčka byla hlubší, než jsem čekal, mnohem hlubší. Vzpomněl jsem si na štíra, který se mi ztratil z dohledu. Možná se nestáhl, možná čekal ponořený někde za kamenem. Rozvlněná hladina se zatměla, instinktivně jsem vztyčil Ruku, ale než jsem stačil stisknout spoušť granátometu, něco mi ho vyrvalo z prstů a kolem předloktí se mi sevřely břitvovité čepele štířích klepet.

Vytáhl mě z vody, jako bych nevážil víc než králík, pákové keratinové svaly skřípěly, jak se snažil paži přeštípnout. Bezmocně jsem kopal nohama ve vzduchu a s ledovým strachem sledoval jeho další klepeta. Ve chvíli, kdy usoudil, že Ruku prostě nepřeštípne, a rozhodl se to zkusit s trupem, mi došlo, že ještě stále držím Margaret a zbývá mi v ní jeden náboj. Zásah z bezprostřední blízkosti mu urval hlavu, dopadl jsem s hlasitým šplouchnutím přímo na granátomet. Přetáhl jsem si ho na břicho a začal střílet přímo z lehu, potápěce se pomalu ke dnu. Exploze, svištící střepiny, záplava napalmu. Ležel jsem na dně a měl pocit, že i voda kolem mě hoří.

Poloudušený, popálený, poraněný následky vlastní palby jsem se postavil. Keře, porost svahů, vykotlané vrby, všechno v bezprostředním okolí hořelo, hustý dým ztěžoval orientaci. Tápavě jsem vrávoral zpět na ostrůvek, k místu, kde jsem nechal kabelu. V

ní jsem měl další nálože do Greysona.

Když jsem ji otevíral, všiml jsem si, že štírovo sevření porušilo mou speciální rukavici na levé ruce. Kroužková zbroj i hyperodolná tkanina pod ní se páraly jako silonové vlákno nad plamenem svíčky. To znamenalo, že za chvíli dokážu dobře manipulovat jen pravačkou. Ještě jsem stačil nabít Margaret a čtyři komory Greysona. Pak vyrazili k protiútoku.

Slyšel jsem praskání dřeva, skřípění kamenů, přes které se hnali. Vyrazil jsem jim naproti, abychom se střetli v užším prostoru a nemohli mě tak snadno obklíčit. Sotva jsem uviděl prvního, dva a půl metru vysokého štíra s klepety, jejichž ostří se třpytila kovovým leskem, začal jsem pálit. Výbuchy a oheň. Žár, dým, vytí střepin. Prázdný granátomet jsem odhodil do trávy, vytáhl z holstru Margaret a na okamžik strnul v pohybu – levá rukavice, komplikovaným způsobem dávající tvar mé končetině, se definitivně rozpadla – paže, dosud zavinutá do kevlarové tkaniny a kroužkové zbroje, okamžitě ztratila vnucenou podobu lidské končetiny, někde se rozvinula a jinde naopak semkla a transformovala se ve spár ne nepodobný zbraním monster, jimž jsem právě čelil. Jen o něco málo menší. Prvního jsem rozpáral od středního páru kusadel až k hlavě. Nebyl na něco takového vůbec připraven a nestačil zaútočit, ani se bránit. Druhému jsem přestřelil krk. Dalšího jsem ani nezahlédl, spatřil jsem jen ostré klepeto zavřené do podoby hrotu kopí. Projelo mnou skrznaskrz, ale srdce nezasáhlo. Krev ze mě prýštila na všechny strany a oslepovala mě.

Zalomil jsem svou vícekloubovou paži a ustřihl špici čnící z mého trupu.

Štír za mými zády zařval dosud nepoznanou bolestí a prudkým trhnutím mě nechal sklouznout z torza své končetiny.

Další agonický skřek, ale tentokrát jsem ječel já. Přesto jsem se dokázal přetočit na záda a vystřelit přímo do středu jeho článkovitého trupu.

Zalil mě příval mazlavého želé a k zemi mě přitiskla váha jeho těla. Další dva se blížili a já věděl, že už to nestihnu, že nemám v rukávu žádnou další falešnou kartu.

Ten větší, s očima barvy mědi, se nade mnou sklonil a zvědavě si prohlédl mou mutantní paži. Naše pohledy se střetly a já najednou uviděl mlhavý obrys tváře na kost vyhublého muže s bílými vlasy ozdobenými jedním rudým pramenem. V očích se mu tetelily kruhové zaměřovače. Tvor zatřásl hlavou, až mu od makadel odlétly kapky slin. Pochopil jsem, že Čarodějovy oči míří přímo do jeho mysli. Potom se monstrum ode mě odvrátilo a i se zbytky své smečky se stáhlo zpět do vlhkého úkrytu rokliny.

Čaroděj mi pomohl. Už dlouho jsem se v někom tak nezmýlil.

Překvapilo mě to, ale darovanému koni se nemá koukat na zuby.

Pomalu a opatrně jsem se zvedl. Rána se sice nezatáhla, ale už přestala krvácet. To však neznamenalo, že by nebolela. V hlavě se mi střídavě rudě a černě tmělo, bojoval jsem s chutí propíchnout si pařátem mozek, jen abych se zbavil utrpení. A přitom všem jsem stále kráčel pryč ze soutěsky, pryč od příšerných polointeligentních štírů.

Nezmýlil jsem se v něm. Čekali na mě, kruh mužů z města, všichni vyzbrojení, pušky, samopaly, pistole, meče, sekery, prostě co kdo měl. Za nimi ženy, také ozbrojené. A nakonec děti, starší se zbraněmi, mladší nesly munici. Mezi zástupem dva vůdci – Pan Zákon a pořádek a Čaroděj.

„Proč?“ zaskřehotal jsem hlasem, který stejně dobře mohl vycházet z hrdla obdařeného rozeklaným jazykem.

„Tvůj kůň,“ vysvětlil pan Zákon a pořádek. „Zmetci jako ty nemohou vlastnit takový poklad. Stejně jsi kvůli němu někoho zavraždil.“

„To je mi jasné,“ chroptěl jsem dál. „Proč jste je nenechali, aby mě dodělali?“

Čaroděj pokrčil rameny.

Nemohl vesničanům prozradit, že štíři jsou jeho nástrojem, že je vylepšil, podřídil své vůli a stali se jeho armádou. Možná se bál, že je pobiju všechny, a chtěl jich pár ušetřit. Nebo si myslel, že jsem už mrtvý. Nebo mě chtěl pitvat a bál se, že mě rozsekají na malé kousíčky.

„Palte!“ přikázal místo odpovědi.

Mohl jsem to zkusit, mohl jsem zkusit projít skrze ně, rozsekat je podobně jako by to udělali štíři. Nadechl jsem se, můj hrudník už byl v pořádku, síly se mi vracely každou sekundou.

Pak jsem se najednou díval do hlavně zdobené tím tolikrát blahořečeným a ještě vícekrát zatracovaným jménem Jesus Christ.

Viděl jsem špičky nábojů šklebící se na mě ze svých útulných doupat. Jeden z nich vyletěl, orámován svatozáří, která se mi se zlým zaječením zakousla hluboko do mozku a zbavila mě vůle se o cokoliv snažit.

Salva následující o zlomek sekundy později mě posadila na zem, vnímal jsem kulky zakusující se mi do masa, projektily chřestící o lebku, slyšel bublání svých plic. Z dýmu a šlehajících záblesků na mě hleděly nenávistí zkřivené tváře. Nechápal jsem to, proč? Nikomu z nich jsem nic neudělal. Muž, kterému jsem prodal antikoncepci, měl těžkou dvojhlavňovou kulovnici, horečně do ní cpal náboj za nábojem, až se jeho výstřely slévaly v nepřetržité dunění. Třeba jim Čaroděj s Panem Zákon a pořádek slíbili provizi za Micumu. Třeba.

Když jim došly náboje, ležel jsem jako beztvará troska na zemi.

Stále jsem neumíral. Ocitl jsem se ve skutečném pekle. A stále jsem neumíral.

Někdo do mě kopl, vycítil jsem mrazivou auru. Další kopanec.

Zajel hluboko do těla, musel jsem být téměř přepůlený.

„Pilu! Šmejdi jako on umírají neradi a pomalu.“

Znalosti měl, to jo.

Kdyby mě stále nesvazoval zmrazující účinek prvního náboje, rozesmál bych se. Motor se rozječel, řetěz se zakousl do masa.

„Jde to hůř než do dřeva,“ nadával někdo. I ze své ležící polohy jsem viděl fontány krve rozstřikující se do okolí.

„Jsem na páteři!“ zajásal dřevorubec, současně řetěz praskl a jeho konec mu roztříštil hlavu.

To jsem také docela dobře viděl.

„Podejte sem výbušniny,“ zavelel Pan Zákon a pořádek.

Nevěděl jsem, kolik jich bylo, ale po explozi jsem ležel o kus dál, viděl jsem rozmazaně v odstínech šedé a měl jsem pocit, že mě kus chybí.

Dým se pomalu rozptýlil. Ostatní zůstali v bezpečné vzdálenosti, přiblížil se jen Čaroděj. Chvíli si mě prohlížel, pak se sehnul a pokusil se mi vydloubnout oko. Skončil se zničeným skalpelem a poleptanými prsty.

„Smrad,“ zkonstatoval. „I po smrti jsou s ním problémy.“

Pak odešli. Ještě jsem nebyl po smrti, ale věděl jsem, že přijde.

Pomalu, bolestivě, ale přijde.

Pro někoho jako já útěcha.

Ležel jsem s tváří položenou na boku, sledoval vítr ohýbající stébla trávy, při západu slunce jsem zahlédl kousek žhnoucího kotouče. Jak čas plynul, deště způsobovaly, že jsem se bořil hlouběji do rozměklé hlíny a mé zorné pole se zmenšovalo.

Nevadilo to, protože mému téměř nesmrtelnému tělu postupně ubývaly síly, s každým dnem a týdnem sláblo a blížilo se ke konečnému zániku.

Když se přímo přede mnou vytvořil větrný vír, bral jsem to jako nevítané vyrušení. Neměl jsem chuť s nikým hovořit. S nikým z nich. Vír rostl, postupně se v něm zhmotňovalo víc a víc krystalů vířících v prudkém tanci. Navzájem do sebe narážely, dotýkaly se, otíraly se. Najednou už to nebyly drobné ledové krystalky, ale proměnlivá živá hmota.

Nikdo neví, co jsou tyhle bytosti zač, zda bohové navrátivší se ze zapomnění, nebo bytosti zrozené počítači, inteligentními neuronovými sítěmi schopnými myšlenkou štěpit atom. Na jejich původu vlastně nezáleží, jen na schopnostech, a ty jsou v obou případech podobné. Já je nemám rád. Nevím proč, nevím od kdy, ale nevěřím jim.

Z víru se zformovala postava s nezřetelnými obrysy, s rozvlněnou tváří, kterou jsem už viděl zobrazovanou v mnoha podobách. Svou pozornost mi věnoval jeden z velkých základních bohů – sám Bůh pomsty. Té jediné, nedělitelné, čisté.

Co chceš? Zeptal jsem se v myšlenkách a věděl, že on mě slyší.

„Žij pro mě,“ nabídl mi, „a já tě zachráním. A umožním ti, aby ses mohl pomstít svým nepřátelům.“

Ne, zavrtěl jsem hlavou, opět jen v myšlenkách.

„Splním ti, po čem toužíš. Stačí, když pro mě budeš žít,“ lákal mě.

„A po čem toužím?“ zeptal jsem se. „Když mi to chceš splnit, musíš to vědět.“

Já sám to netušil. Vlastně jsem si vlastní existenci naplno uvědomil až teď, na jejím samém závěru.

Vír se na okamžik vztekem málem rozpadl.

„Máš poslední možnost,“ zasyčel na mě.

Trpělivost nebyla silnou stránkou Boha pomsty. Mou koneckonců také ne.

Pokrčil jsem rameny. Stále se mě snažil přesvědčit, zprostředkoval mi pohled na mě samotného, jak mě viděl on.

Trup oddělený od pánve a nohou, explozí přervaná jako kmen stromu silná páteř, z ní vybíhající jemná vlákénka tkáně, snažící se spojit s druhou částí. Ale kusy mého těla jsou příliš daleko, regenerující vlákna v honbě za decimetry ztrácejí sílu, tenčí se a rozpadají. A jimi mizí z mého těla ta ďábelská životadárná síla, o níž nevím, kdo ji tam dal a proč ji tam dal. S poslední myšlenkou se vynořila otázka ostře definovaná jako nikdy předtím. Kdo jsem?

Proč jsem na světě? Co jsem byl dřív?

Už se to nedozvím, smrt může být konečnou odpovědí. Nic nevysvětlující, ale definitivní. Občas.

„Kašlu na tebe,“ sykl jsem.

Bůh zařičel porážkou, vmetl mi do tváře hrst prachu a byl ten tam.

Léto skončilo, po slunovratu se slunce ztratilo z mého zorného pole a stébla trávy zkřehla v ranních mrazících. Sil mi ubývalo a já pomalu smířeně umíral.

Ještě mnohem později, když už jsem byl jen stínem rozeznávajícím stíny, se nade mnou někdo sklonil. Pokusil jsem se zaostřit zrak a Oko mě kupodivu poslechlo. Byl to Timothy. Proti mým vzpomínkám pohubl, na tváři měl pár starších i novějších podlitin, zjevně prožíval těžké časy.

„Pane? Mohu vám nějak pomoct?“

Jen blázen, dítě nebo někdo, kdo si to moc přeje, může položit takovou otázku nelidskému torzu.

Chtěl jsem ho poslat pryč, ale pud sebezáchovy byl silnější.

Nevím, jestli jsem mu to řekl, nebo si mou myšlenku prostě přečetl z mého mozku. Půl dne se lopotil, aby spodní torzo trupu přitáhl k hornímu zbytku, roztřepené konce páteře přitiskl k sobě a převázal je rezavým ostnatým drátem, který našel opodál. Když skončil, byla už tma.

Ráno jsem dokázal mluvit.

„Ty se mě nebojíš?“ bylo první, na co jsem se ho zeptal.

Místo odpovědi jen zavrtěl hlavou.

„Mohu vám ještě nějak pomoct?“ zopakoval otázku z předešlého dne.

„Potřebuji něco k jídlu, cokoliv. Mršiny, krávu…“

„Štíři jsou tu pořád a loví dobytek. Jen se přestěhovali o kus dál,“ prozradil mi a odešel.

Po čase se vrátil se zapáchajícím kusem masa prolezlým červy.

Když viděl, jak se jím krmím, vypadal poprvé vyvedený z míry, ale rychle si zvykl.

Za týden jsem byl schopen chodit a za dva jsem si maso obstarával sám a mohl si dovolit být víc vybíravý.

Docházel za mnou každou chvíli a já z jeho řídkých poznámek pochopil, že v Dřevěné Škvíře je to pro něj ještě horší než tady, v chladu a nepohodlí.

„Co tvá matka, nechybíš jí? Nepotřebuje tvou pomoc?“ zeptal jsem se, zatímco jsem čistil Greysona.

Nikdo, obyvatelé ani Čaroděj nebo Pan Zákon a pořádek roklinu neprohlédli a neposbírali mé vybavení.

„Potřebuje, ale nejvíc jí pomůžu, když přinesu jídlo, které od vás dostanu.“

Tázavě jsem nadzdvihl obočí a současně seřídil pohled Oka na větší zvětšení. Greyson dlouhým máčením ve vodě utrpěl, kontroloval jsem, jak moc rez poškodila aretační mechanismus.

Dost, ale ne tolik, aby mi ještě nebyl k užitku – než ho dám spravit nějakému dobrému mechanikovi.

„Čaroděj, myslím starosta, říkal, že tím, že s váma obcovala, se spolčila s ďáblem. Zavřeli ji do díry a týrají ji. Prej ji chtějí o slunovratu upálit.“

Na to jsem neřekl nic.

„Co hřbitov? Vyčistili ho po boji se štíry?“ zeptal jsem se.

Timothy jen zavrtěl hlavou.

„Štíři tam přesídlili. Někteří lidi je chtěli vyhnat, dokud jsou oslabení, ale Čaroděj to nedovolil. Říkal, že si nemůžeme dovolit ztratit další občany.“

Právě na hřbitově jsem mohl po boji sehnat suroviny na výrobu vlastní munice. A taky jsem je tam sehnal.

V půlce listopadu, s příchodem dlouhých sychravých dešťů a posledními zbytky listí na stromech, jsem byl připraven.

„Zůstaň tady,“ přikázal jsem Timothymu, i když jsem věděl, že mě neposlechne a co uvidí, ho bude pronásledovat do konce života.

Blížil jsem se k bráně volným tempem. Poznali mě, až když jsem byl jen pár kroků daleko. Kolejnice zaskřípěly, jak se mechanismus dal do pohybu a brána se začala zavírat, strážci na věžích na mě hleděli s otevřenými ústy, jeden jako druhý v rukou tiskli medailony, křížky, všechno, co mohlo pomoci zahnat zlé duchy. To ale měli smůlu, protože já nebyl zlý duch. Já byl něco horšího, co vlastně jsem netušil sám. A zlý? Občas chybí slova nutná pro popsání skutečnosti.

S Greysonem a Margaret v pohotovosti jsem se zastavil. Měl jsem jen pět granátů a osm nábojů, ale to muselo stačit.

„Vraťte mi Micumu,“ začal jsem, „vydejte mi Čaroděje a šerifa,“ a pak jsem při vzpomínce na ženu zavřenou někde v kobce zaváhal. „A já vás nechám žít,“ rozhodl jsem se být milosrdný.

„Nabízel jsem ti tolik a tys odmítl, teď stejně jednáš v mém jménu,“ zasyčel v mé mysli Bůh pomsty. Tentokrát to ale nebyl hlas, který dokáže obrátit mozek naruby, jen šustot předávaný některým z jeho služebníků. Našel jsem pohledem anakondu čekající v trávě. Bohové neumějí být nenápadní – a ani se o to nesnaží.

„Vydejte mi Micumu, to bude stačit,“ změnil jsem svůj požadavek.

Nechtěl jsem sloužit žádnému z mocných.

Cítil jsem strach a zlobu mužů u kulometů, vnímal rostoucí znepokojení obyvatel, přecházející ve zděšení.

Čaroděj s Panem Zákon a pořádek se objevili nahoře, než bych napočítal do padesáti. Vypadali skoro udýchaní.

„Vraťte mi mého koně,“ zopakoval jsem ještě jednou.

Pamatoval jsem si, jak byl Čaroděj dobrý, a při jeho prvním pohybu ho střelil Margaret. Ubránil se, ale to už jsem byl v pohybu a Jesus Christ mě tentokrát minul. Prvním granátem jsem sejmul obsluhu levé věže a dalšími dvěma si propálil vchod v dřevěné palisádě. Brána by odolala.

Během krátké chvíle se stačilo shromáždit několik mužů se zbraněmi a přibíhali další. Zaslechl jsem zaskřípání lafety a zacinkání kulometného pásu. Vrhl jsem se ke stěně nejbližšího domu, palba určená mně začala kosit domobranu. Najednou všude ležela spousta připravených zbraní. Zabil jsem kulometčíka, posledním napalmovým granátem zapálil největší budovu v okolí a se samopalem v každé ruce postupoval ulicemi. Střílel jsem na všechno, co se hnulo, a zanechával za sebou spoušť a zkázu.

Ve chvíli, kdy jsem se probojoval na malé náměstíčko, obyvatelé pochopili, že mě nezastaví, a snažili se utéct a schovat.

Odhodil jsem sebrané zbraně, postavil se zády k výstavnímu domu a čekal na ty dva, o nichž jsem věděl, že přijdou.

„Vraťte mi mého koně a odejdu,“ zopakoval jsem.

Odpovídal mi jen pocit narůstajícího zděšení a nenávisti.

Nenáviděli mě, protože se proti mně provinili, nenáviděli mě, protože jsem byl živoucím důkazem jejich proradnosti, zbabělosti a malosti, došlo mi najednou. Nebylo cesty zpátky.

Objevil se Čaroděj, následovaný šerifem. Blížili se beze spěchu bok po boku a zastavili uprostřed náměstíčka. Sáhl jsem do opaskového pouzdra po Noži.

Ve chvíli, kdy jsem ho vytáhl, to byl obyčejný lovecký nůž.

Poctivý nástroj, příležitostná zbraň.

„Nic svým jednáním nezískáš. Ať jsi z kteréhokoliv pekla, pošlu tě tam zpět!“ štěkl Čaroděj.

Zuřil! Zuřil, protože mě dosud nedokázal zabít. Ale přes to všechno si věřil. Pan Zákon a pořádek pozdvihl svůj obrovský revolver. Já Nůž.

Nedá se mu věřit, pokaždé se zachová jinak. Třeskl výstřel, viděl jsem střelu letět ke mně; ve chvíli, kdy se dostala do úrovně čepele, se rozstříkla v gejzíru tekutého kovu. Obyčejná kulka by prošla, tím jsem si byl jist. Cítil jsem, jak ze mě Nůž čerpá vůli, vůli, kterou používal jako palivo proti cizím úmyslům, proti jejich magii, zbraním a vůbec všemu.

Už to nebyl nůž, ale krátký masivní meč se světélkující záštitou o průměru velkého talíře. Druhý výstřel jsem srazil sám bez pomoci a vyrazil proti nim. Čaroděj zaútočil, bylo to jako plivnutí kobry, kouzlo smrtelnější než její jed. Částečně jsem se mu vyhnul, částečně ho rozložil, částečně mě zasáhlo. To už jsem však oběma rukama třímal ohnivým žárem planoucí dlouhý meč, z čelní strany mě chránil opaleskující štít, o který se tříštily projektily z revolveru.

Čaroděj použil další kouzlo, žhavé jazyky jako šípy prostřelující střechy, stěny i samotnou zemi.

Poprvé jsem zaútočil já, nejbližší domy začaly hořet energií magie metamorfovanou v obyčejný žár. Tlačil jsem Čaroděje a šerifa před sebou, neochotně ustupovali pryč ze středu města. V

zrcadlení kouzel se odrážely naše úsilím a vyčerpáním víc a víc deformované tváře. Pak po mně někdo střelil zezadu, rána šla až na kost a otřásla mnou. Z mé strany to byl jen odvetný úder, ale srovnal se zemí celou ulici. Noži se nedá věřit. Síla magie narůstala, meč rostl, proměňoval se v mých rukou jako živá bytost a ždímal ze mě veškeré mé já. Další Čarodějův útok. Vkročil jsem do ohnivé stěny s hučící bestií v rukou. Asfalt pod mýma nohama bublal varem a okolní domy se hroutily.

Pobídl jsem Micumu do kroku a neohlížel se. Věděl jsem, co bych spatřil. Dvě vzdalující se postavy se skrovnou výbavou osobních věcí mířící po stezce opačným směrem než já. Nedivil jsem se jim, že nezůstávají. Městečko vypadalo, jako by nad ním někdo mávl ohnivými křídly. Podle spečených střešních tašek to musela být zatraceně žhavá křídla, žhavější než má běžný pekelný oheň. Z některých zdí zbyly jen natavené pahrbky, některé odolaly lépe a tvářily se, že ještě pár let vydrží.

Ale tohle byla minulost. Jel jsem vpřed, abych zjistil, kdo jsem a proč vlastně na tomhle bohy i lidmi zatraceném světě existuji.

Na západ od pustiny

Dotek minulosti

Pršelo hustě, jako by si Bůh vody dal za úkol rozmáčet každý jasný obrys do rozmazaného tvaru beze smyslu.

Jen nápis na tabuli porcelánového lesku se skvěl ostrostí starobylého kaligrafu.

„Ostrostí starobylého kaligrafu,“ zkusil jsem to divné přirovnání vyslovit nahlas. Šlo to těžce, byl jsem si jist, že má ústa tak komplikovaná slova formulují poprvé. Má ústa, zvláštní myšlenka. Nechal jsem přemítání a soustředil se na tabuli.

I uprostřed sto let starého lesa na rozcestí rozbahněné stezky zářila čistotou. Na panensky bílé ploše ani na rafinovaně vyvedených písmenech neulpěla sebemenší stopa špíny, zrnko pylu, prostě vůbec nic. Země lorda Xaria W. Lordovica, hlásal prostý nápis. Víc než tři jména prozrazovala o dotyčném sama tabule. Byla v ní magie. Nerozuměl jsem jí, ale to neznamenalo, že bych se jí nebál. Navíc jméno Xarius W. Lordovicus jsem už slyšel. Byl to Pán upírů, zkurvysyn, který prý existoval už v době před Krachem.

Micuma nespokojeně zafrkala. Pršelo třetí den, přístřeší by nám oběma udělalo dobře. Přitáhl jsem za uzdu o trochu víc, než bylo nutné, a sáhl do kapsy po užmoulaném papírku. Čaroděj, kterého jsem nedávno zabil, mi těsně před tím, než vydechl naposled, řekl zvláštní větu: „Tys už neměl žít, C. R.“

Nevyslovil mé plné jméno a já už pak neměl příležitost se ho zeptat. Nejsem nekromant. C. R. Držel jsem ten papírek v prstech tak dlouho, dokud voda inkoust nerozmyla. Kdo to byl C. R.? Mé vzpomínky sahaly tři čtyři roky daleko a co jsem si pamatoval, byl jsem potulným jezdcem s brokovnicí Margaret a granátometem Greysonem v jeho službách. A samozřejmě Nožem, jehož jsem se bál víc než stovky těch, kteří jeho mocí našli smrt. K jejich smůle.

Podivné bylo, že za celou tu dobu mě nenapadlo položit si otázku, kdo jsem a odkud kam mířím. K ní jsem dospěl, až když jsem se v Dřevěné Škvíře ocitl na hranicích říše Pána smrti, možná kousek za ní.

Přes všechno, co jsem zažil, jsem nijak netoužil setkat se s panem Xariem W. Lordovicem.

Odbočil jsem doleva, pryč od země ovládané vysokým upírem, a nechal Micumu, ať si volí vlastní tempo. Nikdy mi není jasné, zda víc využívá instinktů svých koňských předků, nebo optimalizačních rutin podřízených umělé podinteligenci ukryté v jejím anorganickém mozku. Někdo by Micumu označil za inteligentní, ale já si nedovedu představit, že by někdo chytřejší než fíkový list mohl dobrovolně cestovat se mnou.

Kupodivu neprotestovala, když jsem ji dál a dál nutil klopýtat starou vozovou cestou, kterou se valily proudy vody.

Nakonec jsem raději sesedl a plahočili jsme se bok po boku.

Ve vodní záplavě nebylo jasné, zda je den, nebo už přichází noc. Člověk měl jedinou možnost – moknout a moknout.

Šli jsme, dokud Micuma radostně nezafrkala a já po jejím upozornění nespatřil světlo. Po půlhodině utrpení v rozbředlém bahně jsme se dostali až k cíli – třem sporadicky osvětleným oknům vysílajícím do mokré tmy poselství o přístřeší a pohostinství.

Poselství až příliš často lžou, ale stáj byla slušná a pro koně hostů čekala v zavěšených pytlích poctivá zásoba ovsa. Micuma je schopná přežívat na dřevité celulóze, ale oves má raději. Ustájil jsem ji, vyhřebelcoval, nachystal dvojitou dávku žrádla a čisté vody a pak se teprve odebral do výčepu. Dělal jsem to z čiré vypočítavosti – svého předchozího majitele opustila a já jsem si ji za dobu, co jsme cestovali společně, oblíbil a nerad bych, aby se ke mně zachovala stejně. Když se rozhodla, byla neukradnutelná.

Byla to putyka stejná jako desítky jiných, které jsem navštívil.

Podle stěn z neotesaných kmenů se spárami vymazanými blátem a velkého, jen nahrubo ohoblovaného barového pultu spíš ubožejší. Sundal jsem si kápi z čela, nechal půltucet hostů, ať se dosyta naobdivují Oku a mému pokřivenému, z různých částí sešívanému obličeji. Dva chlapi se původně nadechovali k provokaci, ale mé improvizované představení je zabrzdilo. Neměl jsem chuť se rvát, přesněji – neměl jsem chuť strhávat jejich střeva ze svého Nože – jinak by šarvátka nedopadla, protože to byli obyčejní lidé. Tolik jsem se za uplynulé roky naučil.

Nepřátelství hospodského, chytře a úlisně vyhlížejícího chlapa, se rozplynulo ve chvíli, kdy jsem o pult cinkl velkou mincí. Sáhl po malém spektrometru, a jakmile zjistil, že je zlatá, byla nevraživost ta tam.

„Nebudu chtít drobné,“ uklidnil jsem ho předem. „Večeři, čistý pokoj, snídani,“ objednal jsem si. „A svařené víno.“

Něco brebentil, ale neposlouchal jsem ho. Teplo a vidina bohatého jídla na mě působily jako uspávadlo.

Jídlo mi přinesla mladá žena, spíš ještě dívka. Pohledná, zářila čistotou a vnitřní spokojeností. Rozhlédl jsem se po okolních hostech. Tohle byl drsný kraj, skutečná periferie lidské civilizace, sousedící s panstvím upírů. Jejich území už hraničilo rovnou s divočinou obývanou stvořeními, o nichž kolovaly jen pověsti.

Chlapi, co zde seděli, byli jeden jako druhý parchanti toho nejhrubšího zrna; vnímal jsem jejich pokřivené duše potácející se na hranici normality a některé na počátku šílenství. Stačilo se jen trochu víc soustředit a registroval jsem jejich brutální touhy a vášně. Ta holka měla být už třikrát znásilněná, nakažená syfilidou nebo ještě něčím horším. Někdo, nedokázal jsem odhadnout kdo, toužil rozřezat jí obličej, polít ho kyselinou, a pak teprve ji znásilnit. Raději jsem se zavřel do sebe. Podobné ozvěny probouzely mou vlastní temnou stranu. Pařát ve spravené rukavici z ocelových kroužků, která ho nutila udržovat tvar lidské končetiny, několikrát zaškubal, Oko se samo přeostřilo a ukázalo mi místo hostů hieroglyfy. Složité a nepochopitelné. Kdybych jim rozuměl, určitě bych se z nich dozvěděl spoustu věcí. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. Nenáviděl jsem tu druhou část svého já.

Co mi to udělali? Proč mi to udělali? Kdo mi to udělal? Další série otázek, která se přede mnou vynořila. Děsil jsem se, že jednou mě část mého já, držená magickými zámky v parním kotli podvědomí, ovládne, a já udělám… udělám.

„Jste v pořádku, pane?“ zeptala se mě se sympatizující empatií a jistou ostražitostí současně.

„Jo, ještě jedno víno,“ poručil jsem si, aby co nejrychleji odešla.

Tohle nebyla dostatečně velká osada na to, aby se tady uživila štětka. Ženy jejich majitelé zřejmě drželi doma. Potřeboval jsem ženu, potřeboval jsem si s někým zašukat. Uklidňovalo to bestii ve mně, její ryčení se pak změnilo jen v temné předení. Na chvíli.

Nejlepší to bylo v Dřevěné Škvíře. Žena, jejímuž dítěti jsem pomohl, se mnou šla do postele bez úplaty. V té chvíli to bylo to nejlepší, co jsem zažil – přesněji na co jsem si pamatoval.

Současně jsem si však už tehdy uvědomoval, že to zbaví lesku všechny další, co přijdou po ní.

Zavrzaly dřevěné panty a do sálu vstoupil další návštěvník.

Nebylo mu víc než třicet, neměřil víc než metr osmdesát, ale geny mu nadělily kostru, která by stačila i chlapovi o hlavu většímu, pohyboval se s grácií tanečníka a oči pod mohutným obočím mu jiskřily. Šířil kolem sebe fluidum skutečného muže, chlapa, co nepotřebuje štěstí, co se dokáže postarat sám o sebe. Uvědomil jsem si, jak se dívka při jeho příchodu rozzářila – a také se postará o ty, na kterých mu záleží.

„Richarde!“ vykřikla a vrhla se mu do náručí.

Objal ji kolem pasu, zvedl do výšky a dvakrát se s ní zatočil dokola. Pak ji postavil opatrněji než porcelánovou panenku a políbil s vášnivostí, která prozrazovala, že z porcelánu není a on to dobře ví.

„Valena tu ještě pořád pracuje,“ oznámil mu kyselým tónem hospodský. „Donese ti pivo a bude obsluhovat i ostatní hosty.“

„Udělal jsem dobrý obchod, chci si otevřít dílnu, v Kosterlitzu,“

mluvil k dívce, jako by hospodského neslyšel. „Půjdeš se mnou?“

Místo odpovědi přikývla.

„Právě jsi přišel o zaměstnance. Vyplať ji a přines nám něco k jídlu,“ houkl směrem k baru.

Hospodského výraz zkysl ještě víc, obličeje ostatních zksichtovatěly závistí. Poprvé jsem se stal svědkem toho, jak se život někoho jiného obrací k lepšímu. Zvláštní pocit, nebyl jsem si jistý, zda se mi to zamlouvá, nebo ne. Ale ona se usmívala.

Přišlo to jako studené bodnutí směřující podél páteře. Že přijde ještě někdo další, jsem věděl dřív, než vrzly dveře.

Venku stále pršelo, do nasmrádlého tepla putyky se vevalil vlhký chlad. Nový návštěvník byl však suchý, pleť měl bílou a čistou, a když mě přejel pohledem, ledová jehla se připomněla.

Upír, byl to upír. Předklonil jsem se k poháru a zavrtal pohled do temné hladiny. Nestál jsem o potyčku s tímhle syčákem. Ani za nic. Hospodský se zachoval podobně jako já – tvářil se, že ho na světě nezajímá nic jiného než čistota jeho sklenic. Ostatní tupě zírali na neznámého. Něco jim na něm bylo divné, zatím však stále nedokázali přijít na to, co. Věděl jsem, odkud mi bylo jasné, že upíři, kteří se pasou na obyčejných lidech, jsou ti z nejnižší sorty.

A tenhle byl podle pohledu, jakým si prohlížel jednotlivé lidi, úplný nováček, který se teprve nedávno narodil, jak Páni noci transformaci nazývali. A navíc to byl upír homosexuál. Zajímali ho muži. Nikdo z přítomných křiváků mu nepřipadal chutný, samozřejmě až na Richarda.

Zabodl mu do tváře pohled svých studených očí, cítil jsem ostří jeho vůle klouzající prostorem. I ten nejposlednější upír si dokáže podřídit člověka. To je jejich hlavní zbraň.

Sebevědomým krokem světáka se přikolíbal k Richardovi, pohladil ho po tváři a vychýlil mu bradu, aby mu lépe viděl na krk.

Okamžitě mu vyjely jedové zuby. V okamžiku pastvy nedokáží upíři udržet svou volní nadvládu, proto oběť paralyzují nervovým jedem a krev sají pomocí dutého ostnu na jazyku, kterým nabodnou tepnu.

„Ty seš hezkej kousek,“ řekl upírský hejsek spokojeně.

Nikdo neví, zda pijí krev, aby získávali z lidí nějaké energetické fluidum, nebo proto, že je to jistým způsobem sexuálně uspokojuje.

„Myslím, že se mi to s tebou bude líbit,“ pokračoval milovník krve.

Riskoval a předváděl se. Stačilo, aby tu byl někdo zkušený a znalý, a mohl mít velké problémy. Jenže tu nikdo takový nebyl, cítil jsem jen úlevu a radost ostatních z toho, že neštěstí nepostihlo je.

„Líbit,“ zašišlal, jak mu plně obnažené zuby překážely ve výslovnosti.

Pěst narazila na čelist, Richard náhle stál upírovi za zády.

Udeřil ho tak rychle, že jsem to málem sám nezaregistroval. Teď ho držel v šachu garotou, která se upírovi zařezávala do krku.

Bestie krvácela fyzicky, muž psychicky. Přerušit hypnotický kontakt mu muselo přinést pekelnou bolest.

Zaber! Uřež mu tu hlavu! Měl jsem chuť vykřiknout. Tím by upíra zabil. Tak mladého určitě. Neudělal jsem to, nebyla to má věc. Richard však zabral, jako by sám dobře věděl, co jediné ho může zachránit. Upírova nadlidská síla v boji s fatálním poškozením organismu mizela jako sníh ve vysoké peci. Pak zaznělo kovové zadrnčení – garota praskla.

„Meč! Dejte mi sakra meč nebo sekeru!“ zařval Richard a rozhlédl se po ostatních.

Nikdo se nepohnul, ani já. Smrtelná rána vedoucí až na páteř se už zacelovala. Všiml jsem si, že Richard se potácí, psychologický souboj ho musel naprosto vyčerpat. Pak si to uvědomil i on sám, na okamžik ho ovládlo zoufalství. Podíval se na svou přítelkyni, na netečné tváře okolo. Zoufalství zmizelo a vystřídalo ho odhodlání.

„Vrátím se pro tebe,“ slíbil dívce, gestem se s ní rozloučil a vyběhl do deště.

Právě včas, upír se pomalu stavěl na nohy. Přitom se opíral o stěnu a prsty ruky zarýval hluboko do dřeva trámu.

„Zzzabiju ho!“ řekl všem a nikomu, v dalším okamžiku byl pryč.

Zvedl jsem se a vyšel nahoru po schodech do svého pokoje.

Všechny trumfy stály na straně upíra a já nechtěl být dole, až se za chvíli vrátí.

Než jsem usnul, přemýšlel jsem, kdo byl ten C. R. a proč jeho duši zavřeli spolu s duší démona nebo bůhvíčeho do ďábelského těla. A také jsem přemýšlel, kdo nebo co jsem já.

Vzbudil jsem se uprostřed noci s chladně přímočarou myšlenkou. Valena zůstala v osadě sama, pravděpodobně pod stejnou střechou, pod kterou jsem spal i já. Pokud bych si pro ni došel, nikdo a nic by mi v tom nemohlo zabránit. Ani by se nepokusili, usoudil jsem, když jsem si znovu před očima promítl události posledních hodin. Přinutil jsem se zavřít oči, ale to jedno mě neposlechlo a ukazovalo mi věci, které jsem nechtěl vidět a ještě méně jsem na ně chtěl myslet. Nehodlal jsem se však podvolit inteligenci Oka ani skryté části svého já a místo, abych bojoval s nutkáním vyjít na chodbu a jen tak pro strýčka příhodu se porozhlédl, kde vlastně dívka spí, jsem začal opravovat výstroj.

Vlhkost uplynulých dní ji poznamenala, bylo co leštit, pucovat i zašívat. Pak jsem se přistihl, že si připravuji speciální stravu pro Margaret – rozlepil jsem čtyři patrony a sekané železo vyměnil za nalámané stříbrné prstýnky a náramky. Nechtěl jsem se s upíry zaplést, ale lépe je být připraven na všechno.

Z práce mě vyrušilo zaklepání na dveře. Lekl jsem se – jen málokdo by mě měl dokázat takhle překvapit. Nenabitá brokovnice byla k nepotřebě, proto jsem sáhl po granátometu. Ještě než jsem pohyb dokončil, věděl jsem, že mi žádné nebezpečí nehrozí, alespoň ne takové, které šlo zvládnout za pomoci projektilů ráže čtyřicet milimetrů.

„Dále,“ řekl jsem tiše a hlas mi zněl nepříjemně ochraptěle.

Dveře se s lehkým zadrhnutím otevřely a za nimi stála Valena.

S lampou v ruce, ve flanelové noční košili, bosá. Vlasy měla rozpuštěné, vypadala mladě, téměř dětsky a bezbranně. Oko mi zlomyslně ukazovalo, co ve skutečnosti nebylo vidět, jenomže já stejně věděl, že to tam je – křivky ženského těla, tak ladné a žádoucí. Sevřel jsem rty a pak je zase rozevřel, protože na mě zírala se zoufalou nadějí, kterou jsem jí nehodlal dopřát.

„Co tady chceš?“ zavrčel jsem.

„Pane, potřebuji pomoc, jsem sama. Oni, oni – utýrají mě.

Richard mi teď nepomůže.“

„Vrátí se pro tebe, slíbil ti to,“ řekl jsem první věc, která mě napadla.

Bezmocně zavrtěla hlavou.

„Do té doby ale…“ nechala větu nedopovězenou.

„A ty si myslíš, že já ti mohu pomoci, že já ti budu chtít pomoci?“ vyrážel jsem ze sebe.

„Ano, vy jediný mi tady můžete pomoci. Vy mi chcete pomoci,“ odpověděla a vyrazila mi tím dech – protože mluvila pravdu.

To ta její zatracená empatie. Chtěl jsem jí pomoci, ale druhá část mého já, ta, které jsem se sám bál, ta zavřená, toužila úplně po něčem jiném. A bylo tak snadné si to vzít.

Zavyl jsem jako zvíře, trhla sebou, ale zůstala stát na místě.

Stíny chodby zbledly ve svitu další lampy, ozvaly se těžké kroky vrávoravé ospalostí a štědrou dávkou dryáku, kterou si někdo dopřál na dobrou noc.

„Valeno, co tam děláš! Jdi sakra do svého pokoje!“ poznal jsem hlas hostinského.

Objevil se orámovaný dřevěnými stěnami úzké chodby jako starý zašlý obraz. Chvíli na mě tupě zíral, pak dívce položil na rameno ruku porostlou černými chlupy. Nehty měl špinavé, olámané, na předloktí starou klikatou jizvu.

„Odvedu tě do tvého pokoje, holka, abys nám tady v noci nerušila hosty,“ předvedl falešnou karikaturu blahosklonného opatrovnictví.

Jeho hlas se však změnil, slyšel jsem v něm podtón špatně skrývaného chtíče, kterého jsem byl sám plný.

Zvedl jsem se ze židle a současně odložil Greysona na postel.

Nechtěl jsem zničit celou hospodu a koneckonců ani rozmašírovat Valenu na spálenou sekanou. Z toho bych opravdu nic neměl.

Hostinského jsem převyšoval o tolik, o kolik on dívku. Také jsem mu položil ruku na rameno, tu v kroužkové rukavici. Stiskl jsem mu rameno, pak trochu víc. Uklouzlo mu lehké zasténání.

„Snad aby opravdu šla do svého pokoje,“ navrhl jsem mírumilovně. „Sama.“

Jeho paže z ní sklouzla jako bezvládné chapadlo.

„Sbal si věci a zmizni,“ doporučil jsem jí. „Schovej se poblíž a počkej, až se tvůj přítel vrátí.“

„Já, zaplatím vám,“ zkusila to ještě jednou, oči zakalené strachem.

Její bezmocnost hrála na několik strun mého já současně. V

obličeji se mi v rychlém sledu vystřídalo několik grimas, zorné pole Oka zrudlo, okamžik jsem viděl jen aury – hostinského, Valeninu i okolních spáčů. Tu svou jsem cítil jako těžký závoj kouře, který se tam a zpět proměňoval od jedovatého plynu v obyčejný dusivý dým. Kloub zapraskal, hostinský vykřikl a v bezvědomí se zhroutil k zemi.

„Odejdi hned, nebo ho budu muset zabít. Abych neudělal něco horšího tobě,“ dodal jsem, když stále nechápala.

Zůstal jsem v chodbě sám se zmrzačeným chlapem. Odnesl jsem ho do jeho pokoje, hodil na postel a nechal, ať se z toho vylíže, jak umí. Nemá se jiným plést do jejich nočních dostaveníček, jeho chyba.

V pokoji jsem se posadil zpět na židli a začal cpát připravené náboje do zásobníku. S normální náplní, se stříbrnou a pak zase s normální. Stejně jsem si připravil i dvě rychloládovačky. Obyčejná střela měla probít neprůstřelnou vestu nebo jiný ochranný oděv, a stříbro pak proniknout až do masa. Tak to samozřejmě fungovalo jen na malou vzdálenost. Ale já si většinou nepřátele vyráběl na blízko a stejně tak jsem spory s nimi řešil.

Ulehl jsem s Margaret po jednom a Greysonem po druhém boku. Krátce po svítání jsem chtěl být na cestě, pryč od téhle zapadlé osady, která se z nějakého důvodu mně, zamčenému démonovi a tomu, kým jsem býval dřív, zadřela hluboko pod kůži.

Na snídani jsem se nezastavoval. V krbových kamnech nehořelo a ani z kuchyně jsem nikoho neslyšel. Zdálo se, že dobré časy jediné hospody široko daleko skončily. Vyšel jsem do kalného rána, jeden z přívěšků, které jsem nosil na krku, zazvonil.

Neudělal to poprvé a většinou pak následovaly trable. Tohle ráno vypadalo dost ponuře i bez varování. Nepršelo, ale vzduch byl vlhký, šedivé mraky se válely mezi povlovnými zalesněnými kopci a rozbředlá půda pod nohama čvachtala stejně jako po všechny poslední dny. V temných obrysech stromů a hospodářských přístřešků se mohly skrývat celé kohorty mužů. Greysona jsem nesl na popruhu, Margaret v pouzdře na pravém boku. Plast pažby se zdál až podezřele teplý.

Ve stáji bylo o poznání méně světla a mnohem příjemněji.

Téměř jsem podlehl nutkání počkat tam na úplné rozednění, ale Micuma už na mě čekala. Ustrojil jsem ji, vyvedl ven a než jsem se vyhoupl do sedla, ještě jednou jsem se rozhlédl. Na východ se rozkládala upírská država, z jihu jsem přijel, na západ bych se přiblížil ke Kosterlitzu, nejbližšímu skutečnému městu. Moc se mi mezi lidi nechtělo. Zbýval tedy sever. Při troše štěstí bych se dokázal držet víceméně opuštěného pásu oddělujícího civilizaci od skutečné divočiny. Jenomže já chtěl jít po stopě Čaroděje, který mi prozradil iniciály mého jména. To znamenalo zkontrolovat, zda náhodou do Dřevěné Škvíry nepřijel právě přes Kosterlitz. Pak jsem mohl klidně vyrazit k severu. Pátral jsem očima po stezce a našel ji, úzký pruh bahna vinoucí se mezi zelenými drny. Mířila rovnou do kopců, mezi dva vrcholky vyšší než ostatní. Nemělo cenu to odkládat.

Vyhoupl jsem se do sedla, současně zaznělo zacinkání postroje.

Nedokázal jsem určit odkud. Zvuk byl hutný, příliš hluboký a dokonalý, korunovaný zdobně znějícím zvonečkem. Trochu mi to připomnělo kaligrafickou tabulku vyvedenou na porcelánu. Někdo si tady potrpěl na formu. Micuma vyrazila rychleji, než jsem čekal, cítil jsem, jak jí v blátě podkluzují kopyta. Doufal jsem, že má rozumu dost a nenechá se ovlivnit mými obavami. Netoužil jsem spadnout a skutálet se někam dolů. K mému štěstí se z mokré trávy zvedla mlha – nebo mrak klesl až na zem a všechno zahalil studený mléčný opar.

Stezka stoupala svahem cik cak, po pěti minutách jsem se opět ocitl nad hostincem, jen o nějakých sto metrů výš.

„Není tady. Našli jsme však čerstvou stopu. Nejsem si jist, komu patří,“ zaslechl jsem.

Větu ukončilo charakteristické pípnutí, jak mluvčí přepnul na příjem. Používali vysílačky. Upíři měli k technice obvykle pozitivní vztah. Nedokázal jsem odhadnout, jaký může mít vysílačka dosah, ale i pár kilometrů představovalo při pátrání obrovskou výhodu.

„Rozumím, podíváme se po stopě, a pak se opět ohlásíme.

Vyrážíme.“

Tím se situace částečně vyjasnila. Já ale nebyl s nikým ve sporu, snad kromě hostinského, který mi však žádné starosti nedělal. Neměl jsem chuť se s nimi vybavovat, jen bozi vědí, jak by to dopadlo. Někteří. Pobídl jsem Micumu k chůzi, medailon s reliéfem slepého věštce, jeden z mnohých, které jsem nosil na krku, tiše cinkl. Předpovídal smůlu nebo štěstí? Nedalo se mu věřit.

Dostihli mě ani ne za hodinu, tři štíhlí chlápci na houževnatě vyhlížejících koních s dlouhou srstí. Dali si dokonce tu práci, aby mi nadjeli. Dva mě dostihli zezadu, jeden mi zatarasil cestu, když se předtím vynořil z lesa po mé levé ruce. Museli to tu znát jako svoje boty. Zastavil jsem a dřív, než dojeli na vzdálenost, na kterou by mě v mlze poznali, jsem vytáhl z holstru Margaret a položil si ji před sebe s rukojetí opřenou o pravé stehno. Pak už jsem jen čekal.

Pláště měli přitažené až ke krku, klobouky naražené do čela, z jejich širokých okrajů jim kapala voda na ramena.

„Proč tak spěcháte?“ zeptal se jeden z nich.

Naklonil jsem hlavu na stranu a mírně se přihrbil, abych zahlédl jeho tvář. Bledá, s výraznými stopami narychlo rozetřené maskovací rumělky. Pochopil, o co mi jde, jeho vůle mi pročísla čelní mozkový lalok jako proud kyseliny. Byli to upíři, zřejmě všichni tři, a neplýtvali silou na to, aby zůstali suší jako ten hejsek včera. Na to jim stačilo nepromokavé oblečení.

„Nespěchám,“ odpověděl jsem lživě a zastavil Micumu vedle hustého šípkového keře. Jednu stranu jsem měl krytou.

Tentokrát to nebyl nápor síly, ale jemné skenování. Neprováděl ho muž, s nímž jsem hovořil, ale některý z jeho společníků.

Nedokázal jsem odhadnout kdo.

Nic jsem nedělal, nic jsem neříkal, pozoroval je a čekal. Oko se zaměřilo na mluvčího a vykreslilo mi ho jako síťovou strukturu kloubů a kostí. V lebce mu sídlil modrý oheň jeho vlastního intelektu, částečně omotaný temně rudou nití – snad znamení nebo symbol autority, jíž byl podřízen. Ne vždy jsem přesně pochopil, co mi Oko chce říct.

„Včera byl dole v hostinci napaden jeden z našich,“ prohlásil mluvčí trojice.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Kluk, co mu to udělal, utekl. Ale vypadalo to, že se ten upír dal dohromady,“ nazval jsem je pravým jménem.

„Dal, je mrtvý,“ promluvil tentokrát ten, který mi nadjel.

Vůdce na něho hněvivě pohlédl a muž se v sedle viditelně přikrčil.

Kdo velí, bylo zjevné, navíc jsem se dozvěděl, že Richard se z prvního útoku poučil a svého pronásledovatele se zbavil. Zajímalo by mě, jak to dokázal, neviděl jsem u něho žádné speciální vybavení. Šance pro Valenu, že se z toho dostane živá a možná i se zdravou kůží, se zvýšila.

„Nechal jste našeho člověka bez pomoci,“ obvinil mě nelogicky šéf. „A teď máte radost, že byl zabit.“

„Pokud upíra jde zabít,“ poznamenal jsem sarkasticky.

Nelíbili se mi.

„Vyřadit z provozu by byl lepší termín,“ navrhl jsem.

Za sebou jsem slyšel vrzání kůže, jak jeden z nich něco tropil; šéfupírovi se oči blýskaly zlobou. Nebál jsem se ho, a to ho dráždilo. Možná bych se měl bát, ale… s upíry jsem se už dříve určitě setkal. Žádné přesnější informace, co od nich mohu čekat, se mi však nevybavovaly.

Velitel trojice sáhl do záňadří pláště, krempa klobouku mu přitom stínila obličej. Chlupy na celém těle se mi naježily, svaly se napjaly, jen Ruka se spokojeně zachvěla. Nechtěl jsem se s nimi bít, ne dřív, než to bude nezbytně nutné. Upír vytáhl vysílačku, oblý kus černého plastu s teleskopickou anténou. Leskla se novotou, odhadoval jsem, že ji k přístroji někdo připojil dodatečně.

Buď oprava nebo vylepšení.

Třetí muž, který se zatím nijak neprojevil, najednou držel v ruce dvouhlavňovou kulovnici a mířil na mě. Brokovnici? Spíš dva spřažené kanóny. Podle toho, jak seděl v sedle a s jakou pečlivostí si zapíral pažbu do ramene, byly velkorážné náboje přesně tak účinné, jak hrozivě zbraň vypadala. Z černých tunelů slibujících věčné zatracení se kromě vůně střelného prachu linul sotva postřehnutelný odér zaklínadla. Teď bych potřeboval, aby se Oko předvedlo a dopřálo mi malou nápovědu. Ono místo toho jen nějakým záhadným způsobem odfiltrovalo přítomnou mlhu, takže jsem viděl sebemenší detaily jako za jasného dne. Jen v šedé.

Vysunul jsem levou nohu z třmenu a čekal. Vůdce pátračů ostentativně mluvil do vysílačky. Slyšel jsem jen jeho polovinu rozhovoru.

„Ano, divný patron. Nelidský dojem. Fandil tomu klukovi, co utekl. Ne, nevím, jestli mu pomohl.“

„Nepomohl jsem mu,“ přerušil jsem jeho hovor.

„Zajistit a přivést, rozumím pane,“ ukončil upír spojení se svým nadřízeným s potěšením.

„Nepojedu s vámi,“ upozornil jsem ho téměř přátelsky, než stačil schovat vysílačku.

Jeho gesto jsem nerozpoznal, stačilo, jak se zatvářil. Místo další konverzace jsem stiskl spoušť a vrhl se stranou. Druhý výstřel, upírova tvář zlidštěla bolestným překvapením, vrhací smyčka mi sklouzla po rameni, kabát ožehla ohnivá záplava z dvouhlavňovky.

To už jsem ale ležel na boku na zemi a zpod Micumy trefil do břicha koně, na kterém seděl střelec.

Nápor vůle byl rychlý, ale neuspořádaný, stačilo zatřást hlavou, sklouzl po mně a roztříštil se na tisíc chaotických myšlenek.

Vyskočil jsem na nohy, střelec také, ale uklouzl. Vrhač smyčky tasil meč a pobídl koně proti mně. Ocel zasvištěla, šel jsem opět k zemi, ostří mě škráblo po zádech. Rána pálila jako čert. Otočil se zázračnou rychlostí, ale já už měl nabito. První ránu dostal kůň, druhou se stříbrnou náloží jsem ke své smůle minul. Skočil přímo na mě, okamžik jsme se váleli v bahně v těsném sevření. Byl silnější než já, ale oba jsme byli kluzcí jako úhoři a můj tuhý, navoskovaný kabát mu také nepomáhal. Margaret jsem nepouštěl, nechal ho, ať nasadí dokonalý škrtící zámek a spojeným tlakem obou svých paží obrátil hlaveň brokovnice proti jeho tváři.

„Nedělej to, nezabiješ mě,“ stačil mě ještě varovat.

Využil jsem toho, abych mu ocelovou pěst Margaret nacpal hluboko do úst a stiskl spoušť. Výstřel mě tentokrát ohlušil a odraz zášlehu částečně oslepil. Před sebou jsem jako ve zpomaleném filmu viděl, jak neochotně se kost poddává síle projektilů, jak mozek vybuchuje, modré světlo inteligence a upírské duše pomalu a definitivně pohasíná. Kdyby nemluvil, mohl přežít.

Uvědomil jsem si, že ležím na zemi, sténám bolestí a tvář mi smáčí krev. Krev z mé vlastní rozervané krkavice. Člověk by už byl mrtvý, já ale ne. Přitiskl jsem si na ránu ruku a čekal, neschopný jakékoliv další činnosti. Co ten třetí, vzpomněl jsem si.

Teď měl ideální příležitost mě dodělat. Začalo pršet. Vítal jsem to, protože po ztrátě krve jsem měl žízeň a voda mi navíc čistila tvář od zbytků upíra, kterému jsem ustřelil hlavu.

Po hodině jsem se dokázal postavit na nohy a vrávoravě si prohlédl bojiště. Třetí upír nikde nebyl, zřejmě utekl. Možná jsem ho zranil, nebo jen nevydržel s nervy. Bylo mi to jedno, chtěl jsem se jen ztratit.

Našel jsem u mrtvého vysílačku. Naštěstí ještě fungovala, žíravé zplodiny rozpadu upírských těl ji ještě nestačily víc poškodit. Zapnul jsem přístroj, šumění statiky mě ujistilo, že funguje.

„Vysvětlete mi, proč po mně jdete?“ zeptal jsem se a stiskl nejohmatanější přepínač.

„Co se tam sakra stalo? Wesli, kde jsi?“ vybuchl hlas na druhé straně.

Přepnul jsem na vysílání.

„Wesli bude asi mrtvý, proč po mně jdete? Nemám s vašimi problémy nic společného.“

Tentokrát byl vztek ten tam, nahradila ho strohost chirurgického skalpelu.

„Pokud je Wesli mrtvý, sám jste problém. Chcete-li si ušetřit námahu, zůstaňte na místě. Pokud ne, klidně se snažte uniknout, stejně vás najdeme. Baronka nemá ráda, když jí někdo likviduje lidi.“

„Upíry,“ opravil jsem ho. „Zabil jsem Wesliho i ty jeho dva poskoky,“ lhal jsem. „Utíkat nebudu. Pokud se objevíte v dohledu, zabiju i vás. Pokud ne, pokračuji v cestě za vlastními záležitostmi.

Nejsem váš problém,“ zopakoval jsem, i když mi bylo jasné, že zbytečně.

Pak se z reproduktoru vysílačky začalo do reality protahovat něco průzračného, něco, o čem jsem si nebyl jistý, co to vlastně je.

Raději jsem přístroj vypnul – a rozšlápl.

Zběžně jsem prohledal výbavu rozkládajících se upírů, s mapou a pár drobnostmi navíc jsem pěšky vyrazil do lesa. Micumu jsem nechal na stezce a snažil se jí vsugerovat, že nejlépe jí bude v hostinci. Nechtěl jsem, aby zbytečně přišla k úhoně, a rozumu měla naštěstí občas víc než já.

Mlha se sice zvedla, ale k mému štěstí se rozpršelo, což jim určitě ztíží stopování, i když se asi nebudou spoléhat jen na fyzické stopy. Jenomže pokud neví, co jsem přesně zač, nebudou to mít ani tak jednoduché. Spěchal jsem lesem zpět, ostražitý a připravený, že narazím na případné pronásledovatele. Můj plán byl jednoduchý. Zmizet pátračům tak, že projdu přes okraj jejich vlastního území. Mapa, kterou jsem získal, byla podrobná, specializovaná pro účely lovců lidí.

Při průchodu přes první potok jsem nalámal tenké vrbové pruty, a ty jsem si zastrkal za okraj svých vysokých bot, o kus dál jsem se zamaskoval smrkovými větvičkami, a pak jsem měl štěstí a našel hloží. Bahna už sice bylo za uplynulé dny dost, ale v kališti divokých prasat jsem se přesto zamazal od hlavy až k patě. Jediné, co zůstalo čisté, byli Greyson s Margaret. To mělo ztížit stopování ve všech možných rovinách existence, ve kterých jsem se vyskytoval. Přesněji v těch, o nichž jsem věděl.

Držel jsem se teď na vrcholu nevysokého hřebene směřujícího k západojihozápadu, připravený seběhnout na jednu i druhou stranu, podle toho, která bude výhodnější.

Les byl jako všude, kde není moc lidí ani monster, plný zvěře.

Každou chvíli jsem popoběhl po zvířecí stezce, abych se pak zase vrátil do džungle několik set let starého pralesa. Stále jemně mrholilo, z korun javorů padaly velké těžké kapky, listy křoví se leskly čistotou.

Kolem čtvrté jsem usoudil, že jsem se už dostal až na území lorda Xaveria. Stromy byly vyšší, kmeny měly větší průměr, častěji jsem narážel na mokřady a rašeliniště. Vypadalo to, že jsem je skutečně setřásl. Na malé světlině jsem se zastavil a vzhlédl k obloze. Stále stejně šedá, změť mraků beze stopy po slunci nebo modré barvy nebe. Divný kraj.

Opět jsem chtěl vyrazit, když jsem uslyšel jemné zaprskání. Po vrcholcích lísek lemujících kraj světliny poskakoval namodralý oheň. Syčel a prskal, jako by se mu nelíbila všudypřítomná vlhkost, klouzal po hlavních větvích a vždy po nich sjel až k zemi, aby se opět vrátil na vrcholek keře a pak přeskočil na další. Něco hledal. Měl jsem nepříjemný pocit, že to něco jsem já. Opatrně, jak nejtišeji jsem byl schopen, jsem udělal krok vzad. Další. Pak pod podrážkou praskla větev, která tam neměla co dělat. Strnul jsem, plamínky také. Seskočily z lísek a jako světelné chapadlo se po zemi blížily ke mně. Odložil jsem Greysona do trávy vedle sebe, a než se to doplazilo až ke mně, stačil jsem každou rukou urvat hrst trávy.

Přízračný tvor si sáhl na mou holínku, při dotyku vrbových prutů se stáhl do sebe, ale pak začal šplhat nahoru. Při setkání s hložím zaváhal, jako by si nebyl jist, zda mu to za to stojí, ale opět lezl tvrdošíjně stále výš. Na kůži to vzbuzovalo elektrizující pocit.

Už byl ve tváři, ve vlasech. Co řekl na smrkové větvičky, jsem neviděl. Nakonec po mně stekl dolů stejně jako voda z neustávajícího mžení a pokračoval v pátrání jinde. Trávy, vrba, hloží a smrk mě zachránily. Spoustu nejrůznějších druhů magie tyhle rostliny mátly a málokdo věděl proč.

Opustil jsem světlinu a kráčel dál. Unikl jsem o fous, jen díky svému instinktu – nebo znalostem z předešlého života. Že se den chýlí ke konci, jsem poznal jen podle toho, že mraky začaly tmavnout. Mrholení se změnilo v déšť, půda pod nohama začala opět čvachtat. Všechno bylo nasáklé vodou, i při chůzi po mechu za mnou zůstávaly miniaturní kaluže vyplňující stopy. Postupně jsem se naučil nevnímat zesilující šumění lijáku a opět jsem se dokázal orientovat sluchem. Zastavil jsem až na břehu bobří přehrady a pozoroval temnou hladinu stejnoměrně bičovanou těžkými kapkami deště, okolní les už se utápěl v noční černotě.

Upíři vodu neměli rádi, čarodějové jakbysmet. Její amorfnost byla překážkou, rušením pro naprostou většinu kouzel. Jenomže už teď jsem se třásl zimou, toužil jsem po teplé suché posteli a něčem k jídlu. A typicky právě když jsem potřeboval pomoc horší části svého já se démon odmlčel, stáhl se někam do nitra a užíval si pohodlí katakomb mé pokřivené duše.

Stiskl jsem zuby, položil si Greysona na jedno a Margaret na druhé rameno a odhodlaně vkročil do vody. Oko zlobně zabrnělo a v jediném záblesku mi ukázalo rozeklané, rozervané dno a obrovské zubaté ryby a další, mnohem nebezpečnější bestie číhající v děrách po vykotlaných stromech. Jenomže to by tu nežili bobři. Oku se nechtělo do vody stejně jako mně, a proto se mě snažilo obalamutit. To mi poskytlo chmurné uspokojení a zastavil jsem se až ve středu vodní plochy, kde mi voda sahala po prsa.

Zůstal jsem tam jako socha zimy a zosobnění nepohodlí, naslouchal mokrému bubnování deště a pozoroval tmavnoucí stíny břehu, dokud se nerozplynuly ve vlastním zbytnění.

Se svítáním mě napadlo, jak je na tom ta malá holka, kvůli které to vlastně částečně všechno začalo. Doufal jsem, že ne tak mizerně jako já. Déšť ustoupil mrholení, a to se stáhlo před hustou kašovitou mlhou. Hladina byla jako matné zrcadlo, na krajinu sedl mrazivý chlad. Vypadalo to na mrak, který sestoupil odněkud z výšky a přinesl si s sebou teplotu horních vrstev atmosféry.

Nechtělo se mi ven. Byl jsem tak zmrzlý, že mi i přestala být zima.

Nebo se mi nechtělo z vody z jiného důvodu? Oko se probudilo o něco později než já, cítil jsem, jak mi škube hlavou, aby se mohlo porozhlédnout kolem dokola. Bez toho, že bych pohnul trupem, jsem mu dopřál panoramatický záběr. Proskenovalo mlhu a vyznačilo v ní pět obrysů. Všechny na jedné straně přehrady.

Lovci čekající na kořist. Pomalu, nekonečně pomalu, jsem sklopil hlavně brokovnice i granátometu směrem k hladině, aby v nich zůstal vzduch, a pomalu poklesával v kolenou. Hladina mě objímala výš a výš, matné zrcadlo však nezbrázdila jediná vlna –až na tu poslední, která se přelila nad mým temenem.

Klečel jsem na dně, Oko neklidně rejdilo svým záběrem po okolí, až mi cukalo krčními obratli. Automatický čítač v hlavě odměřoval čas. Po deseti minutách jsem pocítil nutkavou touhu se nadechnout, po patnácti jsem bojoval s touhou odrazit se ode dna a vyskočit nad hladinu jako pstruh na lovu. Po dvaceti minutách jsem se vynořil stejně tiše, jako se ponořil. Mlha byla pryč, mraky na okamžik zřídly a připomenuly, že někde nad nimi se možná schovává i slunce. I bez žádosti mi Oko ukázalo každý detail břehu, prozkoumalo každý úkryt, možnou schovávačku.

Výjimečně se rozhodlo, že máme společný zájem – vyhnout se setkání s upírským komandem. Nikde nikdo. Začal jsem se pomalu sunout z vody.

Spatřil jsem ho, když mi pod podrážkami začvachtalo bahno.

Nebylo to kouzlo, jen schopnost splynout s okolím, uzavřít se do sebe a nechávat po sobě stékat čas jako kapky vody po naimpregnovaném plátně. Čekal v pokleku před malinovým keřem, na sobě měl plášť, který ho shrbeného zakrýval až po kotníky. V první chvíli se zdál zelený, teď však zhnědl a vypadal jako obyčejný kus oděvu z teletiny. Tvář mu původně zakrývala krempa klobouku. Když zvedal hlavu, aby si mě sám prohlédl, předvedl mi aristokratickou bradu, bezkrevné, úzké rty, dokonale profilovaný nos a nakonec oči. Zablesklo mu v nich pobavení s náznakem uznání. Čekal jsem útok vůle, jedovatý břit, který se zařízne až do nejnižších pater duše, ale stále nic nepřicházelo.

Zastavil jsem se na pevné zemi, z Greysona a Margaret hlasitě odkapávala voda.

„Asi pracujete pro lorda Xaveria,“ pronesl jsem tiše.

„Spíš pro mylady, ale to vyjde nastejno,“ odpověděl klidně a prohnul rty k úsměvu.

Zatím nic nenasvědčovalo, že je upír. Jen skutečnost, že on jediný mě odhalil a poté, co jsem zabil dva jeho muže, mi hodlal čelit sám.

Taky mohl být bytostí úplně jiného druhu.

„A asi mě nenecháte jen tak odejít.“

Zavrtěl hlavou, z pod klobouku mu do čela spadl pramen vlasů.

Greyson cvakl, Margaret vychrlila trojitý záblesk ohně. Trefil jsem ho jen první ranou, pak už stál o kus vedle. Oko se snažilo a spolupracovalo s Rukou jako nikdy. Přesně jsem viděl, kam ho zasáhne granát. Kousek pod pravou klíční kost. Vytočil se na patě jako baletka, švihl rukou a dokončil otáčku. Cukl jsem hlavou, prudký závan vzduchu a zasvištění. Zachytil ho ve vzduchu a změnil směr jeho letu, došlo mi. Mačkal jsem spoušť znovu a znovu, dokud necvakla naprázdno. Už jsem nemířil jen na něho, ale i pod nohy, aby ho zasáhly exploze a střepiny, pokud by se opět dokázal granátům nějak vyhnout.

Prázdného Greysona jsem odhodil do trávy, namáčkl do Margaret poslední trojici patron s jednou stříbrnou uprostřed a pomalu se rozhlížel, kde vlastně je. Stál o deset metrů dál, cíp pláště v ruce zdvižené před sebou. Látka se rozvinula do vypouklého tvaru parabolického zrcadla a rozptýlila sílu exploze jako štít. Potlačil jsem první impuls znovu použít Margaret.

Překvapit jsem ho nedokázal a teď byl připraven. Musel ovládat translokaci nebo něco podobného. To znamenalo, že patří k těm nejvyšším upírům, o nichž kolovaly jen legendy. Ale proč k čertu sloužil nějakému lordovi? Nebo mylady?

Sáhl jsem pro Nůž. Uchopil jsem ho ostřím nahoru, zatím si stále udržoval podobu přerostlého bowiáku s masivní čepelí.

Už jsem cítil pátravé doteky jeho vůle, současně sáhl pod kabát, v ruce se mu zaleskla zbraň připomínající extrémně odlehčený rapír s velkým košovým chráničem ruky.

Formálně mě pozdravil, místo odpovědi jsem se duševně přikrčil a pozdvihl Nůž před sebe hrotem namířeným proti němu.

Ostří rozřízlo volní atak na dvě části, a to mě zachránilo – jinak bych neodolal. Vzápětí letěl kupředu rozmazaný rychlostí. Sekl jsem shora dolů, vyhnul se úkrokem šikmo stranou a navázal dalším sekem bok-rameno. Nůž se zachoval, jak jsem očekával, prodloužil se ve zbraň ne nepodobnou té, co držel soupeř. Díky změně geometrie Nože se mi podařilo poznamenat upíra ohnivým šrámem přes hruď. Změnil směr pohybu tak rychle, že to nemohlo být způsobeno jen jeho neskutečnými fyzickými schopnostmi.

S maximálním nasazením jsem se kryl před jeho bleskovým ostřím, Nůž si při kontaktu čepelí řekl o tolik vnitřní síly, až jsem málem poklesl v kolenou. Jeho další sérii výpadů jsem se štěstím ukončil tvrdým zárazem. Okamžik jsme se přetlačovali tělo na tělo, riskl jsem zeslabení postoje a uštědřil mu krátkou tvrdou ránu na solar. Sám jsem se vzápětí málem zlomil v pase, Oko mi zalila krev.

Zachránilo mě prodloužení vzdálenosti bleskovým odskokem.

Netušil jsem, jak jsem tyhle šrámy vůbec utrpěl.

Obcházeli jsme se teď v opatrném kruhu, nohama jsme oba obezřetně zkoumali terén.

„Jsem hrabě Deffer,“ představil se, aniž by spustil oči z imaginárního bodu někde na mé hrudi. „Musím přiznat, že jste mě překvapil. Jste lepší, než jsem očekával. Obávám se však, že vaše umění ani zbraně na mě nebudou stačit.“

Zasekl jsem levou nohu do země k přímému výpadu bodem.

Čepele zasyčely, odvedl můj útok stranou a vyrazil k ripostě.

Zachytil jsem ostří kroužkovou rukavicí, a odvrátil tak hrot, současně obnoveným útokem sekl po krku. Jeho zbraň jsem stále držel, i když rukavice se už rozsypávala. On jako zázrakem stál najednou o krok vedle, stačil záklon a čepel ho minula. Vyškubl mi svůj rapír, pokusil jsem se vzdálit a křížovým hmatem sáhl po Margaret. Kryl jsem jeho výpad, Margaret stále zůstávala v holstru. Bleskovým odsmykem rozbil můj střeh, dostal se na vnitřní vbodnici. Pokrčil jsem Ruku k nouzovému krytu, jeho meč se náhle proměnil v chromovanými zuby se ježící pilu. Zuby se zakously do nadloktí, neprořízly ho, ale jejich tah mě celého vytočil. Ještě jsem ho dokázal poznamenat na tváři, ale pak se pila zakousla hluboko do mého hrudníku a prořízla žebra s děsivou lehkostí.

Zhroutil jsem se na kolena. Přiblížil se s očima planoucíma bojovým šílenstvím, pila zmizela, místo ní hrot rapíru směřující k mému oku. Až teď si uvědomil, že na něho míří Margaret. Odrazil se do přemetu vzad současně s výstřelem. Registroval jsem, jak z něj železné a olověné střepiny sdírají jeho plášť a zakusují se mu do žeber. Stříbrnou dávku schytal do chodidla jedné nohy, pak mě ve svém saltu zasáhl patou do brady. Kdybych byl člověk, jednoduše by mi hlavu ukopl. Takhle ale má páteř přerozdělila energii zásahu na všechny obratle. Celý jsem se propnul, dynamika kopu mě vymrštila do vzduchu, přetočil jsem se hlavou dolů a dál letěl vzhůru. Hrabě Deffer právě dokončil salto a dopadl na nohy –na nohu, protože z jedné měl krvavé torzo. Zdánlivě pomalu jsem rotoval a současně stoupal stále výš a výš, Margaret už zvolna padala k zemi – otřes způsobil, že jsem ochrnul a pustil ji. Díky tomu jsem necítil ani dopad, který nakonec zákonitě přišel. Jen hluché žuchnutí následované tmou.

Ležel jsem na vozíku taženém dvěma koňmi, podle toho, jak málo se na vymleté cestě otřásal, musel mít nezvykle dobré pérování. Vedle mě se rozvaloval hrabě Deffer, zafačovanou nohu podloženou nařezanými větvemi. Nemohl jsem se hnout, a podle toho, že Oko ostřilo stále na stejné místo, nebyla obyčejná pouta tím jediným, čím mě znehybnili.

Deffer mi věnoval zamyšlený pohled, ale neřekl nic. Upadl jsem do mrákot a probudil se až před hlavní branou.

Sídlo lorda Xaveria, nebo spíš mylady, jak naznačil Deffer, vypadalo jako třídimenzionální zhmotnění některého z obrazů Hieronyma Bosche. Zdi z kamenných bloků zdobila nespočetná sousoší přízraků, mučených lidí, démonů a dalších zrůd, které dokáže lidská fantazie stvořit. Občas i monster stojících daleko za hranicemi obyčejné lidské představivosti. Když jsem zaregistroval sochu nad hlavním vstupem do hradu, polkl jsem a odvrátil pohled. Tahle nebyla dílem umělce ani fantazie. Zachycovala skutečnost, fyzickou podobu jednoho z vyšších démonů. Socha neměla stálý tvar, proměňovala se, obscénnost se míchala s čirou hrůzou. Polkl jsem ještě jednou a podíval se znovu. Zděšení se rozplynulo, vlastně to pro mě nebylo nic nového, všechno tohle jsem už dávno důvěrně znal. Jen jsem si na to nepamatoval, zůstával jen pocit, jako bych slyšel dávno zapomenutou melodii.

Vůz zastavil, kůň naposledy cvakl podkovou o dlažbu a znehybněl, jako by ho vypnuli. Možná to byl skutečně nějaký pokrachový konstrukt.

Čtyři pomocníci – obyčejní lidé, přenesli Deffera na přinesená nosítka a mě s o řád menší opatrností položili rovnou na zem.

Tvářili se, jako by práce pro predátory predátorů, jak se upíři občas sami s oblibou nazývali, pro ně byla něčím běžným. Asi ano, člověk si nakonec zvykne na všechno. V nastalém tichu jsem nezvykle hlasitě slyšel zurčení kašny. Podíval jsem se po ní – a dokázal jsem otočit hlavou. Deffer mě ze svého mnohem pohodlnějšího lože stále pozoroval, ale neříkal nic. Jeho podřízení, kteří zařídili celý transport, čekali opodál. Kašna byla skutečným uměleckým dílem – dílo umělce potácejícího se za hranicí šílenství. Vodní oblouk prýštil z torza svalnatého mladého muže a dopadal do úst uťaté hlavy položené kousek od jeho vlastních nohou. Sněhobílou barvu mramoru rušily rudé skvrny – krev kanoucí z ran. Občas se zdálo, že rudý kámen, snad rubín, opravdu teče, ale byl to jen zrakový klam.

Zurčení vody získalo náhle jinou kvalitu – ozvěnu odrazu z rozsáhlého prostoru, krypty nebo jeskyně. Jiná slova mě nenapadla. Roztřásla mě zima, otočil jsem se k hradu. Vchod v podobě obrovských dvoukřídlých dveří z černého železa se pomalu rozevíral. Přímo jsem vnímal zoufalé úsilí robustních pantů z dělové bronzoviny vzdorujících gigantické váze.

„Vystřídejte je,“ poručil Deffer svým lovcům a ukázal na lidi.

Ti každou sekundou bledli a začínali se horečnatě třást.

Nechápal jsem proč. Upíři neochotně poslechli a lidští pomocníci se dali na ústup, který se v okamžiku, kdy se ve dveřích objevila křehká silueta ženy, změnil v překotný útěk. Voda přestala zurčet, překvapeně jsem se otočil a spatřil, že bezhlavé torzo mladíka se obalilo ledovým krunýřem. Stejně tak umrzly květiny v koších s hlínou, které vytvářely zákoutí okolo laviček; sloužící, který se nejvíc opozdil, zasténal, ztuhl v pohybu a po krátkém zavrávorání se zřítil k zemi, kde se rozletěl na myriádu ledových střepů.

„Ach, tak jsem kvůli vám spěchala, až jsem zapomněla, drahý hrabě,“ zaševelila Paní chladu a mráz měnící krev v rudý led pominul jako mávnutím kouzelného proutku – nebo spuštěním gigawattového reaktoru.

Sestupovala po schodech, vysoká, štíhlá, v dlouhých splývavých šatech s rozparky odhalujícími nohy až k bokům. Pas nelidsky útlý, ňadra k celkově křehkému vzhledu neskutečně velká. Příliš dokonalá, příliš žádoucí na to, aby byla živá, skutečná.

K tomu rty, dokonale klenuté, seříznutá jahoda barvy temně rudé krve. Budila dojmem sochy vytvořené někým, pro koho byl sex smyslem života, smyslem existence. Přesto se pohybovala, mluvila, chovala se jako živá. Jako živá, pokud člověk pominul zmar, který okolo sebe ještě před okamžikem šířila.

Věnovala mi letmý pohled smaragdově zelených očí a sklonila se k hraběti. Možná působila křehce, ale nejednala tak. Luskla prsty, jeden z upírů jí do ruky vložil dýku s dlouhou úzkou čepelí.

Ocel zavířila s graciézností a lehkostí chmýří pampelišek hnaných větrem a provizorní obvaz na noze hraběte odpadl souměrně rozporcován na několik kousků. Rána byla černá, ovanul mě pach sepse.

„Stříbro, drahý hrabě,“ zkonstatovala suše. „A část ho stále zůstala uvnitř.“

Deffer jen přikývl, dva z upířích poskoků se snažili dostat od něj co nejdále, aniž by museli pustit nosítka.

„A co je horší, něco z toho stříbra s sebou neslo moc,“ podívala se na mě tázavě.

Nedokázal jsem postřehnout, zda na mě použila nějakou fintu, nebo za to mohl jen její kočičí obličej s ranou žádoucích úst, která si říkala o to, aby je člověk rozdrtil vlastními rty. Pocit déja vu, silný, jako bych už kdysi takovou myšlenku skutečně měl.

„Prstýnky, přívěšky z hrobů, staré mince, talismany pro štěstí,“

zarecitoval jsem.

„Ta nejhorší nejsvatější kombinace,“ přikývla a dál mi nevěnovala pozornost.

Sáhla do mokvající rány a nabrala si na prst něco hnisu. Měla dlouhé, karmínově lakované nehty. Na každé jiné ženě by vypadaly lacině, na upírské mylady však ne.

Chvíli k páchnoucí, nevábně vypadající hmotě čichala, a pak ji slízla.

„Taky stříbro posvěcené krví, dobrovolně prolitou krví.“

Lovci na svého šéfa pohlédli, jako by právě umřel.

„Netušil jsem, že mám nabito až tak dobrou municí,“ řekl jsem, protože mi začínalo být nepříjemné, jak stále ležím na zemi a nikdo si mě nevšímá. „Ale nemohu říct, že by mi to vadilo,“

zasmál jsem se.

Při zvuku mého smíchu sebou trhla a věnovala mi dlouhý zkoumavý pohled. Kdybych nebyl tak zbídačelý, zachvěl bych se strachem. Pak obrátila pozornost zpět k raněnému hraběti.

„Pojď sem,“ ukázala na jednoho z lidí, držících se v bezpečné vzdálenosti.

V relativním teple podzimního dne led kašny pomalu odtával, opět se ozvalo zatím nestejnoměrné kapání vody.

Muž přistoupil s prázdným obličejem, pouhý její rozkaz měl účinek hluboké hypnotické sugesce.

„Blíž,“ upřesnila lhostejně.

Opět vířící pampeliškové chmýří se zábleskem oceli v pozadí.

Ránu hraběte pokryl proud krve z proťaté krkavice, vzápětí záplava vnitřností z odborně vyvrhnutého trupu. Víc než odborně, expertně. Použité tělo člověka padlo k zemi, současně zaznělo zaklínadlo. Jeho síla mnou smýkla o pár metrů dozadu, přihlížející upíři zavrávorali.

„Vzala jsem si část jejich síly,“ oznámila Defferovi konverzačně. „Za to, jak ledabyle vás ošetřili, si to zasloužili.“

„Pokud někdo z vás do rána umře, tělo spalte,“ otočila se k upírům. „Při takovém deficitu by mohlo být osídleno bůhvíčím a já tady o žádné novotvory nestojím. Hrabě?“ obrátila se zpět k raněnému. „Řekla bych, že jste opět v pořádku.“

Deffer se postavil a věnoval jí hlubokou úklonu.

„Opět jste mě překvapila, mylady. Jsem vám k službám.“

„Teď bychom se měli věnovat tomu cizinci, který vás dokázal, promiňte mi mou nezdvořilost, tak nečekaně poznamenat,“ ukázala na mě.

„Není to nezdvořilost, mylady,“ řekl suše Deffer, „byl opravdu velmi pohotový a neskutečně odolný. Nic víc o něm zatím nevím, tady jsou věci, které jsem u něj našel.“

Ukázal na plochou kazetu z vykládaného dřeva. Vykládání nebylo samoúčelné, tvořilo komplikovaný kabalistický symbol.

Ochranný, pokud jsem po zběžném pohledu mohl soudit.

„Už jste je stačil prozkoumat?“ zeptala se.

Stála s váhou na levé noze, a to zvýrazňovalo linii boku. Dost na to, abych měl problémy myslet na něco jiného než na to, jak vypadá pod těmi šaty. Ne že by toho zakrývaly mnoho, ale probouzely ve mně touhu přesvědčit se. Neměla podprsenku, ale její ňadra popírala zákony gravitace.

„Ne, mylady. Nebyl jsem na to v příliš dobré formě. Ale Syxx, který ho odstrojoval, utrpěl anafylaktický šok.“

„Ach,“ odtušila. „Tak to ho spalte rovnou. Nedožije se rána.“

Zasvištěla ocel, hlava dopadla na zem a o zlomek sekundy později i tělo. Hrabě zasunul svůj rapír zpět do pochvy a dál mrtvému nevěnoval pozornost. Možná byl doopravdy naštvaný, že mu v ráně nechali stříbro. Možná to provedl jen jako pozornost pro dámu.

Zatím jsem nerozuměl vztahu mezi nimi, chovali se rovnocenně, jako dva partneři projevující si vzájemně laskavosti.

Deffer opatrně otevřel kazetu, mylady mu stála po boku. Oba vypadali ostražitě, ale sebevědomě. To ostatní upíři se stáhli, aby nemohli zahlédnout, co je uvnitř, pár z nich očividně bojovalo s nutkáním zmizet úplně. Nechápal jsem jejich obezřetnost hraničící se strachem. Sice jsem nosil na krku celou řadu přívěšků, medailonů, na rukách několik náramků, většinou věci pocházející z doby, na kterou jsem si nepamatoval. Nikdy mi však až na drobnosti nijak nepomohly a lidé, kteří je u mě zahlédli, se nad nimi nijak nepozastavovali.

Mylady sáhla do kazety dýkou a vytáhla na jejím hrotu jeden z mnoha řetízků, nevěděl jsem, co je konkrétně na tomhle. Vyměnili si s Defferem významný pohled. Možná byl problém v tom, že až dosud mé ozdoby viděli jen lidé.

Pak se opět otočila ke mně a věnovala mi další zkoumavý pohled. Ve srovnání s předchozím byl jako proud hořícího práškového hliníku proti doutnajícímu uhlíku. Dostala se až hluboko dovnitř, až k zámkům držícím v podzemí temnou stránku mého já.

„Nemusí to být on,“ pronesl hrabě tiše. „Taková věc se dá získat,“ na slovo získat položil důraz, „různým způsobem.“

„Ale nepřekvapilo by vás to,“ odpověděla mu měkce.

Deffer pohlédl na mě, na svou nohu, a pak zavrtěl hlavou.

„Nepřekvapilo.“

Mylady vypadala najednou nesvá. Nechala kazetu kazetou, přešla ke mně a klekla si. Skoro to se mnou trhlo. Ty šaty určitě stály víc než byl roční výnos ze dvou vazalských vesnic nebo menší slušně prosperující továrny a ona si je tím kleknutím určitě zničila. Absurdní myšlenka.

Uchopila mě za bradu a natočila hlavu, aby mi viděla přímo do tváře. Něco hledala, snad známé rysy, výraz v očích. Jenže já nevěděl, kdo jsem, a netušil, kolik je toho z mé tělesné schránky původního. Pak zabloudila pohledem ke klepetoidní paži a zase zpět k očím, cítil jsem chlad jejích nehtů.

Poutací kouzlo pominulo, nebo já zesílil natolik, že jsem mu dokázal na chvíli vzdorovat. Nebo se stalo něco jiného. Měl bych se bát, měl jsem se třást hrůzou, ale já ji místo toho uchopil za ruku a vtiskl jí polibek do dlaně. Nevím, zda upíři musí dýchat, ale když jsem k ní vzhlédl, stáli ostatní jako bronzové sochy s očima vytřeštěnýma hrůzou. V dotyku její chladné a nepřirozeně elastické pleti bylo něco důvěrně známého.

Postavila se s hluboce zamyšleným výrazem.

„Jak si říkáš?“ zeptala se.

„C. R.,“ odpověděl jsem monogramem, který tvořil mé jediné pouto s minulostí.

Bronzové sochy sebou škubly a ustoupily o krok, hrabě Deffer mě pozoroval s přímo studijním zájmem.

„Jak jinak,“ řekla tiše a postavila se.

„Pan C. R. je mým hostem. Uveďte ho do apartmá a postarejte se o jeho zranění. A samozřejmě mu vraťte všechny jeho věci.“

Sloužící se probrali z transu rovnou do pilné práce.

„Dnes mě čeká večeře s mužem, který by měl zastupovat mé zájmy v Praagu, věnoval byste mi svůj čas a sdělil mi, jaký je váš názor na něj?“ obrátila se k hraběti.

Odpověděl lehkou úklonou.

„A vy jste samozřejmě zván také, C. R.,“ oslovila mě. „Spousta věcí se změnila, ale některé možná ne.“

Víc než před chvílí připomínala krásnou a současně krutou kočkovitou šelmu.

Pootevřela ústa, jazykem si přejela horní ret, otočila se a zamířila ke vchodu do paláce.

Seděl jsem na posteli o rozměrech menší přistávací plochy a uprostřed všeho toho bělostného damašku jsem si připadal jako někde na ledovci. Vykoupaný, ošetřený regenerační mastí a komplikovaným magickým úkonem, který pomohl mé páteři vrátit se do původního stavu, jsem se cítil jako znovuzrozený – do slova a do písmene. A víc než kdy jindy jsem postrádal svou chybějící paměť.

Jak se vůbec člověk, kterým jsem kdysi byl, mohl zaplést s upírkou nejvyšší třídy? A jak to, že s ní pravděpodobně udržoval přátelské vztahy? Zaznělo tlumené zaklepání, po zdvořilé pauze vstoupili do komnat tři sloužící. Všechno lidé, jejichž neutrální obličeje neprozrazovaly víc pocitů než dlážděná podlaha. A byly stejně studené. Dva nesli na polštářích z rudého sametu Margaret a Greysona, třetí opravenou kroužkovou rukavici. Hradní mechanik nahradil všechny kroužky, které ostří hraběcího meče prořízlo. V

černi svých druhů se leskly namodralou šedí kovu, který měl se železem společného asi tolik, co uhlí s diamantem. Poděkoval jsem přikývnutím a začal opatrně skládat pařát do podoby lidské paže.

Bylo to komplikované, protože chitinové svalo-šlachy měly tendenci Klepeto okamžitě rozevírat do funkčního tvaru – v podobě lidské končetiny ho držela právě rukavice.

„Můžete jít,“ houkl jsem na sloužícího, který mě nejistě pozoroval ze vzdálenosti tří kroků. Zřejmě mi měl být k ruce a bál se, že ho skutečně požádám o pomoc.

Ustrojil jsem se a s nechutí zjistil, že nemohu k doneseným šatům použít svůj silný řemen s pouzdrem pro Nůž. Ten mi už dříve přinesl sám hrabě rovnou do lázně.

„Pozoruhodná věc,“ pronesl lakonicky, když můj majetek pokládal na stůl.

Další zaklepání. Neobtěžoval jsem se říct dále, stejně vždy vstoupili poslušní rozkazů své paní.

Objevil se svalnatý muž s hlavou jako koleno, v kompozitové kazajce a kalhotách s kapsami pro elastické desky kinetických pancířů. V podpažních pouzdrech automatické pistole, bezprsté rukavice pobité tvrzeným stříbrem. Tohle nebyl sluha, ale bojovník. Oko se probudilo a proměnilo ho ve schematický řez.

Muž měl celé tělo protkané kouzly a jejich účinek byl zjevný.

Tenhle člověk, sloužící Paní upírů, byl přetvořen k tomu, aby dokázal právě s upíry co nejefektivněji bojovat. Vlastně mě to ani nepřekvapilo.

„Večeře je na stole, jste očekáván,“ pronesl na půl úst a ustoupil, abych mohl projít dveřmi.

Těsně před vstupem do jídelního sálu mě napadlo, že mylady možná neznala člověka, jímž jsem před tím byl, ale toho druhého.

Démona, kterého někdo uvěznil v mé mysli, se kterým jsem válčil a snažil se ho zašlapat do hloubi podvědomí. Pak to musel být nepochybně velmi silný démon a okamžitě vyvstávala další otázka – jak to, že mě, tedy obyčejného člověka, ještě neovládl? Pomohl mi někdo? Byly ty trezorově dokonalé zámky v mé mysli dílem neznámého superčaroděje, který mě chtěl zachránit?

Jídelní sál byl obrovský, strop se ztrácel ve tmě a stěny, zdobené plastikami přinesenými odněkud z pekla, v milosrdném příšeří. Uprostřed téměř chrámového prostoru stál malý stůl osvětlený bezpočtem živých svící. Prostřeno bylo pro čtyři, hrabě i host z Praagu již čekali. Pokývl jsem jim a posadil se. Můj průvodce zmizel, z přítmí vystoupil sloužící a nalil mi do těžkého křišťálového poháru krvavě rudé víno. Vypadalo hustě a po skle stékalo neochotně, jako by se ho štítilo.

Hrabě naznačil přípitek a sám se napil, muž z Praagu, vysoký hubený upír s knírkem a namodralým cvikrem na jednom oku, neřekl nic, jen mě mlčky pozoroval. Nevěděl, kam mě zařadit, a byl ve střehu.

„Pánové, omlouvám se, že jsem vás nechala čekat. Jistá záležitost se bohužel neobešla bez mé přítomnosti,“ ozvalo se.

Najednou stála u stolu, vynořila se ze tmy, neviděná neslyšená, světla svíček opaleskující na briliantových náušnicích oživovala náhrdelník krášlící její dekolt živým světlem. Splývavé šaty vyměnila za večerní toaletu s širokou nabíranou sukní přecházející ve šněrovačku, poutající ten nemožně útlý pas.

Jako jeden muž jsme se postavili a uklonili, paní domu přijala náš hold a posadila se.

Po formálním představování začali sloužící nosit na stůl. Upír s knírkem se jmenoval Morgan a pocházel z rodiny bohatých průmyslníků. Lidských průmyslníků. Menu bylo pravděpodobně velmi vybrané, ale já chuť jídla moc nevnímal. Po událostech posledních dnů jsem měl neskutečný hlad a stěží jsem přemáhal hltavost. Konverzaci jsem vnímal jako šum, víc jsem si všímal pouze pohledů, kterými mě občas častovala hostitelka. Když jsem nabodl vidličkou kus masa a protočil ji v prstech, jak to mám ve zvyku, mihl se jí přes rty náznak úsměvu.

„Takže vy byste chtěla v Praagu ustanovit své velvyslanectví,“

přešel Morgan po odnesení posledního chodu k věci, se sklenkou koňaku v ruce a šálkem kávy před sebou.

Deffer se tvářil stále stejně nezúčastněně, ale všiml jsem si, že ho záležitost zaujala. Mylady se zřejmě s plánováním nesvěřovala ani jemu.

„Ne,“ oponovala mu s úsměvem. „Upírské velvyslanectví. Jsem ochotna nést náklady nutné pro realizaci tohoto diplomatického aktu, ale není nutné do toho zatahovat mé jméno.“

Morgan se napil a zapomněl distingovaně poválet doušek po jazyku. Dalo by se říct, že do sebe obsah sklenky kopl.

„A pokud by se to podařilo, byla byste první, a tudíž byste měla monopol na oficiální styky s lidmi,“ vychrlil ze sebe.

Deffer jen přikývl.

„Ale to je přece samozřejmé. Tato grandiózní myšlenka napadla naši hostitelku, proto by z ní měla mít největší užitek. A nesmíte zapomenout, že, řekněme, mezirasová politika by byla realizována vaším prostřednictvím. Tudíž i pro vás je nabídka výhodná.“

„A proč si myslíte, že na to přistoupí? Proč zrovna v Praagu?“

„Od Sevastopolu uplynulo skoro osmdesát let a vzpomínky blednou. Myslím, že staré křivdy jsou už zčásti zapomenuty,“

pronesla tiše. „A v Praagu dříve měli lidé pro některé věci větší pochopení než jinde.“

Sevastopol. Proti své vůli jsem sebou škubl. To jméno mi něco říkalo. Byl jsem tam?

„V Bitvě o Sevastopol bylo zabito víc než patnáct miliónů duší,“ pronesl Morgan studeným hlasem. „Dodnes jsou tam místa, kde neroste ani tráva, země je otrávená až do konce světa.“

„Legendy a staré zkazky často přehání, ale nezbývá mi, než s vámi v tomto případě souhlasit,“ přikývla mylady. „Ale dovolte mi, abych vaše slova upřesnila. Ve válce o Sevastopol bylo zabito, umučeno, obětováno víc než patnáct miliónů mužů, stejně tolik žen a více než dvakrát tolik dětí.“

Morgan polkl a neřekl nic.

„Já tam byla,“ dodala, „ale jak už jsem řekla, je to skoro osmdesát let a jen málokdo si pamatuje skutečnost. Příběhy, které se dnes vyprávějí, jsou jen slabým odvarem toho, co se tam doopravdy stalo. O to jsem se, spolu s jinými, postarala.“

Napínal jsem uši a přitom se snažil tvářit co nejnezúčastněněji.

„Vy jste tam byl?“ otočil se Morgan na hraběte.

„Ne,“ přiznal Deffer klidně. „Měl jsem v té době něco na práci v Japonsku. Ukončení tisíc let staré záležitosti pro mě bylo důležitější než válka.“

Morgan si otřel z čela krůpěje potu. Netušil jsem, že se upíři mohou potit. Věděl jsem, co ho rozhodilo. Deffer pocházel ještě z předkrachové éry. Takových moc nebylo.

„A také tam bylo rozprášeno skoro milión duší vojáků naší armády, moc nás pak nezbylo. Dévové padli všichni,“ dokončila v zamyšlení mylady a podívala se mě.

Nedokázal jsem odhadnout, co ten pohled znamená.

„Co na to říkáte?“ vrátila se zpět k původnímu tématu.

„Dostatečně vysoký rozpočet, specialisté dle vašich potřeb z mých zdrojů. Zpočátku byste nemusel ani prozrazovat svůj skutečný původ, nechal byste prostě věcem volným průběh,“ lákala ho dál.

„A vlastní personál?“ zeptal se rychle Morgan.

Věděl jsem, o co mu jde, chtěl mít i své vlastní lidi.

„Samozřejmě,“ souhlasila okamžitě mylady. „Pokud si vystačíte s vlastními lidmi, budu jen ráda. Víte, někdy ani žena v mém postavení nemůže jen přikazovat, musí žádat. A já si uvědomuji, že přesvědčit mé nejlepší, aby pro mě pracovali v Praagu, na čistě lidském území, nebude jednoduché.“

Lhala. Jediný, komu nepřikazovala, byl Deffer, a tomu bylo jedno, zda bude v Praagu, New Yorku nebo kdekoliv jinde. Byl na to zvyklý.

„V tom případě jsme se právě dohodli,“ zpečetil svůj osud Morgan. „Jste geniální a bezskrupulózní, vezmete-li toto označení za kompliment. Vás by se báli i někteří z Pánů démonů.“

Podle toho, jak spokojeně se tvářil, netušil, do čích služeb vstoupil. A tušil jsem to já? Měl jsem takový dojem, že někde uvnitř, kam jsem nemohl nahlédnout, ano.

„Pán démonů?“ zopakovala a zakroužila nápojem ve sklence.

„Který z nich? Satan, Hádes, Belzebub, Lucifer, myslím, že ani jeden z nich by se mě nebál,“ dokončila s okouzlujícím úsměvem.

Morgan to stále bral jen jako společenskou hru.

„Azazel by se vás bál, Azazel by před vámi utekl,“ přidal se ke konverzaci Deffer.

Morgan hleděl hned na jednoho, hned na druhého, nevěděl, co tím myslí.

„Ano, Azazel opravdu utekl, ten to se ženami nikdy neuměl,“

ukončila debatu mylady a upírovi lidského původu právě došlo, s kým se dal do spolku.

Nezbledl, spíš ztratil barvu.

„A teď poslední lahůdka dnešní tak přátelské večeře,“ tleskla, současně zazněly kroky sloužících. Byli čtyři a každý z nich přinášel stříbrnou mísu s poklopem na samostatném podnose.

Obřadně je položili na stůl před nás a čekali s rukou položenou na poklicích. V leštěném povrchu kovu jsem viděl svou vlastní zdeformovanou tvář monstra s cizím okem, cizím tělem a cizím mozkem.

Mylady tleskla podruhé, sloužící odklopili poklice. Z narůžovělé omáčky, v níž plavaly květy kopretiny, se na nás šklebily lidské hlavy s uřezanými temeny a starostlivě obnaženým povrchem šedé kůry mozkové. Morgan bojoval s nutkáním zvracet, měl jsem zato, že hlavu v míse poznal. Možná špión, který pro něj pracoval ve službách mylady. Deffer se také zatvářil překvapeně, ale ne nelibě.

„Na vašem moderním panství bych tak starobylý a vybraný pokrm nečekal,“ pronesl s uznáním a pohybem dlaně k sobě nasměroval proud vůně.

Šťouchl jsem do hlavy ve své míse. Rty se vynořily nad hladinu omáčky a mně se odhalil pohled na pár jedových zubů. Pochopil jsem Defferovo uznání a Morganovo zděšení.

Teď už mu opravdu muselo být jasné, kdo jsou jeho společníci zač.

Po posledním chodu mylady večeři formálně ukončila. Morgan odklopýtal do komnat pro hosty, Deffer se rozloučil se svou typickou starosvětskou zdvořilostí a já s mylady osaměl.

„Pojďme se projít,“ navrhla – nebo poručila.

V jejím případě to bylo jedno a to samé.

Vyhlídka z terasy byla temná a studená. Nevěděl jsem, co říct, proto jsem mlčel a zamyšleně ji následoval. Zastavila se náhle a neslyšně, jak bylo pro ni typické. V chůzi jsem se jí dotkl, pohybem, nad nímž jsem nepřemýšlel, ji objal kolem pasu a sklouzl níž k bokům, blíž k lůnu, kde měla neviditelnou, ale bříšky prstů nahmatatelnou jizvu. Opřela se o mě a zaklonila hlavu, až mě briliantová náušnice škrábla na tváři.

„Moc si toho nepamatuješ, že,“ pronesla chraplavě.

Našel jsem její lalůček a lehce ji kousl. Přitiskla se tak těsně, až se to zdálo nemožné.

Zvedl jsem ji do náruče.

„Jdi dál, rovně,“ přikázala, „na konci jsou dveře do mých pokojů. Zamčené,“ uchichtla se a začala mě zuřivě líbat.

Ucítil jsem vlastní krev a oplácel jí stejně, dokud jsem za doprovodu praštění dřeva a skřípění železa nedošel až do ložnice a nepoložil ji na postel.

Sáhl jsem po šněrovačce, pozorovala mě výsměšným pohledem, ale oči měla zakalené a jazyk jí kmital po rtech. Přestal jsem se ovládat, chtěl jsem ji, ať budou následky jakékoliv. Tkanice šněrovačky se mi ztrácela ve výšivkách a drahokamech, sáhl jsem po perořízku na nočním stolku, jen zasyčela nedočkavostí. Přiložil jsem ostří do výstřihu, při doteku oceli se zachvěla a přitáhla si mě až k sobě. Nalepeni jeden na druhého jsem začal řezat, konečně jsem ucítil dotyk její najednou horké kůže. Spodniček měla jen pár, tvar sukně drželo kouzlo. Nakonec přede mnou ležela jen ve vzorovaných punčochách, klín zakrytý krajkovým květem, jehož okvětní lístky zdobily i podvazkové pásy. Tentokrát měla podprsenku, satén s krajkou měnily obrys bradavek v lákající příslib.

Toužil jsem stisknout ten nelidsky útlý pas, rozdrtit ho svými dlaněmi, přitisknout ji k sobě tak silně, až bude křičet, a pak teprve do ní vniknout, utopit ji ve vlastní extázi. Až když se mi s nečekanou snadností vyvinula z objetí, pochopil jsem, že mezi myšlenkami a konáním není rozdíl. Chtěla utéct, vzdálit se mi, ale nedovolil jsem jí to. Překulil jsem ji zpět na záda, pozvedl jí pánev, donutil rozevřít stehna a znovu se ponořil do horkých šťáv jejího klína.

Tentokrát už neutekla, netušil jsem, kdo z nás vykřikl první.

„Pod polštářem,“ zamumlala.

Než jsem se stačil po orgasmu vzpamatovat, otočila se, sevřela mi penis do dlaní a současně ho vzala do úst. Zavřel jsem oči, přiváděla mě k vrcholu stále drsněji a drsněji, ale v pravý čas penis stiskla a nedovolila mi ejakulovat. Pak stiskla ještě víc. Vykřikl jsem bolestí, shodil ji ze sebe a sáhl pod polštář – najednou jsem věděl, co pod ním najdu. Deset metrů dlouhý, palec silný konopný provaz. Vzpouzela se, ale kotníky jsem jí k sobě svázal, ani jsem nevěděl jak, pak znehybnil ruce a přetvořil ji v úhledný balík s přístupnými všemi patřičnými tělesnými otvory.

Rty měla stále stejně dokonale namalované, oči rozšířené obrovskými zornicemi. „Pod postelí,“ sykla. Bez přemýšlení jsem tam sáhl, vytáhl vykládanou kazetu, ale současně jsem ji překulil a rukou začal dráždit klín. Zasténala, pokusila se prohnout, ale provaz to nedovolil, strčil jsem jí penis do úst. Do našeho přerývaného oddechování se mísilo jen skřípání konopí. Kazeta se sama otevřela, spatřil jsem celou řadu falů vyvedených z nejrůznějších materiálů od slonoviny po polodrahokamy. Přestal jsem ji dráždit, jedovatě a vztekle zasyčela, vložil jsem jí do vagíny jeden kus z její sbírky. Provaz zapraskal, jak se prohnula v extázi, současně zesílila stisk rtů na mém penisu. Už jsem se téměř neovládal, další falus jsem jí bezohledně zasunul do anusu, přitom jsem zjistil, že oba vibrují.

Zasténala, její jazyk zdrsněl, vykřikl jsem rozkoší a bolestí, cítil jsem, jak se do penisu zahryzly její jedové zuby. Extáze promíchaná s bolestí mě zbavila všech sil, zřítil jsem se na postel vedle ní.

Když jsem se probral, leželi jsme vedle sebe, konopné lano roztrhané na kousky, rozházené okolo nás. Cítil jsem se vyčerpaný a spokojený, bestie v mém já jen tiše předla, slupka, která nás oddělovala, byla najednou tenká jako mýdlová bublina. Nevadilo mi to. Pohladil jsem Serenu po boku a omámeně se postavil.

Jméno se vynořilo bůhví odkud a já věděl, že je správné. Ať už si dnes říkala jakkoliv. V temnotě komnaty jsem zakopl o kamenný falus. Položil jsem ho na postel – už nevibroval. Ani teď, ani předtím jsem u něj nenašel žádný mechanismus. Pocit obluzenosti nemizel – stále se mi trochu točila hlava. Možná za to mohlo její kousnutí. Bůhví, co upíří jed provedl s mým modifikovaným tělem. Napil jsem se vína z karafy a potácel se ke knihovně. Věděl jsem, že tu bude. Vždycky měla knihovnu v ložnici.

Konečně jsem stál před policemi až ke stropu zaplněnými knihami. Oko mi je ukazovalo ve falešných barvách podle toho, o čem byly. Černé a rudé aury byly nejčastější, pár jedovatě fialových nebo tmavě modrých. Jediný svazek zářil oslepující bělobou, propalující se až do mozku. Natáhl jsem se po něm a bez čtení názvu ho otevřel náhodou právě na místě dvojstránkové ilustrace. Před branami města, před narychlo postavenými hradbami ze starých strojů, pytlů s pískem, hromad kamení, stál jediný muž a proti němu se valila temnota. Staří bohové, netvoři, démoni, upíři, dévové, přízraky, nekonečný temný proud smrti.

Muž stál, nachýlený kupředu, jako by tak mohl lépe čelit valící se zkáze, a z něj, jako trýznivý proud světla, vystupovala aura, jejíž intenzita symbolizovala jeho sílu, moc. Znal jsem to město, kdysi jsem tam byl. Jmenovalo se Sevastopol.

Dotkl jsem se stránky prsty a pak knihu zavřel dřív, než jsem na rameni ucítil její ruku.

„Ukaž,“ podívala se, co držím v ruce. „Všechny, co jsme tam byli, nás to poznamenalo a láká nás to znova a znova. Bitva, co už nikdy nebude, oltář zkázy.“

Její slova mě bůhvíproč vzrušila a ji také, protože mi najednou zarývala nehty do masa a na šíji jsem cítil její jazyk.

Vzrušení spolu s neustupující reakcí na upíří jed mi zatemňovalo smysly. Ještě jsem nedostal všechno, co jsem chtěl, k úplnému ukojení mých choutek stále něco chybělo.

„Ty vibrátory, jak pracují?“ zeptal jsem se, zatímco jsme se potáceli zpět k posteli.

„Jsou v nich duše, duše mnichů. Oni vědí, co se s nimi děje, a proto se tak třesou,“ uchichtla se.

Naplno jsem se rozesmál, to byla Serena, takovou jsem ji –znal?

„Nemám tu všechno, co potřebujeme. Počkej, chtěla jsem se na to těšit, ale dnes je úžasný den,“ mumlala.

Nazí jsme vyšli na chodbu a opuštěnými chodbami scházeli dolů do katakomb hradu. Strážní, které jsme potkali, měli skelné pohledy a ze všeho nejvíc připomínali sochy dávno mrtvých lidí nebo upírů. Dřevěné i železné dveře, stěny z mřížoví se před námi otevíraly, jako by tady fungovaly dávné automatické systémy, ale s technologií to nemělo nic společného.

Nakonec jsme zastavili před kamennou stěnou – dál chodba nevedla. Serena jí věnovala letmý pohled, přitom se o mě otřela celým tělem, od lýtka přes stehno a boky až po ramena. Střídavě studila a hřála. Chtíč mě ovládl v jediném okamžiku, se zesilující intenzitou jsem bloudil rukama po jejím těle a bylo mi to málo. Ve chvíli, kdy jsem se rozhodl povalit ji na špinavou podlahu z neopracovaných kamenů a udupaného bláta, se stěna před námi rozestoupila a odhalila temný průchod starobylého gotického tvaru. Současně jsme zaslechli tichý nářek. Rezignovaný nářek.

Zachvěla se, já také. Naběhlé bradavky, kterými se o mě otírala, najednou pálily. Chtěl jsem to hned, ale táhla mě za sebou.

Nevzdoroval jsem, jako už tolikrát předtím. Následoval jsem ji a vnímal jen pohyblivý koncert jejích stehen a hýždí postupně se ztrácejících v černější a černější tmě.

„Tady, schovala jsem ji tady pro nás,“ zastavila v naprosté temnotě.

Vzápětí luskla prsty, podél stěn vzplály desítky vysokých, jako mužská noha silných voskovic. Za stěnou z železného mřížoví, v poutech, s rukama vyvázanýma vysoko nad hlavou, stála Valena.

Nepodařilo se jí utéct, blesklo mi hlavou, a pak jsem si všímal jen její bezmocnosti a – žádoucnosti. Serena jí nechala jen krátkou košilku končící těsně pod klínem. Pokaždé, když se mučená dívka pohnula, odhalila se víc. Spíš ji do té košilky nechala obléci.

„Líbí se ti, že? Mně také,“ Serena už téměř neartikulovala, jen hluboce předla jako velká krvelačná šelma.

Proti své vůli jsem přikývl.

„Tady to všechno je, nachystané jako za starých časů. Už dlouho jsem tu nebyla,“ mávla rukou k opačné straně kobky a já spatřil stůl pokrytý zaprášenými karafami s vínem, likéry a v hrůzu nahánějícím kontrastu nejroztodivnější nástroje z černého železa i blyštivé oceli.

Dojem dotvářely biče a důtky rozvěšené po stěnách, provazy, pouta a další důvtipné pomůcky. Nikdo mi nemusel vysvětlovat, k čemu slouží – k působení bolesti a užívání rozkoše z bolesti.

Svět se se mnou lehce točil, sáhl jsem po karafě s rudou tekutinou, nalil ji do dvou pohárů a jeden podal Sereně. Číše byly jediné dva předměty, na kterých neulpíval prach.

Než jsem stačil svůj doušek polknout, začala mě líbat. Natlačila mě na stěnu, její chuť a vůně se smísila s těžkým vínem do jediného opojného koktejlu. Stiskl jsem jí ňadro, zasténala, pověsila se na mě a objala mě svými stehny. Nahmatal jsem bičík pověšený vedle a švihl ji přes zadek. Vykřikla, prohnula se, tím se mi otevřela a já do ní vnikl. Udeřil jsem ji podruhé.

„Použijeme ji už dnes? Nebo ještě počkáme?“ vyrážela ze sebe stále rychleji, jak nasedávala na můj penis. Jednou rukou jsem hnětl její ňadro, druhou ji stále rychleji šlehal.

„Mám rukavice s čepelemi, kouzlo se vyhýbá životním orgánům, chceš ji?“ žadonila, mručela a sténala.

„Jo,“ zastavil jsem ji na vrcholu.

Odněkud z dáli jsem slyšel Valenin zděšený křik.

Zněl tak skvěle. Věděl jsem, že pokud okamžitě nezmlkne, použiji ji hned a nic mě od toho neodvrátí.

„Tu rukavici,“ poručil jsem a švihl Serenu silněji než předtím a současně ji spustil na penis. Zavyla a odněkud vykouzlila sametovou rukavici s trojicí pableskujících ostří, střídavě vyjíždějících z nevinně vyhlížející látky. Nasadil jsem si ji a zlehka pohladil Serenu po tváři, běloba její pleti se smísila s rudou krví. Stiskla stehna ještě silněji a zakousla se mi do krku. Otočil jsem se, přitiskl ji na drsnou zeď a dřív, než jsem zaklapl pouta na jejích zápěstích, podala mi hlavolam v podobě pružného ježka.

„Použijeme ji až za chvíli, teď si nasaď tohle,“ submisivita se vypařila v dravčím záblesku predátorské části její osobnosti.

Poslechl jsem, téměř zuřivě dosedla na můj penis s výkřikem, v němž se rozkoš míchala s bolestí v poměru jedna ku jedné. Bolelo to i mě, rozkoš a utrpení, jedna ku jedné, absolutní ukojení chtíče.

Nějak se jí podařilo přehodit mi přes krk smyčku a pomalu stále víc a víc mě přiškrcovala. Klouzal jsem v ní jako dobře naolejovaný čep, ale ta věc mě dráždila stále víc a nedovolovala mi ejakulovat.

„Použijeme ji,“ vzdechla, „hned teď.“

Já nepřestal, a pak na to zapomněla. Nakonec mé rostoucí vzrušení vypnulo všechny pojistky nástavce.

Orgasmus mě knokautoval, svezl jsem se na kolena s černými skvrnami před očima. Hlavou jsem se přitom opíral o její klín.

Krev byla všude. Na stěně, na zemi, měl jsem ji v obličeji, na rukou, penis vypadal jako kopí po bitvě. Trocha jí zbyla i v Sereně.

Už se nehýbala, a ani nevypadala jako upírská královna. Věděl jsem, že stačí udělat poslední krok a bude dokonáno.

Vrávoravě jsem se zvedl, mezi stoly s karafami našel klíč od Valenina vězení a odemkl ji. Visela v poutech v bezvědomí.

Nevydržela sledovat naše hrátky. To pro ni bylo jedině dobře. Jako bezduchý strojek, poháněný nataženým perem, jsem ji vynesl do svého pokoje, ustrojil se a z nejasného popudu vytrhl z bělobou zářící knihy ilustraci zobrazují Bitvu o Sevastopol. Pečlivě, jako by na tom záležela celá má existence, jsem ji složil a schoval do náprsní kapsy. Potom jsem Valenu opět zvedl do náruče a nikým neviděn ani neslyšen jsem se vypařil z hradu. Nikdo nehlídal.

Vypadalo to, že v době, kdy se velitelka oddává svým koníčkům, se všichni služebníci raději schovávají.

Velitelka – Serena. Začal jsem plakat. Ne lidským okem, ale tím druhým. Měl jsem chuť sundat si rukavici a Klepetem si ustřihnout hlavu, toužil jsem po tom, toužil jsem po konci, v nose stále vůni jejího lůna smíšenou s chutí krve a dalšími tak úžasnými živočišnými pachy těla. Chtěl jsem se zastavit a skončit to, protože jsem ji zabil. Místo toho jsem šel dál a dál, v náručí nesl malou holku, kterou jsem neznal a na které vlastně vůbec nezáleželo.

Serenu jsem znal, moc dobře znal – byla to… Najednou jsem to zase nevěděl. Mé démonické já bylo od světa opět oddělené; zpočátku tenkou, ale postupně stále pevnější a pevnější blanou, magické zámky držící ho v hlubinách se zamykaly jeden za druhým, jak narůstala vzdálenost od upírského hradu.

Přistihl jsem se, že běžím – kam, to jsem netušil. Podruhé jsem přišel k sobě, když svítalo. Schoval jsem se s Valenou do křoví, do místa, kde ještě před chvílí odpočívaly laně, a zavřel jsem oči.

Pršelo. Jak jinak v tomhle zapomenutém kraji. Valena se ke mně tiskla, a i přesto se třásla zimou. Když vycítila, že jsem se probudil, vzhlédla ke mně.

„Zabil jsem ji,“ prohlásil jsem suše.

Démon ve mně naříkal, zuřil, snažil se dostat ven, jenomže jeho choutky byly ukojeny takovou měrou, jako ještě nikdy, a to ho obíralo o síly.

„Umučil jsem ji a nakonec roztrhal vlastním rukama,“ zvedl jsem dlaně a ukázal sobě i jí nehty černé sraženou krví.

„Ano,“ řekla tiše a nespouštěla ze mě pohled. „Vy jste ji znal, kdysi jste si byli,“ zaváhala nad vhodným slovem, „blízcí?“

„Ano, asi ano, určitě ano. Ale já si to už nepamatuji. Umučil jsem ji,“ blekotal jsem jen napůl příčetný.

„Abyste nemusel umučit mě,“ doplnila.

Série těžkých kapek, spadlých ze stromu, se mi roztříštila o temeno. Jako by mě to vytrhlo z transu, vrátila se mi schopnost uvažovat a smysly najednou pracovaly lépe. Spíš jsem jim začal věnovat pozornost – z dáli se nesl křik a klapot kopyt na kamenech.

„Je to všechno jedno, stejně nás chytí. Hrabě Deffera nepřelstíme. Neutečeme mu.“

„Nechte mě tu,“ navrhla.

„Aby to všechno bylo zbytečné?“ opáčil jsem s křivým šklebem. „Umřeme spolu.“

Romanticky, kráska a zvíře, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem to neřekl. V kobkách hluboko pod hradem z nás obou po několika hodinách práce kvalifikovaného kata budou zvířata. Nebo ještě něco horšího, záleželo na tom, jak bude dobrý.

„Budu se modlit,“ snažila se vykřesat jiskřičku naděje.

„Ke komu?“ zasmál jsem se.

Zvuky se přibližovaly, po zádech mi přejel starý známý ledový pocit. Upíři byli blízko.

„Richard měl doma takovou sošku muže s kopím a jeleními parohy na hlavě, říkal, že je to Bůh lovců. Nikdy se nevracel z lesa s prázdnou,“ řekla tiše a při vzpomínce na přítele jí pohled zeskelnatěl.

„Bohové lovců,“ zasmál jsem se chraptivě. „Ani jsem nevěděl, že ještě existují. Staří, malí, zapomenutí. Nevybrala sis dobře.“

Pak jsem zmlkl. Přál jsem si, aby mě našli a zabili. Na druhou stranu jsem nechtěl, aby zabili Valenu, a obával jsem se toho, jak dlouho by to zabíjení trvalo. Stejně to bylo jedno.

Slyšel jsem koně, několik koní, tlumené povely, hovor mužů.

„Tady už nebudou. Jsme skoro šedesát kilometrů od hradu, uštvali jsme několik koní,“ řekl někdo.

„Ne, on dokáže víc, než si myslíte, že je možné. A má s sebou i tu dívku,“ pronesl známý hlas a mráz mě na chvíli ochromil.

Má páteř se změnila v rampouch, který může každou chvíli prasknout.

Ve slovech hraběte Deffera se skrývala síla. A zloba. Zřejmě měl Serenu nějakým způsobem rád.

„Necháme toho,“ vmísil se do hovoru slabý, sotva slyšitelný ženský hlas. „Vrátíme se, hrad je nehlídaný.“

Hlas někoho, kdo byl ještě před chvílí na smrt nemocný.

„Dokážu ho pro vás najít i sám,“ odpověděl Deffer. „A dovést zpět živého.“

Znovu jsem se zachvěl. On by to opravdu dokázal.

„Jedeme zpátky!“ zavelela.

Až teď jsem ji poznal. Velitelský tón ji zjevně stál spoustu sil.

„Málem vás zabil, mylady,“ zkusil to Deffer ještě jednou a mně se stáhlo srdce.

Jedno z těch dvou, které jsem vlastnil.

„Ne,“ nenechala se zviklat, „C. R.,“ pojmenovala mě monogramem, „umí zabíjet. Je v tom dokonalý a ví, jak zabít i takové, jako jsem já nebo vy. A nezabil mě, i když věděl, že ho budeme pronásledovat. A taky – daroval mi nejlepší noc mého života, hrabě. A to je věc, na kterou se nezapomíná.“

„Pojeďme zpět. Potřebuji vaši pomoc. Cítím se skoro mrtvá.“

Zvuky se vzdalovaly, až jsme zůstali s Valenou sami jen s monotónním šumem padajícího deště.

„Kdo vlastně jste?“ podívala se na mě.

Překvapilo mě, že v její tváři nevidím strach. Nebyl v očích, v držení těla, ani v její auře.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „C. R., víc nevím.“

Síla se mi vracela, i rozhodnost. Démona uvnitř jsem vnímal silněji a intenzivněji než dřív. Jako by události posledních dvou dnů nějakým způsobem oslabily nebo alespoň zprůhlednily dveře, oddělující nás od sebe. Teď začal tiše mručet, ale stále byl slabý.

Tušil jsem, bál jsem se, že se o něm časem dozvím mnohem víc. A jistým způsobem jsem byl zvědavý. Nikdo nemá rád cizího podnájemníka ve vlastní hlavě.

„Jste moc hodný člověk,“ řekla tiše. „Vlastně, musel jste být moc hodný člověk a teď jste hodný a laskavý tvor,“ opravila se.

Šok ze zážitků uplynulých dní jí pravděpodobně způsobil malé trauma a měla problém s myšlením. Nijak jsem to nekomentoval.

Já – hodný a laskavý tvor, jsem pozvedl brokovnici s upilovanou hlavní nabitou náboji, které dokázaly na tři metry přepůlit jeskynního kodiaka, na druhé rameno jsem si, já – hodný a laskavý tvor, položil Greysona, čtyřicetimilimetrový opakovací granátomet, a vyrazil jsem.

„Pojďme,“ pobídl jsem ji, „doprovodím tě domů.“

Stejně jsme měli společnou cestu.

Chtěl jsem zjistit, kdo doopravdy jsem, kdo se mnou sehrál tuhle podivnou šarádu a co je zač monstrum v mé hlavě. Cítil jsem, jak se mé odhodlání, vypořádat se z minulostí, mění v žulový blok zaseklý do mozku. A až to všechno zjistím – pažby obou zbraní se najednou zahřály a klepeto se zachvělo, jak se snažilo dostat ze sevření rukavice – určitě si nikdo nebude myslet, že jsem hodný a laskavý tvor.

Valenu jsem doprovodil jen na půl cesty k osadě. Tam jsme se potkali s Richardem. Třebaže jsem si dával pozor, objevil nás první. U pasu měl schiavonu, na zádech samopal se zásobníky páchnoucími stříbrem, v ruce starobyle vyhlížející oštěp s kamennou hlavicí. Očividně směřoval k hradu. Když se ti dva objali, díval jsem se stranou. Nebyl to pohled pro mě, navíc – má objetí jsou poněkud jiného rázu a já ten pocit nechtěl probudit. Ne tady a teď.

Rozloučil jsem se s nimi okamžitě a věděl jsem, že nabídku, abych se za nimi někdy zastavil v Kosterlitzu, nikdy nevyužiji.

Proč také. Řekli jsme si sbohem a každý vyrazili svým směrem.

Když jsem se po pár krocích otočil, abych se podíval, jak Richard maskuje stopu, vypadal větší než jindy a nad jeho hlavou jsem rozeznával nezřetelný obrys jeleního paroží.

Jablůňkov

Vyber si ochránce a dej si pozor

Bratislavu a Malacky a nížiny vůbec jsem už dávno nechal za sebou a posledních několik dnů jsem směřoval zemí nikoho k severovýchodu. Lidmi osídleným oblastem jsem se vyhýbal záměrně, abych za sebou zanechával co nejméně stop – pro případ, že by mylady nebo spíš hrabě Deffer změnili svůj předchozí názor a rozhodli se mě přece jen vyhledat. O tajemném C. R. jsem se nic nedozvěděl.

Jediná města široko daleko obývali novousedlíci, kteří se mnou vůbec nebyli ochotni mluvit. Doufal jsem, že se alespoň dozvím z dobového tisku něco o tom, co se stalo před osmdesáti lety. Marně, z bratislavského centra nezbylo téměř nic, nedokázal jsem najít ani místo, kde stála radnice s matrikou nebo knihovna. Navíc místní byli negramotní a papír používali nejvýš na rozděláni ohně. Musel jsem jinam, nejspíš víc na sever.

Teď se přede mnou otevírala několik kilometrů široká kotlina, z východu i západu ohraničená kopci. Přijel jsem z jihu průsmykem přes opuštěnou osadu, podle zrezivělé cedule, kterou jsem našel ležet na zemi, se jmenovala Mosty u Jablůňkova. Opatrně jsme objeli padlého pralesního velikána a Micuma zastavila, jako by mi dávala ještě jednou na vybranou, kterou cestou chci pokračovat dál. O dvě stě metrů dál napravo vedla asfaltová silnice slibující pohodlí. Jenomže před nějakou dobou po ní prošlo něco, co zanechalo v původně hladkém povrchu šlépěje. Byly hluboké téměř metr a délka kroku byla větší, než trojnásobek výšky dospělého muže. Okraje jam navíc vypadaly spečeně; ten, kdo se po silnici procházel, mohl být klidně některý z ohňových démonů.

Podle spousty náznaků se to stalo už před nějakým tím desetiletím, a právě proto mě znervózňovalo, že v dírách nic neroste, dokonce v nich neleželo ani žádné smetí, listy nebo napadané kamení. Jako by tam něco neviditelného po procházce neznámého tvora zůstalo.

A určitě to nebylo zdraví prospěšné.

Proto jsem si vybral druhou cestu, klikatící se po úbočí kopců, neustále stoupající a klesající. Čas spolu s vodou a ledem dávno serval zpevněný povrch, zůstalo jen udusané kamení rozbrázděné koryty četných potoků. Pobídl jsem Micumu, aby pokračovala.

Ohlédla se, věnovala mi vyčítavý pohled a poslušně vykročila. Po dvou hodinách se nám cesta odměnila vyhlídkou. Na severovýchodě leželo město. Doufal jsem, že je to Třinec. Podle lidí, se kterými jsem mluvil, to bylo velké průmyslové město, kde se dala snadno sehnat práce nejrůznějšího druhu. Chvíli jsem zamyšleně stál a díval se dolů. Nemohl to být Třinec, městečko bylo příliš malé a nikde žádný smog, neoddělitelný společník průmyslu a techniky – v Třinci byly železárny. Sáhl jsem do sedlové brašny a vytáhl mapu. Nebyla příliš podrobná, zobrazovala svět ještě v době před Krachem, ale Mosty u Jablůňkova na ní byly, také cesta, které jsem se vyhnul, a dokonce i železnice. Koleje jsem však nikde nepřejížděl. Možná v letech po Krachu padly za oběť lovcům železa. Po chvíli studia jsem usoudil, že se městečko přede mnou jmenuje Jablůňkov. Proč ne, kdysi se tu mohlo dařit i jabloním; kdysi, když bylo klima teplejší.

Čím déle jsem krajinu pod sebou pozoroval, tím byla viditelnost horší, jako by se zvedal opar. Pak jsem si uvědomil, že mlhu vidím, když se dívám pouze Okem. Po neobvykle dlouhé době, kdy se mnou spolupracovalo, si postavilo hlavu a ukazovalo mi něco, co ve skutečnosti neexistovalo. Zase jednou mě chtělo zmást. Nebo se mi naopak snažilo ukázat něco podstatného, co obyčejný smrtelník nespatří. A co ho časem zabije. Nebo metamorfuje. Sáhl jsem do druhé brašny a vytáhl Zeissův přístroj.

Dalekohledem jsem ho přestal nazývat už dávno, protože jeho cena spočívala v něčem úplně jiném. Přiložil jsem ho k očím, počkal, až si malý démon poslouží kouskem masa z mého těla, a soustředil se. Opar nad Jablůňkovem zůstal, navíc získal chaotickou strukturu, jako by byl nositelem síly, ať už fyzikální nebo jiné. Pohyboval se, nebo alespoň pozměňoval svůj tvar způsobem naznačujícím, že se snaží šplhat vzhůru, do zalesněných kopců. Jenomže v tom mu bránila členitá, několik desítek metrů vysoká zeď z mihotajících se částeček, snad prachu. Tu ani Oko nedokázalo zachytit. Sykl jsem – démon se do mě zahryzl podruhé. Díval jsem se příliš dlouho, ale nemohl jsem si pomoct.

Vypadalo to jako boj mezi oparem a zdí. Jako boj o sféry vlivu.

Najednou jsem neměl nejmenší chuť sjíždět dolů do města.

Jenomže každý musí být něčím živ, i já. Navíc jsem po své srážce s upíry a po přechodu džungle okolo Dunaje potřeboval doplnit střelivo, a pokud možno obstarat si nějaké účinnější. Třebaže jsem se blížil k civilizaci, místní končiny byly divočejší a nebezpečnější, než jsem čekal.

Znovu jsem se vydal na cestu a opět jsem tvrdohlavě odmítl sejít dolů k asfaltce, i když jsem si vlastně zacházel. Chvílemi jsem jel lesem, chvílemi po čerstvých mýtinách. Vypadalo to, že místní se snaží zatlačit les co nejdál od svých příbytků. Nebo extrémně stáli o půdu – plocha kotliny mi však připadala dost velká na to, aby i na méně úrodných polích vypěstovali dost brambor a obilí pro všechny. Silnička teď táhle stoupala, místy se změnila spíš ve stezku. Po nekonečném plahočení vzhůru konečně začala klesat, jen pár metrů za vrcholem z ní vybíhala krkolomná pěšina do lesa.

Zaváhal jsem. Nezdálo se, že by po ní v poslední době někdo chodil, ležely přes ni popadané větve, kámen, který se svalil z prudkého svahu nad ní. Ve vzduchu se však vznášel sotva znatelný zápach starého požáru. Nechal jsem Micumu na místě i s vybavením a pouze s Margaret v pouzdře na boku jsem se začal škrábat vzhůru. Ani ne po sto metrech jsem narazil na spáleniště.

Býval to starý dům, roubenice z trámů postavená na vysokých kamenných základech. Dřevěná konstrukce lehla popelem kompletně, se základy si někdo dal práci a zčásti je rozebral. Do dřeva javoru, který stál tak blízko domu, že mu částečně ohořely větve, byla vyřezaná spirála. Pro větší efekt namalovaná červenou barvou. Přejel jsem po drsném povrchu konečky prstů a olízl je.

Krev. Objevil jsem ještě prázdný chlév pro domácí zvířata, zanedbané bramborové políčko na vykácené mýtině nad domem.

Už jsem se chtěl vrátit, když jsem ještě o kus výš zahlédl na kmeni jednoho ze smrků něco bílého. Byla to lidská hlava přitlučená k dřevu velkým hřebem. Zblízka to s její lidskostí nevypadalo tak jistě. Hřeb byl zatlučen otvorem v čelní kosti, nápadně připomínajícím třetí oko. Celkově se lebka zdála mohutnější, než je u lidí běžné, ale víc detailů jsem nezjistil. Z obličeje zbyla sotva půlka a i z té rozklad setřel veškeré rysy. Zhluboka jsem se nadechl, ale nesnažil jsem se rozeznávat pachy. Hledal jsem atmosféru místa, stopu emocí, které se tady ještě mohly vznášet.

Mrtvý byl obyvatelem domu. Nezemřel hned, nechali ho trpět.

Když pak stál u stromu a upíral pohled do lesa před sebou, nedoufal, že přežije, doufal, že bude pomstěn. Nic víc jsem se nedozvěděl.

Otočil jsem se k návratu a u zbořeniště domu spatřil Micumu.

Prohlížela si spáleniště stejně jako já, zvědavě očichávala spirálu vyřezanou do javoru.

„Něco zajímavého?“ zeptal jsem se jí.

Kdybych našel řečový konstrukt nebo jakýkoliv komunikační prostředek zaručené kvality, umožňující napojení na její hardware, neváhal bych ho nainstalovat. Každým dnem jsem se přesvědčoval, že analytický čip a umělá nervová struktura, kterou jí inženýři Mitsubishi zadrátovali do mozku, jsou mnohem lepší a složitější, než jsem původně předpokládal. I bez toho mi dokázala sdělit překvapivě hodně informací.

„Mrzák, co žil v ústraní, aby moc nevyčníval. Přesto se asi pár lidem nelíbil, v noci přišli, zapálili mu střechu nad hlavou a zabili ho,“ řekl jsem nahlas.

Podívala se na mě, jako bych neměl všech pět po hromadě.

„Vím, lebka na stromě jako zpráva pro někoho, spirála…“

pokrčil jsem rameny. „Necháme to být a popojedem.“

Z pohledu normálních lidí jsem byl také mrzák, možná mutant, nebo co bylo ještě horšího, sešívanec. Jenomže na rozdíl od tříokého chlápka, který se teď díval do hory, mě bylo o něco těžší zabít. O dost těžší. Zatím se to nikomu nepodařilo.

Po dalších třech kilometrech jsem musel chtě nechtě stezku opustit a po úbočí kopce sjet dolů. Projížděl jsem mezi poli, před zimou už byla většinou zoraná, viděl jsem muže s volskými i koňskými potahy. Nikdo se na mě nepodíval dvakrát, ale čím víc jsem se blížil k městu, tím silnější jsem měl pocit, že o mně vědí a vítají mě už předem nevraživé pohledy. Možná vlastnili vysílačky, nebo tady fungovaly mobilní telefony; klidně mohli používat i telepatické spojení. Člověk nikdy nevěděl.

Na křižovatce, kde jsem se dostal na svou neoblíbenou asfaltku, tady už vyspravenou, na mě čekalo pět mužů. Dva z nich drželi v rukou revolvery, jeden dvouhlavňovou loveckou pušku, jeden samopal a poslední automatickou pistoli. Na uvítací výbor zrekrutovaný z chlapů makajících na poli, byli docela dobře vyzbrojeni.

„Takové, jako jsi ty, tady nechceme,“ řekl ten s největším kvérem.

Jeden jako druhý měli sluncem opálené a větrem ošlehané tváře, vráskami přetvořené do nenávistných masek.

Složil jsem si ruce na stehna, Margaret už tam čekala připravená, přímo se chvěla touhou si po nich vystřelit. Nebo jsem se třásl já? První i druhá část osobnosti ve vzácné shodě?

„A to si myslíte, že mě tyhle vaše hračky vystraší?“ řekl jsem tiše.

Můj hlas zněl zle; jedovatě a zle, odrážela se v něm touha po násilí. V poslední době jsem jen utíkal a od chvíle, kdy mi minulost proklouzla mezi prsty, jsem vůbec, ale vůbec neměl dobrou náladu. A bůhvíproč mi ji ještě víc pokazil ten mrtvý chlápek v kopci.

„Tímhle revolverem jsem zastřelil medvěda,“ ukázal mi chlápek nerezovou čtyřiačtyřicítku v lovecké úpravě. „Takže se otoč a táhni, odkud jsi přišel.“

Poslední věta zarezonovala v paměti ozvěnou něčeho důvěrně známého. Kdysi dávno jsem ji asi slyšel mnohokrát.

Sklouzl jsem z koně a najednou stál před nimi. Instinktivně o krok ustoupili, pak si ale uvědomili, že je jich pět, já jeden a navíc na mě všichni míří zbraněmi. Margaret byla zpátky v pouzdře, nepamatoval jsem si, že jsem ji tam vracel. Muž s revolverem mi zabořil hlaveň do břicha. Kulka smrděla mocí, kterou jsem neznal, a byl jsem si jistý, že by mi pocuchala vnitřnosti víc než zásah obyčejného minometu.

Kohoutek zbraně se dal do pohybu, Oko mi to ukázalo ve velkém detailu v téměř uměleckém záběru. Praštil jsem ho Rukou jako kladivem, kosti zapraštěly. Jediný dlouhý krok a stál jsem mezi nimi; pořízkovi s loveckou puškou jsem otiskl do tváře kovové pásky rukavic. Šel k zemi a to mu zachránilo život, protože dva jeho přátelé začali střílet jako o závod. Dávce ze samopalu sekundovalo štěkání revolveru, kulky trhaly maso, vyhazované nábojnice cinkaly. Ticho přišlo náhle, najednou jsem byl jediný, kdo se držel na nohou, kolem mě čtyři umírající v tratolišti krve.

Pátý s přeraženým nosem se nechápavě rozhlížel a pro jistotu se ani nesnažil postavit.

„A to jsem doufal, že tu najdu práci,“ zavrtěl jsem hlavou a shýbl se pro lovecký revolver. „Nestřelíš mě do zad, když tě tu nechám?“ zeptal jsem se posledního živého. „To by přece nebylo fér.“

Horlivě kroutil hlavou a odsunul od sebe pušku.

„Hezký den,“ popřál jsem mu a pokračoval k městu.

Na třetím kroku jsem se otočil, pušku už držel v prackách, obličej zkřivený nenávistí. Střelil jsem ho od boku do břicha a zase se k němu vrátil. Kulka se v těle roztrhla a prakticky ho přepůlila.

Ještě ale kupodivu žil.

„Doraž mě,“ sípěl.

Setřel jsem z revolveru své otisky prstů a hodil ho do krvavé kaluže.

„Hezký den,“ rozloučil jsem se s ním.

Tahle krátká zastávka za to stála, ze smrti pěti parchantů jsem měl ryzí, nefalšované potěšení.

V dohledu ještě stále nikdo, mohl jsem tvrdit, že s krvavou přestřelkou nemám nic společného. Otázkou bylo, zda mi to budou věřit. Ale měl jsem takový pocit, že ano. A třeba opravdu najdu práci nebo se mi podaří uzavřít dobrý obchod. Měl jsem pár dobrých map. Sice ne přímého okolí Jablůňkova, ale území trochu víc na východ. To však nevadilo, místní obvykle rádi znají svůj region co nejlépe. A taky jsem se chtěl poptat po chlapovi s monogramem C. R., dozvědět se něco o Bitvě o Sevastopol, která se odehrála před osmdesáti lety. Víc jsem si od toho však sliboval až v Třinci. Na to městečko vypadalo jako moc velká díra.

Jablůňkov byla sice díra, ale na úrovni. Podle čistých ulic bez odpadků a fungující kanalizace, kterou jsem nepotkal ani ve skutečných velkoměstech, podle obchodů, ve kterých se dalo i něco koupit, a podle tabulí s podobiznami ošklivých, surově vyhlížejících mužů s charakteristickým nápisem Hledán živý nebo mrtvý. Byly to z poloviny fotografie a z poloviny zručně vyvedené portréty. Pod všemi byl podepsán třinecký soudce Zlomvaz.

Dokonce zde měli i kostel, starý katolický kostel s ponurým, napůl spáleným křížem, vypínajícím se vysoko nad hřeben pečlivě vyspravené střechy.

Buď zde sídlili absolutní konzervativci nebo blázni, protože jméno J. C. po tom, co se pomátl nebo si uvědomil, co jsou vlastně lidé zač, vzývali už jen šílenci.

A vrcholem civilizace byl hotel s vlastní restaurací a stájí pro koně. Odhadoval jsem, že za prosperitu místní vděčí blízkosti Třince. Jinak jsem si to nedokázal vysvětlit. Po pro mě děsivé asfaltové silnici zřejmě cestovalo víc kupeckých karavan, než by člověk očekával.

Micumu jsem nechal stát před vchodem a neurážel jsem ji přivazováním. Vešel jsem dovnitř, přivítalo mě příjemné přítmí, vůně staré kůže a tiché skřípání podlahy v kuchyni.

Posadil jsem se ke stolu, na kterém ležel Třinecký věstník z minulého týdne. Oko ke mně bylo bůhvíproč kladně naladěné a přepnulo se do režimu nočního vidění, takže jsem i v šeru dokázal číst. Třinecký starosta M. Hoflex vykázal z města lichváře a zvýšil daně obchodníkům-nerezidentům, hlavní soudce šťastně unikl pokusu o vraždu. Zbytek byly zprávy hospodářské, půl na půl namíchané se společenskými.

Že do restaurace přibyl někdo další, jsem poznal, i když jsem nezaregistroval vrznutí dveří nebo kroky. Podle šustění jejich oděvů při pohybu byli dva.

„Číšník ještě nedorazil,“ pronesl jsem a vzhlédl k nim.

Málem jsem se rozkašlal překvapením a Oko několikrát zmateně přeostřilo, než mi zřetelně zobrazilo černou sutanu kněze.

Druhý příchozí byl mnohem obvyklejší typ ve starobyle vyhlížející těžké kevlarové vestě, maskáčových kalhotách a vysokých ručně šitých kožených botách. V ruce kombinovanou útočnou karabinu z těsně předkrachového období, na spodní straně předloktí tlačný nůž. Ten nebyl vidět, ale dobře jsem znal vzor, jaký vytváří jeho řemínky na těsném rukávu haleny z materiálu odolného proti proříznutí. Na krku měl přilepený miniaturní mikrofon; vzhledem k lehce hranatým obrysům těla to vypadalo, že má pod uniformou sofistikovaný exoskelet, který ho chránil před zraněním následkem nefyziologických poloh. Pokud to byl hi-tech kousek, umožňoval mu vyvinout i mnohem větší sílu.

„Poručík Janota,“ představil se. „Otec Strazynski,“ ukázal na kněze.

Poručíkova zbraň nepříjemnou náhodou mířila právě mým směrem, podobně nepříjemnou náhodou měl prst na spoušti. To, že z hlavně cítím podobnou sílu jako z nábojů jednoho z pětky před městem, už snad ani náhoda nebyla. Možná tu provozoval živnost nějaký hodně slušný teolog, démonolog, nebo jiný zasvěcenec věcí pocházejících z druhé strany.

„C. R.,“ představil jsem se zase já.

Celá situace se mi jistým způsobem zamlouvala, skoro mě bavila, a to mě překvapovalo. Dřív jsem u sebe smysl pro humor, ať už jízlivý a černý, nepozoroval.

„Cestovatel, obchodník, příležitostně dělám práci, která se rezidentům,“ použil jsem slovo z Třineckého věstníku, „zdá příliš nebezpečná. Například.“

Otec Strazynski ze mě nespouštěl oči. Cítil jsem ten pohled až v ledví, zkoumal mě, odhadoval, registroval jednotlivé detaily a snažil se dopídit toho, co z nich vyplývá. Janota byl naproti tomu jen ve střehu a jeho zájem se upíral jediným směrem – abych ho nepřekvapil. Byl to jen člověk, na druhou stranu ve výtečné formě, vypadal znalý a měl na své straně technologii a výhodu útočné pozice. Viděl jsem naše šance jedna ku jedné. Mrkl. Empat nebo telepat, po Krachu přežívaly nejvíc tyhle typy. Zvláště mezi těmi, kteří drželi v ruce zbraň. Došlo mu, že nehodlám zaútočit, a uvolnil se. Ale co kdybych změnil názor? Možná bych si to užil jako smrt těch pěti parchantů mezi poli. Bylo to jen blesknutí, záblesk myšlenky. Poručík zůstal klidný a já věděl, že nic takového neudělám. Možná se na setinu sekundy dostal ven ten zamčený, ten v temnotě.

„Před městem došlo ke krveprolití. Máme důvodné podezření, že jste se stal jeho svědkem,“ začal kněz až podivuhodně smířlivě.

„Minimálně svědkem,“ dodal Janota.

Hlaveň a prst na spoušti se mu přitom ani nepohnuly. Je to těžké, málokdo si uvědomuje, jak je to těžké. Buď byl přirozený talent, nebo prošel speciálním výcvikem.

„Myslíte těch pět,“ přikývl jsem.

„Ano, těch pět, jejichž krev máte ještě na kabátě,“ souhlasil poručík.

Nerozčiloval se, jeho hlas byl studený, měl v sobě kvalitu do zápustky kované oceli kontrolované defektoskopickým rentgenem.

„Víte, bylo to divné. Čekali na mě – ne že by mě to překvapilo.

Lepší města mají hlídky, které kontrolují podezřelé cizince. A já jsem podezřelý cizinec,“ věnoval jsem jim úsměv.

Můj humor mě víc a víc překvapoval. Byl jsem to já? Nenakazil mě nějaký zákeřný inteligentní virus? Možná za to mohlo setkání s upíří královnou, jejíž jméno jsem se snažil zapomenout, a krátkodobý dotek s minulostí. Asi.

„A co bylo dál?“ zeptal se klidně Janota.

Zvedl jsem mu šance na dvě ku jedné. Dvě ku jedné, kdybych neměl Ruku. Nenápadně jsem otevřel závlačku rukavice. Pak šla jediným náporem rozevřít a Klepeto ostřejší než jakýkoliv nůž, se kterým jsem se potkal, by poměr otočilo v můj prospěch.

„Jsem na cestě už dlouho, potřebuji obnovit výstroj, prodat pár věcí, proto jsem šel mírumilovně dál, i když se skutečně netvářili příliš přátelsky,“ pokračoval jsem.

Začátek věty byl pravdivý, konec nikoliv. Znovu jsem si vybavil ten krátký záblesk radosti v mém nitru, když překročili hranici, kdy stlačili pružinu natolik, že už nešlo vycouvat zpět.

Užil jsem si to, démon ve mně byl spokojený. Já vlastně také, protože mi ani trochu nevadilo, že byli mrtví. Vlk se nažral a koza zůstala celá. Po dlouhé době jsem neměl pocit, že jsem nakrmil jednu část svého já na úkor té druhé. Kdybych zabil Janotu, asi bych ten pocit měl. Sakra, divné počty.

„A co bylo dál?“ uvědomil jsem si, že se Janota ptá už podruhé a spoušť jeho úžasné karabiny se pohnula o první milimetr. Opět ten umělecký záběr Oka, v poslední době mi opravdu přálo.

„Pak,“ rozhodil jsem rukama v udiveném gestu, „se obrátili proti sobě a postříleli se. Mě si vůbec nevšímali.“

Janota ze mě nespouštěl oči.

„Otče?“ zeptal se pouze.

Strazynski jen zavrtěl hlavou a pocit, že jsem pod drobnohledem, zmizel.

„Ten muž je čistý, v posledních dnech neseslal na nikoho žádnou kletbu ani kouzlo. Ty muže neomámil.“

„A je schopný seslat kletbu nebo kouzlo?“ chtěl vědět Janota.

„Co nám na to řeknete?“ obrátil se Strazynski zdvořile přímo na mě.

„Vypadám jako někdo, kdo umí zaklínat a čarovat?“ odpověděl jsem otázkou.

„Ano,“ zhodnotil suše Janota.

„Tak máte svou odpověď, poručíku,“ neodporoval jsem, „a taky víte, že jsem vaše muže neproklel.“

„Fajn,“ zkonstatoval Janota a karabina náhle ukazovala k zemi.

Byl jsem si jist, že by stačilo mžiknutí oka a projektil poletí směrem k mému srdci, ale to bylo teď vedlejší.

„Máte štěstí, že ti chlapi nebyli od nás. Poslali je z Třince.

Najatí žoldnéři pro naši ochranu. Jako bychom si nevystačili sami.“

Otec Strazynski se podíval na policistu a pravděpodobně i místního žalářníka a vyšetřovatele.

„Možná bychom si mohli později s panem C. R. o některých záležitostech promluvit. Až si samozřejmě odpočine a obstará věci, kvůli kterým naše pokojné městečko navštívil.“

„Potřebujete žoldnéře?“ zeptal jsem se přímo, ale ani jeden z nich mi neodpověděl.

Kněz se rozloučil úklonou hlavy, Janota na mě namířil ukazovák a stiskl pomyslnou spoušť. Než se za nimi zavřely dveře, stál u mého stolu vysoký, stářím shrbený muž s hlavou jako kulečníková koule. Nevím proč, připomínal mi Rusy z východu.

Musel jsem se s někým podobným setkat v minulém životě, na který jsem si nepamatoval.

„Pán si bude přát?“ zeptal se s měkkým přízvukem.

Přikývl jsem a začal si objednávat.

Pití i jídlo bylo lepší, než jsem si kdy pamatoval, a káva naprosto vynikající. Silná, voňavá a právě tak akorát hořká bez kyselého nádechu, který měly všechny náhražky pěstované na kontinentě.

Neodmítl jsem ani číšku koňaku na závěr. Kupodivu nechtěli zaplatit předem. Zvláštní. Možná za to mohla návštěva otce Strazynského a poručíka Janoty. Spíš bych ale sázel na Janotu.

Vypadal, že je ochoten rozstřílet na malé kousíčky každého, kdo mu bude špinit jeho město. Ano, to sedělo přesně, Janota Jablůňkov považoval za své město. A to znamenalo jediné – byl přistěhovalec.

Koňak nebyl koňak, ale vinjak, jemný, voňavý, připomínal mi něco dávno minulého a příjemného. Rozhodl jsem se ještě pro jednu skleničku. V klidné osamělosti stolu v rohu místnosti jsem sáhl do náprsní kapsy a vytáhl ilustraci vytrženou z knihy patřící upírské královně. Upírské královně a mé dávné přítelkyni. Na naši společnou minulost jsem si nepamatoval, pouze na nedávnou jedinou noc, kdy jsem ji málem zabil. Vlastně jsem ji doopravdy zabil, umučil v zajetí rozkoše, nechal se unést temnou hlubinou, o které jsem jen tušil, že ji v sobě mám. Přežila pouze díky odolnosti vlastní těm nejvyšším upírům. Byla to hořko-sladká vzpomínka a děsila. Zapudil jsem ji dalším douškem a vyprázdnil tak pohárek.

Naštěstí byl ruský číšník pozorný a okamžitě přinesl další. Možná bych se mohl opít a zapomenout. Zapomenout na bublání svého druhého já, na realitu, na minulost, na budoucnost, která bude všechno, jen ne šťastná. Prostě na všechno.

Místo toho jsem před sebou posté rozvinul ošuntělou stránku.

Papír byl možná odřený, špinavý, pocuchaný cestováním divočinou, obraz sám však ne.

Muž pevných a ostrých rysů, příliš energických a drsných na to, aby mohly být označeny za pohledné, stál před branami města, jednu ruku sevřenou v pěst, ve druhé krátkou dubovou palici. Jen tak, jediný, čelil armádám duchů, démonů, starých i nových bohů, dévů, akoinů a dalších bytostí, pro které lidská řeč neměla jména.

Nehalila ho žádná záře, žádná ochranná slupka. Síla spočívala přímo v něm. V tom, jak se tvářil, v tom, jak držel svou hůl, v jeho očích, hlavně v jeho očích. Jako pokaždé, když jsem si obraz Bitvy o Sevastopol prohlížel, jsem měl pocit, že se výjev proměnil. Dnes jsem lépe viděl rysy obránce, současně zřetelněji vyvstávala struktura v záplavě černi, která se na něho valila. Zato stěny Sevastopolu a diváci namačkaní na hradbách se utápěli v mlze.

Přistihl jsem se, že zhluboka dýchám a na čele cítím krůpěje potu. To mi ten obraz udělal pokaždé.

„Je vám podobný.“

Kov udeřil o dřevo, Margaret se mi zhmotnila v ruce a ústí její masivní dlaně se opřelo o čelo malé holky. Dvanáct třináct let.

Dvanáct let, čtyři měsíce a tři dny, věděl jsem náhle s nezvyklou přesností.

„Co, co jsi říkala?“ zakoktal jsem se a vrátil Margaret do pouzdra.

Chvíli na mě vyjeveně koukala, pak se otočila a utekla.

Ještě pořád jsem se necítil dobře. Ten obraz na mně pokaždé podivně zapracuje, pošle mě někam jinam, kde si nejsem jistý vůbec ničím. Měl by sis na to už zvyknout, řekl jsem sám sobě v duchu a ubezpečil se, že je Margaret zpátky v pouzdře. Pro jistotu jsem ji zabezpečil i řemínkem.

„Budete si přát?“

Současně se slovy se u stolu objevil Boris. Odkud jsem znal to jméno? Netušil jsem. Možná za to mohl obraz, uváděl mě do transu, o který jsem nestál.

„Zaplatím. Máte volné pokoje?“

Temeno hlavy se ukázalo v lehké úkloně a vrhlo do očí distingované prasátko, živené světelnými paprsky prodírajícími se okny z podivuhodně dokonalého skla.

„Zajisté pane. Oběd vám připíšeme na účet.“

Jablůňkov, jak skvělé město… Připomněl jsem si pět mrtvých a melodie rázem získala falešný tón. Pět mrtvých, no a co. Ale kávu a koňak tu podávali vynikající.

Micumu jsem nechal ve stáji, Greysona s další výstrojí v pokoji.

Pod brašny jsem položil jeden ze svých četných medailonů. Ten, kdo by byl příliš zvědavý, si koledoval o okamžitou zástavu srdce.

Samozřejmě, pokud ho na krádež nepřipravil hodně zkušený čaroděj. Za tolik zase mé věci nestály.

Procházel jsem hlavní ulicí městečka a přitom prozkoumal i každou boční, která předstírala, že v ní bude víc než polozbořené domy původní výstavby nebo roubenky novousedlíků – ty převažovaly. V pěti obchodech bylo možné koupit běžné zboží, maso včetně desítky let starých, ale stále poživatelných konzerv, pečivo a samozřejmě i mouku. Nic z toho mě nezajímalo.

Mechanické dílny jsem našel až na konci města, jako by jim tady štěstěna příliš nekvetla. První mě nezaujala. Jednoduché parní motory, elektromotory a pily schopné fungovat na petrolej. K tomu lovecké kulovnice, dvojáky, trojáky, samonabíjecí pistole dovážené odněkud z Hradiště a ze Zwickau. Nic, o co bych stál.

Druhý obchod, nacházející se vlastně už za hranicí města, byl zajímavější. Upoutal mě pečlivě vycíděný motor hned za dveřmi.

„Tři sta padesát šest koní,“ pronesl hrdě majitel, sotva jsem vstoupil.

Byl to poctivý nepřeplňovaný dvanáctiválec spalující naftu. To znamenalo, že zkušený mechanik by ho naučil pracovat i s těmi nejdruhotnějšími ropnými zbytky.

Nechápal jsem, proč tady tak skvělý motor stojí. Stačilo by k němu sehnat dobrý podvozek, slušné převodové ústrojí a majitel by měl o výdělek postaráno. Pokud se člověk nebál zajít do lesů, našel v tomhle kraji překvapivé věci. Kdysi se tu muselo žít víc než dobře.

Nahlas jsem však neřekl nic. Vystoupil jsem zpoza zákrytu robustního stroje a úslužně optimistický výraz majitele pohasl v pochybách.

Připomněl jsem si, že jsem u sebe nedávno objevil smysl pro humor. Nebo alespoň jeho zárodky, které se snažím pěstovat…

„Tři sta padesát šest koní?“ zopakoval jsem nahlas. „To je víc než slušné. Když ho napojíte na lis, můžete z mrtvol vytlačit vodu a masokostní moučkou hnojit pole.“

Nelibý výraz ztuhl ve vyděšený, majitel, tlustý břichatý chlap s nosem opilce, zašilhal po pušce pověšené na stěně. Už v době Krachu to musela být starožitnost, to však neznamenalo, že s ní na vzdálenost tisíce metrů nedokázal zkušený chlap prostřelit břicho pěti svým bližním.

„Přišel jsem koupit nějakou zbraň, dobrou zbraň,“ řekl jsem, abych rozptýlil obchodníkovy pochyby.

Nezáleželo mi na něm, ale potřeboval jsem něco, co bych mohl použít i v ulicích Jablůňkova. Poručík Janota se sice ukázal přístupný logickému zdůvodnění a smířlivému přístupu kněze, ale pochyboval jsem, že by mi toleroval použití Margaret nebo Greysona proti obyvatelům svého města. Každá rána by způsobila hromadné krveprolití.

„Takovou, kterou mohu zastřelit pouze jednoho člověka,“

upřesnil jsem svůj požadavek.

Červený nos se pohnul ze strany na stranu, krví podlité oči starého pijáka tím na okamžik dostaly ještě skelnější výraz.

„Asi nějakou pistoli. Abych trefil, na co namířím. Mám jen tohle,“ vtiskl jsem mu pod nos Margaret.

Začal se třást. Jestliže takhle fungoval humor, pak se mi líbil a bylo škoda, že jsem nebyl vtipný už dříve.

Otočil se ke mně zády a začal z policové stěny vytahovat šuplíky a jeden vedle druhého je kladl na pult.

„Glock, nejoblíbenější modely; Čezety, lacinější, stejně spolehlivé a odolnější; luxusní Smith and Wesson, Haudiny and corporation, Apollon,“ glosoval zboží, které mi předváděl.

Obchod se zbraněmi kvetl v každé době.

Všechno to bylo dobré zboží. Současně však drahé a já, navzdory svým slovům, neměl pocit, že jím budu potřebovat zabít Borise, který mě obsluhoval u stolu.

„A náboje?“ chtěl jsem vědět.

„Ty prodává pan Smutzer, má krám na náměstí.“

Přikývl jsem hlavou na znamení, že rozumím.

„Cena?“

Zatvářil se, že je to téměř neslušná otázka, jak to obchodníci dělají.

„Sto, sto pět, sto dvacet pět…“ začal ukazovat na jednotlivé zbraně a současně oznamoval cifry.

„To není moc,“ přikývl jsem, „ale samé standardní zboží, hledám něco zvláštního.“

V místní měně jsem měl v kapse stovku, ve zboží možná několik tisíc. Nechtěl jsem na sebe však upozorňovat, a už vůbec jsem nechtěl prodávat tolik zboží kvůli nářadí. Když už jsem se měl vláčet s nějakým železem, chtěl jsem, aby se mi líbilo.

Zarazil jsem se. Kdo chtěl, aby se mu líbilo? Já, nebo ten zavřený v nitru? A co přesně znamenalo to líbit se?

Bylo to jedno. Věděl jsem, že žádnou z těch uniformních zbraní si nekoupím. Chyběla jim ta správná vůně, pach, odér doprovázející schopnost zabíjet. Kohokoliv a kdykoliv, jen v závislosti na schopnostech toho, kdo mačká spoušť. Tohle byly všechno svým způsobem hračky. Ovládnuté, zmanipulované.

Nevěděl jsem, odkud se ve mně to poznání vzalo, ale byl jsem si jím jistý.

Otočil jsem se ke stěně utopené ve stínu, schované za prázdnými barely a hromadou opotřebovaných ozubených kol.

Stará kulovnice, odstřelovací puška ráže 7.62, perkusní revolver z hloubi zapomnění lidské historie. Mezi všemi těmi starožitnostmi, které mi bůhvíproč připadaly mnohem účinnější než kterékoliv zboží na hlavním pultu, visel na rezavém hřebíku těžkopádně vyhlížející revolver s masivní osmihrannou hlavní.

Opatrně jsem se po něm natáhl.

„K ničemu, starý zgarb,“ varoval mě majitel.

Rez se při doteku prstů neodloupla, držela a nechala po sobě prašný dojem. Zbraň byla lehčí, než jsem čekal. Podle masivnosti jsem očekával tři, tři a půl kilogramu, ale nevážila ani dva. Když jsem se podíval do černé hlavně, nedokázal jsme potlačit tiché hvízdnutí. Nebyla to osmatřicítka, ani pětačtyřicítka či padesátka.

Tenhle kalibr se vymykal všemu, s čím jsem se kdy setkal nebo o čem jsem kdy slyšel. Hlaveň měla na délku víc, než je šířka dvou mužských dlaní, a ráže – měl jsem pocit, že se dívám do hlavně děla.

„Je to celý ze železa. Zůstalo to tu po starém Horákovi, předchozím majiteli. Nejsou do toho náboje, a i kdyby byly, nikdo to nedokáže udržet. Při výstřelu mu to urazí hlavu,“ varoval mě majitel.

Měl pravdu.

Takovou zbraň nemohl použít člověk. Na druhou stranu, já nebyl člověk. A s jasnozřivostí, kterou jsem nechápal, jsem věděl, že tenhle kvér nebyl zkonstruovaný k zabíjení lidí. Určitě ne.

Pověsil jsem ho zpět na stěnu.

„Máte tu někde bednu se starým harampádím?“ zeptal jsem se.

Majitel ukázal zmateně do kouta.

„Co si tam najdete, je vaše. Budu rád, když se toho zbavím. Ale poctivý železo už tam není, jen samý šmejdy.“

Přešel jsem označeným směrem a po hodině přehrabování se odpadky, starým železem a dalšími zbytečnostmi, které po sobě zanechávají generace lidí, jsem našel jedenáct nábojnic a rozměrově předimenzované kleště na odlévání kulí. Nic z toho jsem však opilci u pultu neukázal a schoval vše do kapes.

Zklamaně jsem pak vytažené věci naházel zpět do bedny, sundal ze zdi starý revolver a položil ho na prodejní pult.

„Je k ničemu, ale líbí se mi. Koupím ho.“

„Horák mu říkal Zabiják démonů,“ kvitoval můj výběr a velké písmeno v jeho názvu jsem vnímal jako čisté komorní „A“.

Dál jsem tirádu opěvující obrovský pětiraňák neposlouchal a čekal, až dojde k ceně.

„Pokud do něj máte náboje, beru,“ nesmlouval jsem. „Klidně si na ně počkám, můžete je objednat i u někoho jiného,“ šel jsem mu zdánlivě na ruku.

Pokusil jsem se překrýt ústí hlavně svým velkým palcem.

Nestačil. Oko mě už dávno milostivě informovalo o skutečném průměru – jedna celá dvacet dva setin palce.

„Nemám náboje, a asi je ani neseženu,“ připustil majitel.

„Tak to je opravdu škoda, chtěl jsem ho jako raritu, ale takhle, bez nábojů, tu cenu prostě nemá…,“ litoval jsem naoko. „Pět korun,“ nabídl jsem mu desetkrát menší částku, než požadoval, a okamžitě sumu vyložil před něj na stůl.

V poctivé měně, v deseti kovových půlkorunách, chráněných proti zakletí, v každé se schovávalo malé kouzlo pro štěstí majitele. Ten, kterému jsem je vzal, už je nikdy potřebovat nebude.

„Zabiják démonů, dobré jméno,“ řekl jsem na odchodu a namířil ten starý kvér na majitele.

Zbledl a já proti své vůli zmáčkl spoušť.

Mechanismus cvakl, cítil jsem lehké zachvění v rukojeti a válec se hladce pootočil.

Muž za pultem se zhroutil k zemi, do vůně nafty, strojního oleje a rezavějícího železa se vmísil pach fekálií.

„Je tohle humor?“ pronesl jsem nahlas.

Vlastně jsem se ptal svého nového společníka – Zabijáka démonů, ale neodpověděl mi. Margaret a později na pokoji Greyson také mlčeli. Možná to nic neznamenalo, možná prostě neměli smysl pro humor.

Seděl jsem s nohama na stole, Greysona položeného na posteli, Margaret v pouzdře zavěšeném přes opěradlo křesla po ruce, gigantický revolver na kolenou. Měl bych se pustit do čištění a rozborky, ale nechtělo se mi. Místo toho jsem jen klímal a uvažoval nad tím, zda se přece jen nemám z Jablůňkova zdekovat.

Nelíbilo se mi tu.

Dítě, novorozeně, ještě mokré plodovou vodou se zbytky lanuga na pokožce. Prázdný obličejíček se zavřenýma očima, který ještě nemůže odrážet vnitřní pocity a myšlenky. Ruce, mužské ruce v chirurgických rukavicích potřísněné krví. Berou do ruky pupeční šňůru a snaží se ji omotat kolem novorozencova krku. Je silnější než palec, hnědá a na omak kluzká, ale příliš krátká. Ruce váhají, šustí šedivý plastikový vak a ukrývá právě narozené lidské mládě.

Navždy. Z plastikové rakve se ozývá křik. Vím, že teď má novorozenec vytřeštěné oči a křičí a křičí, co mu jeho malé plíce stačí.

„Pane?“

Trhl jsem sebou a v poslední chvíli stáhl Ruku zpět. V kovové rukavici bych nechráněné dětské hrdlo rozmáčkl v jediném okamžiku. Ze záře oslnivého prstence postupně vystupoval lidský obrys. Holka – ta, co mě zrána překvapila dole v restauraci, rozpoznal jsem. Oslňující prstenec byl najednou pouhý prstýnek na jejím prostředníčku.

„Co tu chceš?“ zavrčel jsem.

Flashbacková vize, která mi na okamžik zastřela realitu, mě vyvedla z míry.

„Jen – jen jsem vám přišla říct, že vás dole čekají tři páni,“

vyhrkla trochu polekaně.

Zabil jsem to novorozeně já? Asi ano. Kdy? To se nedalo z ničeho usoudit.

„Usnul jsem a lekl se,“ vysvětlil jsem, abych ji uklidnil, a postavil se.

Zaklonila hlavu, aby mi stále viděla do obličeje.

„Myslela jsem, že lidé jako vy se nemůžou leknout. Že ostatní se bojí jich,“ zatvářila se udiveně.

Dobrý postřeh, většinou to tak bývá. Její strach se rozplynul přímo zázračnou rychlostí.

„Neměla bys chodit do pokoje k cizím lidem,“ řekl jsem tiše.

„Mohli by ti něco ošklivého udělat,“ dodal jsem skoro šeptem.

Ve vlastním hlase jsem slyšel víc naléhavosti, než jsem jí tam vědomě dal.

„Ale vy ne, vy jste ten hrdina z obrázku,“ zasmála se. „Chtějí s vámi mluvit, myslela jsem, že byste to měl vědět.“

Hrdina z obrázku. Znepokojující představa. Místo odpovědi jsem jen přikývl, připnul si Margaret na opasek a zkontroloval, zda je Nůž v řemenovém pouzdře. Byl tam, jako vždy. Její prstýnek mě stále přitahoval, ukrýval zvláštní sílu výrazně emanující do okolí, prostou a mně nepochopitelnou.

Předvedla mi ho, jako by vytušila směr mého pohledu.

„Dostala jsem ho od maminky, nedávno,“ zapýřila se. „Prý už jsem skoro dospělá.“

Najednou jsem věděl, o co jde. Dostala ho od vlastní matky v čase první menstruace, kdy se fyzicky stává ženou, její matka ho zase dostala od své vlastní a tak to šlo dál a dál do minulosti, až se z pečlivě vypracovaného šperku stal pouhý zlatý kroužek poznamenaný užíváním celých generací matek a dcer. A každá z nich do něj vložila svou lásku, přání štěstí, všechny kladné emoce, které rodičky vkládají do svých dětí.

To mi připomnělo nedávnou vizi a proti své vůli jsem se zachvěl. Divné, viděl jsem na vlastní oči když už ne horší, tak minimálně stejně hrozné věci, a zdaleka se mě tolik nedotkly.

„Hezký prstýnek,“ řekl jsem. „A díky za zprávu.“

„Maminka pracuje v kuchyni a já jsem tu často s ní. Až vás zas bude někdo hledat, dám vám vědět.“

Kývl jsem na znamení díku a vyšel z pokoje dřív než ona.

V restauraci na mě čekal otec Strazynski spolu s dalším mužem v sutaně a s poručíkem Janotou. Ten se příliš spokojeně netvářil.

Posadil jsem se ke stolu, přitom jsem si posunul Margaret, aby mě netlačila do boku. Mlčel jsem a čekal. Oni se mnou chtěli mluvit, začátek byl na nich.

Za oknem právě procházela malá obchodní karavana. Přijeli z jihu stejně jako já, ale s naloženými vozy se zřejmě drželi poničené asfaltky. Karavana vozů zastavila, přitom se z druhého z nich svezla plachta. Pily, vrtáky, polotovary a spousta dalšího užitečného materiálu. Podle antikorozní úpravy toho, co jsem viděl, šlo ještě o předkrachové zboží. Nebo o novinky z center, kde se technologie opět přibližovala ke staré dokonalosti. Každopádně to byli bohatí obchodníci a vezli s sebou značný majetek. Muž kráčející po straně vedoucího vozu se vrátil, aby plachtu upravil.

Přitom lhostejným pohledem přelétl po fasádě hotelu, a aniž by o tom věděl, naše oči se setkaly. Na hrudi, jen napůl zakrytý rozepnutým kabátem, se mu houpal automatický kompakt se zdvojeným zásobníkem; Oko přešlo na okamžik do rentgenového modu a ukázalo obsah dřevěného pouzdra přimontovaného k postranici. Připravený k okamžitému použití tam čekal velkorážný kulomet se založeným nábojovým pásem. Tihle obchodníci se vyznali a zřejmě ze zkušenosti věděli, že jejich bohatství je pro spoustu lidí nedostupné, ale navýsost lákavé. Chlapíkovi, kterého jsem si všiml, však jeho opatrnost nebyla nic platná, protože jsem zahlédl mihotavé přízraky doprovázející jednoho z podbohů smrti.

Tyhle jsem neznal, ale nesli na sobě cejch neodvratitelnosti.

Dokonalý povrch vrtáků z chrom-vanadiové oceli se naposledy zaleskl a překryla ho hrubá režná plachta.

„Možná bychom mohli začít jednat o naší záležitosti,“

promluvil otec Strazynski.

Povzbudivě jsem se na něho podíval, Oko změnilo zvětšení a vysunulo se na maximum své objektivové délky. Ani jeden z trojice na jeho zastrašování nezareagoval, a tak se zase zklamaně zasunulo.

„Tady poručík Janota mi potvrdil, že disponujete, ehm, ehm, jistými schopnostmi, které by nám mohly být k užitku.“

Tázavě jsem zvedl obočí.

„To je od něj velmi milé. Jakými schopnostmi?“

Muž, kterého jsem neznal, byl zvláštní. Nereagoval na hovor, na mouchu, která se mu usadila na nose. Vypadal jako v transu, případně na výletě s nějakou zvlášť exotickou drogou. Nebo jako totální troska. Některé drogy měly při delším užívání podobný účinek – nechaly jen prázdnou slupku. Jeho mysl však nebyla vymazaná úplně. Když zjistil, že ho studuji, podíval se přímo na mě. Měl světlé panenky, téměř splývaly s okolním bělmem. Na pokožce jsem teď rozeznával namodralé pigmentové skvrny – znamení toho, že je už dlouhou dobu závislý na podpůrných metabolických lécích.

„Myslíme si, že máte kvalifikaci pro likvidaci démonů,“ přešel přímo k věci Strazynski.

Už jsem věděl, co se jeho společníkovi přihodilo. Opaleskovalo to všude na stěnách kráteru, který zbyl z jeho osobnosti, na poničených troskách jeho duše. Zahrával si s démony.

„Démonů?“ opáčil jsem. „Kolika? Jakých konkrétně? Kde se tu vzali? V okolí tak malebného a počestného městečka, jakým je Jablůňkov?“ otočil jsem se k Janotovi.

Ani se nepohnul, zato Strazynski si nervózně poposedl.

„Nevím, co je zač, nebo co jsou zač. Údaje jsou zmatené,“

promluvil vyhořelý kněz. „Soudím, že jde o démona, který se chce dostat k nám, do hmotného světa, průchodem skrz člověka.“

„To je pro ně nejobvyklejší a nejjednodušší,“ připustil jsem.

„Znamená to tedy, že jde o démona ze zavřených sfér? Z těch, které nejsou od Krachu propojeny s naší realitou?“ zeptal jsem se.

Kněz neodpověděl.

„Bratr Saxon má problém porozumět lidské řeči a občas mu to trvá déle. Na vaši otázku se určitě pokusí odpovědět,“ přispěchal s vysvětlením Strazynski a položil svému společníkovi ruku na rameno.

„Odhaduji, že se studiem démonů zabýval dlouho a intenzivně,“

nadhodil jsem.

Vypálený kněz dál mlčel, pohroužený někde do rozvalin svého já.

„Byl exorcistou,“ souhlasil Strazynski.

Janota se dál tvářil nezúčastněně, ale věděl jsem, že poslouchá a všechno si pamatuje. Pocítil jsem k polomrtvému muži obdiv.

Vymítání bylo ten nejobtížnější a nejnebezpečnější způsob boje s démony. Šlo při něm o záchranu postiženého člověka.

„Exorcista a lovec,“ doplnil Saxon najednou.

To znamenalo, že s démony zabíjel i lidi. To bylo jednodušší.

„Buď nás ohrožují démoni ze zavřené sféry nebo ze sféry, která byla zavřena,“ odpověděl nakonec na mou otázku.

„Nedokážete o tom přesně rozhodnout?“ snažil jsem se z něj dostat víc informací.

„Nerozumím, jaký je v tom rozdíl?“ ozval se poprvé Janota.

„Při Krachu došlo k prolomení bariér oddělujících jednotlivé sféry,“ promluvil jsem směrem k Janotovi. „Nikdo neví, kolik jich bylo takto otevřeno. Tři, čtyři, pět,“ pokrčil jsem rameny.

Otec Strazynski se na mě nesouhlasně podíval. Nelíbilo se mu, když jsem teologický problém s praktickými následky pro celý svět a všechny jeho obyvatele, se kterým si lámaly hlavy celé generace těch nejchytřejších, vykládal takhle zjednodušeně.

Pravděpodobně jsem i prozrazoval věci, které měly být obyčejným smrtelníkům utajené, ale bylo mi to jedno. Odkud jsem to všechno vlastně věděl?

„A z těch sfér se začaly hrnout bestie, které teď můžeme potkat na každém kroku,“ zaměřil se Janota hned k podstatě.

Tohle lidé věděli, nemohli to nevědět, protože se s netvory setkávali prakticky neustále.

„A co je důležité a málo známé, přítomnost cizích bytostí náš svět dál proměňuje,“ dodal překvapivě Strazynski.

Tohle byla informace, kterou se zasvěcení snažili před širší veřejností utajit.

„Už to není jen náš svět, je to i svět těch, kteří nebyli před osmdesáti lety u Sevastopolu zničeni nebo zapuzeni. Realita se prolnula s některými ze sfér, odhaduji, že s první nebo druhou,“

doplnil k věci bratr Saxon. „Už od sebe nikdy nepůjdou oddělit.“

Vypadalo to, že jeho intelekt se probouzí, jen když se jedná o věci týkající se démonů a jiných stvůr, s nimiž celý svůj předchozí život bojoval – a jimž obětoval převážnou část svého já.

Přemýšlel jsem nad vším, co mi Strazynski prozradil o démonovi. Něco mi na tom nesedělo, ale to nic neznamenalo, protože s démonem si člověk nemůže být ničím jistý.

„A obyvatelé hlubokých, stále zavřených sfér nadále touží dostat se do našeho světa. Touží po tom proto, že je to jejich přirozenost, že se chtějí pomstít těm, kteří je kdysi zapudili. A pronikání mají usnadněné, protože o naší přirozenosti vědí od těch, které jsme poslali zpátky do jejich pekel.“

Z pošramoceného lovce démonů teď hmatatelně žhnula vášnivá nenávist.

„A posednout člověka je jedna z možností, jak se démon může dostat i ze zavřené sféry,“ spojil si dvě a dvě poručík.

Ultramoderní kombinovanou karabinu měl stále s sebou, tentokrát diskrétně opřenou o stůl vedle pravé ruky.

„Na muže, který chodí stále ověšený železem, vám to docela pálí, poručíku,“ ocenil jsem ho.

Věnoval mi krátký pohled, který vlídností mohl soutěžit s čepelí zaraženou mezi žebra.

„To kvůli vám, abyste si nepřipadal méněcenný,“ vrátil mi to.

„Poručík Janota je velmi schopný muž a každý z občanů vašeho krásného pořádkumilovného městečka by mu určitě rád pomohl, pokud by šlo o to prosadit právo a zničit démona, který přišel bůhvíodkud. Proč se obracíte na mě? Mé služby jsou drahé.“

Strazynski se podíval na Janotu, pak na bratra Saxona. Zachvěla se mi bránice, v první chvíli jsem málem sáhl po Margaret, protože jsem to pokládal za důsledek útoku kouzlem. Pak jsem si uvědomil, že venku stojí těžký vůz a chvění bránice způsobuje hluboké brumlání jeho pohonných agregátů.

Díval jsem se na něj po celou dobu, co pomalu defiloval za okny. Čtyřnápravový pancéřovaný kolos s koly o průměru výšky dospělého muže, kabina řidiče chráněná permasklem. Tvar karosérie se tady musel přizpůsobit tvaru skla, protože dnes už ho nikdo neuměl vyrábět. Nahoře na korbě dvě automatické střelecké věže, po stranách střílny umožňující posádce palbu zevnitř. Ze vzhůru vyvedeného výfuku se nekouřilo. Obvyklý spalovací motor pravděpodobně používali jen jako pomocný a monstrum poháněl nějaký těsně předkrachový agregát, postavený na základě technologií, které ještě ani nestačily vejít do obecného podvědomí.

Vůz zastavil v dohledu, viděl jsem na něj prosklenými dveřmi.

„Jak silný je ten démon?“ položil jsem další otázku, když se nikdo neměl k odpovědi.

„Nejvíc pátá kategorie,“ odpověděl Strazynski.

„Šestá, možná i sedmá,“ téměř současně s ním vyslovil svůj odhad Saxon.

Kněz se na svého partnera vyčítavě podíval, ten ale opět nereagoval.

„Podle které stupnice?“ zeptal jsem se, ale měl jsem pocit, že znám odpověď.

Existovala jediná stupnice, která klasifikovala sílu démonů až do hypotetických výšin. Byla to Rawspierova logaritmická stupnice ničivosti entit.

„Podle R,“ odpověděl opět Saxon.

„To vysvětluje, proč do toho nechcete tahat poručíka Janotu,“

usmál jsem se. „A místní lidi.“

„Ano,“ přikývl Strazynski. „Je to práce pro odborníka.“

Nebo šílence, doplnil jsem v duchu.

Mlčeli jsme, já přitom dál pozoroval obrněné vozidlo před hotelem. Pokud jsem viděl, nikdo z něj dosud nevystoupil, jen jsem několikrát ucítil pátravé zazvonění detekčních kouzel. Jistili se a byli po čertech opatrní. Vrátil jsem se v duchu k tomu, co říkal Saxon. Dosud jsem se setkal s démonem maximálně pátého stupně, slyšel jsem o démonech šestkách a viděl jsem, co dovedou.

Když se rozvzteklí a jdou do akce naplno, je výsledek totožný s výbuchem atomové pumy, koncentrovaným na pár tisíc metrů čtverečních.

„Nechceme, abyste, pokud tuto práci přijmete, používal nukleární zbraně,“ pronesl Strazynski, jako by mi dokázal číst myšlenky.

„Žádné nemám,“ odpověděl jsem stručně.

„Pokud se blíží k sedmé kategorii, musela by to být fúzní bomba, nikoliv štěpná,“ podotkl Saxon lhostejně.

Před vnitřním zrakem se mi objevil obraz hor, kde bylo na vrcholech ukryto několik vodíkových bomb nejrůznějších ráží.

Stačilo si pro ně dojet. Pokud se má člověk utkat s démonem třídy sedm, pár tisíc kilometrů tam a zpět včetně výstupu na věčně zasněžené štíty není zase tak mnoho práce. Ale to by z Jablůňkova ani z nedalekého Třince mnoho nezůstalo a mně by neměl kdo zaplatit.

„Kolik nabízíte?“ přešel jsem k závěrečnému bodu.

Zdálo se, že se Strazynskému ulevilo, že jsem neutekl. Možná tu práci nabízeli už více lidem.

Vyřkl sumu a mně zacukalo v konečcích prstů a složené Klepeto zaskřípalo. Ten démon musel být sedmička. Jinak by tolik neplatili.

„Jak dlouho tu už sídlí váš řád?“ obrátil jsem se na Strazyského.

„Skoro sto let, máme v Třinci klášter, proč?“

„Práci beru za podmínky, že pak budu moct strávit ve vaší knihovně pár dní.“

Tajemný muž z obrazu Bitva o Sevastopol mi nešel z hlavy.

Zvlášť, když jsem mu byl podobný. Musel jsem se o něm dozvědět co nejvíc a knihovna zarputilých šílenců, kteří i dnes vzývali schizofrenního, dvakrát ukřižovaného boha, byla ideálním místem k začátku skutečného pátrání.

„Dobrá, ale až poté, co úspěšně dokončíte práci. Třetinu odměny si můžete vybrat předem, předpokládám, že budete potřebovat jisté specifické vybavení,“ souhlasil po krátkém zaváhání Strazynski.

Podíval jsem se na Janotu, jeho obličej neprozrazoval nic.

„Takhle se vydělávají peníze,“ řekl jsem s naoko triumfálním výrazem. Oko zajelo do nitra lebky a nechalo místo sebe jen minimalistickou štěrbinu. Zabíralo Janotovu tvář, přesněji to, co se skrývalo za ní, zejména za čelní kostí – ukazovalo horečnou aktivitou zářící čelní mozkové laloky.

Postavil jsem se, jako by naše jednání bylo u konce.

„A ještě jednu otázku, otče,“ řekl jsem už na odchodu. „Tuhle nabídku jste asi neučinili jen mně, je to tak?“

„Démoni vyšších kategorií se někdy nespokojí se zničením toho, kdo s nimi bojoval, a pátrají po skutečném původci,“

odpověděl Saxon.

„To by pro vás mohlo být nepříjemné. A proto se vyplatí mít v zásobě víc nájemných lovců.“

Strazynski mlčel, Janota mlčel, jen Saxon opět souhlasil s přímostí člověka, který je nad politikaření, úskoky a triky povznesen.

„Podrobnosti vám všem řekneme současně, dnes večer tady v hotelu. Pokud vás tedy budou zajímat,“ oznámil mi ještě Strazynski.

Namířil jsem na něho prstem, stiskl pomyslnou spoušť a vyšel ven. Zdálo se mi, že při mém gestu sebou cukl, ale možná jsem si to jen namlouval.

Chtěl jsem se podívat na monstrum stojící na ulici a zjistit, kdo k němu patří. Odhadoval jsem, že je to parta, která také měla zájem zinkasovat odměnu za zničení démona. Podle výbavy na to byli mnohem lépe připraveni než já. Možná jsem byl najat pro roli předskokana, někoho, na kom si ti další v pořadí ověří, co je jejich cíl zač a jak na něho nejlépe jít.

Postavil jsem se ke vchodu do pekařství a díval se. Přední palebná věž se pohnula a namířila mým směrem. Stál jsem však příliš blízko a hlaveň kulometu mířila někam nad mou hlavu.

Ukázal jsem kamerám a průzoru řidiče vztyčený prostředník a čekal dál. Nedělal jsem to ze vzteku, naopak. Někteří lidé na sebe leccos prozradí, když se naštvou. A na jeho straně byly zdánlivě všechny trumfy – o to to bylo zajímavější.

Zahučela hydraulika, slyšel jsem cvakání západek. Podle jejich počtu byl kolos skutečnou pohyblivou pevností. Pak zašramotily přívěšky, které jsem nosil na krku. Zachytily rozptyl otevíraných bariérových kouzel. Ale byla natolik dobrá, že jsem se nedozvěděl nic. Pak se dveře otevřely a z nich se vyřítil chlap ostříhaný na ježka, v teniskách, s měkkými koženými rukavicemi a přes ně s užitečným módním doplňkem – mosazným boxerem. Mířil ke mně s úzkými rty zkřivenými vztekem.

Dál jsem se opíral o zeď, a když vyrazil klasickým boxerským výpadem, podmetl jsem mu přední nohu, nechal ho spadnout a o hlavu jsem mu opřel chladivou Margaret. Byl rychlý, rychlejší, než jsem předpokládal. Ale ne dost rychlý.

„To se dělá, takhle vystartovat na zevlujícího povaleče?“ zeptal jsem se.

Část mé osobnosti, kterou jsem stále držel v kobce uvázanou na řetěze, se zatetelila pobavením. Co kdybych mu ustřelil jednu z těch rukavic z teletiny? Samozřejmě i s rukou. Nápad se vynořil odnikud a zase jsem ho rychle do prázdnoty zašlapal, přestože se mi vlastně zamlouval. Nezačínaly se mé osobnosti ovlivňovat, prolínat? Nenechal jsem si situaci zkazit představou, která se mi nelíbila.

Horkokrevný chlápek ztuhl, bylo vidět, že studený polibek hlavně už někdy pocítil.

„Mám chuť zmáčknout spoušť, takový ošklivý boxer, to by možná bylo i na návštěvu plastického chirurga. A kdo by zaplatil účet?“ pokračoval jsem v neformální konverzaci.

Zaskřípěly panty, z pekárny vyšel muž s několika čerstvými vekami pod paží. Na hlavě měl kovovou obroučku, která nebyla ozdobou, v podpažních pouzdrech dvě pistole, na opasku myšlenkový skener. Stará nepřesná věcička, pokud ji dokázal používat, musel být dobrý. Stačil mu jediný pohled, aby se zorientoval. Viděl jsem, jak registruje otevřené dveře do kabiny řidiče kolového obrněnce, boxery na rukou muže na zemi, hlaveň kulometu mířící mým směrem a samozřejmě Margaret.

Já si naproti tomu všiml jen jeho rychlých očí a podoby s chlapíkem z transportéru.

„Můj bratr je občas horkokrevný,“ řekl s širokým omluvným úsměvem.

Oči zůstaly stále stejné, bezcitné analyzátory prašivého světa okolo.

„A to se občas nemusí vyplatit, že?“ odtušil jsem, brokovnici stále opřenou o čelo řidiče. Byl to řidič, proto ty lehké boty a rukavice.

„Ne, ale ani vám ne,“ jeho tón zazněl chirurgickou ocelí. „Jsme přece jen lidé a občasnou chybu bychom si měli prominout, ne?“

nasadil opět kamarádský slang.

„Jo, to je pravda. Jsme jenom lidi,“ přikývl jsem a pomalu uložil Margaret do jejího koženého lože.

„Přijeli jste kvůli nabídce otce Strazynského? Na lov démona?“

zeptal jsem se přímo.

„Kvůli nabídce jeho nadřízených,“ upřesnil úsečně muž s obroučkou a díval se, jak se jeho bratr zvedá ze země.

„Uklidni se, Guči,“ zpražil ho, „kdybych se tu neobjevil, mohls mít kvůli své horké palici místo mozku kaši. A opustil jsi Megalodona. To si vyřídíme později. Vrať se na místo.“

„Měls zatracený štěstí, že tu nebyli Hart s Wargem,“ štěkl po mě Guči a neochotně zamířil ke kabině.

„Já zase spoléhám jen na sebe, je to dobrý zvyk,“ odpověděl jsem mu.

„Další bratři?“ otočil jsem se na okroužkovaného.

Podle tónu byl on šéfem tohohle spolku, který svou pojízdnou pevnost pojmenoval po nějakém prastarém ještěrovi. A faktem bylo, že mu určitě ostudu nedělala.

„Ano,“ připustil neochotně.

Zjevně se mu nelíbilo, jak jeho bratříček rozhazoval informace.

„Nemáš šanci, pro sedmičkového démona jsi jen sousto na rozcvičení,“ štěkl ještě Guči, než za sebou zavřel dveře.

„Na místo!“ šéf party byl teď téměř vzteklý.

„Jasně, jasně, už jdu, Fruzzi,“ zamumlal jeho bratr a ztratil se v útrobách vozu.

„No, asi se ještě uvidíme, Strazynski nám chce dát poslední informace všem společně,“ rozloučil jsem se a zamířil opačným směrem, než jsem původně zamýšlel. To proto, abych nepotkal Harta s Wargem, kteří právě přicházeli. Byla to dvojčata, zlý sen všech zápasníků a rváčů vůbec. Tihle dva nešli porazit, šli jen zabít. Mohutné kostry, tvarované buď v nějakých biokádích nebo hodně dobrým čarodějem, ruce trochu delší, než bylo přirozené, přizpůsobené k ovládání ručních zbraní velkých ráží a samozřejmě k boji beze zbraní, mohutné nadočnicové oblouky chránící oči a zvyšující odolnost lebky. K tomu asi vlastnili ještě i další vylepšení, ta ale nebyla na první pohled patrná.

Občas je lepší prostě vycouvat.

Setkání se Strazynskim mělo být až večer, zbyl mi čas porozhlédnout se okolo, porozhlédnout se po démonovi sedmého Rawspierova stupně. To představovalo fakt, který mi nejvíc neseděl. Takovou obludu bych vycítil na sto kilometrů daleko i bez pomoci amuletů, talismanů a všech možných dalších pomůcek, které jsem nosil při sobě. Ale Strazynski by určitě jen tak neplýtval penězi.

Vydal jsem se po hlavní cestě směrem k Třinci. Ve městě byla vyspravená, ale stejně se dalo rozeznat, kudy před časem přešel tajemný tvor, jehož pouhý dotyk tavil kameny. Hmota, kterou vyplňovaly jeho obrovské šlépěje, stárla několikrát rychleji než okolní povrch, lámala se, drolila a odhalovala původní stopy.

Potkal jsem i partu dělníků, kteří jednu zřejmě nedávno obnovenou díru právě spravovali. Věnovali mi štědrou sérii nevraživých pohledů, ale pak se vrátili k práci.

Byl krásný podzimní den, slunce šikmými paprsky ozařovalo rovinu okolo Jablůňkova a dávalo vyniknout plastičnosti kopců, zvedajících se na východ i na západ. Nad nimi se držely mraky, těžké šedé mraky, v nichž sbíral síly sníh a s ním zima. Ta promění tenhle kraj v ponuré místo, kde nebude lehké dočkat se jara.

Vzpomněl jsem si na dvě soupeřící síly, které mi při příjezdu ukázal Zeissův přístroj. To naznačovalo, že panující idylka je jen klamem. Jako koneckonců vždy a všude. Přestal jsem lelkovat a soustředil se. Pokud jsem chtěl hledat stopy po bytostech pocházejících z jiných sfér, musel jsem registrovat sebemenší ozvěny, přeslechy, disharmonické tóny, které mi smysly, pro něž jsem neměl jméno, zprostředkovaly.

Bylo to těžké, protože bytost, která před desetiletími cestou prošla, byla pekelná třída. Možná nějaký kdysi mocný, ale dnes už zapomenutý bůh. Ale i ti zapomenutí se můžou opět dostat na výsluní. I když jemu se to nepodařilo, neslyšel jsem o nikom podobném.

Pořád nic, nic než asfalt a ozvěna vzpomínek. S narůstající vzdáleností od města jsem začal rozeznávat známky přítomnosti stvoření, která by si na Rawspierově stupnici nesáhla ani na jedničku. Bylo jich víc než jinde. Dokázala poutníkovi znepříjemnit život, a pokud měl velkou smůlu, možná ho i zabít a popást se na jeho duši a těle. Pak jsem vnímal tvory, kteří nebyli zvířaty ani lidmi, ale něčím na půl cesty mezi instinkty a myšlením. Ti byli nebezpečnější.

Opět jsem se soustředil na asfalt. Podle toho, co jsem se dozvěděl od Fruzziho a Strazynského, démon byl nějakým způsobem spojen s Třincem. Démoni jsou pohodlní jako kterákoliv jiná stvoření, co potom dělal tady? Hledal něco? Z Třince by ho jen tak nevypudili, démoni se nebojí ničeho, sedmičky určitě ne.

Krok, zalapal jsem po dechu a nedobrovolně klesl na kolena.

Bylo to, jako když po hodině pátrání po nejslabším zvuku někdo pustí naplno tisíciwattový reproduktor. Vznášelo se to ve vzduchu, zůstalo to v půdě, které se dotkl, v matérii, jež na okamžik nesla otisk jeho existence. Démon, silný démon stupně sedm, inteligentní zkáza na pochodu. Byl tady. Další krok a prostor byl prázdný, prázdnější než jinde, jako by si někdo dal práci, aby vymazal všechny stopy po předchozím návštěvníkovi.

Přestal jsem zkoumat asfalt a rozhlédl se, abych se pokusil najít nejpravděpodobnější směr, kterým by se démon odsud vydal.

V ruce jsem najednou držel Margaret, a až poté jsem si uvědomil, proč. Za valem houští, lemujícím příkop podél cesty, stála žena. Kolem čtyřicítky, možná o pět let míň, možná o pět let víc, u lidí pohybujících se neustále pod širým nebem se to špatně odhaduje. Kaštanové vlasy spletené do copu přehozeného přes rameno, vesta posetá kapsami, z nichž v každé se něco skrývalo.

Po celou dobu mě sledovala, viděla, jak sahám po zbrani, přesto zůstala stát na místě a nesnažila se skrýt.

Měla modré pomněnkové oči, ale byla to barva pomněnek, které se o místo na slunci dokážou porvat s bolševníkem obrovským.

„Hledám stopy stejně jako vy,“ odpověděla klidně na mou nevyřčenou otázku.

Hlas měla stejný, jako vypadala. Mohla být krásná – mohl být melodický. Život obrousil spoustu věcí a nechal jen to podstatné, důležité, zbyly jen ozvěny. Škoda. Zarazil jsem se. Nikdy jsem takhle nepřemýšlel, čím to bylo? To nevypadalo na práci zamčené části mé osobnosti. Aniž bych z ní spustil oči, vydal jsem se po stopách ve vlastní mysli a zjistil jsem, že to nebylo poprvé, kdy uvažuji tím cizím, na mě tak měkkým, skoro melancholickým způsobem. Teď to bylo jen silnější než dřív, vystupující na povrch natolik, že jsem si to uvědomil. Mohla za to ta malá holka, co mi řekla, že se podobám muži z obrazu, mohla za to mladá žena, kvůli které jsem téměř zabil vampíří královnu, svou milenku. Mohl za to malý kluk, který mě před časem zachránil před smrtí, a já se mu odvděčil vypálením města, kde žil.

„Musíte na mě pořád mířit tou zbraní?“ vytrhla mě ze vzpomínek.

Oči jsem z ní sice nespustil, ale propadl jsem se kamsi mimo, a to na chvíli podstatně delší než okamžik.

„Občas se zamyslím,“ zkusil jsem úsměv a schoval Margaret.

„Zamyslíte s namířenou zbraní připravenou k výstřelu?“

Její ironie se mi líbila.

„Jo, občas dokonce zapomenu i zmáčknout spoušť.“

„Nevypadáte na to,“ zhodnotila, a pak jsem ucítil, jak mě v rychlém sledu zkoumá na spoustě úrovní.

Některé byly tak hluboké, že jsem se o nich právě dozvěděl jen díky jejímu velice pečlivému studiu.

„Zajímavé,“ odtušila. „Netušila jsem, že se to, co vám udělali, dá přežít.“

Hlas jí projasnil náznak laskavosti, najednou jsem měl pocit, že ví, kdo jsem, že ví víc než já. Pak pocit zmizel. Pouze mě zkoumala, pouze zjistila rozsah mých pozměnění a asi ji to ohromilo.

„Předpokládám, že jste se přišel porozhlédnout,“ přešla ke stroze faktickému tónu. „Já už jsem skončila, uvidíme se večer.“

Než jsem stačil zareagovat, zmizela. Necítil jsem ozvěnu kinetické transportace, ani hypersférického transportu. Prostě byla pryč.

Netušila jsem, že se to, co vám udělali, dá přežít, rezonovalo mi dál hlavou. Co tím doopravdy myslela, jsem se mohl jen domnívat.

Věděl jsem však, že buď mi odpověď poskytne dobrovolně, nebo se nic nedozvím. Ta žena byla čarodějka, extratřída. Někdo tak dobrý, že mohl být nezávislý a neznámý. Co byl ten démon vlastně zač, že si dal Strazynski nebo jeho představení takovou práci, aby shromáždil ty nejlepší lovce?

Nevěděl jsem, a proto jsem se vrátil k původnímu důvodu, proč jsem byl tady. Hledal jsem stopy démona sedmé Rawspierovy kategorie. Správně by měl probouzet vulkány, srovnávat se zemí celá města, ale já necítil nic. Proto jsem se postavil na místo, kde jsem zahlédl čarodějku a začal se rozhlížet. Objevil jsem stopy.

Ženské stopy mířící pryč od cesty směrem ke kopcům. Podle těch pár otisků v hlíně, naplavené potokem při poslední dešti, nekráčela nijak rychle, spíš naopak, jako by nesla něco těžkého. V jednom místě se zastavila, odpočívala a pak vyrazila dál, unavená, ale odhodlaná. To všechno šlo snadno vyčíst z krátké řady stop.

Nic dalšího jsem neobjevil, démon jako by se vypařil, klid, mír, ticho.

Slunce se dotklo horizontu, mé nepříliš úspěšné pátrání bylo u konce. Vrátil jsem se na asfaltku a zamířil zpět k městu. Večer se pravděpodobně dozvím víc, i když to z části budou dezinformace.

A lži.

Cestou jsem potkal lidi směřující do kostela na večerní bohoslužbu. Vážní, zamlklí, většina z nich ještě v pracovním. V

mnoha městech, která jsem navštívil, by je za jejich víru na místě zabili. Starého J. C. se báli všichni. Já mu jeho paranoiu nevyčítal.

Udělal pro lidi to nejlepší a oni se mu odvděčili jako starému psovi, který věrně celý život hlídá stádo, a nakonec, když ho zmrzačí medvěd, ho stáhnou z kůže a hodí prasatům.

Hotelová restaurace byla prázdná, rezervovaná jen pro Strazynského a jeho hosty, nebo spíš kontraktory. Jediný, koho jsem neznal, byl víc než dvoumetrový chlap, proti kterému se dokonce i Warg s Hartem zdáli malí. Jeho proporce nebyly lidské a tvůrci jeho těla se to ani nesnažili předstírat. Patřil ke stejnému druhu jako Micuma, biologický konstrukt, nedokázal jsem odhadnout, zda je člověk, nebo konglomerát člověk-počítač, počítač-člověk, nebo něco úplně jiného. Byl ozbrojen kvérem připomínajícím Janotovu multifunkční karabinu v poněkud větším měřítku. Nezdálo se však, že by si na ní nějak zakládal. Tím víc mě znervózňoval. Něco mi na něm nesedělo.

Ruský číšník před každého postavil, co si objednal, a dokonce se objevil i majitel, aby se ujistil, že nikdo nemá žádné další přání.

Strazynski asi platil opravdu dobře. Ve dveřích do kuchyně jsem zahlédl svou malou známou slečnu.

„Dal bych si klobásu, tučnou klobásu,“ kývl jsem na ni, „můžeš to vyřídit v kuchyni, a pak mi ji i přinést přímo z pánvičky?“

Zahihňala se a přikývla. Proč ta laskavost, zeptal jsem se sám sebe. Nebyla to laskavost. Potřeboval jsem její pomoc, a tím jsem si ji kupoval. Tak to bylo, takovému jednání jsem rozuměl. Patřilo ke mně.

„Vidím, že seš tady s mladou kámoškou?“ oslovil mě kyborg.

„Jo, hodí se to,“ souhlasil jsem.

„To věřím,“ naznačil obscénní gesto.

Je to člověk, rozhodl jsem se. Počítače ani komplexní umělé inteligence nebývají tak perverzní.

Strazynski zakašlal, aby si získal naši pozornost. Janota seděl vedle něho, se svým obyčejným lidským zevnějškem a obyčejnou zbraní vypadal v porovnání s ostatními křehce a tak nějak zbytečně.

„Všichni víme, proč tady jsme,“ začal Strazynski.

Saxona s sebou neměl, asi nechtěl, aby jeho vyhořelý bratr prozradil víc, než bylo z hlediska jejich řádu vhodné.

„V okolí města se vyskytuje nebo v krátké době bude vyskytovat démon šesté až sedmé kategorie, který posedl člověka, a tak se dostal do naší reality.“

„To z toho člověka asi moc nezbylo,“ utrousil Guči.

„Podle našich informací je pravděpodobné, že se démon dříve nebo později pokusí zaútočit na Jablůňkov. Všichni jste dostali zálohu za odvedení práce. Zbytek peněz bude v trezoru přímo tady ve městě. Pokud dojde k útoku, vedenému předpokládanou silou –“

„– nezůstane z trezoru nic,“ ušklíbl se kyborg. „To je nám jasné.“

Strazynski přikývl. „A tím pádem nedostanete zaplaceno, i kdyby byl později démon zlikvidován. Tady,“ poklepal na stoh listů před sebou, „jsou další informace. Sám budu ve městě. Pokud byste někdo cítil potřebu se na mě obrátit, pokusím se pomoci, ale víc nevím.“

Rozdal nám složky z recyklovaného papíru. Zajímalo by mě, zda všechny obsahovaly stejné materiály, ale nemohl jsem to nijak zjistit.

Má malá známá mi donesla klobásu. Položil jsem si talířek vedle složky a vtiskl jí do dlaně minci. Odpověděla mi spikleneckým zašklebením.

„Hm, hm,“ kvitoval to kyborg.

„Objednej si také klobásu,“ doporučil jsem mu.

„A ještě něco, v okolí dvou set kilometrů od města si nepřejeme použití jakékoliv nukleární zbraně,“ upozornil Strazynski.

Warg se zatvářil otráveně, ale neřekl nic.

„Místní mechanici jsou vám k dispozici. Budete-li žádat něco speciálního, obraťte se na mě. Dokážu obstarat cokoliv, co se v Třinci a jeho okolí vyskytuje,“ pokračoval kněz ve svém výkladu.

„Nebudeme potřebovat nic, všechno si vezeme s sebou,“ řekl Fruzzi.

Už jsem si byl naprosto jistý, že právě on je šéfem čtveřice bratrů.

„Vzhledem k tomu, že démon sedmé kategorie je velmi silný protivník, rozhodli jsem se vyplatit zálohu vám všem, přestože jde o značné částky. Doufám, že budete vzájemně spolupracovat. A abychom se vyhnuli pozdějším sporům o to, kdo démona zničil a má právo na zbytek odměny, bude to ten, který si je po odvedení práce přijde vyzvednout jako první.“

Kyborg se zazubil, stejně tak i Guči a jeho těžkotonážní bratříčci.

Tohle byla od katolického řádu přímo macchiavellistická rafinovanost. Možná budeme spolupracovat do chvíle, než démona někdo zničí; potom si však s jistotou půjdeme po krku a při troše štěstí žádné další peníze vyplácet nebudou. Vyznali se, to se muselo nechat.

Otevřel jsem složku. V ní bylo sepsáno, co nám Strazynski právě řekl, a ve spodní části listu byl k papíru leukoplastí přilepen ústřižek vlasů. To mohlo specialistům na pátrání po posedlých osobách hodně pomoci. Jenomže my jsme měli hledat démona sedmé kategorie. I ten nejprostší anisférický amulet by se měl v případě, že se takový démon nacházel v naší realitě do vzdálenosti stovky kilometrů, chovat jako kompas za magnetického tajfunu.

Pořád mi v tom něco nehrálo. Součástí mé složky byl i dodatek o pobytu v klášterní knihovně.

„Pokud nemáte nic dalšího, vzdálím se a zanechám vás vaší práci,“ umyl si Strazynski nad námi ruce.

Zůstali jsme sedět kolem jednoho stolu a zírali jeden na druhého.

„Vy jste bratři Nelsonové, co vybili Wroclawský klan?“ řekla čarodějka a podívala se na Fruzziho.

Nedokázal jsem rozkódovat, co měl její pohled znamenat.

„Ano, ale naši zákazníci by spíš řekli, že jsme jejich město zbavili upírů,“ odpověděl jí Fruzzi s pobaveným úsměvem.

„To znamená, že navrhovat dohodu je zbytečné,“ pokračovala.

Guči a pancéřovaná dvojčata se pobaveně zasmáli.

„Přesně tak,“ přikyvovali jeden jako druhý.

„Proč? Dohoda může být prospěšná pro obě strany,“ nedal se ovlivnit Fruzzi.

Už jsem chápal, jak bratrské komando funguje. Fruzzi byl analytik, rozhodoval, který obchod vzít a který ne, jak se chovat k obchodním partnerům. Guči byl řidič a pravděpodobně se staral o jejich vehikl. Tady si však možná ukousli příliš velké sousto, protože i když to byla silná terénní obluda, zdejší hory byly pravděpodobně nepřístupné i pro ni. Warg s Hartem byli specialisté na práci v terénu a možná, že v okamžiku boje určovali i taktiku skupiny. Stejně se mi ale nezdálo, že by s arzenálem, který až dosud předvedli, dokázali zlikvidovat celý upírský klan, natož takový, který dokázal ovládnout celý stát Wroclaw.

„Ne, nemá cenu navrhovat dohodu, protože vy je nedodržujete,“

vysvětlila čarodějka, jak to myslí.

Fruzzi preventivním pohledem varoval své bratry před jakoukoliv horkokrevnou akcí. Kupodivu to ani nepotřebovali, zřejmě o ní věděli víc než já.

Kyborg se postavil, poctivá podlaha pod jeho kroky zaskřípala.

„Platí dobře, ale démon sedmička, to není žádná sranda. A všichni víme, že peníze jsou přímo ve městě. Co kdybychom si je vyzvedli a pak se prostě rozloučili?“ navrhl s širokým úsměvem.

Přitom ukázal druhou řadu zubů skrytou za první. Najednou jsem si uvědomil, co je mi na něm celou dobu divné. Šířil okolo sebe stejnou auru, která krátkodobě doprovázela jistý jednoduchý způsob čarování. Tady však byla aura tak silná, že jsem ji dlouho nedokázal identifikovat. Ten blázen měl v hlavě zabudovaný nervový induktor, který mu i bez nadání umožňoval provozovat primitivní, ale zatraceně účinnou magii. A podle aury, kterou zařízení v klidovém režimu generovalo, byl s jeho pomocí schopen srovnat se zemí celou budovu. Možná i ulici.

„Do hodiny můžou být peníze naše. Místní si dají pozor, aby nás moc neobtěžovali. A když ne…“ pokrčil rameny.

Znal jsem takové jako on. Nechají se najmout na práci, a když odhadnou, že je pro ně výhodnější obrátit se proti zaměstnavatelům, zůstanou za nimi jen vypálené vesnice.

Například jako Dřevěná Škvíra.

Induktor bleskově nabíral na výkonu, siločáry generovaného pole se do mě opřely jako síť z ostnatého drátu. Podcenil jsem ho, mohl jedinou myšlenkou vymazat z povrchu celé město. Nechápal jsem, proč se ostatní nebrání, ale pak mi to došlo – Fruzzi a čarodějka se permanentně chránili mentálními štíty, jejich vnímání primitivní emanace navíc nepříznivě ovlivňovala jim vlastní magická aura – proto ozvěnu excelentně seřízeného zařízení nezaregistrovali. Navíc čarodějové většinou prostou nervovou indukci podceňovali. Takhle brutální síle však nemohli z bezprostřední blízkosti odolat. A Heldonové asi na čarování moc nebyli.

„Tak co, ptám se naposledy,“ zubil se kyborg.

Byl to řečnický obrat, rozhodl se využít své výhody, zabít nás a potom vypálit město. Viděl jsem mu to v šílených očích. Sáhl jsem po Margaret, ale věděl, že pozdě, protože mi věnoval letmý pohled a Heavisidova náběžná hrana kouzla mě ve zlomku sekundy knokautovala. Nebylo to nic složitého, chystal se jen zvýšit teplotu buněk mého těla. Na pár tisíc stupňů. Karabina se rozštěkala v dlouhé, téměř nekonečné dávce, kyborg se zastavil a udiveně pohlédl do rohu, kde seděl poručík Janota. Na obyčejného místního poldu zapomněli všichni.

Uzávěr cvakl, zásobník byl prázdný, všechny náboje zasáhly cíl – břicho a hrudní koš. Kyborg přesto nešel k zemi. Z ran crčela krev, ale ne tak moc, jak by člověk čekal. V rozšklebené tkáni, která musela být houževnatější než dubové dřevo, jiskřila magie; to kouzla, jimiž byla dopovaná Janotova munice, soupeřila s obranou zasaženého. Indukované kouzlo se s pomíjející koncentrací svého tvůrce rozplizlo, ale i tak teplota v místnosti vyletěla do výšky, sklenice na policích popraskaly vlnou žáru.

„Kurva, to není možné,“ dokázal kyborg ještě říct, a pak se zhroutil k zemi.

Všichni v úžasu sledovali Janotu. Ten vyměnil zásobník, a pak mrtvého ještě pro jistotu střelil jednou ranou do každého oka.

„Nezabila ho kouzla,“ zkonstatoval po chvíli soustředěného zírání na mrtvolu Fruzzi.

„Ne,“ souhlasil Janota. „Starý dobrý jed na bázi kurare. Okolo potoků tady žije spousta žab a v jedné knížce jsem si přečetl, jak to kdysi dělali indiáni. A funguje to i dnes. Až později jsem zjistil, že před Krachem žily jedovaté žáby v amazonských pralesech a ne tady. Pokud chcete ještě někdo porušovat platné zákony, řekněte to rovnou.“

Přemýšlel jsem, jaké další triky má ten životem zakalený muž ještě v rukávu. Tenhle mu vyšel na sto procent. Jeho pohotovost, bezohlednost a nepředvídatelnost nám všem ušetřila mnoho starostí.

„Co se týče mě, se mnou žádné problémy nebudou, poručíku,“

řekla čarodějka, vstala a bez rozloučení odešla.

Napodobil jsem ji, nestál jsem o společnost bratrů upírobijců.

Seděl jsem na pokoji a nad lihovým kahanem tavil v plecháči olovo. Právě pro podobné účely jsem s sebou vozil dvě na palec tlusté olověné tyče. Materiál jsem kdysi získal z rakví, ve kterých v jednom městě pohřbili oběti průmyslové nehody. Stejně jim to nebylo nic platné. V době, kdy jsem tam přijel, byli mrtví všichni.

Když byl kov dostatečně tekutý, rychle jsem rozžhavil odlévací kleště, které jsem získal spolu s ohromným revolverem a syčící materiál přelil pomocí trychtýře do formy. Kleště byly staré a rez vykonala své, trocha olova vytekla mezerou mezi oběma částmi.

To znamenalo, že budu muset kulku ještě přebrousit. Chvíli jsem počkal, vyklepl ji a pozoroval, jak se pomalu kutálí po šikmé desce stolu. Nechal jsem ji dopadnout na zem a zopakoval vše ještě desetkrát. Na odlití projektilu do poslední, jedenácté nábojnice už mi nezbyl materiál. Pak přišla další fáze. V pravém slova smyslu čarovat neumím, ale jsou schémata, nákresy, obrazce, do kterých člověk může uschovat svou vůli. Čarování, přežívání a koneckonců i život jsou jen o vůli. Začal jsem přeleštěný povrch odlitých kulí pokrývat kresbami. Přitom jsem si představoval Fruzziho a jeho bandu; tvory, které už jsem kdysi potkal a zabil, upíra, jenž mě porazil v souboji tělo na tělo. Myslel jsem na ně všechny a snažil se do diagramů vtěsnat tolik své vnitřní síly, aby je to v případě zásahu zabilo. Existuje jediný způsob, jak se přesvědčit, zda byl člověk úspěšný. Dokázal jsem takto upravit pět kulek, a pak už jsem byl příliš unaven. Mé druhé já se opět dobývalo ven, jako pokaždé, když jsem se psychicky nebo fyzicky příliš vyčerpal. Přešel jsem raději k jiné práci. Zbylé nepoznamenané kule jsem nařízl nožem křížem a pak několika obvodovými kruhy, aby se po zásahu a průniku do těla roztrhly na kousky podobně jako tříštivá munice. Nábojnice, které jsem si nechal vyrovnat místním mechanikem, jsem opatřil zápalkami, pak je dosypal prachem a nakonec do nich upraveným loveckým přebíječem zalisoval střely. V průběhu práce se mi zorné pole Oka několikrát rozsvítilo červeně, to když jsem to přehnal s nařezáváním kulek a hrozilo riziko, že by se roztříštily už při výstřelu nebo když jsem to přehnal s udusáváním střelného prachu.

Po několika hodinách práce jsem měl k dispozici deset obludně vyhlížejících nábojů do Zabijáka démonů. I poslední, jedenáctá nábojnice byla připravena, stačilo jen zalisovat střelu.

Cítil jsem se unavený, ale lov měl začít už zítra, potřeboval jsem ještě rozebrat a vyčistit revolver. Položil jsem ho na ručník, z tlumoku vytáhl olej. Než jsem se do toho pustil doopravdy, vytáhl jsem obraz a zahleděl se na něj. Opět se změnil. Obličej obránce města se propadl, strhané rysy mu přidaly věk, k tomu se objevily nezřetelné linie moci tvořící klín, na jehož vrcholu stál on sám.

Došlo mi, že i když zdánlivě čelí nekonečnému přílivu monster samojediný, stojí za ním síla všech lidí ve městě, síla všech lidí vkládajících do něj naději a sílu. Pak si můj pohled přitáhla valící se řeka černi. Získala strukturu nebo jsem se opakovaným zkoumáním ilustrace naučil odhalovat skryté zákonitosti.

Soustředil jsem se na ni a obraz se přede mnou rozevíral podobně, jako když se člověk přibližuje k cíli a před ním se objevují stále nové a nové podrobnosti. Ve chvíli, kdy jsem rozeznal první kreaturu velikosti pochodující vesnice s aurou magie, proti níž byl kyborgův induktor dětskou hračkou, jsem zavřel oči. Možná jsem netoužil vědět tolik, možná jsem nechtěl, aby část mého já, které jsem se bál, viděla, jaké to tehdy bylo. Jak skvělé, ohromující, dokonalé. A proti nim stál jeden muž, jeden za všechny, všichni za jednoho.

„Mění se, je to kouzelný obrázek, že?“ probrala mě z transu věta.

Byl kouzelný už jen tím, že dokázal otupit mé bojové instinkty na úroveň schopností prasete vedeného na porážku.

„Proměňuje se pokaždé, když se na něj podíváte.“

Moje malá známá předchozí varování nebrala k úvahu.

„Kdo si myslíš, že by ti pomohl, kdybych se ti rozhodl ublížit?“

zasyčel jsem a postavil se.

Únava byla pryč, Ruka sebou cukala, jak se snažila osvobodit z rukavice. Stačil krok, zavřít dveře a…

Podívala se na mě s jistotou zrozenou mládím a nezkušeností.

„Proč byste to dělal? Já dobře vím, co jste zač. Nelíbilo se vám, jak ten chlap, co ho zastřelil poručík Janota, mluvil. Vy jediný byste mi pomohl.“

Napětí bylo pryč, náhle jsem byl opět unavený, uvězněné já se stáhlo, jako by ho najednou poutalo víc řetězů.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptal jsem se bůhvíproč.

Není dobré znát jména lidí, člověka to s nimi svazuje, vytváří pouta, která ti nejlepší čarodějové dokáží vysledovat.

„Gabréta,“ odpověděla. „A ty jsi Raymond Curtis.“

Nechápal jsem, o čem to mluví.

„Zeptala jsem se poručíka Janoty, jak se jmenoval muž, co zachránil lidstvo v té bitvě, co je na tom vašem obrázku,“

vysvětlila, když spatřila můj nechápavý výraz.

Raymond Curtis? C. R.? Tak mě tehdy označil umírající čaroděj v Dřevěné Škvíře a ten monogram jsem přijal za svůj. A pod ním mě znala i Serena, vampírská královna. Zamrazilo mě.

„Co na tvé vyptávání poručík ještě řekl?“ chtěl jsem vědět.

„Že to byl statečný muž, prý jeden z nejlepších lidí, co kdy žili.“

Gabréta měla nové náušnice, měděné spirálky. Když mluvila, jemně se pohupovaly a kov se měkce leskl v záři dvou petrolejových lamp, které jsem si kvůli práci rozsvítil. Elektřina v Jablůňkově fungovala třikrát v týdnu, dnes jsem to štěstí neměl.

Nevěděl jsem, co si o tom všem, co jsem se dozvěděl, myslet, a jen jsem tupě sledoval mámivé odlesky kovu.

„Měla bys už jít spát,“ poslal jsem ji pryč.

„Dobrou noc a zítra mnoho štěstí,“ popřála mi s dospělou důležitostí.

Když za sebou zavírala dveře, měl jsme pocit, že v tmavých koutech chodby vidím ještě nezřetelné posly smrti. Neodvratné smrti nebo nějaké jiné? Byly to zatím jen stíny, možná vyvolané mým vyčerpáním. Na druhou stranu, vzhledem k tomu, že jsem se chystal hledat démona sedmé kategorie, by mě nepřekvapilo, kdyby se za mnou stavil sám velký Bůh umírání osobně a se svým sarkastickým úsměvem mi popřál mnoho štěstí i on. Co je to štěstí pro Pána smrti? To jsem zatím nezjistil.

Dal jsem se do rozborky. Šlo to snadno, lépe, než jsem čekal –mechanismus byl v mnohem lepším stavu, než se zdálo být možné.

Ruka v chirurgické rukavici potáhla za rukojeť a otevřela kontejner, pak se natáhla do černi ustupující před světlem baterky a po chvíli tápání našla mezi hromadami odpadků plastikový vak.

Vytáhla ho do šedé temnoty obyčejné noci, zableskl se skalpel a prořízl látku. Objevila se namodralá bezvýrazná tvář novorozence.

Už neplakal, na pohled ani nedýchal. Skalpel zmizel a nahradila ho maska dýchacího kyslíkového přístroje. Chvíli se nic nedělo, někde blízko projelo auto, mezi rezavými koly kontejneru se mihl stín krysy. Dítě se zavrtělo, zakopalo nožičkama a zafňukalo. Byl to vyčerpaný zvuk někoho, kdo už byl téměř na druhé straně.

Dýchací maska zmizela, ruce vložily novorozence do připravené tašky. V tom pohybu nebylo nic laskavého. Snad jen spokojeného, jako by vynaložená námaha stála za to.

Trhl jsem sebou. Oknem svítil do pokoje měsíc, jeho záře zaoblila hrany Zabijáka démonů ležícího přede mnou a proměnila ho v téměř obyčejnou zbraň. Byl jsem mokrý potem.

Ruka se nějak dostala z rukavice a rozevřela se v Klepeto.

Samovolně se zařízlo hluboko do dubové desky stolu. Oko ukazovalo svět zamženě, jako by mělo mokrou čočku nebo se něco z jeho ukrytých vnitřností poškodilo. Nepronásledovala mě obyčejná noční můra, ale pokračování té předchozí, sen, jenž mě dostihl za dne. Co znamenala? Netušil jsem. Byl jsem si však jist, že pro novorozeně v kontejneru by bylo daleko lepší, kdyby umřelo. Co ho později čekalo, nebylo nic, na co by stálo za to vzpomínat. Vybavil jsem si ještě jednou ty ruce. Precizní, dokonale koordinované pohyby, šlachy vystupující přes tenkou gumovou vrstvu a malé jizvy mezi třemi největšími pěstními klouby. Poznal bych je. Uvědomil jsem si, že i teď, v bdělém stavu, se třesu, a začal jsem ládovat do komor Zabijáka leskle žluté válce nábojnic. To mě uklidnilo.

Možná byla ještě noc, ale já se mohl na lov démona, o jehož existenci jsem pochyboval, vypravit klidně hned. Na světě neexistovalo moc věcí, kterých bych se měl bát, spíš naopak.

Ostatní by se měli bát mě.

Micuma samozřejmě nespala a čekala na mě. Osedlal jsem ji, Greysona uložil do cestovního vaku, Margaret do pouzdra a Zabijáka si nechal na pravém boku. Tlačil mě, věděl jsem, že bude trvat dlouhou dobu, než si na sebe zvykneme, ale měl jsem pocit, že se nám to oběma vyplatí.

Jeli jsme po asfaltce a pečlivě se vyhýbali špatně spraveným dírám. Noc byla tichá a sychravá; sotva jsme za sebou nechali Jablůňkov, rozplynul se kouř z komínů v závanech studeného větru sestupujícího z okolních kopců. Jako pokaždé noc některé věci skryla a jiné zase zvýraznila. Místo, kde se démon na chvíli zjevil, jsem našel mnohem snadněji než za dne. Pak přišla hluchá oblast, kde jsem necítil vůbec nic. Žádné duchy, ozvěny starých smrtí, které se odehrají na každém místě jen trochu déle obydleném lidmi. Viděl jsem stopu vlkodlaka, mířící do hluchého místa. Rozplynula se v něm jako brázda za lodí. Tohle nebyla náhoda, došlo mi, co mě mělo napadnout už odpoledne. Démon se maskoval. Jenomže ne úplně dokonale, navíc jsem mohl sledovat stopu té ženy. Už včera mě mělo napadnout, že s ním má něco společného. Vlasy ve Strazynského složce patřily pravděpodobně právě jí. Pravděpodobně? Ušklíbl jsem se.

Oko přešlo do nočního modu a ukazovalo mi krajinu v odstínech zelené. V poslední době se mnou spolupracovalo tak často, až mě to překvapovalo. Jenomže stopa už byla příliš stará na to, abych i s jeho pomocí něco viděl.

Mezi dvěma přikrčenými javory jsem zastavil a probíral se amulety, dokud jsem nenašel ten správný. Vytáhl jsem nůž, řízl se do pravého předloktí. Jako pokaždé hlouběji a více, než bylo nutné, moje Ruka prostě milovala krev. I tu vlastní.

Počkal jsem, dokud rudá, ve tmě černá kapalina štědře nepotřísní plechovou destičku s dlouholetým nošením napůl setřeným znakem a pověsil si amulet zpět na krk. Jak krev zasychala, mé smysly se postupně proměňovaly. Přestal jsem slyšet zvuky, cítit vůni jehličí, padajícího listí i čerstvé hlíny.

Místo toho jsem vnímal živočišně nutkavý hlad malých i větších predátorů, instinktivní hrůzu lovené kořisti, primitivní lidskou a současně zvířecí touhu vlkodlaků po zabíjení a vražedná nutkání dalších bestií. Nebylo jich tu málo. Čichal jsem emoce, pocity, hnutí mysli, nořil se do spleti hlouběji a hlouběji, až jsem v chaosu rozpoznal komplikovanou stopu člověka. Zoufalství, beznaděj, nevíru, bolest. Ten spletenec jsem nedokázal rozlišit, ale emocionální linka mířila na západ ke kopcům, tam, kam směřovaly i ženské stopy, které měly spojitost s démonem.

S Margaret v ruce jsem vyrazil. Micuma se držela za mnou.

Neměla tak dokonalou schopnost nočního vidění a nechtěla si v houští, kterým jsem se prodíral, polámat nohy. Po pár metrech jsem narazil na čerstvě zorané pole. Klopýtání ve vlhké lepící se hlíně nebylo o mnoho snazší. Mapu okolí jsem měl nastudovanou, věděl jsem, že mířím k průsmyku mezi kopci, otevírajícímu pohodlnou cestu do malé osady Lomná. Na mapě bylo napsáno D.

Lomná, ale nevěděl jsem, co ta zkratka znamená. Dnes se osada nacházela na samotném okraji pralesa, kdysi to muselo být jiné, lidí bylo více. Dvakrát jsem přitom musel přebrodit vodnatou říčku. Na mapě byla označená modrým písmem jako Lomná.

Dával jsem si pozor, protože má zvýrazněná schopnost empatie ze mě dělala současně hluchého a poloslepého mrzáka.

Uvědomoval jsem si, že existují tvorové, kteří nemají žádné emoce, a přesto zabíjejí. Ti pro mě zůstávali neviditelní.

Asi po kilometru plahočení jsem dorazil na místo, které bylo kdysi osídleno. Pár domů, nic víc. Necítil jsem přítomnost žádného člověka, jen pod nohama šustilo listí z okolních vzrostlých javorů.

Šustilo listí… to mi připomnělo, že i když ještě emocionální stopu vnímám, za chvíli účinek amuletu pomine. A podruhé bylo jeho použití rizikové, člověk nedokázal odlišit vlastní emoce od okolních. Zastavila se tady, možná na noc, možná proto, aby se rozhodla, kam dál. Pokud jí démon ještě ponechal zdání svobodné vůle. Proč ne, mohlo to pro něj být z nějakého důvodu výhodné. U

polozbořené zdi se zbytkem komína jsem se posadil, nahrnul na sebe co nejvíc listí a čekal na svítání. Micuma se schovala ve stínu nedalekého stromu. Její emoce se nepodobaly ničemu, co jsem dosud poznal. Uspořádané, se zvláštní nelidskou strukturou, přesto svým způsobem uklidňující. Usnul jsem.

Vzbudilo mě praskání listí. Pár kroků přede mnou stál vlk.

Starý samec s šedivým čenichem a rozplizlou náprsenkou na hrudi.

Chvíli si mě prohlížel, potom začichal směrem k Micumě, potom znovu ke mně. Správně usoudil, že přináším víc trablů, než si může bývalý vůdce smečky dovolit, a vrátil se, odkud přišel.

Slunce ještě nevyšlo nad hradbu kopců na východě, ale už ozařovalo vrcholky na západě.

Sotva deset metrů od místa, kde jsem se usadil já, jsem viděl stopy ohniště. Ve starém popelu zůstal otisk ženské nohy. Nízký podpatek, trojúhelníková špička, byla to ona.

Démon jí dovoloval, aby se o sebe stále nějakým způsobem starala. Zvláštní, většinou na tělo posedlého nebrali žádné ohledy.

Jenomže na druhou stranu – neregistroval jsem žádné známky jeho přítomnosti. Očividně směřovala k Lomné a nejpohodlnější cesta vedla průsmykem. Stoupala mírně, téměř neznatelně, vyjeté koleje stále vzbuzovaly zdání skutečné silnice. Cestovat po ní by bylo asi nejsnazší a nejlogičtější. Jenomže až bratři Heldonové vyrazí se svou pancéřovanou pevností, měli by mě přímo na ráně.

Nepochyboval jsem, že by si mě vychutnali dohoda nedohoda.

Chvíli jsem zkoumal další možnosti. Po pravé straně se zvedal masiv Malé Kyčery, který hřebenem mírně stoupal až k vrcholu Malé Kykuly. Strmé svahy dosahovaly téměř tři sta metrů nad úroveň průsmyku. Vlevo hory podle mapy ustupovaly dál k jihu, a kdybych se jich držel, zbytečně bych se od Lomné vzdálil.

Rozhodl jsem se pro pravou stranu. Kdysi tam určitě vedla spousta cest, dřevařských, loveckých, pašeráckých.

Opustili jsme trosky staré osady ve chvíli, kdy se slunce vyhouplo nad zubatý horizont. Kousek za brodem přes potok jsem opravdu našel pěšinu stoupající mělkým údolíčkem vzhůru do svahu.

Údolí bylo obdělané a cesta se držela mezi poli. Přestože bylo vlhko, zůstávala půda překvapivě suchá a Micuma kráčela jistě.

Neustále jsme stoupali, zpočátku mírně, potom stále strměji. Kdysi tu opravdu vedla cesta pro vozy nebo automobily, po letech z ní však sesuvy půdy a rozrůstající se les udělaly krkolomnou pěšinu.

Kousek za nejužším místem průsmyku jsem měl přecházet přes dlouhý úzký pás polomu. Tam jsem se mohl porozhlédnout po okolí. Podle mapy by měla být osada už v dohledu.

Čím výš jsem se dostával, tím byl les starší, až se změnil v jedlobukový prales s ohromnými chrámovými sloupy jedlí, tu a tam prostřídanými prořídlými korunami javorů. Dřevokazné houby požíraly padlé velikány, téměř neustále jsem slyšel tiché klokotání nesčetných potůčků. Micuma zafrkala, neočekávaně se před námi objevil kus cesty, kde zůstal zachován pocuchaný povrch z asfaltu a hrubozrnného štěrku. Po krátkém, pohodlně sjízdném úseku se objevil výkop, spíš překop, hluboká rýha vedoucí po vrstevnici svahu. Byla dobrých sto metrů dlouhá, a když ji kopali, dali si práci, aby pečlivě přesekali všechny kořeny stromů, na které narazili.

„Možná ji kopali právě kvůli tomu, aby je přesekali,“ řekl jsem nahlas.

„Možná,“ odpověděl mi někdo hlubokým hlasem, ž znělo spíš jako š.

Margaret mi skočila do ruky sama, druhou ruku jsem měl položenou na Greysonovi.

Nikoho a nic jsem neviděl, necítil ani jinak nevnímal.

„Možná mám halucinace.“

Tentokrát neodpověděl nikdo.

Skočil jsem do jámy a prohlédl si přesekané kořeny. Spousta z nich vypadala zvláštně, v jejich středu jsem objevil kovové žíly obklopené jemnými, zřejmě rovněž kovovými vlásečnicemi. O co tady šlo? Vybavil jsem si dvě neviditelné bojující síly, které jsem spatřil při svém příjezdu do kotliny. Mělo to nějakou spojitost?

Nevěděl jsem, ale kvůli tomu jsem tady nebyl.

Vyhoupl jsem se zpět do sedla a za půl hodiny jsme dorazili k polomu. Byl mnohem rozsáhlejší, než jsem soudil podle pohledu z dálky, a nebyl to polom v pravém slova smyslu. Dvě stě metrů široký pruh lesa táhnoucí se údolím, vrásnícím hřbet od hřebene až dolů, k rovině rozparcelované poli a loukami, padl za oběť pilám a sekerám. Ještě o kus dál se tísnily vzdáleností zmenšené domy osady.

Nejprve jsem se pozorně rozhlédl, zda někde neuvidím obrněnec bratrů Heldonů, ale vzduch byl stále čistý. Museli by sebou pořádně hodit, aby už stačili prohledat Lomnou a vyrazit dál, mimo dohled. Spíš byli na lovce trochu pohodlní a ještě nevyjeli. To se mi na druhou stranu moc nezdálo, protože Fruzzi by nedovolil mařit čas, zvlášť když šlo o tolik peněz.

„Možná mají něco za lubem,“ řekl jsem nahlas.

„Možná.“

Stejný šišlavý hlas a nikdo v dohledu. Tentokrát už jsem to nevydržel a vytáhl Zeissův přístroj. Démon si vzal víc než jindy, vykousl mi do stehna pořádnou ránu. Se zaklením jsem přitiskl dalekohled k očím. Nikde nikdo, jen pár desítek metrů pode mnou jsem rozeznával tetelící se bariéru. Modrá z kotliny se rozpíjela v nazlátlém prachu, vznášejícím se ve vzduchu. Když jsem se rozhlédl okolo, nazlátlý prach se vznášel všude kolem mě.

„Zdá se, že tentokrát jsme se ocitli ve sféře vlivu toho druhého,“

prohodil jsem k Micumě.

„Zdá se,“ odpověděla mi a samozřejmě přikývla hlavou.

Odtrhl jsem dalekohled od obličeje a namířil na ni Margaret.

„Zaměřuješ svou opatrnost špatným směrem,“ řekla. „Původně jsi soudil, že by ti mohli zavařit bratři Heldonové, ne já.“

„Jak to, že mluvíš?“ zeptal jsem se.

Neměla artikulační schopnosti, neměla hlasivky uzpůsobené k mluvení, dokonce se ani nesnažila pohybovat čelistmi, jako by skutečně mluvila. Hlas vycházel z její tlamy nezávisle na pohybu svalů.

„Nevím. Sama pro sebe si hovořím celý život, ale teď poprvé mi to jde nahlas.“

Díval jsem se na zázrak bionického inženýrství vyrobený firmou Mitsubishi před bůhvíkolika lety, na kobylu, se kterou jsem procestoval kus světa. Několikrát mi zachránila kůži. Pokud jsem se dostal pod vliv nějakých halucinogenů nebo magie, šlo o tak rafinovanou záležitost, že jsem neměl šanci ji odhalit. Nic z mých ochranných prostředků ani necinklo.

„Dobrá, budu předstírat, že ti věřím,“ prohlásil jsem suše. „Až bude čas, ještě si promluvíme.“

„Pokud to stále dokážu, klidně,“ souhlasila Micuma a stáhla se o pár kroků dozadu.

„Ideální terén pro odstřelovače,“ zafrkala.

„Kůň mě bude poučovat,“ zavrčel jsem, ale lehl jsem si a pokračoval plížením až za hranici lesa. Slunce pomalu stoupalo k obloze za našimi zády, pokud na nás na druhé straně údolí opravdu někdo čekal, byla šance, že se prozradí odleskem optiky.

Heldonové asi nebyli tak nezkušení, ale člověk nikdy neví. Pokud tam postavili Gučiho a pokud čekal celou noc, mohl být celý žhavý, aby to měl už za sebou.

„I staré triky se někdy hodí,“ zašeptal jsem, když jsem zahlédl odlesk světla zaměřovacího objektivu.

Oko se znovu vytáhlo, ukázalo mi ho v přiblížení, trávou zamaskovaného chlapa s puškou opřenou o jednoduchou trojnožku. Viděl jsem ho rozmazaně, jako by ho něco chránilo a snažilo se ho to zamaskovat. Kouzlo zjevně nefungovalo, jak mělo. Možná to bylo tím, že přicházel z oblasti, kde panovala modrá, a teď se nacházel na území zlaté. Možná. Kdybych měl stejnou pušku jako on, mohl jsem ho zastřelit, jenomže já si nepřátele dělal obvykle na blízko. A také jsem je zblízka likvidoval. Ale kde je dobrá vůle, cesta se najde. Stačilo nastoupat dalších padesát šedesát metrů, přeplazit se přes pruh plný polámaných stromů a pak sestoupit až k němu.

„Počkej tady,“ řekl jsem Micumě, jak jsem byl zvyklý.

Při její nerudné odpovědi jsem sebou škubl. Na mluvícího koně jsem si opravdu ještě nezvykl.

Prales byl neschůdnější, než se na pohled zdálo, žloutnoucí kapradí zakrývalo nerovnosti terénu, s každou desítkou metrů vzhůru přibývalo padlých trouchnivějících kmenů. Cesta dolů po druhé straně údolí byla ještě nepříjemnější. Musel jsem si dávat pozor, aby mě nespatřil, a současně jsem ho nesměl nechat čekat příliš dlouho, aby to nevzbudilo jeho podezření a nezměnil stanoviště.

Poslední úsek jsem překonával po břiše s hlavou přitisknutou k zemi. Tentokrát mi hustý porost na kraji vývratu přišel vhod.

Odhad mi vyšel, dostal jsem se do jeho těsné blízkosti, stačil se posunout kus stranou a měl jsem ho na dosah. Margaret jsem vrátil do pouzdra a píď po pídi se k němu ještě víc přiblížil. Uvědomoval jsem si, že nedýchám, ale pár minut mi to nevadilo. Sundal jsem rukavici, Klepeto se rozevřelo jako kusadla kudlanky. S pomalou vražednou elegancí, která naháněla strach i mně samotnému.

Odstřelovač ležel stále na stejném místě, hlavu opřenou o gumový nástavec optiky okuláru. Poslední kousek, pohyb mi usnadňovalo šumění větru, který tady vysoko foukal téměř neustále. Už jsem byl téměř u něj. Odrazil jsem se, zareagoval tím, že se překulil na bok a rukou tahal z pouzdra poboční zbraň. Vahou těla jsem ho přimáčkl k zemi a přejel mu po hrdle. Trochu víc, než jsem chtěl –hlava se čistým řezem oddělila od těla a odkutálela se stranou.

Díval jsem se do tváře, kterou jsem nikdy předtím neviděl. Škoda, doufal jsem, že to bude jeden z bratrů Heldonových, ale pravděpodobně si najali někoho v osadě.

Zevrubně jsem muže prohledal. Puška, dva zaměřovače, jeden pro noční střelbu, deset nábojů, plát slaniny a jednoduchá vysílačka.

Zapnul jsem ji a uslyšel jsem tiché předení výkonného motoru.

Zase jsem ji vypnul, víc jsem vědět nepotřeboval.

„Nájemný střelec,“ řekla Micuma.

Uvědomil jsem si, že její kroky neregistruji, protože na ni jsem zvyklý. Teď se však situace změnila a měl bych být vůči ní víc ve střehu.

„Jak to, že ses odvážila přejít? Nevěděla jsi, jak to dopadlo,“

ukázal jsem na hlavu opřenou o patu kmene.

„Viděla jsem pohyb, pokud by vyhrál on, cítil by se bezstarostně a kůň by se mu určitě hodil.“

„Jak cynické,“ ohodnotil jsem.

„Cestuji s tebou už dlouho, lecčemu jsem se naučila.“

Raději jsem debaty nechal. Komunikační modul zadrátovaný v jejích čipech se mým schopnostem minimálně vyrovnal.

Než jsem zatáhl tělo kus dál od cesty, aby zbytečně nebudilo pozornost, kdyby tudy náhodou někdo šel, případně abych ztížil pátrání pozůstalým, objevil se dole na cestě Megalodon –pancéřovaný vůz bratří Heldonů. Na rozbité cestě se pohyboval s jistotou a rychlostí, jako by to byla dálnice, říčkou křižující dno údolí sem a tam projížděl bez přibrzďování v ohromných gejzírech vody a bláta. Pak zastavil mezi domky v Lomné. Nevím, jestli to bylo Gučiho arogancí nebo náhodou, ale při brždění mu uklouzla záď a rozmetala jedno ze stavení, pravděpodobně jen malou kůlnu, ale i tak je asi místní nebudou mít rádi.

„Budou muset použít nějaké přesvědčovací prostředky, aby si s nimi upřímně popovídali,“ poznamenala Micuma.

„Říkal jsem, že jsi cynická,“ poznamenal jsem.

„Opakuješ se,“ usadila mě.

Neodpověděl jsem. Z pancéřovaného vozu vyskočily dvě postavičky, odhadoval jsem je na Warga s Hartem, a vběhly do nejbližšího stavení. Já se plahočil po kopcích téměř od noci, oni vstali před hodinou, dopřáli si snídani a během deseti minut byli tady. Možná jsem měl na cestu položit protitankovou minu.

Kdybych přemýšlel, mohl jsem si opatřit materiál a vyrobit ji by nebyl problém. Taková slušně dimenzovaná mina by je sice nezastavila, ale určitě výrazně zpomalila.

Netrvalo dlouho a dva Heldonové se opět vynořili z domu.

Nikoho s sebou nevedli. Buď byli s odpovědí spokojeni, nebo zpovídaný už nebyl k potřebě. Nasedli a obrněnec se dal opět do pohybu. Tentokrát musel Guči hned za posledními domky přibrzdil. Cesta, jakkoliv špatná, končila, dál vedla stezka vyhýbající se shora spadlým balvanům a zříceným kmenům. Guči přesto pokračoval dál. Kolos se prodíral houštím, razil si cestu hlubokým korytem Lomné, občas se stavěl na zadní jako živá bytost, ale pomalu a tvrdošíjně postupoval dál.

„Nejsou zvyklí chodit pěšky,“ řekl jsem nahlas.

„Ty taky ne.“

Pokrčil jsem rameny a vyhoupl se do sedla. Začali jsme strmým svahem sestupovat do údolí. Dlouho jsem zatvrzele odmítal sesednout, aby si Micuma nemyslela, že když najednou umí mluvit, mění to něco na jejích povinnostech. Pak to ale začalo být příliš divoké i na mě a raději jsem šel po svých. Bezpečnější mi to však připadalo jen do chvíle, než mi pod nohama ujela hlína a já se skutálel o dobrých deset metrů dolů.

Micuma neřekla nic a to bylo dobře.

Do vsi, pokud se tak honosně dala nazvat skupina tuctu domů a několika hospodářských přístřešků, jsme sestoupili, aniž by nám někdo věnoval pozornost. Kdyby nebylo vývratu, blížili bychom se celou dobu lesem, jehož spodní okraj sahal až k samému úpatí svahu. To na druhé, pozvolnější straně, se možná na půl kilometru táhla pole, která končila až tam, kde se země začala zvedat strměji.

Prales rostl ještě o kus dál, takže obdělanou půdu od divočiny dělilo území nikoho. Válela se tam spousta podťatých mladých stromů a čerstvých i starších pařezů.

Micumu jsem nechal stát u dřevěné ohrady pro dobytek a pomalým krokem zamířil mezi dvě stodoly, kde se už v průběhu mého sestupu začali shromažďovat lidé. Dával jsem si načas, naslouchal a registroval atmosféru místa. To se nedá uspěchat.

Výš se svahy zdály suché, tady, pokud jsem se nedržel chodníků, vyznačených velkými plochými kameny, jsem se po celou dobu po kotníky brodil v bahně. Nedokázal jsem si představit, jak to zde vypadá, když prší delší dobu. A v tomhle kraji asi týdenní nebo i dvoutýdenní nepřetržitý déšť nebyl ničím zvláštním.

Už jsem rozeznával hlasy lidí. Nebyl to žádný vášnivý hovor, spíš jen občasná souhlasná nebo nesouhlasná replika, pokaždé oddělená poctivou pauzou klidu. Mlčenliví horalé.

Na udusaném plácku, z jedné strany stíněném stodolami, z druhé velkou hromadou nařezaného dřeva, se obchodovalo. Místo si vybrali, jako by nechtěli, aby jim náhodný poutník do byznysu zasahoval.

Centrem zájmu byl vůz se dvěma zapraženými koňmi. Než se ke mně otočili a někdo přes náklad stáhl plachtu, zahlédl jsem zvířecí kůže – medvědí, vlčí, jelení, nasolené maso; překvapivě dva malé elektrické generátory, jeden na naftu, druhý napojený na dřevo zplyňující kotel. Zvláštní kombinace zboží.

„Co chcete?“ oslovil mě zarostlý muž s rozcuchanými vlnícími se vlasy a špatně udržovaným plnovousem. Přes ramena měl přehozený beraní kožich. Při pohledu na něj jsem si uvědomil, jak je tady dole sychravo a chladno. Při sestupu jsem se zahřál, teď mi začínala být zima.

„Jen jsem se chtěl zeptat na pár věcí a taky si možná dát něco pro zahřátí. Pokud se tu něco takového dá koupit.“

Uvědomil jsem si, že vousáče ani nikoho jiného můj vzhled nezarazil. Pak mi došlo proč. Muži, kterým patřil vůz se zbožím, byly zrůdy obdobného typu jako já – každý měl na čele třetí oko.

Vodnaté, větší než obě normální. Rozplizlá panenka se v něm vlnila, chvíli byla velká a chvíli malá. Nevypadalo, že jím dokázali sledovat nějaký předmět, spíš se zdálo, že třetí oko čichá, registruje všechno a současně nic.

„Na stejnou věc jako ti před váma?“ odhadl vousáč.

Jeho tón byl jen kousek od nerudného.

„Pokud se ptali na ženu, která prošla vaší osadou, tak ano,“

připustil jsem.

Dívali se na mě, tvrdí muži v kožiších, normální i zmutovaní.

Neznal jsem je, nic jsem netušil o jejich životech. Jedno jsem však věděl – přežít v tomhle kraji nebylo jednoduché. Vousáč pokrčil rameny, ruku přitom položil na sekeru na dlouhém úzkém toporu, opřenou o kolo vozu. Spíš než nástroj svým zdobením připomínala zbraň – nebo odznak hodnosti.

„Neviděli jsme ji, jen jsme ráno našli stopy. Prošla vesnicí a pokračovala dál, nahoru do hor.“

Přikývl jsem, že rozumím, i když jsem mu nevěřil. Měli ostré psy, z nichž polovině se navíc na krku houpaly talismany a destičky se zaklínadly. Takhle vybavená zvířata by vyburcovala i mrtvého, kdyby se do jejich blízkosti dostala žena posedlá démonem. Nebo nebyla posedlá a Strazynski lhal, připustil jsem své pochybnosti.

„A co snídaně? A něco na zahřátí?“

Vousáč ze mě nespouštěl oči, přesto jsem měl pocit, že dva tříocí si mě prohlíží ještě pozorněji a jistým způsobem komplexněji. Jejich třetí oko určitě nebylo na ozdobu, muselo být funkční, protože jsem jeho pohled nějakým způsobem cítil až v morku kostí.

„Máš čím zaplatit?“ chtěl vědět.

„Nahoře v kopci, v místě, kde stará stezka křižuje vývrat, leží dobrá puška, nůž, dalekohled. Dají se tam najít i slušné boty.

Oblečení sice za moc nestojí, ale můžete ho darovat potřebnému.“

Riskoval jsem jen trochu. Odstřelovač pocházel z města. Mohl tady sice mít příbuzné, ale vsadil jsem na to, že ne.

„Uvidíme,“ přikývl vousáč a na jeho neviditelný pokyn se dva mladíci vydali do svahu. „Pojíme tady a vás zveme taky,“ řekl směrem k tříokým.

Ti přikývli a vypadali spokojeně.

Za chvíli na bleskově vybudovaném ohništi plápolal oheň, v závěsném kotlíku bublala horká tekutina, něco mezi čajem, kávou a polévkou. Dvě ženy, jedna mladá, druhá starší, obě v kalhotách a dlouhých svetrech z plsti, zato s množstvím barvených korálků vpletených do vlasů, smažily na rozžhavené litinové desce pláty slaniny.

Mě si nikdo moc nevšímal. Chápal jsem je. Nebyl jsem host, nepozvali mě do domu. Jen jsem s nimi uzavřel obchod.

Jedli jsme mlčky, horké pití postupně vyhánělo sychravost z mých kostí, kouř pomalu stoupal vzhůru a nad našimi hlavami se setkával s paprsky slunce, které k nám, na vlhké dno údolí, ještě nedospěly.

Na to, že se mladíci vracejí, nás upozornilo až šplouchání vody, když se brodili přes říčku.

Jeden nesl pušku, druhý v ranci zbytek výstroje. Opatrně všechny věci rozložili na houni, položenou na oschlé kameny okolo ohniště.

„Z města,“ pronesl Vousáč.

Bylo to konstatování, ne otázka. Stačilo podívat se na kořist.

Podle toho, co teď před námi leželo, zůstal mrtvý v houští nahý.

„Vyberte si první,“ otočil se Vousáč překvapivě k tříokým.

Vyšší z dvojice sáhl po pušce, prohlédl si ji, potom ji opět položil a vybral si teleskop pro noční vidění. Další na řadě byl překvapivě jeden z mladíků. Ten se samozřejmostí mládí sáhl po pušce. A tak to šlo pořád dokola, až houně zůstala prázdná.

Vousáč si vzal to poslední, co na něj zbylo – přívěšek ve tvaru spirály. Zamyšleně ho zmáčkl mezi prsty, až se jeho tvar zdeformoval, a pak vložil do kapsy. Rituálu jsem dobře rozuměl.

Tím, že přijali kořist, se všichni zavázali mlčením. Pokud by někdo promluvil, krevní msta nebo moc, která zde reprezentovala zákon, by ho potrestala.

„Vypadá to, že lidi z města nemají horaly rádi,“ prolomil jsem ticho, když mi jedna z žen nalila další hrnek dryáku a Vousáč mi ho po tázavém pohledu doplnil štědrou dávkou čiré tekutiny z placatice, kterou nosil na opasku.

„Nemají. Zakazují nám s nima obchodovat,“ střelil vůdce pohledem po tříokých, „občas na ně pořádají hony. Ale málokdy někoho chytnou,“ dodal se sotva postřehnutelným uspokojením.

Napil jsem se. Nápoj vylepšený vysokoprocentní pálenkou zahříval ještě víc než před chvílí.

„Nikdy nevíš, jestli se tvůj syn náhodou nenarodí se třema očima. My je nehoníme, a pokud se nikdo nedívá, obchodujeme spolu. Je to tak?“ Vousáč se obrátil k vyššímu z tříokých, pozvedl čutoru k přípitku a lokl si. Pak pálenku podal svému protějšku.

„Je to tak,“ přitakal tříoký.

„Stroje za kůže, obilí za maso, léky za pomoc, pokud je třeba.

Kdysi jsme obchodovali víc, ale možná zase budeme. A když se narodí tříoký, o dítě se vždycky někdo postará…“

Čutora absolvovala kolo mezi všemi přítomnými muži, mladíky nevyjímaje, oheň praskal a voda říčky šplouchala.

Přišel čas odejít. Spolkl jsem poslední sousto a vzhlédl k svahům nad údolím, abych se pokusil odhadnout, kudy mohla žena-démon jít.

„Půl hodiny cesty za osadou je po pravé straně údolí, vede až ke hřebeni. Tím ale nešla, o necelý kilometr dál je další. Nahoře to z jednoho do druhého není víc než pár kroků,“ poradil mi tříoký, který až dosud mlčel.

„Co je zač?“ zkusil jsem to ještě.

„Je na tom špatně,“ odpověděl Vousáč. „Ale jsme rádi, že nezůstala tady. Museli bychom ji zabít, je prokletá.“

Přikývl jsem na znamení, že rozumím, a vydal se za svým cílem. Samozřejmě jsem ničemu nerozuměl ani za mák. Jak chtěli zabít démona sedmičku? Byli to drsní a houževnatí lidé, ale proti němu neměli nejmenší šanci. Stejně tak se mohli postavit povodni.

Ani svou vlastní šanci jsem neviděl nijak růžově. Na druhou stranu, stále víc jsem byl přesvědčen, že tady vůbec nejde o démona, nebo je alespoň nějakým záhadným způsobem oslabený.

A právě toho jsem chtěl využít. Třinecká řádová knihovna byla příliš velký lákadlem.

Vláčeli jsme se s Micumou vzhůru stále krkolomnější cestou.

Údolí mírně stoupalo, hřebeny po stranách se k sobě přibližovaly jako milenci toužící se přitisknout jeden ke druhému. Tam, kde si Heldonové proráželi cestu silou Megalodona, já kličkoval, vyhýbal se neprůchozím místům – a samozřejmě místům, kde by mě proti otevřenému horizontu mohl někdo pohodlně odstřelit. Oni na to mohli mít dostatečnou palebnou kapacitu.

Snad popadesáté jsem křižoval říčku, když jsem vycítil něco, co mě přinutilo dřepnout si, hlavu zatáhnout mezi ramena a schovat se za ohlazený balvan, Micuma si bez říkání lehla na břicho rovnou do vody. Všude okolo se vznášely známky démonovy přítomnosti. Lehký odér osekávaného kamene, něco kořeněného; pachy, které dokázaly člověku zastřít mysl, pokud se na ně soustředil a zkoumal je příliš pozorně. Ze sedlové brašny, o kterou se se syčivou prudkostí tříštil proud bystřiny, jsem vytáhl Greysona a natočil válec s náboji do polohy 4. Voda byla ledová, křehly mi prsty. Jen prsty, Klepetu byla teplota ukradená. V

hlubokém předklonu, až jsem se břichem dotýkal vodní hladiny, jsem vykoukl zpoza balvanu. V břehu přede mnou, sotva dva metry daleko, zela přibližně kruhová díra o průměru půl druhého metru. Téměř celou ji zaplňovala voda, ale hladina v ní stále zůstávala níž než v řece, jako by někam odtékala. Démon, démon zde z nějakého důvodu nabíral hmotu, právě proto se zde pach jeho přítomnosti držel tak dlouho.

Znovu a znovu jsem prohledával okolí, směr pohledu následován hlavní granátometu. Nic, dál všechny předchozí znepokojující stopy zmizely, vystřídal je klid horského údolí. Už jsem chtěl udělat první krok, když jsem si všiml otisku nohy v jemném naplaveném štěrku v tišině za dalším balvanem. Podle velikosti žena, nebo muž s malýma nohama, otisk odpovídal kvalitní botě do drsného terénu. Zaznělo zafrkání, Micuma se zvedla a opatrně se posunula na mou úroveň.

„Tohle není stopa té holky, ta vypadala jinak. Kdo se to tady ještě plahočí?“ zamumlal jsem nahlas.

„Je to stopa čarodějky z Jablůňkova,“ odpověděla mi Micuma divně pisklavým hlasem.

Překvapeně jsem se na ni podíval.

„To ta voda, nalokala jsem se jí a najednou můj hlas zní jinak,“

vysvětlila.

„Jak víš, že je to stopa té čarodějky?“ zeptal jsem se.

„Viděla jsem její boty a průběžně si aktualizuji databázi užitečných věcí,“ vysvětlila.

Uvědomil jsem si, že stojím po kolena v ledové vodě a debatuji se svým koněm. Možná jsem začal přicházet o svou křehkou příčetnost a začal se posunovat víc k šílenství, s nímž jsem už dlouho bojoval, blíž k tomu druhému zavřenému někde v hlubině mého já. Začal jsem se opatrně brodit ke břehu, Greysona stále v pohotovosti.

„A tohle děláš průběžně? Myslím snímkování okolí, uchovávání obrazů a podobně.“

„Samozřejmě,“ souhlasila. „Pamatuji si všechny mapy, které jsem kdy viděla.“

„To asi moc nebloudíš,“ nadhodil jsem.

„Ne, skoro nikdy. Už si nepamatuji, kdy jsem nevěděla, kde se nacházím.“

To já jsem si připadal ztracený každou chvíli. Přidřepl jsem k jámě po démonově materializaci.

„Já bloudím docela často,“ pronesl jsem vyčítavě.

„Jsem jenom kůň, nemohu tě pořád poučovat.“

Na to jsem neměl co říct.

Stěny vypadaly jako slisované, stlačené velkou silou, a vytvářely na omak kompaktní hmotu, která se pod prsty vůbec nedrolila. Nožem se mi podařilo vyrýpnout kousek jen s největšími obtížemi.

„Vzal si víc hmoty než potřeboval a pak ji vrátil,“ odhadl jsem.

Očima jsem sledoval směr kolmý na řeku. Lidé se obvykle brodí nejkratším možným směrem. O démonech se to s určitostí říct nedá.

„Tak tři dny,“ odtušila Micuma, „stalo se to před třemi dny. Je to přibližný výpočet podle stavu nasákavosti a propustnosti stěn té díry. Víceméně odhad.“

Podezřívavě jsem se na ni podíval, ale místo komentáře jsem jen přikývl. Kromě své nepochybně dokonalé neuronové sítě měla v hlavě i výkonný počítač, mohla mít pravdu.

„Proč to ale dělal?“ položil jsem řečnickou otázku.

Démoni, jako většina obyvatel sfér pod povrchem, přicházejí na náš svět bez těla, jen jako psychodynamické entity, a fyzičností se musí přiodít, což je stojí nemálo sil. Uvědomil jsem si, že už chvíli pozoruji řadu stop v podmáčené půdě břehu. Tentokrát to byly otisky bot s módní trojúhelníkovou špičkou. Démon zde byl, o tom nebylo pochyb. Znamenalo to ale, že poté, co se zase vytratil zpět do své sféry, vrátil ženě její tělo a zřejmě i její já. Proč? Nebo se dál pohyboval ve střevících? Nesmysl. O kus dál jsem objevil ještě otisky bot s traktorovou podrážkou. Druhý příchozí si prohlížel starší stopy, a pak zmizel v houští. Čarodějka sem dorazila přede mnou. Nevadilo mi to, pokud mi na hlavu nehodí nějaké vypečené kouzlo.

Micuma přestala zkoumat jámu a bez jakékoliv opatrnosti zamířila k nedalekému křoví. Nečekal jsem to a trhl Greysonem.

„Co tam chceš?“ vyjel jsem na ni.

„Jsem kůň,“ upozornila mě, „a to mlaďounké vrbové mlází vypadá velmi chutně. Navíc mi v metabolismu chybí jisté hořčiny.“

Nechal jsem ji a dál si marně lámal hlavu tím, co se zde vlastně dělo. Jestli si čarodějka s démonem poradí sama, její plus, zálohu jsem vracet nemusel. Pokud bude potřebovat pomoc, domluvíme se, peněz bylo dost i pro dva. Tohle představovalo ideální variantu.

Démon, kterého jsme stopovali, se choval mírně řečeno podivně.

„Myslím, že si na vrbu nechám zajít chuť,“ pronesla Micuma zastřeným hlasem.

Stála u houští připravená uskočit a něco si v něm prohlížela.

Greysona jsem si zavěsil na záda a dal přednost Margaret. U ní bylo menší riziko, že nás při výstřelu zabije spolu s nepřáteli.

V houští, poskládaném jako nějaké obludné puzzle, ležela mozaika ze dvou lidských těl. Ten, kdo je zabil, se nespokojil pouze se čtvrcením, dokonce oddělil maso od kostí a čistě vyvrhl břišní dutinu. Nebylo jasné, jakou technologii ke svým hrátkám používal. Možná laserový nůž, ale i s ním by to byl těžký oříšek.

Opodál ležely zbraně. Starý samopal s pažbou ze dřeva, lehký kulomet, krabice s náboji, nože, lovecký tesák. Všechny úhledně srovnané, kupodivu nepotřísněné krví.

Celkový obraz mi přišel důvěrně známý.

„Musel to udělat nějaký blázen,“ zhodnotila Micuma.

Jen jsem zavrtěl hlavou, odstoupil o krok a narovnal se, abych získal pohled z větší výšky.

„Ne. Je to výzva. Páteře, okolo kterých namotal maso z trupů, tvoří prostředník, ostatní obnažené kosti představují skrčené a složené prsty. Původně to mělo vypadat takhle,“ vztyčil jsem zmíněný prst a ukázal Micumě staré lascivní gesto.

Podívala se na mě podezíravě, pokud se kůň může dívat podezíravě.

„Částečně se materializoval, zabil ty dva, a pak se opět někam ukryl,“ vysvětlil jsem nahlas svou představu o tom, co se zde odehrálo. „Nebo se vrátil zpět do své sféry.“

Proč? Čím dál podivnější.

Dál jsme šli mlčky. Šli je špatné slovo. Drápali jsme se prudce stoupajícím údolím, v nepravidelných rozestupech zataraseným nakupenými kmeny, o které se zachytával splavovaný štěrk, větší i menší kameny, listí, větve. Už to samo o sobě by stačilo, ale navíc, pokud jsem vybíral tu nejschůdnější cestu, jsem každou chvíli objevoval známky toho, že tudy před námi někdo nedávno prošel.

Žena posedlá démonem? Démon sám? Čarodějka? Netušil jsem a byl jsem kvůli tomu stále nervóznější a napjatější. Navíc, tohle byl skutečný věkovitý prales, jehož čas se počítal na stovky let. Možná tu stál už v dobách před krachem. Měl svého ducha, jako většina míst, která jsou víc než jen bodem v čase a prostoru. Šrámy, které mi působil, bolely víc než leckterá rána nožem nebo zásah kulkou.

Čím výš jsme se dostali, tím silněji šuměl vítr v korunách jedlí, připomínajících sloupy středověkých katedrál. Na několika místech, kde půdní sesuvy obnažily a porušily kořeny, jsem opět zahlédl jejich kovově vyhlížející středová vlákna. Další záhadná věc. Po hodině krkolomného výstupu jsme minuli zbytky dávné lidské přítomnosti. Rozvaliny kamení, jimiž prorůstaly mladé javory, označovaly rozmístění zdí starého domu.

Četné potůčky zmizely, zůstala jen jediná rýha vyznačující, kudy se v době dešťů žene voda. Šumění větru se změnilo v nepřetržitý svistot, větve stromů praskaly, kmeny skřípaly, potkávali jsme spoustu rozšklebených, čerstvých nebo napůl zetlelých pahýlů prozrazujících, že zde nějaký velikán prohrál věčný souboj s větrem. Hřeben byl blízko.

Světlina pár desítek metrů pod vrcholem se objevila nečekaně.

Pravidelně čištěná paseka se starými i novějšími pařezy, v jejímž středu na plácku před strmým svahem se krčila horská bouda.

Malá, ale podle čerstvých tašek na střeše pravidelně opravovaná.

Většinu paseky zarůstalo maliní, jen bezprostřední okolí srubu bylo nedávno pokosené. S Margaret v ruce jsem opatrně postupoval vpřed. Neměl jsem k tomu žádný důvod, ale všechno mi říkalo, že náš cíl, žena-démon, je uvnitř. Stáhla se sem jako divoké zvíře, jako zraněné divoké zvíře hledající úkryt.

Tři kroky. Vítr najednou polevil, ocitl jsem se v terénem chráněné kapse. Jen koruny stromů za mými zády se zmítaly jako dřív.

Konečně jsem stál u srubu, zbývalo ho obejít, abych se dostal ke vchodu.

„Nejsme tu sami,“ zamumlala Micuma. „Cítím ji.“

„Vím, že tu nejsme sami,“ odsekl jsem šeptem a položil prst na spoušť.

Opatrně a s obtížemi jsem překročil suché smrčí, které sem navál vítr nebo ho někdo přinesl záměrně, aby ho praskání suchého dřeva varovalo. Vyhlédl jsem za roh ke vchodu do srubu. Na schodech přede dveřmi seděla čarodějka. Zády se opírala o zeď, nohy měla pokrčené, kolena přitažená k bradě, v ruce držela oprýskaný smaltovaný hrníček.

„Kdy dorazí bratříčci?“ zeptala se, aniž by se podívala mým směrem.

„Pokud nevystoupí ze svého nádherného vozíku – nikdy,“

odpověděl jsem.

„Už máš vyděláno?“ zeptal jsem se, současně jsem zaslechl, jak se v uvnitř stavení někdo pohnul.

Místo odpovědi zavrtěla hlavou, pohled pořád upřený před sebe.

„Podělaný kšeft, nikdy jsem sem neměla chodit. Podívej se sám.“

Pokrčil jsem rameny, přesunul se k ní a opatrně strčil do dveří.

Margaret jsem držel u stehna, prst položený na spoušti. Proti démonovi by mi byla platná asi jako párátko proti medvědovi.

Možná trochu méně.

Na kavalci v rohu ležela žena, okamžitě jsem si všiml bot s charakteristickou trojúhelníkovou špičkou. Dýchala zrychleně, ramena se jí i ve spánku zvedala nahoru a dolů. Zasténala, pohnula se a polámaný plát podehtovaného papíru, který přes sebe přetáhla, sklouzl na podlahu.

„Do prdele,“ řekl jsem.

„Jo,“ souhlasila čarodějka.

Stála za mnou a já ji neslyšel přicházet.

Žena na kavalci byla těhotná, podle klenutého sestouplého břicha jí do porodu mnoho času nezbývalo.

Znovu se zavrtěla a otevřela oči. V přítmí se opálově leskly horečkou, možná ještě něčím jiným. Pak je zase zavřela, jako by nás vůbec nezaregistrovala.

„A narodí se démon,“ řekla čarodějka.

Rozhlédl jsem se po srubu. Místo pro ohniště, kavalec, na sezení dva dřevěné špalky, sekáč v trámu a na něm pověšená rezavá pilka na železo.

Vyšel jsem ven a zhluboka se nadechl.

„Jsi si jistá?“ zeptal jsem se.

„Ano. Cítím ho v ní. Vlastně v dítěti,“ opravila se.

Podíval jsem se na ni. Připadala mi starší než před pár dny, oči měla unavené a pořád se dívala kamsi pryč, daleko za stromy ohraničující náš výhled.

„Viděl jsem pár rodiček posedlých démonem. V téhle fázi už moc normálně nevypadaly. Břicho jako stolitrový sud, popraskaná kůže, živé, nehojící se rány,“ řekl jsem.

„Já je taky viděla. Mozek vypálený dlouhodobou přítomností démona v těle, metabolismus přeměněný k nepoznání. Tenhle je tak silný, že pokud by se to odehrávalo podle obvyklého schématu, byla by dávno ve vegetativním stavu.“

„Tak proč vypadá tak normálně?“ zeptal jsem se.

„Nevím, nerozumím tomu,“ zavrtěla hlavou. „Chvíli v ní je, chvíli není. Jako by byl opatrný a jen se poflakoval poblíž. Navíc ani v době jeho nepřítomnosti necítím vědomí dítěte. Jako by tam nebylo.“

„Ale ono tam je,“ zaprotestoval jsem.

Naběhlé břicho bylo jednoznačné.

Zaznělo suché lupnutí. Po celou dobu v prstech držela suchou větvičku a teď ji zlomila.

„Ano a to je to nejhorší. Až se narodí, bude pozdě. Už ho nedokážeme zabít, protože on je opravdová sedmička. Čistá, nefalšovaná, prakticky neporazitelná. Gróg, Wakosixh, Godzilon,“

vyjmenovala tři nejsilnější démony, které kdy lidé v posledních padesáti letech prokazatelně dokázali zničit, „byli na půli cesty mezi šestkou a sedmičkou.“

Už jsem pochopil, proč tady tak sedí a čeká. Nedokázala zabít ještě nenarozené dítě. A jeho matku.

„Peníze jsou tvoje, nechci je,“ dodala ještě.

Přikývl jsem a vrátil se do srubu, Margaret stále v ruce. Každý vrub, škrábanec na rukojeti jsem cítil jako kráter, každý výstupek jako horu tlačící mě do dlaně. Vybavily se mi ruce sahající po tlusté pupeční šňůře, snažící se ji novorozenci obtočit kolem krku, zadrnčení plechu otevíraného kontejneru, a pak zašustění hromady odpadků, když na něj dopadla taška s odsouzencem k smrti.

Každý by měl dostat šanci, každý.

Na šatech ženy se objevila temná, rychle rostoucí skvrna.

Odtekla jí plodová voda. Současně otevřela oči, tentokrát v nich byl jednoznačný výraz – děs.

„Udělej to,“ uslyšel jsem čarodějku za svými zády.

Hlas měla sevřený, procházející jen úzkou, mikroskopickou skulinou hlasivek.

„Poslední spravedlivý,“ řekla nastávající rodička a pohled přitom upírala na mě.

Strnul jsem na místě. Poslední spravedlivý? Co to má znamenat?

„Vy jste vypálil město zlodějů a nechal odejít všechny poctivé.

Zabil jste vampíří královnu, abyste zachránil svou dívku. Poslední spravedlivý,“ zopakovala ještě jednou a zavřela oči.

Na tom, co řekla, nebyla pravda vůbec nic. Dřevěnou Škvíru jsem vypálil, protože mě okradli, vampíří královnu jsem nezabil a už vůbec ne kvůli své dívce. Byl v tom perverzní sex, má vlastní minulost a hloupí upíři, kteří nedokázali rozpoznat, kdy se nemají plést do cizích věcí.

„Už nemáme moc času. Až se narodí, nic ho nezastaví,“

připomněla čarodějka.

„Nezabiju ji,“ řekl jsem klidně. „Já ne.“

Slyšel jsem, jak se zhluboka nadechla.

„Já také ne. Ale Heldonové už jsou tady. Třeba to stihnou.“

Rodička zasténala a sbalila se do klubíčka.

Jak jsem se dostal do téhle absurdní situace? Jakou roli jsem v ní měl hrát?

„Přicházejí na ni stahy. Je zraněná, zesláblá. Bez pomoci to nezvládne,“ řekla čarodějka.

Neregistrovala mě, pozorovala jen rodičku a aniž by si to uvědomovala, celá se třásla.

Budu hrát takovou roli, jakou si vyberu. Nejsem ničí loutka, ať už za provázky tahá kdokoliv.

„Pomoz jí a já se postarám, aby ji bratříčci nechali na pokoji,“

navrhl jsem.

Ten hlas byl tak klidný a rozhodný, že nemohl vycházet z mého hrdla. A přece tu nikdo jiný nebyl.

„Všichni tu umřeme,“ odpověděla a na tváři jí vykvetl úsměv.

Sakurový úsměv, co zmizí dřív, než si lidé uvědomí, jak je krásný. Už se netřásla.

Podívali jsme se na sebe, obličeje bledé skvrny v přítmí srubu.

„Možná. A záleží na tom?“ odpověděl jsem a pokrčil rameny.

„Platí?“ nadhodil jsem.

„Platí,“ souhlasila a hlas měla najednou normální.

Vyšel jsem před dveře, svlékl si kabát a pečlivě složený ho položil na schody. Skulinou ve zběsile letících mracích kousek nad mou hlavou na okamžik prosvitlo slunce, mosaz nábojů v nábojových pásech se na chvíli rozzářila optimistickou žlutí. Pak ji opět smazalo šero a tma. V levačce Greysona se zásobníkem v poloze jedna, v pravačce Zabijáka s válcem v poloze tři, Margaret v pouzdře. Nebyl jsem sám. Když jsem vzal v úvahu i náboje, stále jsem vlastně v čele pěkně ostré smečky.

Blížili se lesem po okrajích mýtiny. Dokonce jsem jednoho z nich i zahlédl. Rozhlížel jsem se a pátral po místu, kam postaví odstřelovače. Ten nebude mít pušku ráže 7.62 jako chudák dole v údolí. Odhadoval jsem je na něco velkorážného, nejlépe projektil s wolframovým jádrem a možná explozivní náloží se zpožďovačem.

To by mělo spolehlivě zabít i mě, zvlášť pokud se trefí do hlavy nebo do srdce. Pohyb v lese ustal, můj vnitřní smysl pro zabíjení mi řekl, že jsou připraveni na místech. Nadechoval jsem se, čichal, větřil příslib toho, co se v dalších sekundách odehraje. Byli tři, malého výbušného bratříčka asi nechali ve voze. Ze srubu za mými zády se nesla další série zahekání, doprovázená konejšivým broukáním čarodějky. Cítil jsem její kouzla, vnímal jejich tvar, strukturu, naháněla mi husí kůži, i když nebyla určena mně.

Dodávala rodičce sílu. Hodně síly, ta žena vlastně měla být už dávno mrtvá. Na okamžik mě zahalila pavučina moci nejasného původu, proti své vůli jsem se otřásl. Lepší stát venku než uvnitř, napadlo mě. Ještě víc se setmělo, poryv větru zvířil prach na kamenných schůdcích. Na začátku paseky se objevil jeden z Heldonů a kráčel ke mně. Přímo divadelní načasování.

Nejprve chtěli prosondovat terén. Fruzzi byl už takový.

Byl to Warg nebo Hart, nedokázal jsem je od sebe odlišit.

Lidský bojový model nejvyšší úrovně.

Šel klidně, sebevědomě, cestu mezi malinovými keři nehledal.

Asi si okolí nasnímkovali předem ze vzduchu. Pak ale mohli odstřelovače postavit na víc míst, než jsem objevil já. Co když vystřelí? Je Fruzziho příchod jen věcí, která mě má rozptýlit, zbavit podezření? Chlad mě bodl do páteře a ztratil se. Tak umřu, nic víc, nic míň. Klonk. Odstřelovač mě zaměřil, na teleskopu měl navíc ještě cílící kouzlo. Vnímal jsem ho, jak se mi ukotvuje na kořeni nosu. Tahle kulka by opravdu minout neměla. Oko zazoomovalo, vystřídalo několik modů vidění a ukázalo mi postavu ležící v křoví na téměř nerozeznatelné terénní vlně schované v lese hezký kus za řadou prvních stromů.

Warg už byl skoro u mě; nonšalantně se šklebil, na krku přilepený mikrofon, v ruce automatickou pušku s integrovaným granátometem, za pasem velkorážnou pistoli.

„Nezabil jsi ho.“

Snažil se, aby to znělo jako konstatování, ale postřehl jsem v jeho hlase nervozitu.

„Ne,“ rozptýlil jsem jeho obavy.

Měl starost o honorář.

Když jsem se napřímil, byl jsem vyšší než on, a to se mu nelíbilo. Mně také ne, pořád jsem cítil to nepříjemné klonk na kořeni svého nosu.

„Když vyklidíš prostor, necháme tě jít,“ nabídl mi almužnu.

O čarodějce nevěděli, ve své nadutosti se soustředili jen na mě.

To bylo dobře. Hekání ustalo, prostor vyplnil svistot větru. Beze zbytku.

„A když ne?“ Nadhodil jsem konzervačním tónem.

„Tak tě zabijeme.“

Na to jsem čekal. Střelil jsem ho Zabijákem dvakrát do hrudníku, současně sklouzl ze schodu, skrčil se a nabral ho ramenem pod pás. Tím jsem si ho nahodil na sebe a upaloval k lesu směrem k odstřelovači, chráněn živým štítem.

Warga zásahy samozřejmě nezabily, jen lehce omráčily. Doběhl jsem skoro až k okraji lesa, než se začal sápat po pistoli. Pustil sem ho a vrhl se k zemi rychleji, než se on zhroutil. Zásah odstřelovačské pušky roztříštil kmen přede mnou. Dvakrát jsem se překulil, v místě, kde jsem před okamžikem ležel, explodoval granát. Vrátil jsem Zabijáka do pouzdra a namířil do nebe Greysona. Dal jsem si pozor, abych nezasáhl žádný strom. Plop, plop, plop. Granáty vyletěly vzhůru rychlostí příliš velkou pro lidské oko, já je viděl jako rozmazanou černou šmouhu. Zazněla dlouhá exploze, nad korunami se zablesklo. Okamžik se zdálo, že to je všechno. Warg se zvedl ze země, v ruce pistoli namířenou na mě. Přehled měl, to ano. Ale netušil, že to byla jen přípravná exploze, která měla do vzduchu rozptýlit výbušninu. Sama by hořet nezačala, to ne… plop. Nebyl to výbuch, jen jedovaté zasyčení, které sežehlo vše živé v okruhu stovky metrů.

Warga hlavní vlna žáru minula, s napůl spečenou tváří ječel jako šílený, pistole v jeho rukou sebou škubala. Dostal jsem zásah do nohy, druhý se mi otřel o hrudník. Vytrhl jsem z pouzdra Zabijáka a nasázel do něj zbylé tři náboje. Všechny trefily, přesto se držel na nohou a vyměnil prázdný zásobník za plný. Vyskočil jsem, Greysona stále v ruce. Warg už na mě mířil, tkáň obličeje spálenou na uhel, zodolněný sklivec v pořádku, panenky –záměrné kříže. Prásk, prásk. Trefil mě třikrát za sebou do hrudní kosti, a ta k jeho smůle vydržela. Já jeho na oplátku granátem číslo čtyři do břicha. Tenhle byl průrazný, prostřelil ho skrznaskrz a vytrhl z něj páteř. To už snad nerozdýchá.

Periferně jsem zahlédl, jak ke srubu někdo běží. Fruzzi. Buď mu byl osud bratrů lhostejný, nebo předpokládal jiný výsledek střetnutí. Pustil jsem Greysona do trávy a vyrazil za ním. Na každých dvou krocích jsem jeden získal. V půli cesty se otočil, u ruky se mu zablesklo. Jen jsem se přikrčil a ještě víc zrychlil. Něco do mě drclo, ale už jsem byl dostatečně blízko, aby to vyřídila Margaret.

Vytrhl jsem ji z holstru, najednou se mezi námi zhmotnila poloprůsvitná blána s dvojdimenzionální tváří. Blána se zformovala do postavy a ukázala na mě. Vystřelil jsem jednou, podruhé, ale bylo to zbytečné a já to věděl. Musel bych vyprázdnit tucet zásobníků, abych ektoplasmatického démona alespoň trochu poranil. Vrhl jsem se vpřed, on však už stačil dokončil gesto – zaplavil mě příval mrazivé slabosti. Svaly ochably, zřítil jsem se na zem a setrvačností doklouzal až k dřevěné stěně domu. Další příval mrazu, z nosu a očí mi vytryskla krev. Bratrů Heldonů bylo pět. Ten pátý ležel ve voze v projekční kóji a svým egem vytvářel ektobestii přede mnou. Normální člověk by něco takového nepřežil, musel být blázen, šílenec. Už jsem chápal, jak zničili Wroclawský upírský klan.

„To stačí,“ uslyšel jsem vzteklý Fruzziho hlas. „Později si s ním pohrajeme.“

Ektoplasmatický přízrak se na svého velitele podíval, a pak se neochotně rozplynul. Ještě jsem se nedokázal pohnout, ale věděl jsem, že za chvíli to zvládnu, a pak si to s Fruzzim vyřídím.

„Bude tě to bolet,“ procedil ten hajzl přes zuby.

V ruce najednou držel malý samostříl. Dzzn, dzzn, ostré ocelové špice mnou projely skrznaskrz, a jak jsem ležel, přišpendlily mě k zemi. Bylo to skoro stejně hrozné jako útok přízraku. V oceli bylo kouzlo. Poutací kouzlo, které ze mě vysávalo všechny síly dřív, než je tělo stačilo doplňovat. Pokusil jsem se vytrhnout, ale zmohl jsem se jen na zachrčení.

„Teď zabiju tu děvku, a pak si to vyřídím s tebou,“ slíbil Fruzzi a otočil se ke dveřím.

„Tvůj bratr kvičel jako zaživa opékané sele,“ podařilo se mi říct, i když jsem přitom málem ztratil vědomí.

Otočil se, v ruce najednou místo samostřílu pistoli, hlaveň poskakovala, jak stěží ovládal zuřivost.

„Dočkáš se, hajzle!“ vyplivl a dvakrát mě střelil.

Viděl, jak jsem sebou škubl, a to ho uklidnilo. Přestal si mě všímat a opět vyrazil za svým cílem. Bolelo to, ne však víc než ty jehlice. Zásah kulky jednu z nich posunul, čímž prudce snížil účinnost kouzla. Uvolnil jsem Klepeto a pak ze svého těla jeden za druhým vytáhl pět třicet centimetrů dlouhých pochromovaných hrotů z legované oceli.

Byla to slitina navržená tak, aby monstra zbavovala moci, stejně jako bleskosvod dokáže uzemnit budovu. Měl jsem štěstí, že vystřelil. Za pár dalších sekund bych byl mrtev. Jsem monstrum, vím.

Fruzzi právě dokončoval druhý krok do srubu. Zvedl jsem se na kolena. Šlo to překvapivě těžce – dobrá ocel. Zvedl pistoli. Čas zpomalil, skočil jsem jako zvíře v posledním tažení, srazil ho na zem a ukousl mu nos. Pistole zahřměla, jednou, podruhé. Netušil jsem, koho z nás trefila. Rukavice se roztrhla, Klepeto ztratilo lidský tvar a bez mého přičinění našlo jeho krkavici.

Zůstali jsme ležet na sobě v rychle se rozrůstající kaluži krve.

„Řekl jsi, že je nepustíš přes práh,“ probral mě vyčítavý hlas.

„Teď se uvolni, další stahy přijdou za chvíli. Zkusím ti dodat ještě trochu sil, budeš je potřebovat,“ změnil se vzápětí v laskavý a konejšící.

Zvedl jsem se, nejprve na kolena a potom s oporou stěny na nohy. Krev už mi netekla, ale zásahy jsem cítil jako ohniska čiré bolesti. Bůhvíjakými kouzly byly střely nadopovány. Rány po jehlicích se začínaly stahovat, tiskl jsem k sobě čelisti, abych neřval bolestí.

Matně jsem registroval, jak se čarodějka sklání nad ženou a kontroluje jí lůno. S navracejícím se vědomím a schopností myslet jsem se cítil stále hůř. Mrtvému by mi bylo lépe. Vytáhl jsem nůž a vydloubl si z ramene kulku. Zdeformovaný kus olova dopadl na podlahu, po prvním návalu bolesti přišla úleva.

„Už to přichází,“ hekla žena.

„Ještě ne, odpočívej, sbírej síly,“ konejšila ji čarodějka.

Další kulka. Bylo mi zle, měl jsem pocit, že se za chvíli utopím ve vlastní bolesti, ve vlastní krvi. Z dáli ke mně doléhalo rychlé mělké oddechování, někdo sténal.

„Měli byste ji zabít i s dítětem,“ promluvil někdo.

Vzhlédl jsem, zaostřit mi moc nešlo.

Ve dveřích stála Micuma, oproti světlému pozadí se zdálo, že její srst má narezlý nádech.

„Myslím, že koni, i když je tak chytrý jako ty, do toho nic není,“ zasípěl jsem.

Čepel nože sjela stranou, rozřízl jsem si stehno víc, než bylo nutné. Ale kus kovu byl konečně pryč.

„Já nejsem kůň, mluvím pouze jeho prostřednictvím.“

„Ano, souhlasila jsem, že mu to umožním, i když s jeho názorem nesouhlasím.“

Hlas byl pořád stejný, zněl z Micuminy tlamy. Druhá věta však měla zřetelně odlišnou dikci, známou dikci.

„Co jsi zač?“ zakrákoral jsem.

„Nejpřesnější označení je duch ve stroji nebo duch ze stroje,“

odpověděl hlas po krátkém zaváhání.

Sténání zesílilo, přibylo v něm na urputnosti a námaze.

„Už vidím vlásky, zatlač víc.“

„Měli byste to dítě zabít dřív, než bude pozdě. Nevíte, do čeho jste se zde zapletli.“

„Do čeho?“ položil jsem otázku, i když mě to v tuto chvíli nezajímalo.

Snaha přežít zaměstnávala každou buňku mého těla.

„Není čas na vysvětlování. Zabijte to hned, udělal bych to sám, kdybych mohl.“

Další maník, co měl jednoduchý názor na život.

„Stejnou otázku jsem probíral s těmi, co leží tady kolem,“ mávl jsem neurčitě rukou. „Snažili se být přesvědčiví, ale nebylo jim to moc platné.“

„Chtěl jsem vás varovat. Až se to narodí, bude pozdě.“

Nemám rád, když se někdo neustále opakuje. Zvlášť když mě naslouchání stojí tolik sil. Konečně jsem dokázal zaostřit bez problémů. Sténání mezitím získalo na naléhavosti.

„Už leze! Snaž se, ještě! Už přichází na svět!“

Micuma se na mě dívala, ale jejímu koňskému výrazu jsem nedokázal přiřadit žádnou emoci.

„To dítě není posedlé, cítil bych to,“ řekl jsem otupěle.

„Ano, není posedlé, a o to je to horší,“

„Už je venku! Je v pořádku!“

Úleva v hlase čarodějky byla přímo hmatatelná.

Podíval jsem se k těm dvěma.

Čarodějka držela v náruči malé tělíčko pokryté krví.

Oči měla oslepené slzami, rodička jen zmoženě ležela.

„Zabijte to,“ řekla znova Micuma.

„Ne, a už zmlkni!“ vyjel jsem na ni vztekle.

„Panebože!“ vydechla najednou čarodějka, mrštila novorozencem na podlahu a zaútočila na něj něčím, čehož pouhý rozptyl mě srazil na zem.

Novorozence na okamžik zahalil závoj purpuru, najednou už neležel na hliněné podlaze, ale na dně metr hluboké jámy.

Rematerializace proběhla okamžitě, démon se přioděl několika sty kilogramy hmoty a vzal na sebe podobu čtyřruké kreatury s neforemnýma nohama žabího skokana. Měl jsem jen Nůž. Mrštil jsem ho po něm vší silou, zabodl se do těla až po střenku. V dalším okamžiku se démon opancéřoval brněním z šestiúhelníkových desek. Nůž trčel z jedné z nich, jako by ho nemohl jen tak odstranit. Pomalu se ke mně otočil, současně se mu na hlavě objevily dlouhé štěrbinovité oči. Otevřel tlamu, předvedl řadu trojúhelníkových zubů, za ní další a další. Otevřel ji ještě víc –uskočil jsem a jen taktak jsem se vyhnul útoku zuby se ježící koule na pružném jazyku síly mužské paže. Zmizela stejně rychle, jako se objevila. Démon náhle zavyl, otočil se k čarodějce a přitom pravým párem rukou rozpáral stěnu srubu. Bok mu ozdobila krvácející rána velikosti menšího kráteru, kouzlo prošlo i přes zbroj.

Mávl pařátem, čarodějka částečně uhnula, částečně se bránila magickým štítem, ale nic z toho ji úplně neochránilo. Úder ji zvedl jako hadrovou panenku do vzduchu. Skočil jsem vpřed a narazil do démona ramenem, současně jsem oběma rukama chytil Nůž a otočil jím v ráně. Nechal čarodějku dopadnout na zem, chytil mě za trup a vyhodil skrz zeď domu ven.

Margaret ležela opodál. Nabít ji bylo dílem okamžiku.

Démon se s línou elegancí prolomil stěnou a věnoval mi dlouhý, téměř zvědavý pohled. Aniž by se ohlížel, vytáhl z trosek za sebou dva trámy a každý uchopil jednou rukou. Udeřil jimi o sebe, jako by nás čekalo další kolo nějakého rituálního souboje.

„Je to brokovnice, zblízka má větší účinnost,“ podařilo se mi zamumlat i s pusou plnou krve. „Ale ty přece rád bojuješ zblízka, nebo ne? Ty budeš jeden z těch válečných bastardů.“

Vyrazili jsme proti sobě současně.

Švihl trámem shora dolů a pak druhým v opačném směru.

Prvnímu jsem uhnul záklonem, druhému nastavil Ruku. Dřevo prasklo, Klepetem jsem vykryl navázaný úder pařátem a přimáčkl se tělo na tělo. Hlaveň Margaret jsem zabořil, jak nejhlouběji to šlo, do rány po Noži a stiskl spoušť.

Stihl jsem vystřelit dvakrát, pak mi v hlavě explodoval ruční granát. Nebo jeho pěst. Odrazil jsem se oběma nohama od jeho těla a vyprostil se ze sevření, které mi v dalším okamžiku mělo rozdrtit všechny kosti v těle.

Opět jsme stáli proti sobě.

„Líbí se ti to?“ chrchlal jsem a plival krev. „Mně teda jo,“

zašklebil jsem se.

Přikývl, znechuceně se podíval na trám, který mu po naší soubojové předehře zbyl, a rozdrtil ho v prstech. Nůž teď ležel na zemi, jen kousek ode mě. Mezitím se uvolnil a vypadl. Natáhl jsem se po něm.

„Další kolo?“ opáčil démon posměšně.

Na to, jakou měl tlamu, artikuloval docela slušně.

Sevřel jsem jílec v dlani. Bylo to něco jiného než vzít a hodit.

Chystal jsem se ho použít a Nůž si to zatraceně dobře uvědomoval.

Pocit prvního kontaktu byl ještě nepříjemnější, než jsem si pamatoval z Dřevěné Škvíry. Jako bych si do mozku dobrovolně nasadil parazita.

„Vydržíš víc, než jsem čekal. A máš zajímavá překvapení,“

pokračoval démon ve svém monologu.

Ve skutečnosti nemluvil, byl to čistý mentální kontakt – proto ta skvělá výslovnost.

Oči mu zrudly, otevřel tlamu; tentokrát nevyletěla koule, ale proud žhavé plazmy. Už jsem nedržel jeden, ale dva Nože, a než mě proud zasáhl, vytvořil jsem zkřížením ostří jednoduchý štít a vyrazil žhnoucím peklem proti němu.

Bránil se, jeho čtyři pařáty kolem něj vytvořily smrtící hráz, pěsti zasahovaly jako rány z děla, břitvovité prsty se prosekávaly až na kost. Krvácel jsem z desítek ran, krev mě oslepila, ale nevadilo mi to, protože démonova aura prozařovala matérii sfér i prosté reality. Přes svou urputnou snahu jsem se musel z útoku stáhnout do obrany a měl jsem nepříjemný pocit, že druhou takovou šanci si už nevybojuji.

Nepronásledoval mě, pouze pozoroval, jak padám na kolena a prudce oddechuji. Dva Nože se opět spojily v jeden, a ten se proměnil v meč s dvoumetrovou čepelí, z jehož ostří odkapávaly plameny. Připadalo mi, že se démon ušklíbl, pokud se takové tváři dala přiřadit lidská měřítka.

Jeho obrysy náhle získaly na ostrosti, odrazil se proti mně. Už to nebyl démon z hmoty, ale vlna čiré energie. Vrhl jsem se stranou, z kotoulu se zvedl na nohy a sekl proti lavině. Zazněla exploze, ovanula mě vůně destrukce reality, ale čepel mě z větší části ochránila.

Mávl paží dlouhou najednou desítky metrů, mávl chapadlem moci. Lámalo stromy, hrnulo před sebou celé tuny hlíny a kamení a přeorávalo zemský povrch do hloubky desítek metrů. Meč už nezářil žlutě, ale bílomodře, jeho čepel dosahovala výšky okolních stromů. Dával jsem mu tolik síly, o kolik si řekl, a ještě něco navíc. Sekl jsem, exploze prorazila tunel ve valící se záplavě smrti a já prošel skrz.

Démon mě zasypával jedním útokem za druhým, pokaždé rychleji a tvrději. Vzdoroval jsem, ale nedokázal jsem proniknout až k němu, jen jsem se bránil. Tak jsme se přesunuli až na hřeben a za námi zůstala brázda sežehlých stromů, spálené země a hořícího kamení.

Další a další záplava moci, destrukce, zkázy. Znovu a znovu, svět mizel před mýma očima. Nebo jsem mizel já.

Už jsem existoval jen z podstaty své bytosti, všechny rezervy byly vyčerpány, nevěděl jsem, jestli ovládám Nůž-meč, nebo on ovládá mě. Nový démonův útok, rychlejší a průraznější než předchozí.

Poprvé jsem ho přímo nekryl energetickou čepelí, ale pokoušel jsem se uhýbat, krýt, utíkat. Schoval jsem se do kráteru po předchozích explozích, nad hlavou se mi prohnalo ohnivé tornádo.

Vymrštil jsem se desetimetrovým skokem dřív, než se jáma zaplnila tekoucí žulou, a přímo ze vzduchu, z překvapivého směru, se mi podařilo zasáhnout samotný střed démonova těla ověnčeného chapadly. Bolelo ho to, bolelo to i mě.

Vznesl se výš do vzduchu, rychlým sledem transformací se přesunul na další, vyšší úroveň. Čepel Nože-meče se ještě víc protáhla, už neměřila metry, ale celé desítky, možná stovky metrů.

Sekl jsem, hnal jsem zbraň veškerými zbytky vůle a síly, která mi ještě zbyla. Sonický třesk se přehnal nad hřebenem, špička meče dostihla démona, uťatá chapadla padala k zemi a vybuchovala v oslnivých záblescích.

Démon dokončil transformaci, já se napřáhl k dalším seku.

Přitom jsem čepelí přeoral hřeben, svrhl do údolí lavinu hořících kmenů a žhavé taveniny podloží.

Tentokrát se čepeli dokázal vyhnout a zvyšující se rychlostí mířil přímo na mě, aby mě zadupal do země.

Nůž-meč se smrskl, všechna energie se zkoncentrovala do tenkého listu čepele ne delšího než dva metry. Držel jsem ho před sebou jako poslední bariéru. Další sonický třesk, démon byl u mě.

Nesnažil se Noži vyhnout, rozzuřený soubojem chtěl zvítězit prostou brutalitou své síly.

Srážka energií mě poslala do kolen, stále jsem tvrdošíjně před sebou držel svůj poslední štít. Nůž si bral víc a víc, začal se mi kalit zrak, myšlenky. Přestával jsem existovat. Pak mi něco vyrvalo zbraň z rukou a svět zmizel.

Ležel jsem na zádech, z oděvu se mi kouřilo. Nade mnou se skláněl démon, tentokrát ve své prvotní podobě. Oční štěrbiny měl doširoka otevřené, jeho tmavě rudé oči si mě prohlížely s uznalým zájmem.

„Tohle nemohl dokázat nikdo jiný než ty, člověče,“ ocenil.

„Měl jsem tě poznat dřív. Už dlouho jsem si takhle nezabojoval, vlastně ještě nikdy jsem si takhle skvěle nezabojoval jeden na jednoho,“ opravil se a předvedl své trojúhelníkové zuby.

„Nezabiju tě. Nezabil bych tě, i kdybych mohl. Měl jsem tě poznat mnohem dřív, človíčku, ale změnil ses. Každopádně díky za pomoc.“

Zasmál se, odrazil se na svých mohutných nohách a vzrůstající rychlostí začal nabírat výšku.

Umřel jsem. Nebo omdlel? Nebyl v tom rozdíl.

Něco mě praštilo do hlavy, pak podruhé, potřetí a znovu.

Rozpoznal jsem v tom jistý rytmus. Ležel jsem zabalený do celty položené na jednoduchém smyku, popruh se zařezával do rozložitých ramen někoho, kdo za svůj život nazvedal a nanosil mnoho kilogramů batohů na vzdálenost mnoha set, spíš tisíců kilometrů. Podle temných skvrn potu podél páteře a v podpaží mě táhl už dlouho.

Na popruhu se mu houpala víceúčelová karabina a tloukla ho do boku.

„Rád vás vidím, Janoto,“ zaskřehotal jsem. „Pokud je tohle triumfální průvod vítězů, chtěl bych, aby to méně drncalo.“

Zastavil se, otočil a otřel si pot z čela.

„Triumfální průvod vítězů?“ opáčil zamyšleně. „Zkuste to říct lidem v údolí. Pohřbil jste pod lavinami kamení celou vesnici.

Jestli chcete, řeknu jim, že jste přežil. S nadšením vám postaví hranici. Dalo by se říct triumfální.“

„Není třeba, jsem vlastně skromný,“ odtušil jsem.

Musel jsem opět ztratit vědomí, protože jsem se probudil až ve srubu. Čarodějka mě právě krmila něčím, co chutnalo jako hovězí vývar. Pochyboval jsem však, že by se tady vysoko v kopcích potulovalo nějaké slušné hovězí.

„Najím se sám,“ zaprotestoval jsem, když jsem si uvědomil, že mám polévku všude, snad i za ušima.

„Po třech dnech vítaná změna,“ souhlasila a s pochybovačným výrazem ve tváři sledovala, jak se snažím uchopit plecháč oběma rukama.

S vypětím všech sil jsem ho dokázal pozvednout k ústům a napít se. Možná bylo lepší nechat se krmit, protože horká polévka mi po kůži stékala až někam k opasku.

Srub byl plný vůně uzeného masa. Janota vysledoval, kam se dívám.

„Ulovil jsem divoké prase. Příjemné zpestření zásob, které jsem přinesl,“ vysvětlil mi.

„Opravdu jsem byl mimo tři dny?“ zeptal jsem se.

Čarodějka jen přikývla. Podle kruhů pod očima nade mnou probděla většinu ze zmíněné doby.

Uvědomil jsem si, že jsem jí vděčný. Asi bych bez její pomoci umřel, a já ještě nechtěl umřít. Vlastně jsem na životě lpěl víc, než jsem si kdy pamatoval. Bylo to zvláštní, téměř podivné, cítit se někomu zavázán.

„Jmenuji se C. R.,“ představil jsem se monogramem, který jsem začal považovat za svůj. „Alespoň myslím.“

Přikývla, podle výrazu očí jsem jí neříkal nic nového. Znala mě? Nebo jen věděla, kdo jsem?

„Já jsem Hekaté,“ prozradila.

Poválel jsem to jméno po jazyku. Skrývalo toho v sobě víc, než se na první pohled zdálo. Jen hodně zvláštní člověk přijme jméno boha, bohyně – Paní křižovatek. Nebo že by sama byla bohyní? To se mi nezdálo pravděpodobné.

U ohně klečela ještě jedna žena. V životě jsem ji neviděl, ale postupně jsem si vzpomněl, co je zač. Kvůli ní, alespoň částečně, se tohle všechno odehrálo.

Byla mladá. Starší, než jsem si představoval, ale mladá.

Pětadvacet, sedmadvacet, obličej poznamenaný prvními vráskami, předloktí zbrázděné čerstvými jizvami, když se nedávno prodírala pralesem. Vzhledem k utrpení, kterým nedávno prošla, byla v podivuhodně dobré kondici. A vzhledem k porodu, připomněl jsem si.

Uzené z háků nad ohněm zmizelo. Jinak všichni zůstali na svých místech, o střechu srubu však najednou bušil déšť a dým se plazil těsně nad zemí. Štípal do očí a odmítal stoupat kouřovým otvorem.

„Jsem ráda, že jste se opět probudil,“ řekla rodička démona a usmála se nečekaně upřímným úsměvem.

„Jmenuji se Val,“ představila se.

Hrnek, ze kterého jsem pil polévku, se někde ztratil. Nechápal jsem, co se stalo.

„Usnul jsi v průběhu našeho rozhovoru. Uběhlo dalších čtyřiadvacet hodin,“ vysvětlila Hekaté a podala mi misku s jídlem.

Tentokrát už to nebyla jen polévka.

Taky už jsem neležel, ale napůl seděl se zády vypodloženými větvemi a houněmi.

Uzené zavonělo a probudilo ve mně přímo zvířecký hlad.

Zakousl jsem se do masa a musel se přemáhat, abych žvýkal a nepolykal kusy jako dravá šelma.

„Co se tady vlastně stalo?“ promluvil Janota. „Teď, když je tady C. R. vzhůru, už byste mi to mohli říct.“

I on jedl, ale ukusoval ze své porce o poznání civilizovaněji než já.

Déšť zesílil, změnil se v záplavu padající z nebe, mezi prkny provizorně vyspravených stěn se objevily četné potůčky vody.

Oheň příjemně hřál; přes permanentní pocit vyčerpání, který v každém okamžiku hrozil shodit mé vědomí někam dolů z vysokého srázu, jsem se cítil podivně dobře.

„Proč jste tady vy, poručíku?“ vrátil jsem mu otázku a musel ji zopakovat, aby mi v hučení přívalu rozuměli.

„Bavil jsem se s otcem Strazynskim a bratrem Saxonem a každý mi tvrdil něco jiného. Tak jsem se rozhodl přesvědčit se sám, jak to s tím démonem je. A co jsem zjistil, se mi vůbec nelíbí,“ odpověděl klidně Janota.

Tomu jsem rozuměl, i mně se spousta věcí nelíbila. Vlastně bych mohl říct všechny.

„To dítě nebylo posedlé,“ začala Hekaté.

Musel jsem sledovat její ústa, abych rozpoznal, co přesně říká.

„Vlastně to nebylo obyčejné lidské dítě. Ale…“

„Démon, narodil se démon,“ doplnil Janota, když čarodějka dlouho váhala.

Přitom přirozeně položil ruku na předloktí Val, jako by ji chtěl uklidnit.

„Ano, narodil se démon,“ potvrdila Hekaté. „V první tisícině sekundy bezmocný, jako každé novorozeně, ale potom se přioděl svou mocí a stal se…“

„Démonem sedmé kategorie,“ dokončil opět Janota.

Připadalo mi, že schválně mluví tak přímočaře, aby Val, kterou zřejmě považoval za svou chráněnku, ušetřil trápení z tápání.

„Démon se nemůže narodit, ne tímhle způsobem. Pokud by to zkusil, byla by Val dávno mrtvá, roztrhal by ji někdy ve třetím měsíci,“ nesouhlasil jsem. „Už jsem to viděl.“

Hekaté mi věnovala krátký pohled, ale neřekla nic.

„Kdo je otec?“ obrátil jsem se přímo na Val.

Nejistě zavrtěla hlavou.

„Nikdo. V tom čase jsem nebyla s žádným mužem. Nerozumím tomu, vyděsilo mě to.“

Kdyby se nestalo, co se stalo, označil bych ji za lhářku. Takhle jsem jen mlčel. Bylo mi fuk, s kým spala, a v neposkvrněné početí jsem nevěřil. Ne v tomto světě.

„Existuje vysvětlení,“ promluvil hlas, na který jsem si ještě tak docela nezvykl.

Byla to Micuma krčící se v rohu nejvzdálenějším od ohniště.

Kouř jí zjevně vadil víc než nám.

„To nemluvíš ty, Micumo, že ne?“ zeptal jsem se a přitom mi vypadlo sousto na zem.

S mou koordinací to stále nebylo nejlepší. Kobyla zavrtěla hlavou.

„Ať jsi, kdo jsi,“ řekl jsem, jak nejostřeji jsem dokázal, „rád bych si občas promluvil se svým koněm – i když jeho rady většinou stojí za houby. Můžeš z něj vystoupit?“

Micuma hýkla, jako by jí přeskočil hlas.

„Položte na oheň hrnek s vodou a zakryjte ho pokličkou,“

požádala.

Nebo požádal duch ve stroji.

Janota prosbě vyhověl, po celou dobu měl pravou ruku položenou na pažbě své karabiny. Zjevně ji neodkládal ani v posteli. Vlastně jsem se mu nedivil.

Čekali jsme, co se bude dít, deštná bouře nás ohlušovala a vytvářela na udusané podlaze potůčky stékající do malého jezírka.

Val vyryla odvodňovací stružku, aby záplava nezatopila ohniště.

Sotva začala voda v hrníčku vřít a poklička poskakovat, ozval se plechově znějící hlas jako ze starého fonografu. Dikci jsem však poznal okamžitě.

„Po souboji zůstala v prostoru spousta energie, mohu s vámi komunikovat i tímto způsobem.“

„Máš svůj hlas zpět?“ obrátil jsem se na Micumu.

„Jo,“ odpověděla stručně. „Vy se tady už třetí den cpete, ale že byste i mně přinesli k jídlu něco lepšího, než starou trávu, vás nenapadlo.“

„Možná je jenom dobře, že koně obvykle nemluví,“

poznamenal jsem.

„Jaké máš vysvětlení?“ oslovila hrnek Hekaté a mého popichování s Micumou si nevšímala. Bod pro ni.

„Démon se nemůže narodit, zkoušeli to už tisíckrát a nikdy se to nepodařilo. Jsou moc silní, moc brutální na to, aby se spojili s lidskou ženou, a získali tak nárok na tento svět. Ale bohové to dokáží, už se jim to povedlo mnohokrát,“ recitoval mechanicky hrnek.

Plechový hlas se mi k tajemnému duchu ze stroje zdál vhodnější než Micumin kobylí alt.

„Starý J. C, proutník Zeus a spousta dalších,“ přikývl jsem.

Neměl jsem to dělat, protože se mi zatočila hlava a okamžik jsem bojoval o to, abych v žaludku udržel všechno, co jsem tak hltavě spolykal.

„Utrpěl jsi mnohem horší zranění než jsou viditelná fyzická, i když i ta by dokázala zabít stovku lidí,“ varovala mě Hekaté a položila mi na čelo dlaň.

Bylo to jako léčba ranou kladivem, ale pomohla.

Bouře zesílila, příval vody a svištění větru přehlušily vše ostatní, plameny ohně neklidně tančily v poryvech, které se chatrnými stěnami prodraly dovnitř srubu.

„Přesně tak,“ souhlasil hrnek, když se bouře zase na chvíli uklidnila.

Jeho slova přerušovalo nepravidelné klapání pokličky, nadzvedávané unikající parou.

„V údolí sídlí starý bůh, který se chce vrátit ze zapomnění. Skrz tělo ženy. Počal s ní dítě a vdechnul mu část svého já. Tak malou, aby ji křehké tělo z masa a kostí uneslo.“

„A démon hledající cestu do naší sféry toho využil, duši boha vypudil a v neobydleném těle se narodil do našeho světa,“

dokončil jsem místo hlasu ducha ve stroji linoucího se z hrnku.

Hekaté se zhluboka nadechla a vydechla. Poklička zazvonila, jako by chtěl náš neviditelný společník něco říct, ale neměl na to už sílu.

„Jenomže tím, že se narodil, získal právo tady být, tato sféra se stala jeho domovem, stejně jako je naším,“ řekla čarodějka tiše.

Na rozdíl od Janoty, který doteky a v rachotu deště neslyšitelnými slovy konejšil Val, jí docházelo, o co doopravdy šlo. Jak rafinovaná partie byla mezi démonem a bohem rozehraná.

„A už nemůže být nikdy zapuzen, jen zničen,“ řekl jsem.

Odmlčeli jsme se. Pozoroval jsem vodu přibývající na podlaze.

Přes Valinu snahu sahala až ke kamenům okolo ohniště. Při styku s rozžhaveným povrchem syčela tak silně, že to bylo slyšet i přes nepolevující příval deště.

„Ale mně neublížil, naopak. Cítím se silnější a celkově mnohem lépe než za celý svůj předchozí život!“ zaprotestovala Val.

„Jasně,“ přikývla chmurně Hekaté. „Jsi jeho kotvou v hmotném světě. Jste spojeni krví, a pokud budeš mít děti, i ony s ním budou spojeny krví, i muž, s kterým je zplodíš, s ním bude spojen silou plození. Stanete se jeho armádou tady na zemi.“

Nezaregistroval jsem jediný pohyb, ale Janota najednou na Hekaté mířil karabinou.

Čarodějka jen konejšivě mávla rukou.

„Neriskovala jsem kvůli tomu, abych teď Val zabila, poručíku.

Mluvila jsem obrazně, nemusíte se bát, že se změní v monstrum a zmasakruje vaše město. Měli jsme zničit démona, ale už je pozdě.“

„Chce vám něco říct,“ vmísila se do debaty Micuma a ukázala na hrnek. „Došla mu voda, bez ní nemůže mluvit.“

„Proč vás všechny vlastně démon nezabil?“ položil Janota otázku, kterou jsem si sám kladl od okamžiku, kdy jsem se probral k vědomí.

Jakže to řekl? Nezabiju tě. Nezabil bych tě, i kdybych mohl.

Měl jsem tě poznat dřív? Pokud jsem byl skutečně muž z obrazu, který jsem stále nosil s sebou, jaký mohl mít démon užitek z toho, když ušetřil dávného protivníka? Nedávalo to smysl a nahánělo hrůzu zároveň. Co se ukrývalo v zavřené části mého já, že kvůli tomu nechal démon žít úhlavního nepřítele z minulosti?

Uvědomil jsem si, že Janota zopakoval svou otázku. Pozorovaly mě tři páry lidských a jeden pár koňských očí. Hrníček, ve kterém vyvřela voda, začínal být odspodu rozžhavený, do pachů, kterým jsem už přivykl a sotva je vnímal, se přidal smrad páleného smaltu.

„Byl to válečný démon. Jsou jich stovky, tisíce, myriády,“ začal jsem vyprávět a netušil jsem, odkud se ve mně ty znalosti berou.

„Démoni jsou stvořeni a živeni zuřivostí i strachem válečníků generací od úsvitu lidského rodu. Bojují sami mezi sebou, požírají se, snaží se být co největšími, stanout na vrcholu pyramidy.“

Poslouchali mě s uhrančivou pozorností, vyhrazenou jen těm nejdokonalejším lžím – nebo nejhorším pravdám. A já věděl, že to, co říkám, je ryzí pravda.

„Někteří z nich hodují na horách mrtvých bez rozdílu věku a pohlaví, jiní by nezvedli palici, aby zabili ženu nebo dítě, protože by je podle nich samotných oslabilo.“

Znal jsem je všechny, kdysi. Nebo něco ve mně je znalo. Byl to děsivý pocit. A jistým způsobem přitažlivý.

„Tenhle patřil ke druhému typu. Poté, co mě porazil, se mu nechtělo plýtvat silou na zabití z jeho hlediska obyčejné ženy.

Nebo mu možná došlo, že Hekaté pomáhá jeho matce, která pouhou existencí pomáhá stabilizovat jeho přítomnost v tomto světě.“

„Ale proč nezabil vás?“ vrátil se k jádru problému Janota.

Odpověď mě napadla dřív, než otázku dokončil. Jen jsem si nebyl jist, zda ji mám vyslovit nahlas. Nikdo dnes netušil, co přesně se před necelým stoletím u Sevastopolu stalo. Mělo se za to, že Raymond Curtis zahynul. Co když ale nezahynul a já jsem doopravdy on? Muž z obrazu se mi podobal, o tom nemohlo být pochyb. Co když se tvorové skrytých sfér rozhodli využít největšího vůdce lidí ve svůj prospěch? Co když ho zmučili tak, až rozbili jeho vědomí, rozštěpili ho a pak do hlubin, kam neviděl ani on sám, usídlili tvora, kterého nechtěl zabít ani válečný démon sedmé, možná osmé kategorie? Tvora, který se, až přijde jeho čas, proklube ven?

Najednou se mi dýchalo těžce a na čele jsem cítil krůpěje potu.

Oko se od souboje poprvé probudilo a zmateně zaostřovalo na nejrůznější nesmysly. Kdybych zalhal, poznali by to. Hekaté byla z lidí vidících pod povrch věcí a ani Janota nevypadal na člověka, kterého je možné utáhnout na vařené nudli.

„Nevím, domýšlím se, ale nebudu o tom mluvit,“ řekl jsem místo lží.

Napětí se kupodivu rozptýlilo.

Janota přikývl, podal mi čutoru. Už z dálky jsem ucítil charakteristickou vůni horalské pálenky.

„Pokud do toho hrníčku brzy nenalejete nějakou vodu, bude po něm,“ připomněla Micuma.

Napil jsem se, až jsem se rozkašlal, voda zasyčela na rozžhaveném plechu, zakrátko opět zaklapala poklička.

Někdo se mě na něco zeptal, ale smysl otázky ke mně nedolétl.

Spánek přišel pomaleji než předtím, ale pořád byl jako lavina, které se nedalo odolat.

Probudilo mě slunce. Pronikalo dovnitř otevřenými dveřmi a s ním přicházela sychravost pozdního podzimního dne. Zůstal jsem ve srubu sám, na houni u kavalce ležely seřazené nábojnice z revolveru a brokovnice. Nechyběla ani jedna. Janota byl pečlivý a věděl, jak špatně se shání materiál.

Dovnitř nakoukla Micuma.

„Spal jsi dalších čtyřiadvacet hodin,“ oznámila mi tónem nápadně se podobajícím výčitce.

„Cítím se, jako bys po mě celou tu dobu dupala,“ vrátil jsem jí to.

Poklička na hrnku zazvonila. Opět byl položený na horkých kamenech a naplněný vodou.

Vypadalo to, že si během doby, kdy jsem byl v limbu, ostatní s duchem ve stroji povídali.

„Mám pro tebe návrh,“ ozval se.

„Klidně si ho poslechnu, ale předtím bych se rád dozvěděl, co jsi zač,“ přibrzdil jsem ho.

Na podlaze, hned vedle kavalce, ležela miska polévky, kus masa a notně okoralý krajíc chleba. Nechali ho tady pro mě. Jejich starostlivost mě znovu překvapila, měl jsem z ní zvláštní pocit.

Nebyl jsem zvyklý, aby se o mě někdo staral.

Poprvé po dlouhé době jsem se posadil. Šlo to překvapivě těžce, celé tělo mi připadalo jako z olova a musel jsem napínat všechny síly, abych jeho tíhu zvládl. Při pohybu jsem si uvědomil, že u sebe nemám žádnou zbraň. Když jsem je však zahlédl vyrovnané na houni, vyčištěné a lesknoucí se olejem, uklidnil jsem se. Janota byl ze stejného těsta jako já a věděl, jak se cítím. Stačilo se pro ně natáhnout, pokud to samozřejmě dokážu. Zatím jsem místo toho do polévky nalámal chleba, až se vytvořila hustá kašovitá hmota, kterou jsem hltavě spolykal. Teprve potom jsem se pustil do masa.

Poklička párkrát zacinkala, ale hrnek nepromluvil.

„Pozoruješ mě?“ odhadl jsem důvod mlčení.

„Ano,“ připustil náš podivný společník po chvíli. „Po souboji s démonem v prostoru ještě stále zbývá spousta energie. Ve tvém okolí se vznáší spousta mých mikroskopických jednotek, které podle potřeby spojuji dohromady a vytvářím z nich nejrůznější nástroje. Teď díky nim vidím a slyším. A také s tebou mohu i mluvit, k tomu však potřebuji ještě víc energie, a tedy speciální podmínky – přetlak horké páry nebo teplo a ústrojí hlasivek tvého koně.“

„A co jsi vlastně zač?“ vrátil jsem se k původní otázce.

„Je to potomek nějaké prastaré umělé inteligence,“ odpověděla od dveří Hekaté. „Je nějakým způsobem připoután k těmhle kopcům. Odhaduji, že tu před krachem provozovali nějaký superpočítač nebo biologickou nervovou síť.“

„Nebo obojí,“ doplnil hrníček.

„Ty kořeny s kovovými jádry, to je tvoje práce?“ vzpomněl jsem si.

Hekaté nevstoupila dovnitř, jen se opřela o zárubně dveří.

„Ano. Získávám tak energii z rozdílů teplot v různé nadmořské výšce. Kdybych se spoléhal na koncentrovaný energetický zdroj, dokázali by mě vystopovat.“

Odpověděl mi na otázku podrobněji, než jsem čekal.

„A co tříocí?“ chtěl jsem vědět.

Hekaté se zhluboka nadýchla ústy, jako by mikroskopický prach tvořící část těla neviditelného ducha chtěla ochutnat.

„Pozůstatky nepovedeného experimentu,“ odpověděl hlas klidně. „Ne mého experimentu,“ dodal rychle, když sebou čarodějnice škubla. „Experimentu mých tvůrců. Mám o něm v paměti všechny informace a celé generace tříokých přežívají jen díky mně. Mají nestabilní metabolismus, musím do něj permanentně zasahovat, abych ho udržel v rovnováze slučitelné se životem.“

V jednom jsem duchovi ze stroje věřil – určitě byl potomkem nebo pohrobkem nějaké archaické umělé inteligence, protože tak šroubovaně by se nedokázal vyjadřovat nikdo jiný. Rovnováha slučitelná se životem…

„A oni ti za to slouží,“ dopověděla za něj Hekaté.

„Ano,“ připustil duch ze stroje. „A pokud máme v této konverzaci pokračovat, bylo by dobré, kdybyste do mého reproduktoru dolili zase trochu vody.“

Pokusil jsem se mu vyhovět, ale byl jsem pořád nemohoucnější, než jsem předpokládal, a Hekaté mě předstihla. Raději jsem svou slabost skryl zakašláním a ona předstírala, že si ničeho nevšimla.

Duch dostal svou vodu, teď musel čekat, než začne vřít.

„Janota s Val jsou venku?“ zeptal jsem se.

„Odešli. Nabídl jí, ať zůstane v Jablůňkově,“ odpověděla mi.

„Jako vojenský velitel městečka si to může dovolit.“

„Zamlouvala se mu, i když je matkou démona,“ okomentoval jsem poručíkovo chování k naší chráněnce.

„On jí také,“ odpověděla Hekaté.

„Nemá moc na výběr,“ upozornil jsem ji. „A pokud nebudou oba dva držet jazyk za zuby o tom, co je zač, lidé ji nenechají na pokoji.“

„Nemá vůbec na výběr,“ souhlasila se mnou, „ale Janota je lepší než deset tisíc jiných.“

Teď jsem souhlasil já. Janota byl výjimečný chlap po všech stránkách.

„Jsem připraven, můžeme pokračovat v hovoru,“ zaklapala opět poklička a ozval se charakteristický plechový hlas doprovázený bubláním vařící vody.

„Máš problém,“ promluvil jsem směrem k hrnečku. „V údolí sídlí někdo, kdo s tebou zápasí. Stoupá do kopců, jeho síla zatlačuje tvé mikroskopické částice a lidé v jeho zájmu ničí kořeny, kterými čerpáš energii.“

„Ano, tvé tvrzení je pravdivé, ale neúplné. Můj nepřítel mi škodí víc. Narušuje skrytou rovnováhu takovým způsobem, že můj hardware degraduje s kladnou druhou derivací, navíc takovým způsobem, že dříve nebo později přijdu o svou osobnost.“

„Myslel jsem, že umělé inteligence dokáží štěpit atom pouhou myšlenkou,“ pronesl jsem zamyšleně.

„Možná kdysi,“ nepřel se duch ze stroje, „ale nikoli já. Jsem poměrně slabá a jednoduchá umělá inteligence,“ připustil.

„A co je zač ten tvor z údolí, co ti dělá takové problémy?“ chtěl jsem vědět.

„Je to bůh,“ odpověděla tentokrát Hekaté. „Starý a kdysi dávno mocný bůh, který se vrátil z nějakého zatraceného pekla kreatur a teď bojuje o své místo na slunci.“

„Bůh,“ vyslovil jsem zřetelně.

Pár jsem jich zběžně poznal; spíš zahlédl, zejména malé bohy různých smrtí, když značkovali své oběti.

„Není dobré křížit jim cestu,“ řekl jsem nahlas. „Uvažují jinak než lidé, rozdrtí tě mezi prsty z důvodů, kterým smrtelník nemůže porozumět.“

„Ty sám cestuješ s bohem,“ prohlásil duch.

Překvapeně jsem se podíval na hrneček.

„Má pravdu. Tvůj Nůž je bohem, nebo se v něm bůh skrývá,“

souhlasila Hekaté. „Záleží na úhlu pohledu.“

Pohlédl jsem na Nůž položený mezi ostatními zbraněmi.

Dosud jsem se myšlenkám na něj instinktivně vyhýbal a i ten krátký zrakový kontakt bolel. Vzpomínky bolely, musel jsem sevřít čelisti, abych potlačil zasténání.

„Je to jeden z bohů Candomble,“ řekl duch, „podle indicií je v Noži samotný Candomble, Bůh železa a války, Ogun. S

pravděpodobností devadesát dvě procenta.“

„Proč by byl v Noži? Proč by cestoval se mnou? Proč by mi pomáhal?“ vychrlil jsem tři otázky za sebou.

Duchova osobnost možná degradovala rychleji, než si sám myslel.

„Bohové Candomble jsou velmi osobní,“ zaklapal hrnek. „A sám jsi řekl, že jejich pohnutkám lidé nerozumí.“

„A je otázka, zda ti pomáhá. Zda od tebe něco nechce,“ dodala tiše Hekaté.

Věděl jsem, co nevyslovila. Možná viděla ty obrovské hluché prostory, které v mém já po souboji s démonem zbyly.

„Mou duši?“

„Přesně tak. Pokud jsem to pochopila správně, démon ti ho vyrazil z ruky, a tím tě vlastně zachránil. Málem jsi prohrál vlastní já a splynul s bohem.“

Chtěl jsem nesouhlasit, ale vnitřně jsem cítil, že to tak je. Jako by mi prozradili, co jsem dávno sám tušil.

„Jak můžeš tak přesně vědět, co je Nůž zač? „ obrátil jsem se k hrnku.

„Každého protivníka můžeš porazit,“ odpověděl duch. „Je to jen otázka informací, nalezení slabého místa. Viděl jsem váš souboj, vnímám, co tě stál. Sbírám informace o všech možných bozích a indicie ukazují právě na Oguna. Pokud bych se dozvěděl, jaký bůh se usídlil v údolí, měl bych šanci.“

„A to je to, co po mně chceš,“ odhadl jsem.

„Ano.“

„Jsi slabý, C. R.,“ oslovila mě Hekaté. „Když jsem tě spatřila poprvé, byl jsi jako monolit, kvádr z černého diamantu, o který se roztříští každý útok. Teď jsi jen stín. Stačí jediná kulka, rezavý hřebík a umřeš jako obyčejný člověk. Stačí, aby ses na sekundu dotkl boha v Noži a přijdeš o svou duši.“

Mluvila pravdu.

„Proč bych ti měl pomoci?“ zeptal jsem se ducha.

„Měl jsi dohodu s knězi z města. Zajímáš se o historii bojů o Sevastopol. Mám rozsáhlé databanky a myslím, že bys v nich našel mnoho ze svého hlediska zajímavých věcí. Nemluvím o vybavení z mých skladů.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Myslím, že to není dostatečný důvod.“

„Ten bůh v údolí. Není to dobrý bůh. Cítím to, vnímám to. Je to starý Bůh krve a utrpení.“

„Odkdy umělé inteligence vědí, co je dobro a zlo? Co je to utrpení?“ řekl jsem sarkasticky. „A i kdyby to bylo, jak říkáš, ani to pro mě není dost dobrý důvod.“

„Rozumím,“ cinkl hrnek.

Pokud se v odpovědi skrývalo zklamání, neslyšel jsem ho.

„Zkusím vyjít ven, možná to půjde,“ prohodil jsem víceméně sám pro sebe a postavil se.

Šlo to, ale nekonečně hůř, než jsem čekal.

Vybelhal jsem se na sluneční světlo v doprovodu Hekaté.

Správě odhadla, že nechci, aby mě podpírala, ale přesto se držela v závěsu pro případ, že bych ztratil rovnováhu. Micuma kráčela zřejmě ze stejného důvodu po mém boku. Jejich starostlivost mi lezla na nervy a současně jsem jim za ni byl vděčný. Okolo srubu se rozkládala měsíční krajina, spáleniště rozryté krátery, sluneční záře se odrážela od roztavených a zase ztuhlých oblých balvanů a rozsáhlých sesuvů – všechno to byly pozůstatky mého souboje s démonem.

„Divím se, že srub zůstal stát,“ zhodnotil jsem zpustošenou scenérii.

Micuma ani čarodějka mi neodpověděly. Na západě se opět objevily mraky, vypadalo to, že slunečné počasí bude mít jen krátké trvání. Cítil jsem se tak mizerně, že se mi nikam cestovat nechtělo, ale nevěděl jsem, kolik nám zbývá jídla. A také jsem si nebyl jistý, jak dlouho tu se mnou Hekaté bude chtít zůstat. Stejně jako mne, ani ji po neúspěchu se stíháním démona v kraji nic nedrželo.

„Takový prima klid,“ ocenila okolí Micuma, jako by pustina, kterou se před několika dny přehnala válka, patřila k oblíbeným lázeňským vyhlídkám.

Než jsem stačil něco říct, zaznělo prasknutí větve. Nalevo od nás, po větru. Trhl jsem sebou, z prázdnoty se vynořila pistole, viděl jsem černé ústí hlavně a tušil náboj v komoře.

„Zabiju tě, hajzle,“ zazněl současně hlas.

To už jsem se vrhl k zemi, ale příliš pozdě. Tělo mě neposlouchalo jako dřív, pohyboval jsem se jako uvězněný v průzračné melasovité hmotě. Vyletěla kulka doprovázená zábleskem. Cítil jsem ji, věděl jsem, jaké to bude, až mě zasáhne do srdce. Bez výstrahy se z kraje mého zorného pole vynořil stín, konečně zazněl výstřel, heknutí.

Dopadl jsem do měkké hlíny, Hekaté těsně přede mě.

Instinktivně jsem nás oba stáhl do mělké prohlubně po vyvráceném smrčku. Hekaté ležela na zádech a její vesta mokvala krví, hrudník se jí křečovitě chvěl, jak lapala po dechu.

„Zabiju tě, ty hajzle!“

Konečně jsem ten hlas poznal. Byl to Guči.

Kašlal jsem na něj, jediným pohybem jsem roztrhl vestu i košili pod ní. Trefil ji dvakrát, měl pistoli, která na jediné stisknutí spouště vystřelí dva projektily, ten druhý dřív, než první opustí hlaveň. Obě kulky šly do plic, obě těsně kolem srdce.

Ještě žila.

„Proč, proč jsi to udělala?“ šeptal jsem a horečnatě jsem se snažil ucpat dlaní oba vstřely současně. Její krev byla tak teplá, skoro horká a bylo jí tak mnoho. Už se měnila v růžovou pěnu.

Obyčejně mi nezáleželo na cizí krvi.

„Určitě máš něco u sebe, v chatě. Nějaké kouzlo, co ti pomůže!“

Jen vrtěla hlavou. Ona možná ne, ale v mé brašně by se něco našlo. Nebylo to nic pěkného, ale možná jí to mohlo zachránit život.

Podsunul jsem pod ni ruce, skrčil kolena, abych se do chaty dostal dvěma třemi skoky.

Před bitvou s démonem by mi to netrvalo ani sekundu.

„Číhá na tebe,“ varoval mě odněkud zleva Micumin hlas.

„Nedělej to,“ zašeptala chraplavě Hekaté.

Musel jsem, nemohl jsem připustit, aby kvůli mně zemřela.

Zvedl jsem se, než jsem se poprvé odrazil, srazil mě k zemi výstřel. Rameno jsem měl v jednom ohni, uniklo mi bolestné zařvání.

„Zabiju tě tak, jako ty mé bratry!“ řval Guči.

„Špatně ho vidím, má chameleoní oblek,“ ozvala se Micuma, i když tentokrát to byl spíš duch ze stroje.

Obvaz, určitě jsem měl někde po kapsách obvaz, obinadlo. Buď já, nebo ona. Tiskl jsem ji i sebe k zemi, dlaň držel na ranách a Rukou prohledával kapsy. Na něco takového nebyla nikdy moc dobrá.

Krve najednou vytékalo méně a zdála se studenější. A nebylo to proto, že by se rány zatahovaly.

„Proč? Proč?“ ptal jsem se znovu.

Konečně jsem měl obvaz. Zavrtěla hlavou. Má snaha byla zbytečná. Cítil jsem, jak srdce začíná vynechávat a s každým stahem delší a delší dobu fibriluje.

„Proto,“ vydechla, sáhla do vlastní kapsy a vytáhla obraz z vampíří knihy.

Držela ho v sevřené pěsti, mezi prsty jí protékaly rudé pramínky krve.

„Vidíš se tam? Vidíš?“ šeptala.

Jen jsem vrtěl hlavou. Co jsem jí měl říct? Že už dávno nejsem zachráncem lidstva, za kterého mě pokládá? Že mám v hlavě časovanou bombu, kvůli které mě nechal jít i válečný démon?

„Trefil jsi špatného člověka!“ zařval jsem místo vysvětlování.

„Nech mě ji zachránit a já se ti postavím třeba holýma rukama!“

Odpověděl mi výstřel. Šel tak blízko, že jsem slyšel charakteristické zabzučení kulky.

„Vidíš se tam?“ zopakovala.

Její zornice znehybněly a získaly skelný lesk.

„Vidím,“ souhlasil jsem.

„Proto,“ řekla téměř spokojeně. „Já tě tam také vidím. Bylo skvělé tě potkat… skvělé ukazovat cestu…“

Byla mrtvá.

„Čarodějky jako ona přece tak snadno neumírají, mají víc životů než kočky, sám jsem to viděl!“ nechtěl jsem se smířit se skutečností.

„Vyčerpala se, když tě léčila, málem při tom sama umřela,“

odpověděla neviditelná Micuma nebo duch.

Takovou odpověď jsem nepotřeboval slyšet.

Stiskl jsem zuby a opřel si čelo o její bok. Už chladla, vnímal jsem každou desetinu stupně, se kterou se vzdalovala světu živých, slyšel jsem umírat její mozek, registroval jsem její poslední myšlenku – ukazovat cestu. Ale já přece nikomu nikdy žádnou cestu neukazoval, já ne. Maximálně tak do pekel.

„Zabiju tě, Guči,“ řekl jsem nahlas.

„Těžko,“ odpověděl mi spokojený sebevědomý hlas. „Vím, kde ležíš, a přísahám, že se z té díry živý nedostaneš.“

„Mohu tady mít své lidi za dvě tři hodiny, už tuším, kde je,“

zašeptal duch ze stroje Micuminým hlasem.

Současně třeskl další výstřel. Chtěl ji dostat, parchant.

„Mlčte oba,“ okřikl jsem je.

„Guči, teď mě dobře poslouchej,“ řekl jsem klidně, až mě to udivilo.

Zuřil jsem. Oběma částmi svého já jsem toužil po jeho krvi, toužil jsem ho zabít. Bylo zbytečné tomu vzdorovat, spíš bych se zbláznil nebo zešílel, než bych nutkání zabít v sobě udusil.

„Ty se pleteš. Za pár hodin bude tma. Možná máš přístroj pro noční vidění, možná ne. Vsadím na to druhé. Navíc nejsem tak docela člověk a mám překvapivě nízkou tělesnou teplotu. Pro někoho, kdo se neživí zabíjením po nocích, je docela těžké mě objevit. A až se setmí, vyplazím se z tohohle dolíku, vrátím se do chaty. Na skobě tam visí stará pila na železo. Nemusím ti říkat, jak je rezavá a tupá. A touhle pilou ti vyřežu játra z těla a sním je před tvýma vlastníma očima.“

Tráva zašustila. Vystrašil jsem ho. První bod plánu se povedl.

Čekal jsem a poslouchal, při jeho namátkových výstřelech jsem jen víc přitiskl hlavu k zemi. Ztráta krve z rány v rameni mě v mém zuboženém stavu ještě víc oslabila. Bylo mi to jedno.

Všechno mi bylo jedno.

Setmělo se, urodila se vlhká a temná noc, jak bylo v místním kraji obvyklé. Cítil jsem, jak se mi mraky otírají o lopatky a ke Gučiho smůle začalo ještě poprchávat. Posunul jsem se co nejopatrněji o metr stranou, a pak jsem se zvedl. Začal střílet, až když jsem byl na půl cesty ke srubu.

Dřív to bylo místo odpočinku, místo, kde mi mí společníci pomáhali vylízat se z ran. A jeden z nich byl snad i můj přítel.

Určitě byla můj přítel, ale teď už naneštěstí mrtvá. Přišel jsem o ni, svět o ni přišel.

„Už jsem tady, Guči,“ houkl jsem do tmy, „a tu pilu držím v ruce.“

Pistole třikrát štěkla. Noc ji obrala o sílu, už to nebyla ta zbraň, která před několika hodinami zabila Hekaté.

„Už si pro tebe jdu,“ přidal jsem další varování a počkal, až se zbrklá dávka zakousne do starých trámů.

Pak už šlo všechno jednoduše. Tedy až na tu závěrečnou část s pilou. Hekaté by to určitě neschvalovala, ale mrtvá nemohla protestovat. Guči sice nebyl takový válečný tank jako jeho bratři, jenomže ke své smůle toho měl v sobě zadrátováno dost na to, aby vydržel až do konce.

Do chaty jsem se vrátil až ráno. Micuma čekala uvnitř a nevypadala, že by měla chuť jít se napást. Svítalo, ale necítil jsem se unavený, ne víc, než když jsem po setmění odcházel.

Posadil jsem se, zapálil oheň, nalil do kotlíku vodu a přihodil do ní hrst kávy. Hrneček válející se na podlaze opodál jsem také naplnil, postavil na trojnožku nad plameny a přikryl pokličkou.

„Předpokládám, že i když nemůžeš mluvit, slyšíš mě,“ řekl jsem.

„Mohu mluvit,“ ozval se duch z Micuminy tlamy.

„Nech mého koně na pokoji,“ řekl jsem vztekleji, než jsem zamýšlel.

Pořád jsem to ještě nebyl já a otázkou zůstávalo, zda ještě někdy budu. Kdo to vlastně k čertu je – ten já?

„Nejsi ve své kůži,“ řekla Micuma.

„Ne. Vadí mi, že někdo kvůli mně umřel, myslím dobrovolně.

Nikoho jsem se o to neprosil, nestál jsem a nestojím o to!“

Uvědomil jsem si, že křičím.

„Ona měla žít, ne já.“

Poklička poprvé klapla.

Umřela, obětovala se, protože mě považovala za člověka, za zachránce lidí, jímž jsem byl v čase, na který jsem si nepamatoval.

A já jí neřekl, jak moc se mýlí. Udělal jsem už spoustu hloupostí, tentokrát jsem však byl rád, nekonečně rád, že jsem udržel jazyk za zuby.

„Chtěl jsi se mnou mluvit, předpokládám,“ ozval se plechově znějící hlas ducha ze stroje a o chvíli později se k němu přidalo střídmé bublání vařící vody.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Chtěl jsi pomoct v boji s tvorem, bohem z údolí.“

„A ty jsi odmítl.“

Přikývl jsem a neřekl nic.

Opět se rozpršelo. Jaká změna. Oproti posledním dnům však utichl vítr, otevřenými dveřmi jsem viděl dlouhé a silné provazy deště bičující zemi a měnící ji v mazlavé bláto. Dole, v údolí Lomné, se horská bystřina rozvodní, ponese s sebou kameny i balvany, a když bude pršet dost dlouho, smete všechno, co se jí postaví do cesty. Uvědomil jsem si, že tělo Hekaté stále ještě leží na místě, kde zemřela. Zvedl jsem se, vyšel do deště a přinesl ji dovnitř.

Déšť ji omyl, krev zmizela a Hekaté vypadala tak nějak čistě.

Dalo by se říct křišťálově čistě, jako by z ní voda smyla i starou únavu, dávné chyby, omyly a zapomenuté páchnoucí kompromisy.

Položil jsem ji na houni vedle ohně.

„Odmítl jsem, ale teď říkám ano,“ vrátil jsem se k hovoru.

„Proč?“ chtěl vědět duch.

„Stalo se to osobní záležitostí. Ten bůh a lidé, kteří ho vzývají, mají jistým způsobem tohle všechno na svědomí.“

„A ty se jim chceš pomstít?“

Zauvažoval jsem nad tím. Pomstít jsem se chtěl pouze Gučimu.

Ostatní bratři Heldonové padli v boji a vůči démonovi jsem žádnou zášť necítil. Pomsta je dvojsečná věc.

„Ne,“ řekl jsem nahlas. „Já chci jen nápravu, aby se to neopakovalo.“

„Dolij vodu.“

Poslechl jsem a přitom jsem si všiml pohledu, kterým mě Micuma pozoruje. Na koně to byl dost chytrý, možná i moudrý a současně hloubavý pohled.

„V údolí je bůh. Nebo přesněji, někde v okolní nížině sídlí bůh.

Vím to s pravděpodobností hraničící s jistotou.“

Duch ze stroje se odmlčel, dokud se čerstvě dolitá voda opět neohřála k bodu varu.

„Potřebuji jen zjistit, co je zač, a dokážu se s ním vypořádat.

Předpokládám, doufám. Nebo nějak eliminovat jeho hlavní výhody.“

Přikývl jsem. To dávalo smysl.

„Znám pár bohů, ale těžko ti řeknu, který z nich se ukrývá právě tady,“ připustil jsem limit svých schopností.

„Potřebuji jen informace, potřebuji, aby ses vrátil do Jablůňkova, případně až do Třince, a měl oči otevřené. Už léta o bozích shromažduji všechna možná data. Je to zvláštní, ale jen málokdo si uvědomuje, jak moc ovlivňují svět a jak moc se odlišují od démonů, duchů, jiných bytostí otevřených sfér i nás, umělých inteligencí.“

Možná se mi to zdálo, ale duch ze stroje teď mluvil naléhavě.

Možná se také bál, nebo mu na tomto světě záleželo víc než lidem, kteří v něm žili. Případně obojí. A nebo jsem byl úplně vedle a jeho pohnutky byly naprosto jiné. Tvor omezený jedním tělem mohl jen těžko porozumět skutečné U. I.

„Dobrá. Já ti poskytnu tolik informací, kolik budeš potřebovat, abys poznal svého nepřítele. Ty mi pak umožníš vstup do své databáze, ke všemu, co se týká Bitvy o Sevastopol a člověka jménem C. R., tedy Raymonda Curtise,“ upřesnil jsem naši dohodu.

Po dobu, za niž vyvřel na špatně udržovaném ohništi jeden litr vody, jsme domlouvali podrobnosti. Pak už nebylo o čem hovořit.

„Jdu ven,“ oznámil jsem Micumě.

„Prší,“ upozornila mě lakonicky, jako bychom celou dobu nemuseli překřikovat hukot vody, padající z mraků jen pár metrů nad našimi hlavami.

„Já vím, ale budu chystat pohřební hranici.“

Vyvrácených a polámaných stromů bylo v okolí dost a Micuma mi ochotně pomohla. Sotva jsme skončili s prací, obloha se jako by zázrakem vyčistila a nad námi se rozzářila majestátní klenba toho největšího pohřebního chrámu světa. Položil jsem Hekaté na hranici a ještě chvíli ji pozoroval. Už byla povznesena nad malichernosti, jako je tlukot srdce, vášeň, nenávist, zvědavost a další průvodci života. Nebo ne?

Posypal jsem hranici střelným prachem z jednoho ze zbývajících granátů a odstoupil. Ve světle měsíce se zaleskly četné náramky, medailónky a další přívěšky, ukrývající kouzla, štěstí, sílu. Každý normální tvor by si je od ní vzal. Škrtl jsem zapalovačem a hodil ho na hranici. Když umře někdo, kdo je vám blízký, je dobré přinést mu oběť, aby tam na druhé straně bytí věděl, že na něj někdo aspoň chvíli myslel. A mně ten zapalovač bude chybět každou chvíli, budu vzpomínat často.

Oheň vzplál, chvíli syčel, pak se narůstající žár vypořádal s vlhkostí dřeva a plameny se rozhučely.

„A co teď?“ zeptala se Micuma, když se v oranžové výhni ztratily poslední obrysy lidského těla.

„Teď půjdeme spát, protože nás zítra čeká spousta práce,“

odpověděl jsem, otočil se a oslepen ohněm odklopýtal do srubu.

Sestup byl jako obvykle horší než výstup, ale nakonec jsme se s Micumou oba v pořádku dostali až na dno údolí Lomné.

Teprve tam jsem se vyšvihl do sedla a napůl v polospánku jsem se nechal nést směrem k průsmyku. Obrněný kolos bratří Heldonů jsme minuli uctivým obloukem. Přestože ho nedávno rozvodněná říčka téměř pohřbila štěrkem, kamením a dalšími naplaveninami, mohl být některý z jeho palebných systémů stále aktivní. Horalé si už najdou způsob, jak je vyřadit a pomoci si k menšímu bohatství.

Vesnici jsme projeli, aniž by mě někdo zastavil nebo oslovil.

Neměl jsem pocit, že bych jejich hlídkám nepozorovaně proklouzl.

Spíš na mně spočívalo stigma smrti, a takové bytosti se každý rozumný tvor vyhne. Smysly mi ještě stále nesloužily jako dřív, přesto jsem měl pocit, že okolo mě poskakují nepostihnutelní poslové smrti. Proč jsem je neviděl na hřebeni, když umírala Hekaté? Možná netušili, kdo dojde na konec své pouti, a nechtěli se ztrapňovat. Možná. Vnímal jsem je pouze matně a nedokázal jsem poznat, kterému z bohů patří. Bylo mi to jedno. Kde jsem já, tam se umírá, a kvůli mně osobně tady nebyli určitě. Tím jsem si byl naprosto jistý.

Na krku pod límcem jsem měl přilepený mikrofon, v uchu zastrčený ještě menší reproduktor. Vysílačka v jedné z kapes košile byla o poznání větší a těžší, ale Plecháč, jak jsem začal duchovi ze stroje přezdívat, tvrdil, že to stojí za to, protože zdroj vydrží nejméně měsíc. Vysílačka navíc komunikovala až poté, kdy jsem jí k tomu dal pokyn, a celou zprávu dokázala v případě nutnosti zakódovat a zhustit do ultrakrátkého pulsu. Pokud však člověk potřeboval s někým diskutovat, byla její schopnost utajení k ničemu a riziko odhalení stoupalo.

Tříocí, nevěděl jsem, zda jeden nebo víc, se podle Plecháčových pokynů měli pohybovat podél úpatí kopců.

Neviditelní, v relativním bezpečí před lovci z roviny, ale na dosah signálu. Zastávali roli pohyblivých retranslačních stanic.

„Co všechno ve městě asi vědí?“ pronesl jsem nahlas.

To už jsme projížděli mezi pastvinami a jen kousek před námi se rozkládala hněď zoraných polí.

„Vědí, že nikdo z vás démona nezabil. To dokáží kněží vycítit,“

odpověděla Micuma po chvíli přemýšlení.

„Bratr Saxon,“ souhlasil jsem. „Ten se nenechá v ničem, co se týče démonů, ošálit.“

„Takže nebudeš moct vyinkasovat odměnu,“ připomněla mi.

„Ale ani vracet zálohu.“

„Co přesně tě zajímá? Jaký druh informací?“ řekl jsem polohlasem, tentokrát však byla otázka určena Plecháči.

Jeho hlas zněl v mém uchu bez primitivního generátoru zvučně a překvapivě mladistvě.

„Všechno. Cokoliv neobvyklého, co tě zaujme, co ti bude připadat podivné, v nesouladu s běžným životem lidí.“

„Doufám, že nás nebudou odposlouchávat,“ poznamenal jsem.

„Málo pravděpodobné, staří bohové nemají rádi techniku.“

Jak málo je to pravděpodobné, jsem se raději nezeptal. Už jsem Plecháče začínal znát. Pokud bylo něco opravdu pozitivní, neopomněl nikdy přispěchat s přesným matematickým vyjádřením.

Pokud se však záležitost nejevila až tak příznivě, nebo dokonce naopak, dokázal být obdivuhodně nejasný, vágně formulující a mnohoznačný.

Ještě stále mezi poli, ale už na dohled města jsem se opět střetl s patrolou. Tentokrát jezdeckou. Nedokázal jsem odhadnout, zda jsou z Jablůňkova, nebo se jedná o výpomoc z Třince. Byli jen dva a chovali se zdvořile. Zbraně – dlouhé pušky – nechali v sedlových pouzdrech, i když poboční pistole v pouzdrech měli bez pojistných řemenů v pohotovosti.

„Jedu do Jablůňkova. Pracuji pro otce Strazynského,“ vysvětlil jsem rovnou.

Po několika hodinách v sedle jsem se cítil zralý na postel a neměl jsem náladu na žádné zbytečné pošťuchování.

„Otec Strazynski, zdá se, zaměstnává podivné… lidi,“ opáčil jeden z nich.

Měl licousy s navoskovanými konečky, frajersky zvednutými vzhůru.

A pak že s pravdou nejdál dojdeš.

„Také bych řekl. Poslední dobou to tady nějak upadá,“

odpověděl jsem dřív, než stačil víc zatlačit na pilu.

Micuma si vyčítavě odfrkla, ale já to udělal kvůli zdraví pana Licouse. Nebyl jsem ochoten snášet ani o trochu kousavější chování. Vlastní kůň mě bude kritizovat, tss. Narovnal jsem se v sedle a snažil se dát svému výrazu víc energie. Rozhodl jsem se to zahrát podle vlastních pravidel a položil pravačku na stehno. Tam už čekala. Druhý muž, dokonale oholený a s tak světlým obočím, až se zdálo, že žádné nemá, se ke svému společníkovi naklonil a něco mu polohlasem šeptl. Před válkou na hřebeni bych slyšel co, teď ne.

„To je v pořádku, otec Strazynski a jeho společníci už vás čekají,“ pronesl Licous trochu nervózním hlasem.

Micuma se rozjela bez pobídnutí.

„Všiml si, že na ně míříš Margaret,“ snažila se zmírnit můj dobrý pocit z úspěšného diplomatického vyjednávání.

„Pravda,“ přikývl jsem. „Skoro bych řekl škoda.“

„Dohodli jsme se, že budeš sbírat informace, a ne že vystřílíš půlku města!“ upozornil mě Plecháč.

Zamyslel jsem se. Ale taky v dohodě nebylo nic o tom, že půlku města vystřílet nemůžu. To však bylo jen holedbání, neměl jsem náladu na žádné hrátky s rychlým olovem. Víc a víc jsem se potřeboval vyspat a něco sníst.

„Co Strazynski a ostatní kněží? Myslíš, že pracují pro tvého nepřítele?“ zeptal jsem se místo hádání.

„Někdo z nich by mohl. Stačil by jeden. Nebo to mohou být všichni. Taky je možné, že trpí dokonalou schizofrenií. Ve dne jsou to kněží, starající se o své ovečky, v noci služebníci neznámého boha. Je spousta dalších možností. Dokážu je vymýšlet rychleji, než ty vnímat.“

„To je vždycky problém s Ú-íčkami. Málokdy řeknou něco, co je doopravdy užitečné.“

Micuma naschvál klopýtla a já jí pevněji stiskl boky. Pomohlo to, krátká pauza stačila, aby hádka skončila dříve, než začala.

„Je mi líto,“ řekl Plecháč. „Cesty bohů jsou nevyzpytatelné. A těch nejstarších přímo nepochopitelné.“

Projel jsem mezi dvěma domy, stojícími proti sobě dostatečně blízko na to, aby se dalo říct, že tvoří první ulici Jablůňkova.

Podkovy ze speciálně odlehčené a současně extrémně otěruvzdorné slitiny zaklapaly na dlažbě, za oknem vlevo se pohnula záclona. Zpředu se ozývalo nepravidelné bušení sekery.

Nepravidelné; rána občas zazněla jinak, neznámému to příliš nešlo. Minul jsem zahradu dalšího domu a spatřil ho u hromady dřeva před polorozbořenou stavbou, která mu podle provizorních oprav zřejmě sloužila za stálý domov. Rozpřáhl se, sekl a odštípl z polena nepatrnou třísku. Se zaklením sekeru zahodil na zem a kolébavým krokem se vydal ke stromu, kde se zavěšená na větvi houpala opletená láhev. Když pil, sledoval mě lesklýma, lhostejnýma očima. Zamyšleně jsem se podíval na sekeru. Klín byl poteflonovaný, topor z téměř nezničitelného plastu, v oranžové černi vyvedeno jméno výrobce – Fiskar. Ta sekera byl drahý kousek a každý chlap v zemi uprostřed lesů by si ho náležitě považoval. A taky určitě nebyla laciná. Za co si ji asi pořídil opilecký budižkničemu?

„Hezká věcička,“ ukázal jsem na sekeru v trávě. „U koho se tady dá koupit? Hodila by se mi.“

Místo odpovědi si odplivl a zavěsil láhev zpět na strom. Pak se ke mně otočil zády a mnohem kolébavějším krokem než na počátku zmizel ve své barabizně. Micuma zastavila, jako by byla zvědavá na pokračování. Nemuseli jsme čekat dlouho. Chlap se vynořil, v ruce automat. Opět kvalitní moderní výrobek, který bych u něj, a vlastně ani v tomhle městečku uprostřed hor, nečekal.

„Vypadni,“ zachrčel.

Skoro jsem měl pocit, že si uvnitř stačil ještě přihnout. Pokud střílel tak dobře a rychle jako pil, bylo lepší ho poslechnout.

„Díky za radu,“ odpověděl jsem, podkovy zazvonily o dlažbu.

Ulicí jsme se dostali až na hlavní jablůňkovskou třídu. Parta mužů opět opravovala asfalt cesty. Tentokrát se rozhodli jít na to z gruntu a snažili se obrovský otisk nohy pekelného tvora vyřezat.

Používali k tomu velký, naftou poháněný stroj osazený rozměrným diamantovým kotoučem. Vypadalo to, že karavana obchodníků, která Jablůňkovem před pár dny projížděla, tady nakonec nějaké zboží prodala. A buď velice levně, nebo byli místní bohatší, než se zdálo.

Hotel stál tam, kde jsem ho zanechal. Ubytoval jsem Micumu a posadil se ke stolu v restauraci.

„Pán si bude přát?“ Borisův hlas byl stejný jako naposledy, zdvořilý, nezúčastěný, nic nenaznačovalo, že už mě někdy viděl.

„Něco k jídlu, vydatného. Otec Strazynski je ještě ve městě?“

„Řekl bych, že ano, pane.“

Vlci většinou čekají za humny. Strazynski se Saxonem se objevili dřív, než jsem dojedl polévku. Ukázal jsem jim na prázdné židle a spolkl pár posledních soust. Když si sedali, zahlédl jsem, že Strazynski má kolem krku jantarový náhrdelník. Nosil ho schovaný pod kolárkem a vlastně to mohl být i růženec. Na růžence a podobné věci reagovali lidé občas agresivně.

„Myslím, že nám máte co říct,“ začal Strazynski.

Vypadal unaveně, téměř vyčerpaně.

„Démona jsme nezničili,“ připustil jsem.

„To bych poznal,“ prohlásil Saxon.

„Nepochybuji o tom,“ souhlasil jsem. „Takže, otče, bohužel nemám nárok na vaši štědrou odměnu.“

Strazynski přikývl. „A ostatní?“

„Všichni jsou mrtvi,“ pokrčil jsem rameny. „Tak to s démony chodí.“

Saxon se při slově démon víc probral a věnoval mi pohled méně nepřítomný než obvykle. Moucha, které toho v druhé polovině podzimu ze života už mnoho nezbývalo, zabzučela a líně popolezla po desce stolu. Už ani nebyla schopna lítat. Trochu mi tím připomněla mě samotného.

„Zbyl vás jen kousek,“ prohlásil Saxon s určitostí.

Jeho slova mě zasáhla s nečekanou bolestí. Připomněla mi Hekaté, která mi jinými slovy řekla totéž.

„Ano,“ připustil jsem, „utkal jsem se s démonem. Musím se teď dát dohromady.“

„Toho jsme se báli,“ přikývl Strazynski. „Démon se teď může obrátit proti nám.“

„Pochybuji,“ odpověděl jsem a přitáhl si k sobě tác s dalším chodem svého menu, který na stůl právě postavil Boris. „Ten souboj byl plichta, nebude mít chuť vyskytovat se v mé blízkosti. I on si potřebuje vylízat rány.“

Lhal jsem, ale věděl jsem, že bojový démon nebude mít na Jablůňkově žádný zájem. Městečko pro něj představovalo nudnou veš, kterou by zamáčkl jedním prstem. A to ho nebavilo.

„Doufejme, že máte pravdu,“ řekl Strazynski nepřesvědčeně.

„Přesto se musíme připravit na případný útok.“

„Jak?“ chtěl jsem vědět.

„Začneme opevňovat město.“

„Aha,“ přikývl jsem.

Nemělo smysl mu říkat, že jediné, co by možná pomohlo, by byla linie semiinteligentních palebných věží čtvrté generace nebo oddíl čarodějů specialistů.

„Zůstanu tu pár dní, odpočinu si a zase pojedu,“ změnil jsem téma. „Věci vždy nedopadnou, jak si člověk přeje.“

„Co se týče mě a tady bratra Saxona, jste samozřejmě vítán. Ale nespoléhejte příliš na pohostinnost obyčejných lidí. Už se rozkřiklo, že se v okolí potuluje démon. Lidé vám budou mít za zlé, že jste ho popudili proti městu.“

„Hra,“ zabručel jsem.

Zatím byla pohostinnost v pořádku, vepřová kýta, kterou jsem dostal, chutnala dobře.

„A co poručík Janota? Kde ho najdu?“

„Právě Janota zasel první semínka neklidu. Vrátil se z hor s tím, že démon unikl, sbalil si věci a odjel. Několik lidí ho následovalo.

Pokud se panika rozšíří, městečko se vylidní a všechna práce,“

mávl rukou, jako by chtěl obsáhnou veškerou okolní obdělanou půdu, „přijde vniveč.“

„Janota, nikdy jsem ho neměl rád,“ zahuhlal jsem s plnou pusou.

Pak se zvedli k odchodu.

Jen bratr Saxon se ještě na okamžik zastavil ve dveřích.

„Ten démon, jak byl doopravdy silný?“ zeptal se a oči se mu leskly zájmem.

„Kdyby chtěl, srovná se zemí tohle město a všechny hory, co jsou v dohledu,“ odpověděl jsem vážně.

Vnitřně spálený muž se zatvářil téměř šťastně a bez dalších otázek zmizel.

Ještě chvíli jsem seděl v restauraci a čekal, zda se odněkud nevynoří Gabréta. Předpokládal jsem, že si nenechá ujít příležitost, aby si se mnou popovídala. Nikde nikdo, jen z kuchyně se linuly zvuky škvařícího se tuku a naklepávaného masa. Možná pomáhala matce. V dohledu nikdo nebyl, zvedl jsem se, několika rychlými kroky prošel k lítacím dveřím vedoucím do kuchyně a nahlédl dovnitř.

Zády ke mně stál u sporáku obtloustlý chlap přepásaný zástěrou a chystal maso, podle množství nejméně pro oddíl vyhladovělých vojáků. Tiše jsem se vrátil zpět na místo. Právě včas. Objevil se úslužný Boris s otázkou, zda ještě něco nepotřebuji.

„Gabréta, ta malá holka,“ zeptal jsem se. „Kde ji mohu najít?“

Zatvářil se, jako by vzpomínky musel dolovat z hlubin paměti, pro niž byla éra dinosaurů nedávnou epizodou.

„Odešla. I s matkou. Ze strachu před démonem. Takových lidí je víc,“ odpověděl nakonec.

„Díky,“ řekl jsem a zvedl se od stolu. „Povečeřím později, teď si potřebuji odpočinout.“

„Jistě, pane.“

Na pokoji jsem se natáhl na postel a okamžitě usnul. Probudilo mě zuřivé pípání reproduktoru. Plecháč byl zvědavý.

„Nemám žádné zvláštní zprávy,“ řekl jsem otráveně. „A pokud se takhle budeme vybavovat často, mohou nás zaměřit a budeš mít smůlu,“ snažil jsem se ho odbýt, ale nakonec jsem mu poslušně popsal svůj dosavadní pobyt v Jablůňkově.

„Opevnění? To je zajímavé,“ zkonstatoval.

„Proč?“ nechápal jsem.

„Protože bohové jsou svázáni se zvyky lidí, kteří je kdysi dávno vzývali. A pokud se vrátí a najdou si nové věřící, ovlivňují je tak, aby se aspoň částečně vrátili ke starým způsobům. Tenhle bůh mohl být kdysi bohem lidí žijících v opevněných sídlech.

Potřeboval bych vidět, jaký typ hradby se rozhodnou budovat.“

„A to ti pomůže?“ zapochyboval jsem.

„Ano. Už jsem omezil počet možných bohů na 11252,“

odpověděl Plecháč.

Nedokázal jsem rozeznat, zda spokojeně, nebo ne.

„A co když je to jen nápad Strazynského nebo toho šílence Saxona?“

„Pak je mé zúžení výběru špatné a…,“ umělá inteligence se odmlčela.

„A zemřeš,“ doplnil jsem.

„I tak by se to dalo vyjádřit,“ připustila.

Po smrákání jsem se vykradl z hotelu. Na recepci se tady nehrálo, já navíc svůj pokoj nezamkl a klíč jsem nechal zevnitř ve dveřích.

Večerní Jablůňkov nebyl tak mrtvým místem, jak bych očekával. Zdálo se mi, že na zahradách před domy rozeznávám pohyb, spadané listí ševelilo, i když panovalo bezvětří. Šel jsem středem ulice, po noční obloze se honily mraky, tma střídavě houstla a zase šedivěla v závislosti na měnícím se světle měsíce.

Oko se občas probralo a dopřálo mi v nočním spektru pohled na okolkující obyvatele. Možná jsem měl ale zůstat v pokoji, protože jsem stále cítil tu obrovskou, téměř smrtelnou únavu toho druhého, skrytého v hlubinách vědomí. A vlastně i svou.

Ve chvíli, kdy jsem míjel odbočku směřující někam do polí, se noc prosvětlila, současně Oko konečně pořádně zaostřilo. V

povrchu nedlážděné cesty, rozmáčené nedávnými dešti, jsem rozeznal zřetelný otisk terénních pneumatik. Mezi dvojitou čárou předních a zadních kol se vlnily stopy okovaných kopyt. Chvíli jsem tápal, ale pak jsem si vzpomněl a vybavil si i robustně vyhlížející podkovy z lehkého kovu. Obchodníci z nějakého důvodu odjeli z Jablůňkova právě tudy. Proč? Nejraději bych se vydal po stopách, ale měl jsem pocit, že v okolí je až příliš mnoho zvědavých oči. Otočil jsem se zpátky k hlavní třídě, pak však měsíc neočekávaně zakryl hustý mrak. Zmizely otisky i cesta; zůstala jen temnota bez horizontu oddělujícího nebe od země.

Obrátil jsem se zády k centru města a rychle vyrazil poslepu dlouhými kroky, levou ruku před sebou pro případ, že bych ztratil směr a do něčeho narazil. Oko jako na potvoru stávkovalo.

Napočítal jsem do stovky, než se mrak posunul a opět odkryl měsíc. To už jsem však byl dostatečně daleko. Pro případné pronásledovatele nebo pozorovatele jsem se ztratil, vypařil jako duch – pokud tedy neměli noktovizor nebo velmi slušné infra.

Cesta vedla dál, vlnila se mezi poli, zužovala a postupně se stávala hůř a hůř sjízdnou. Po půlhodině chůze jsem byl přesvědčen, že nevede nikam. Po další čtvrthodině krkolomného klopýtání jsem si tím byl jistý. Končila u staré stodoly, obklopené loukami, a o kousek dál na východ lesem. Vzpomněl jsem si na Hekaté a svůj zapalovač. Hodil by se, ale ona ho tam na druhé straně potřebovala určitě víc než já. Po chvíli tápání jsem našel závoru, otevřel vrata a vstoupil.

Zůstal jsem stát v temném prostoru naplněném přísliby toho nejhoršího. V kapse jsem nahmátl zápalku a rozškrtl ji o palec.

Mihotavý plamen zahrál plichtu s temnotou a na okamžik z nicoty vyprostil zaparkované vozy obchodníků. Stály jeden vedle druhého, na pohled čisté a jako nové. Přesto jsem ve vzduchu cítil krev, dohořívající oheň její chuť zvýraznil, okořenil. Zdálo se, že někdo z Jablůňkova se rozhodl, že za kvalitní zboží je nejlépe platit olovem. Jenomže obchodníci vypadali zkušeně a mazaně. A vzhledem k tomu, že jejich vozy zůstaly tady, to znamenalo, že ten někdo byl ještě zkušenější a mazanější.

Nejraději bych se ve stodole porozhlédl podrobněji, ale objednal jsem si večeři, navíc jsem nechtěl, aby se někdo zajímal o to, kde se tak dlouho zdržuji. Půlnoc byla pro průzkum vhodnější.

Zpáteční cestu jsem už znal, a proto jsem mohl jít mnohem rychleji a ještě přitom informovat Plecháče o nových objevech.

„Jestli obchodníky někdo povraždil, aby získal jejich zboží, proč si nevzal i vozy?“ přemýšlel jsem nahlas. „Mohl na nich kořist rovnou odvézt.“

„Protože vozy jsou snáze identifikovatelné a neustále všem na očích. Nesou stopy každodenního užívání, které je poznačí stejně jako rýhování hlavně vystřelenou kulku,“ odpověděl jsem si sám.

„Proč je však ten někdo nespálil? Nebo nerozebral na součástky? A místo toho nechal stát ve stodole, kde je mohl kdokoliv pátrající po osudu karavany objevit?“ Pak člověk opravdu nemusel být génius, aby si spojil jedna a jedna.

„Nějaké věci pocházející z nákladu jsi viděl přímo ve městě,“

nadhodil Plecháč. „Třeba je nikam nevozili a uskladnili rovnou tam.“

„Ve městě mohli zloději prodat jen pár kousků. Jinak by to bylo podezřelé,“ nesouhlasil jsem.

„Je tu ještě jedno možné vysvětlení,“ nadhodil Plecháč.

Přezdívka, kterou jsem mu dal, se k němu nehodila, protože jeho hlasu z reproduktoru se nedalo nic vytknout.

„Rychle,“ pobídl jsem ho. „Za chvíli jsem mezi domy, nechci, aby někdo viděl, že se bavím sám se sebou.“

„Myslím, že to je poslední věc, která by je u tebe překvapila,“

podotkla Micuma.

„Smysl pro humor u koně?“ nechtěl jsem věřit.

„Učím se,“ opáčila.

„Pro některé rané zemědělské kultury byly vozy posvátné,“

vrátil se Plecháč k věci. „Proto by se jejich bohovi nelíbilo, aby je ničili. Navíc vozy představují velkou kořist.“

„Pokud vezmeš v úvahu tuhle informaci, kolik nám zbývá možných kandidátů?“ chtěl jsem vědět.

„Si od té procházky slibuješ až moc,“ zaskřípala zuby Micuma.

„Tři sta šedesát dva.“

„Nic moc, pořád je lepší zahrát si ruskou ruletu. A teď už ticho,“ okřikl jsem je oba.

Do hotelu jsem přišel dost brzo na to, abych nevzbudil zbytečnou pozornost. Kromě mě v restauraci stolovala šestice mužů. Vypadali jako z jednoho vrhu, podle všeho přijeli pozdě večer a hned zítra se chystali pokračovat v cestě.

Opět jsem dostal na jídelním lístku neavizovanou polévku a jako hlavní vchod podle Borisových slov delikátní srnčí. Díval jsem se na lákavou a víc než štědrou porci a hlad mě najednou přešel. Bylo to mou únavou. Věděl jsem však, že ta za chvíli pomine a já budu trpět přímo zvířecí chutí k jídlu.

„Dejte mi to na tác, sním si to nahoře,“ požádal jsem Borise.

Věnoval mi překvapený pohled.

„Donesu vám to, pane.“

Vyšel jsem po schodech a kráčel úzkou chodbou ke svému pokoji, když se mi zatmělo před očima a musel jsem se opřít o stěnu.

Pupeční šňůra omotávaná okolo krku novorozence, šustění plastikového pytle, pláč. Ne pláč, ale křik mnohem staršího dítěte.

Dívčí křik dušený roubíkem, šustění pytle, tentokrát ne malého plastikového, ale mnohem většího, hrubého jutového. Další křik, nářek dospělé ženy. Přerývané dýchání, ocel v mužské pěsti.

Jedna, druhá rána do břicha, krev, záplava kluzkých střev, sten, zachroptění a smrt. Smrt.

Zjistil jsem, že sedím na zemi zády opřený o dveře. Byly to dveře, za kterými bydlela Gabréta s matkou. Skolil mě telepatický kontakt smíchaný s mou osobní noční můrou. Někde okolo vyčkávalo Bardó, duch zavražděného člověka, který se po smrti odmítl rozptýlit a stále se vznášel v prostoru, nebo ukrytý v nějakém předmětu. Nikdo nemohl předem odhadnout, z jakého důvodu Bardó přetrvává, o co usiluje. Ale já měl pocit, že to vím.

Zatlačil jsem na dveře, bylo zamčeno. Vyrážet se mi je nechtělo, ale dostal jsem nápad. Zkusil jsem klíč od vlastního pokoje a na druhý pokus se západky jednoduchého zámku poddaly.

Pokoj Gabréty a její matky byl větší než můj; zútulněný ubrusy, háčkovanými dečkami a více nebo méně oškubanými plyšáky.

Neviděl jsem nic, co by svědčilo pro mou nedávnou paměťovou halucinaci. Pak jsem si uvědomil, že koberec pod stolem je příliš nový a barevně se do místnosti nehodí. Popotáhl jsem ho stranou a spatřil temnou skvrnu. Současně, jako bych na okamžik získal průhled do jiného světa, mě oslepilo malé slunce schované pod postelí, sloužící matce i dceři. Zářilo, oslepovalo silou, která děsila i mě samotného. Uvědomoval jsem si, že mi má Boris každou chvíli donést jídlo. Přesto jsem klesl na kolena a několik dlouhých minut se snažil ze škvíry v parketách vytáhnout malé slunce –zatoulaný prsten zářící emocemi generací žen.

Vložil jsem ho do kapsy, vyšel na chodbu a zabouchl za sebou dveře. Ve chvíli, kdy jsem vstupoval do vlastního pokoje, jsem uslyšel na schodech kroky.

Prsten v mé kapse žhnul jako maják, měl jsem pocit, že ho musí vidět každý na vzdálenost desítek kilometrů.

Zaznělo zaklepání, Boris vstoupil, položil tác s jídlem a lahví vína na stůl.

„Vypadáte unaveně, pane, mohu pro vás ještě něco udělat?“

Oči měl vidící a nevidící současně, dokonalý číšník ze starých časů.

„Ne, díky. Jsem unavený, potřebuji se vyspat.“

„To většinou pomůže, pane. Dobrou noc.“

Osaměl jsem. Hlava mě brněla a cítil jsem se celkově mizerně.

Téměř tak špatně jako po souboji s démonem. Položil jsem se na postel a okamžitě se mi udělalo lépe. Co se stalo s Gabrétou? S její matkou? Bylo to důležité pro mou záležitost? Zřejmě ne, pravděpodobně to byla sexuálně motivovaná vražda. Prsten v kapse mě postupně tížil méně. Potřeboval jsem se vyspat, odpočinout si, přesně jak jsem řekl Borisovi.

Pochybnosti ve mně zahlodaly jako hladová krysa. Nemívám ve zvyku, aby mě pochybnosti tížily méně. Vyskočil jsem z postele, okamžitě mě začala brnět hlava a zmizení Gabréty s matkou se mi zdálo opět stejně znepokojující jako na počátku, prsten začal nabývat na rozměrech a jeho záře se propalovala do mého rozbolavělého mozku. To nebylo jen tak.

Podíval jsem se pod polštář, do polštáře, do pokrývky. Nic zvláštního jsem neobjevil. Až pod matrací – fajánsovou destičku se symbolem spirály položenou v místě, kde má člověk obvykle hlavu. Převrátil jsem postel a zjistil, že na její nohy někdo barvou jen o poznání světlejší než tmavě lakovaný povrch nakreslil plná dřevěná kola, na každou jednu. Tím ji proměnil ve vůz. Kam mě asi měl odvézt?

Umělá inteligence možná měla pravdu. Potřeboval jsem si s Plecháčem promluvit, ale z hotelu se mi navazovat spojení nechtělo. Přišel čas na noční procházku a na další průzkum.

Nabil jsem Margaret a zkontroloval, zda je nábojový válec Zabijáka plný. Greysona jsem nechal v pokoji. Chtěl jsem se jen porozhlédnout, navíc byl na mě v mém zuboženém stavu příliš těžký.

Chvíli jsem váhal, zda mám hotel opustit oknem nebo obyčejně dveřmi. Představa další fyzické námahy hraničila s utrpením, navíc už bylo pozdě a zdálo se, že v přízemí panuje klid.

Zapomněl jsem na Bardó. Stále na mě u Gabrétina pokoje čekalo. Tentokrát se nenapojilo na mou noční můru, ale snažilo se mi ukázat cestu. Spíš pěšinu začínající u staré lípy stojící nedaleko zarostlé studny. Ze svých předchozích procházek po Jablůňkovu jsem zhruba věděl, kde to je. Tím směrem ležel i Janotův dům.

Mohl jsem současně zjistit, jak to bylo s jeho údajným rychlým odchodem. Nesedělo mi to k němu.

Zatímco jsem kráčel po hlavní třídě a vyhýbal se opravovaným úsekům, jejichž povrchu jsem ve tmě noci nevěřil ani za mák, snažil jsem se spojit s Plecháčem. Jako vždy, ve chvíli, kdy člověk potřeboval, aby technika fungovala, jak má, se děl pravý opak.

Navíc jsem měl pocit, že mám kus za sebou nezvaného průvodce.

„Slyšíš mě?“

Odpovědělo mi nejasné zachrčení. Po třetím zopakování otázky jsem usoudil, že v poruchami poničeném signálu dokážu rozlišit souhlas.

„Fajáns? Spirála? Zajetí dívky na hranici puberty?“ lovil jsem jednotlivá slova ujišťovacích otázek v rozhašeném signálu. Pak přišlo několik dalších zachrčení, která jsem nedokázal rozluštit.

„Končím, mám problémy,“ přerušil jsem komunikaci – někdo mě opravdu sledoval.

Oko se konečně alespoň trochu vzpamatovalo a zprostředkovalo mi napodobeninu toho, co jsem dříve označoval za noční vidění.

Na druhou stranu jsem byl rád, že je ochotna spolupracovat i část mého já uvázaná na řetězu. Prostě ta druhá část.

Janota bydlel v klasickém dřevěném srubu vybudovaném v druhé polovině prvního století po Krachu. Moderní technologie už sice nebyly k dispozici, ale lidé začínali věřit, že by se jim mohlo i ve světě, o který se dělili s démony, bohy, dévy a další verbeží sfér, dařit dobře. Někdo další pak později přidal masivní sloupy z dřevěných kmenů, do kterých bylo možno opakovaně vyrývat ochranné symboly proti těm či oněm nepřátelům. Odhadoval jsem, že až sám Janota začal budovat stíněnou terasu s krbem a udírnou.

Dům stál kousek za vesnicí těsně pod vrcholem pahorku mírně vystupujícího ze dna údolí. Dokázal jsem si představit, že muži, který měl rád samotu a volný prostor, byl dobrým domovem.

Někde za mnou, příliš daleko na to, aby tam Oko dohlédlo, se něco šustlo. Ostatní smysly mlčely, jako bych je ani neměl. Víc a víc jsem si uvědomoval, že souboj s démonem ze mě udělal polovičního mrzáka. Jenomže nemělo cenu si stěžovat. Teď jsem chtěl zjistit, jak to bylo s Janotovým náhlým odchodem, potom se případně podívám na zoubek svému nočnímu průvodci.

První nápovědu jsem dostal při průchodu nezavřenou brankou v desítky let neudržovaném chatrném plotě – pod podrážkou zaskřípal kov. Ten zvuk a pocit byl příliš charakteristický na to, abych ho nepoznal. Pěšina byla v délce mnoha metrů poseta náboji. Klekl jsem si a začal je zkoumat. Byly to tisíce a stovky nábojů všech možných druhů a ráží, pokrývající chodník v podobě matně se lesknoucího koberce. Opatrně jsem si mezi nimi razil cestu a potichu se blížil k domu. Zblízka jsem v olejem natřených trámech nacházel stopy po zásazích.

Zvláštní přístup k nachystání domu na delší nepřítomnost majitele.

Vevnitř jsem zjistil, že některé projektily prostřelily chalupu skrznaskrz. Útočníci museli používat i velkorážové odstřelovačky a těžké kulomety. Z interiéru nezbylo téměř nic, zkáza byla totální.

Nádobí, skříně, stoly, židle, vše napadrť smíchané v nerozlišitelné změti, ze které by měl radost i sám Bůh chaosu. Janotovu mrtvolu ani stopy krve jsem však nikde neobjevil. Vypadalo to, že poručík odcházel v ještě větším spěchu, než tvrdil otec Strazynski.

V úplném závěru pátrání, kdy jsem nechal oči jen tak bloudit po rumišti, jsem objevil jedinou zajímavou věc – papír hřebíkem přibitý na zdi jen pár centimetrů nad podlahou. Byl to vzkaz a začínal jednoznačně: C. R.

Dál text nešel přečíst, protože lístek utrpěl několik zásahů, které způsobily, že se atomy papíru a inkoustu dokonale promísily s atomy dřeva. S povzdechnutím jsem se narovnal.

Dej si pozor, varoval mě hlas vznášející se na okraji podvědomí, tam, kam dosáhnou mrtví.

Mohlo to být Bardó, možná i Hekaté nebo Janota, pokud ho zabili někde o kus dál.

Neuvažoval jsem. Vrhl jsem se k zemi, dřevo se rozprsklo, vzápětí houkl výstřel. Střelil po mně oknem – sklo nerozbil, protože tam žádné nebylo. A nemohl být daleko, došlo mi, když jsem si v duchu promítl profil okolního terénu. Nahmátl jsem nohu rozstřílené židle, povalující se přede mnou, a mrštil jí do přivřených dveří. Náraz zaduněl, s minimálním zpožděním třeskl výstřel, to už jsem ale běžel. Uvědomoval jsem si, že zoufale pomalu, bržděný únavou zrozenou z prázdnoty v dřeni mého já, ale současně jak nejrychleji jsem dokázal. Odrazil jsem se, proskočil oknem a dopadl tvrdě na břicho.

Další výstřel, kulku jsem neslyšel. Riskoval jsem tři kroky v hlubokém předklonu, pak jsem se vrhl stranou do kotoulu. Prásk.

Tentokrát mi kulka zazpívala. Tasil jsem Margaret a třikrát stiskl spoušť. Pokaždé jsem přitom pokryl jinou část terénu, přesně podle toho, kde se podle mého odhadu odstřelovač mohl nacházet.

Plýtvání náboji, ale nic jiného mě nenapadlo. Ohlušen vlastní střelbou jsem zůstal ležet na zemi a jediným pohybem vmáčkl do zásobníku další tři patrony. Pravděpodobně jsem minul, ale ten hajzl teď předpokládal, že s Margaret ho mohu ohrozit jen na velmi krátkou vzdálenost. Zabiják se už nemohl dočkat.

Čekal jsem na pohyb a nemohl se rozhodnout, zda tři náboje a prozrazení polohy nebyly přílišnou cenou za tak malou výhodu.

Půda byla měkká, jako vždy vlhká a voněla prstí. Jen do boku mě tlačil špičatý kámen. Doufal jsem, že to je kámen a ne zásah po kulce, který jsem přehlédl. Pak hladinu nočního ticha, posypanou příchutí střelného prachu, rozčeřilo sténání. Stále hlasitější skutečné sténání, při kterém z těla odtéká život. Takové se simulovat nedá. Ten hajzl umíral.

Opatrně jsem se plížil za zvukem s ukazovákem položeným na Zabijákově spoušti. Sice jsem ho trefil, ale mohlo jich být víc.

Našel jsem ho za řadou trnkových keřů. Margaret mu rozervala břicho a obličej proměnila ve vzpomínku na černé neštovice. Ne že by bylo nutné vzpomínat dlouho. Vedle něj ležela velkorážní odstřelovačka, opakovačka se zásobníkem na pět nábojů. Věděli, co jsem zač, už ano.

„Kdo tě poslal?“ zeptal jsem se.

„Skončíš v pekle,“ zasípěl.

„Takhle budeš umírat ještě dlouho,“ připomněl jsem mu.

„Řekni, kdo tě poslal, a pomůžu ti.“

Místo odpovědi se na mě pokusil plivnout.

Sáhl jsem do opasku a vytáhl ze schránky malou tabletku.

Rozdrtil jsem ji mezi prsty a poprášil mu rozervaný hrudník.

„Není to jed v pravém slova smyslu. Říká se tomu pozdržená smrt. Už tě není možné zachránit. Jsi natolik zraněný, že bez kouzel to nejde, a použití magie tě teď zabije. Rozumíš?“

Ve světle hvězd a v režimu pošramoceného nočního vidění Oka měly jeho zornice fialovou barvu.

Opět se na mě pokusil plivnout. Potlačil jsem chuť vytáhnout mu střeva z rány a nechat ho jeho osudu. Takhle bude umírat déle.

Jedno bylo jisté. Strazynského historka byla falešná a v domě Janotu nezabili. Možná později, i když i o tom jsem pochyboval.

Tenhle poručík byl všemi mastmi mazaný a zamlouval se mi čím dál víc. Právě proto mě mrzelo, že jsem si nemohl přečíst jeho vzkaz. Pokud za mnou muže poslal Strazynski, nevěřil mi a chtěl se mě zbavit. Ale proč? Zatím jsem neudělal nic, co by narušilo jeho představu, že odtud za pár dní zmizím.

Návštěva u Janoty toho víc zatemnila, než vyjasnila, soustředil jsem se tedy na druhý cíl vycházky – místo, které mi ukázalo Bardó. Od Janotova domu to nebylo dál než kilometr. Stačilo vrátit se uličkou ke studni a odbočit doprava pěšinou.

Tentokrát už jsem neměl pocit, že mě sledují. A kdyby –Margaret jsem držel v jedné a Zabijáka v druhé ruce. A oba byli při chuti. I já jsem byl při chuti. Ve své poloviční slepotě jsem smrti unikl ještě těsněji, než jsem byl zvyklý. To ve mně zanechalo nepříjemný pocit nejistoty a rád bych ho někomu vrátil.

„Slyšíš mě?“ ozval se Plecháč.

„Ano, i když jsem nezapnul vysílačku,“ potvrdil jsem.

Měl jsem dojem, že je proti dobrým mravům přijímat signál na vypnutý přístroj. Ale technika není, co bývala.

„Také mě to stálo spoustu úsilí a hardwarových jednotek, které jsem poslal do Jablůňkova. Naštěstí vane vítr správným směrem.“

„Co potřebuješ?“ přerušil jsem jeho chlubení a dál rázoval tmou.

Všechny umělé inteligence se rády chlubí.

Při chůzi jsem se snažil vnímat okolí, odlišit zvířata od případných lidí, vycítit nerovnosti terénu a nepolámat si nohy.

Každou chvíli jsem klopýtl, ale doufal jsem, že v tom podstatném se mi daří lépe.

„Musíš odejít, teď hned,“ oznámil mi Plecháč a jeho hlas poprvé nesl jednoznačnou emoci – strach.

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

Vpravo se něco šustlo. Pravačka mi vystřelila vzhůru, a přestože jsem nic neviděl, věděl jsem, že Zabiják teď míří velkému kanci rovnou mezi oči. Dával jsem se dohromady. Možná za to mohlo vzrušení z předchozí akce. Nebo něco jiného. Každopádně jsem tomu byl rád. Nepotřeboval jsem ale zabít prase, abych si to dokázal. Vrátil jsem vzpouzející se revolver zpět do pouzdra.

„Pokusil se tě zaklít, zlomit. Nedokážu odhadnout, jak moc byl úspěšný, ale obávám se, že teď hraješ za jeho stranu.“

„Kdo se mě pokusil začarovat? A za koho teď podle tebe kopu?“ procedil jsem skrz zuby, protože jsem si při dalším klopýtnutí málem ukousl jazyk.

Možná jsem nebyl až v takové pohodě, jak jsem si namlouval.

„Očaroval tě můj nepřítel a pro něj teď podle všeho pracuješ.“

„Právě jsem mu zabil chlapa. Nemám pocit, že bych mu přinášel užitek,“ odsekl jsem.

„Je to starý bůh,“ snažil se mě dál přesvědčit Plecháč a občas mu přeskočil hlas.

„Jeho cesty jsou nelogické, nám nepochopitelné, nepřirozené.“

Snažil se mě dál přesvědčovat, ale každou chvíli se víc a víc zakoktával. Umělá inteligence Plecháč nepředstíral. Kdyby ano, použil by nějaký svůj modul optimalizovaný pro jednání s lidmi. A tím pádem by samozřejmě neuspěl, protože já byl člověk jen zčásti. Z jak malé, to jsem se neodvažoval hádat.

„Je to starý bůh primitivních zemědělců, krutější, než si většina lidí dokáže přestavit. Používá síly, kterým už vůbec nerozumíme.

Například pro rušení, které nám zabraňovalo komunikovat, nebyl žádný fyzikální důvod,“ vrátil se od emocionality k faktům.

„Fyzice už dávno žádný rozumný člověk nevěří. Ne když se před použitím Ohmova zákona nepomodlí,“ utnul jsem ho.

„Svým jednáním pravděpodobně naplňuješ jeho vlastní plány!“

zkusil to Plecháč naposledy.

Možná měl pravdu, možná ne. Ale Margaret, Zabiják a Greyson byly příliš silné trumfy na to, abych je nevynesl, příliš nenápadné a silné na to, aby někdo opravdu dokázal ocenit jejich váhu. K nim patřil samozřejmě ještě Nůž. Jenomže ten byl protentokrát mimo hru. Hekaté mě varovala a měla naprostou pravdu. Sám jsem cítil, že stačí dotknout se ho, možná i jen vyjádřit úmysl použít ho, a jsem mrtvý. Ne, skutečnost byla ještě mnohem horší – bůh Nože, ať už to byl Ogun, nebo někdo jiný, by mě ovládl, posedl, splynul by se mnou, a tím by mě vymazal z tohoto i všech ostatních světů.

„Dostal jsi další informace. Na kolik parchantů jsi zúžil výběr?“

zeptal jsem se Plecháče.

„Neměl bys bohy nazývat parchanty,“ varoval mě.

„Seru ti na to,“ vzkypěl jsem vztekem, protože jsem cítil, že jsem blízko místa, které mi ukázalo Bardó, a prsten v mé kapse žhnul jako starý palivový článek, žhnul jako právě iniciovaná atomová bomba. Z takového materiálu se dělá dobrá munice.

Přímo vražedná.

„Kolik?“

„Dvacet pět. Všechno staří zapomenutí bohové, o kterých se toho moc neví. Nepochopitelní bohové, jejichž logice nerozumím.“

Bál se, Plecháč se zatraceně bál.

„Dobrá,“ začal jsem, ale náhle nás odřízla porucha.

Nebo rušení. Ale mně to bylo jedno.

V první chvíli jsem si neuvědomil, že jsem na místě. Obyčejný plácek ohraničený několika stromy, podle bílé kůry břízami nebo osikami. Pak jsem zaregistroval temnější oblast uprostřed, a úplně nakonec ucítil puch. Stoupal z útrob země, smrdutý puch smrti, té pečlivě naplánované, podle rituálů provedené, zavrženíhodné smrti. Ještě jsem dokázal rozeznat, kde všude nedávno posedávali poslíci toho největšího zkurvysyna ze všech Bohů smrti.

Okamžik jsem uvažoval, proč tolik odsudků, a přišel jsem na to – Hekaté. Hekaté by pro něj našla ještě víc nadávek. Hekaté by se tomuhle parchantovi byla ochotna postavit tváří v tvář a vyzvat ho na souboj. Její smrt nás spojila, ale nevadilo mi to. Zůstávala jen lítost nad nespravedlivou skutečností, že je mrtvá.

Puklina se otevírala, nečekaná stejně jako rána nožem do břicha. Na jejím okraji jsem našel ocelový žebřík usnadňující cestu do páchnoucí tmy. Margaret jsem uložil do pouzdra a příčku za příčkou sestupoval. Trvalo to dlouho a poznenáhlu jsem začal ve smradu tlejícího masa rozeznávat příchuť dýmu a zdola svit blikající záře ohňů. Nebo aspoň lamp.

Ze vzdálenosti deseti metrů nade dnem se mi naskytl pitoreskní obraz obětiště. Na vyvýšeném místě stál vůz. Celý byl jen ze dřeva, kola vyrobená primitivní technologií bez použití loukotí nebo jiných výdobytků kovářství. Bočnice vozu a jeho dno pokrývala fajánsová výzdoba kombinovaná s jantarovými závěsy.

Okolo vozu stály obrovské nádoby z pálené hlíny, umístěné nad ještě nedávno planoucími ohništi. Oko mi prozradilo, že popel těsně pod povrchem je ještě horký. Nádoby byly plné vody, ve které plavaly kusy masa. Ruce, nohy, rozčtvrcené trupy. Vůně polévky vystupovala z dusivého pachu hnijících těl se zvrácenou morbiditou. V jednom z rohů jeskyně se něco šustlo. Pustil jsem se a z výšky deseti metrů dopadl do hlubokého podřepu. Zabijáka jsem držel před sebou, v druhé ruce svítilnu. Na malém dřevěném sedátku tam čekal muž v oděvu vzdáleně připomínajícím režným provazem převázanou tógu. Až na to, že jeho hábit byl z mnohem primitivnějšího neběleného plátna.

„Jsi tady, neznabohu. Jsi tady, aby ses pokořil ve svatyni boha, největšího z velkých.“

Ovanula mě sladká příjemná vůně, okamžik jsem bojoval s pocitem padnout před ním na kolena. Jenže v kapse jsem měl planoucí šperk, v pěsti po smrti toužícího Zabijáka. A také jsem nebyl žádný usedlík tetelící se strachem před vykopávkou z čertvíkterého pekla.

„Pro koho pracuješ?“ zeptal jsem se a musel jsem se nutit, abych tu otázku vyslovil. Připadala mi svatokrádežná, její neuctivost se mi zadírala do masa jako ocelová spona. Ale prsten pálil, sálal, bolestí, kterou působil, mi dával sílu odolat.

„Poklekni a projev svou pokoru před obětinami.“

„Pro koho pracuješ?“

Říct to podruhé bylo ještě těžší.

„Pokud nepoklekneš teď, poklekneš později.“

Ten magor vypadal, že vůbec nevnímá definitivní hrozbu Zabijáka. Tohle místo mělo zvláštní moc, postupně pronikající pod kůži, do každé buňky těla. Pokud nestisknu spoušť teď, později to bude těžší – možná nemožné.

Zabiják zahřměl, kněžík se rozpadl na dvě části a kouzla pominula.

Zhluboka jsem se nadechl. Náhle mi bylo špatně a pokud jsem před okamžikem považoval podzemní prostor za svatyni, teď mi bylo jasné, že je to jen sklad bandy maniakálních vrahů. Nic víc, nic míň.

Prsten teď zářil tak silně, že jeho světlo pronikalo i přes kabát.

Vytáhl jsem ho ven a pozvedl. Nebyl to cílený rentgenový paprsek, přesto však nějakým způsobem dokázal prozářit stěny nádob a vytáhnout z hlubin zapomnění jednotlivé části jejich obsahu. V přízračném bílém světle přede mnou defilovaly kusy lidských těl. Některé v kotlích plavaly tak dlouho a byly tolikrát vařeny, že na nich nezbyla ani unce masa. U žádného z kusů se však světlo nezastavilo – Gabréta zde nebyla.

Ve chvíli, kdy záře začínala hasnout, jsem prsten vrátil do kapsy a co nejrychleji se vyšplhal na povrch.

„Plecháči? Mám další informace,“ snažil jsem se navázat spojení, zatímco jsem spěchal zpět do města.

Mikrofon zůstával němý, doufal jsem, že mě alespoň slyší.

„Doufám, že ti budou stačit, protože začínám mít pocit, že v tomhle městě jsou blázni úplně všichni. A chci odsud co nejrychleji vypadnout.“

To nebyla pravda. Chtěl jsem si vyřídit účty. Hekaté umřela hlavně proto, že nám Strazynski dal falešné informace. Ne, lhal jsem sám sobě. Hekaté umřela, protože mi zachránila život. Ale Strazynski nás do toho navezl a mně vůbec nevadilo vylít si na něm vztek. A Gabréta? To byl jen takový přívažek navíc.

Do hotelu jsem se dostal nepozorován. Jak mi z počátku noci připadal Jablůňkov překvapivě plný života, teď byl stejně mrtvý jako hřbitov dvě století po svém zrušení.

Překvapivě jsem se najednou cítil plný sil, jako bych je ve svatyni zčásti načerpal. Zapálil jsem petrolejovou lampu, zastínil a v pološeru se posadil na postel. Zhluboka jsem oddechoval, mnohem víc, než odpovídalo vynaložené námaze vlézt do pokoje oknem.

„Odejdi, hned odejdi!“ probudil se na okamžik reproduktor Plecháčovým, poruchami zdeformovaným hlasem.

Zřejmě se snažil s rušením bojovat za každou cenu.

„Proč?“ zeptal jsem se mechanicky, ale už mi neodpověděl.

Seděl jsem na posteli, zíral do zdi a přemýšlel. Možná měl pravdu. Možná ne. Ale dluhy se mají platit.

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl prstýnek a pomalu jím otáčel v prstech. Bardó Gabrétiny matky se spletlo. Její dcera nebyla obětována ve svatyni. Asi ji chytili chlápci, co si chtěli užít s malou holkou, pak ji uškrtili a někde pohodili. Pozoroval jsem ten kovový kroužek zářící láskou předávanou z generace na generaci.

Už nebylo komu jej předat. Tak to na světě chodí.

Bezmyšlenkovitě jsem sáhl do kabely, vytáhl lihový kahan, z jedné nábojnice vyloupl kulku a začal opatrně tavit olovo. Prstýnek jsem omotal tenkým provázkem a umístil ho do licích kleští. Vešel se tam právě tak akorát. Kleště jsem vyhřál nad plamenem a opatrně do nich olovo nalil. Ani kapka nazmar – neměl jsem ho nazbyt.

Provázek při styku se žhavým kovem shořel, když jsem skončil, držel jsem v ruce dokonalou kulku do Zabijáka. Na pohled se nedalo poznat, že je v něm ukrytý šperk větší ceny, než většina zlatníků uvidí za celý život. Já však pro něj lepší upotřebení neměl.

Vysílačka se opět probudila, podle praskání to vypadalo, že Plecháč našel nějaký další kanál.

„Poslouchej, Plecháči,“ začal jsem rychle, aby mě nepřerušil, a stručně ho seznámil se svými nálezy.

„Víš už, co je tvůj nepřítel zač?“

„Vím!“ výkřik zaburácel s nečekanou intenzitou. „Jedná se o boha Otomansko-Fuzesabonské kultury, existující na území definovaném Karpatským obloukem od osmnáctého až do čtrnáctého století před začátkem křesťanského letopočtu. Ve své době dovedl ty, kteří ho vzývali, až na vrchol prosperity, bohatstvím se rovnali Tróji či Mykénskému království. Bohatli z obchodu s jantarem, stáli v centru obchodních stezek mezi severem a jihem, východem a západem.“

Poslouchal jsem jeho vzrušené citování z databank a uvědomil si, jaký mám hlad. Křečovitý zvířecí hlad. Po polovině noci strávené v pohybu nebylo divu. Natáhl jsem se po bohaté večeři, kterou na stole nechal Boris.

„Ujížděj! Ujížděj, dokud je čas!“ vybízel mě Plecháč. „Ten bůh byl mnohem silnější, než se dnes zdá, a jen vzhledem k nečekané shodě okolností byl odsouzen k zapomnění. Je to starý, primitivní a velmi mocný tvor!“ skoro na mě křičel.

Sežvýkal jsem první sousto. Potřeboval jsem se najíst, to bylo v tuto chvíli nejdůležitější. Možná odsud odejdu ještě v noci, ale ne dřív, než si pořádně naplním žaludek.

„Pro jeho lidi je typické stavění opevněných sídel, fajánsová keramika, jantarové šperky, posvátný symbol spirály a vozu,“

drmolil rychle Plecháč. „Uctívání bylo založeno na obětování dětí a mladých lidí a rituálním kanibalismu.“

Všechno, co jsem měl v ústech, jsem vyplivl na zem, ale pozdě.

Naservírovali mi lidské maso a já ho kus snědl. Věděl jsem, že teď už jeho chuť poznám kdykoliv. A vlastně nechutnalo špatně, naopak, výtečná delikatesa. Opět jsem si přitáhl talíř.

„Ujeď! Hned!“

Plecháčovo nabádání mě začínalo rozčilovat. Byl jsem tu doma, mezi přáteli, proč bych ujížděl.

„Oběti čtvrtili, a pak dlouhodobě vařili. Dokázal navracet k životu své mrtvé!“

Jen postupně mi docházelo, že přemýšlím nějak podivně, jako bych to ani nebyl já. Tentokrát to nebyla vůně, co mě mámilo, ale komplexní nepopsatelný útok na všechny smysly současně.

„Uteč!“

Měl pravdu, škoda, že jsem ho neposlechl hned. S vypětím vůle jsem od sebe talíř zase odsunul.

„Myslím, že to nedokážu, Plecháči,“ odpověděl jsem vážně.

Věděl jsem, kam teď půjdu. Sice mě bůh starých Otomanů a Fuzesabonů, či co byli zač ti dávno mrtví lidé, neovládl úplně a zbyla mi část nezávislého já, ale jeho rozkazu jsem se dokázal vzepřít jen krátkodobě. Jen na tak dlouho, abych zkontroloval Margaret, Zabijáka a v posledních dnech diskriminovaného Greysona si položil přes rameno.

„Plecháči, musím jít. Nedokážu tomu vzdorovat. Ten kus masa, který jsem teď snědl, byl poslední částí nějakého podělaného kouzla. Ale možná je překvapím,“ procedil jsem skrze zuby.

I mluvit bylo obtížné.

„Nechoď!“

Porucha opět začala rozmývat smysl slov.

„Staří bohové počítají se vším. Zabij se, zabij se! Bude to pro tebe lepší!“

Blázen.

„Zabil by ses?“ zeptal jsem se a naposledy se rozhlédl po pokoji.

Nechtěl jsem tu nechat nic důležitého. Věděl jsem, že jakmile udělám první krok, nedokážu se zastavit.

„Ano!“ bylo jeho poslední slovo, a pak se spojení přerušilo.

Nepodřídit se té tajemné síle bylo jako vzdorovat touze po ženě nebo drinku po letech nucené abstinence, jako vzdorovat nutkání po další dávce. Přistihl jsem se, že právě vycházím z hotelu ven, cestu po schodech dolů jsem si nedokázal vybavit. Nebezpečné, tohle se mi už nesmí přihodit, umiňoval jsem si.

„Mohu ti nějak pomoct?“ dohnala mě Micuma po pár metrech mého rázování po hlavní třídě Jablůňkova.

Věděla, co se děje, Plecháč s ní asi komunikoval pomocí svých nanojednotek.

„Ani ne. Nejlepší bude, když se někde zašiješ, a pokud se mi nepodaří toho starého grázla rozstřílet na sračky, raději se mi už neukazuj na očích. Mohl bych ti vyčíst všechny minulé hříchy. A tihle prastaří jsou pěkně pomstychtiví,“ ušklíbl jsem se. „Skoro jako já.“

Zkoumavě se na mě podívala a neřekla nic.

Asi proto, že vycítila, jak moc se bojím. Jak moc se bojím, že to nedokážu. Protože co se vlastně mělo dít? Proč tyhle děsivé tanečky? Zabít mě mohl, mohli, mnohem jednodušším způsobem.

Proč tohle všechno? Bál jsem se jako nikdy předtím. Bál jsem se stejně jako v časech, na které už jsem si nepamatoval. Jaké měl se mnou starý bůh úmysly?

Mířil jsem do kostela. Do starého katolického kostela, svatostánku, který se neodváží znesvětit ani šílenci. To proto, že tyhle svatostánky udržují právě ti největší šílenci na světě.

Jablůňkov se ponořil do nepřirozeného ticha, vzduch těhotný syrovou vlhkostí chladil ve tváři, praskání štěrku pod nohama znělo jako hlasité výstřely. Kráčel jsem s Greysonem v jedné a Zabijákem v druhé ruce, spouště namáčknuté. Síla, v jejímž centru jsem se nacházel, se jejich pečlivě vyladěným mechanismům vyhýbala, jako by se jich štítila. Snažil jsem se z nich čerpat odvahu, ale moc se mi to nedařilo.

Kostel se blížil, měnil se z budovy v obrovské temné monstrum tyčící se až k hvězdnému nebi. Ani mě nepřekvapilo, když se tlama příšery – velké, železem pobité dveře – přede mnou otevřela.

Byl jsem očekáván. Vstoupil jsem s dechem zamrzlým v hrdle.

Tradiční chrámová loď byla přeměněna na kruhový amfiteátr, lavice nahradila prostá hliněná sedátka, na kterých se tísnili lidé.

Uprostřed toho všeho, překvapivě v nejnižším bodě celého sálu, čekalo monstrum. Kráčel jsem pomalu vpřed, přitom vnímal stovky lidských pohledů. Ulpívaly na mně, klouzaly po mně, poznamenávaly mě vlastními slabostmi a nezdary. Taky touhami a přáními. I tohle byla součást kouzla.

Přes vůni z kadidel a četných lamp s vonným olejem jsem s každým krokem víc a víc cítil vůni hnijícího masa. Plameny se mihotaly a měnily lidské tváře v masky dávno zapomenutých mrtvých. Bůh-stvůra už na mě čekal. Obrovský hliněný idol podobný přežranému mořskému ježku, na jehož pečlivě vypálených ostnech byly napíchané nohy, ruce, čtvrtky trupů a celé hlavy lidí, dětí, obyvatel tohoto města.

Kráčel jsem řízen silou stojící mimo má měřítka. Když se hlína pohnula a na mě se zaměřila čtveřice vodnatých očí, přestalo mi bít srdce.

Na pár sekund, ale i to stačilo.

„Tady jsi, neposlušný smrtelník, který mi poskytne nové tělo.“

Teprve teď mi to došlo. Bůh Otomano-Fuzesabonů se chtěl vrátit jednou provždy, chtěl potvrdit svou existenci v této sféře a potřeboval materiální tělo, ne nějakou splácaninu z hlíny. Dítě, které počal, a kterým se měl stát, mu ukradl démon. Ale shodou okolností získal dokonalou náhradu – mě samotného, vyčerpaného až na samotnou hranici prázdnoty. A prázdnotu mohl naplnit sebou samým.

Nedokázal jsem se vymanit ze spárů jeho očí, ze čtyř lesklých očí, které viděly do dálek, jaké si většina tvorů nedokáže ani představit.

„Zabijte ho, moji věrní, z jeho krve povstane má velikost!“

Jako by zrušil zaklínadlo.

„Zabij – mé první přikázání. Zabij toho, kdo tě chce zabít.“

Dva černopláštníci se na mě vrhli s dlouhými noži v rukou.

Pozvedl jsem Zabijáka. Prásk, prásk, zásahy z bezprostřední blízkosti je roztrhaly na kousky.

„Zabijte ho, mí věrní, a budete odměněni!“ zaburácel starý bůh, zbytky dětských těl na jeho ostnech se zatřásly.

Tentokrát se proti mně vzedmula celá živá stěna. Schoval jsem Zabijáka, tasil Margaret a pozvedl Greysona.

„Stůjte!“ zařval jsem.

Stejně jsem mohl křičet na vlnu tsunami. Čekal jsem do poslední chvíle a spouště stiskl, až když jsem cítil pohyb vzduchu zvířený prvními čepelemi. Burácení Margaret s Greysonem zahřmělo v bouři půltuctů výstřelů, vzduch vyplnily ječící střepiny vybuchujících granátů, lavina lidí se změnila v lavinu krve.

Posledního chlapa, vlastně jeho torzo, který se mi i bez nohou a rukou zakousl do lýtka, jsem odkopl daleko od sebe.

Další řada se pomalu zvedala. To nebylo možné! Neměli pud sebezáchovy! Kráčeli na smrt!

„Zabijte ho, věrní, a budete probuzeni k novému, lepšímu životu!!“

Hlas boha se mi zařezával hluboko do mozku, bojoval jsem s nutkáním prostřelit si sám hlavu, abych mu vyhověl.

Bleskově jsem dobil zbraně a už se blížila další vlna.

Nespěchali, pohybovali se v transu způsobeném přítomností jejich boha, jejich pastevce. Další výstřely, další umírající. Vzduch čpěl střelným prachem, krví, roztrhanými vnitřnostmi. Nikdo nesténal.

„Ty hajzle!“ zaklel jsem v krátké pauze, než další útočníci přelezli přes hradby z těl jejich předchůdců.

Vyměnil jsem Margaret za Zabijáka a nasázel do starého boha tři kulky. Hlína je přijala jako voda vržený kámen. Zdál se mi větší a už to nebyl idol z hlíny, ale z nějaké živě vypadající hmoty. Pak už jsem neměl čas na pozorování. Valili se na mě ze všech stran.

Prostřílel jsem si cestu dál od řad sedátek do volného prostoru, abych měl čas nabíjet. Přitom jsem znovu letmo pohlédl na boha.

Opět povyrostl, krev z mrtvých k němu stékala v dokonalé spirále, vyživovala ho, proměňovala. Každou smrtí, každým zabitím jsem přispíval k jeho velikosti.

„Je to tak!“ odpověděl na mé myšlenky. „A tvá vlastní smrt bude korunovat mé vzkříšení! Splyneme a já se stanu tebou!“

Zaváhal jsem, nebylo lepší vpálit si kulku do hlavy? Ale už možná bylo pozdě.

„Je pozdě!“ zahřměl starý krvavý bůh.

A já věděl, že nelže.

„C. R.! Drž se!“ ozvalo se od dveří.

Proti hlasu boha to znělo jako pištění zašlápnuté myši. Ale já neměl jinou šanci. Ve dveřích stál Janota s Val. V ruce držel monstrózní zbraň připomínající plamenomet.

Zaúpěl jsem. Smrt všech okolo všechno jen urychlí.

Zastřelil jsem ženu, která se po mně sápala s pantokem na štípání dřeva. Janotův plamenomet vydal dlouhé zasyčení, Val začala do prostoru házet neexplodující granáty – uspávací plyn, pochopil jsem. Plecháč správně extrapoloval, o co starému krvákovi jde, a varoval je.

Zatajil jsem dech. Zatajit dech mi nikdy nedělalo problém. Jen se pak později nadechnout.

Bůh už ale nebyl na místě, kde dřív. Neohrabaně se jako třaslavá koule pohyboval sálem a mířil k Janotovi s Val. Postavil jsem se mu do cesty.

„Mě nezabiješ, nedokážeš to,“ upozornil mě pohrdavým hlasem.

Margaret vystřelila poslední náboj, bůh se zastavil, na nejvyšším ostnu jsem rozeznal Gabrétinu tvář. Křečovitá grimasa věrně odrážela utrpení posledních chvil jejího života. Viděl jsem její dvě ruce, trup, nohy ne. Možná je uvařili, možná jsem je snědl.

„Jsem nesmrtelný.“

Zase ta pronikavá, do mozku se zařezávající síla ničící myšlenky na odpor v samotném zárodku.

Sáhl jsem si na bedra a položil ruku na Nůž. Bůh proti bohovi, jinak to nejde. Už jen dotknout se rukojeti bez jakéhokoliv dalšího úmyslu bylo utrpením, v mé řídké duši začala okamžitě narůstat díra.

Starý bůh se zastavil, čtveřice očí mě pozorovala, otáčely se v nich zavírající se spirály.

„To neuděláš, zabije tě to. Ne, dopadneš ještě hůř,“ promluvil najednou mnohem méně sebejistým tónem.

„Ty nebo on,“ pokrčil jsem rameny.

„Můžeme se dohodnout,“ začal obchodovat.

Za sebou jsem slyšel Janotu s Val, jak opatrně postupují vpřed, občas pufl další plynový granát nebo zasyčela puška.

„Získal jsem dost, a dokonce si mohu dovolit tě odměnit. Každý pak půjdeme svou cestou,“ nabídl.

Torza trupů a končetiny se zatřásly, jako by napjatě čekal.

Jedna dvojice očí pozorovala můj obličej, druhá sledovala Nůž.

Spirály se otáčely každou chvíli na jinou stranu. Začínala mě z toho bolet hlava.

Nevěřil jsem mu ani slovo.

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Ty vrátíš život těmhle obětem,“

ukázal jsem na jeho příšerné trofeje, „a já nepoužiji věc, kterou mám v pouzdře na opasku.“

Klepl jsem na rukojeť Nože. Díra se zvětšila, ale když má někdo tak řídkou duši jako já, dá se to vydržet. A ještě lépe, když má dvě.

Bohové dokážou vše. Teprve teď jsem tomu uvěřil. Uřezané končetiny si hledaly své trupy, hnijící maso se zbavovalo stop rozkladu, puch mizel, vybělené kosti se obalovaly tkání, hlavy přirůstaly k tělům.

První ze všech obětí stála přede mnou Gabréta.

Spirály se roztočily opět jedním směrem, starý bůh se celý nějak pokřivil, pochopil jsem, že se směje. Sedl jsem mu na lep?

„Nemůžeš porušit slovo, které jsi dal bohovi. To nejde,“ slyšel jsem v uchu tichý šepot Plecháče.

Starý parchant se tvářil, jako by vyhrál. Finta byla možná ve slově odměna. On si pod tím asi představoval něco jiného.

„A proč nemůžu porušit slovo?“ zeptal jsem se ticha a nečekal na odpověď.

Určitě by to způsobilo zničení světa nebo tak něco.

„Ale já ho dodržím, Nůž nepoužiju,“ zašklebil jsem se na toho starého zmrda.

Pozvedl jsem obrovský revolver zkonstruovaný pro zabíjení nelidí nelidmi. Zabijákovi zbýval poslední náboj. Jaký, to bůh Otomano-Fuzesabonů pochopil, až když jsem zmáčkl spoušť.

Těžká olověná kulka ráže, která by víc slušela malému kanónu, ho zasáhla přímo do středu těla. Olovo se vypařilo, ale prstýnek pokračoval dál nezměněnou rychlostí až do středu toho přezrálého vředu, a tam vybuchl. Ani prastarý krvežrout nedokázal odolat lásce celých generací matek a dcer. Rozpadl se jako toxický rakovinový nádor, zanikl v gejzíru krve, hlíny a masa.

Po celou dobu, kdy umíral, jsem se smál, smál jsem se na celé kolo. Líbilo se mi to, moc se mi to líbilo. Všechno už skončilo, ale ozvěna mého šíleného smíchu se ještě dlouho honila pod křížovou klenbou. Jak pak ranní vítr pročišťoval vzduch v rozbitém kostele, začali se pomalu budit první omámení lidé.

„Zabil jsi boha,“ řekl Janota tiše.

„Jo, ať mi to připíšou na účet,“ opáčil jsem.

V kapse jsem nahmatal ještě jeden náboj do Zabijáka. Vytáhl jsem ho na světlo rodícího se dne, prohlédl si ho a zasunul do komory.

„Měl jsem prostě štěstí,“ opáčil jsem k nic nechápajícím lidem.

„Byl tam ten správný.“

Nejistě se probírali a vypadali, jako by se probudili z noční můry. Opravdu se probudili z noční můry, ale ještě si to neuvědomovali.

Greysona jsem si položil na rameno a otočil se k odchodu.

Zpod hory mrtvých se vyhrabal otec Strazynski.

„Zabil jsi nám boha!“ zopakoval. „V tomhle světě přece lidé potřebují ochránce, potřebují svého boha! Pastýře!“

Podíval jsem se na něj. Na chlapa, kterého si ostatní vážili, ctili, respektovali. Nic nepochopil.

„Vyberte si jiného,“ poradil jsem mu.

„Jakého?“ zaúpěl.

Pohlédl jsem na Gabrétu. Vypadala úžasně, holka před pubertou, která má před sebou celý těžký a skvělý život. Zatraceně lepší, než být rozsekána na kousky.

„Vyberte si takového, kterému nebudete muset obětovat vlastní děti,“ poradil jsem mu a chvíli nad svými slovy přemýšlel.

Vlastně se v nich skrývala jedna z mála absolutních pravd, ale Strazynski ji nebyl schopen pochopit. On za tohle všechno mohl.

Potěžkal jsem v ruce Zabijáka a pozvedl ho. Ani jsem se nemusel snažit a Strazynského kořen nosu sám skočil do výřezu mušky.

Spoušť se pohnula dřív, než jsem se jí dotkl, výstřel zahřměl, než kohout spouštěcího mechanismu udeřil. Náboj vykreslil na omítku abstraktní fresku z krve, úlomků kostí a mozku. Nebyla nic moc a nebude jí žádná škoda, až ji zamalují – po dnešní noci bude pravděpodobně třeba celý interiér nově omítnout a vymalovat.

Pak už se mě nikdo na nic neptal, ani mě nezdržoval.

Ještě téhož dne v poledne jsme s Micumou odjížděli. Město působilo jako po vymření, ale nebyl to mrtvolný klid hřbitova, spíš únava opilce probuzeného po příliš dlouhém flámu.

Před tabulí Jablůňkov, v altánku, který tam zbyl po nějakém starém svatém, někdo narychlo vyřezal sochu nového ochránce místních. Vypadal jako ošklivý sešívanec s implantovaným mechanickým okem. Na rameni měl položený opakovací granátomet a v ruce držel ohromný, nebezpečně vyhlížející revolver.

Micuma zastavila a dlouho si zamyšleně dílo neznámého umělce prohlížela.

„Máš nějaké vtipné poznámky?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla. „Myslím, že si vybrali dobře.“

Na to jsem neměl žádnou odpověď.

Beskydy

Zkus to dvakrát, kamaráde

Byl to úvoz, kterým kdysi dávno jezdily káry, kočáry a před pár desítkami let možná i traktory a dřevařské stroje. Mátl mě zřetelný otisk pneumatiky s výrazným vzorkem. Ne starší než týden, protože právě tolik času uplynulo od posledního velkého deště. Zarážející však bylo, že před ním a za ním z vodou rozbrázděného povrchu vyrůstaly mladé javory, podle kmene deset patnáct let staré.

Micuma zafrkala, jak to dělala vždy, když se jí něco nelíbilo.

„Divné,“ zamumlal jsem, pak jsem rozeznal hučení, vznášející se někde těsně nad hranicí slyšitelnosti.

Blížilo se.

„Něco sem jede,“ řekla Micuma, ale to už jsem ji hnal do strmého úbočí úvozu hlava nehlava, až jí hlína podkluzovala pod kopyty.

Ve chvíli, kdy jsme se vyškrábali až do lesa, jsem seskočil ze sedla a smýkl Micumou směrem do prohlubně mezi dva odrůstající smrky. Na zem se položila už sama.

Právě včas, protože ze zatáčky se vynořil plochý čumák křížence tanku s nákladním automobilem. Přesný tvar stroje se kvůli chameleonímu maskování dal rozeznat jen špatně. I zblízka motory sotva šuměly, mladé stromy se při kontaktu s klínovou přídí ohýbaly, jako by byly z gumy, slyšel jsem jen šelest listí otírajícího se o podvozek. Za prvním kolopásákem se objevil další.

Automatickou palebnou věžičku jsem naštěstí zaregistroval dříve než ona mě a neúprosně jsem za uzdu stáhl Micuminu hlavu až do koberce napadaného listí. Občas byla příliš zvědavá. Teprve za třetím strojem jsem ucítil závan kouzla dočasně měnícího strukturu dřeva a tím umožňujícího vozům hladký průjezd. Zůstal jsem ležet, dokud sebou Micuma nezačala netrpělivě šít.

„Příště na mě nechoď tak tvrdě, nemám to ráda,“ ohradila se proti mému předchozímu zacházení. „A taky jsi mohl slézt.“

„Taky jsi je mohla uslyšet dřív,“ kontroval jsem poukázáním na její lepší sluch.

„Nebudu přece otupovat tvou úžasnou intuici a postřeh,“

odfrkla a postavila se.

Už poněkolikáté jsem zauvažoval, zda mi vůbec události, do kterých jsem se zapletl v Jablůňkově, přinesly něco pozitivního.

Schopnost mluvit, která Micumě zůstala díky miniaturním nanostrojům v jejích hlasivkách, byla sice občas užitečná, ale většinou bych byl raději, kdyby mlčela jako každý normální kůň.

Nebo biokonstrukt, kterým ve skutečnosti byla.

Plecháč kupodivu splnil dohodu a umožnil mi vzít si z jeho databank, co uznám za vhodné. Dnes jsem toho o Bitvě o Sevastopol věděl víc než většina žijících a pravděpodobně i mrtvých lidí. A také jsem toho věděl zatraceně hodně o Raymondu Curtisovi, muži, kterým jsem kdysi byl. Muži, který vedl lidi proti stvůrám z původně zavřených sfér a dokázal postavit novou bariéru mezi těmi nejhoršími hlubinami a světem staré reality.

Nechápal jsem, jak mohl jedinec, obyčejný člověk, disponovat takovou silou. Její ztráta mě však nevzrušovala, netoužil jsem po ní. Mnohem víc mě znepokojovalo – z přemýšlení mě vyrušila sprška hlíny v obličeji.

Micuma stála nade mnou a netrpělivě hrabala jako úplně obyčejná kobyla. Můj vnitřní monolog zřejmě trval příliš dlouho.

Od utkání s bojovým démonem, při kterém jsem přišel o část duše, se mi to občas stávalo, ale výpadky se postupně zkracovaly a současně jich ubývalo. Dopřával jsem si proto čas k zotavení a jen se tak toulal po horách. Další sprška hlíny a koňský vyčítavý pohled. Podezříval jsem ji, že její modifikované hlasivky mají velmi omezenou kapacitu, a musí je proto šetřit. Naštěstí. Postavil jsem se, oklepal a společně jsme sešli zpátky do úvozu. Kouzlo nějakým způsobem dokonce zahlazovalo i stopy; otisk, který jsem objevil, byl jediný široko daleko. Nic není dokonalé.

I když se to zdálo nemožné, po půl kilometru plahočení jsem stopu transportérů ztratil úplně. S megatunovou zásobou magie, která jim usnadňovala cestu a současně je maskovala, mohli jet prakticky kudykoli. Po další hodině hledání jsem na konvoj rezignoval a pokračoval původním směrem. Neměl jsem s nimi nic společného, jen vzbudili mou zvědavost. Pokud se někdo pro nic za nic chce ve vojenských transportérech prohánět po Beskydech, je to jeho věc.

Dál jsem se ubíral vycházkovým tempem, kam mě Micuminy nohy nesly, a v pozdním odpoledni jsme zastavili v prastarém lese, kde v přítmí korun velkých smrků nerostlo prakticky nic, pod nohama pružil pouze koberec rezavého jehličí. Mezi holými kmeny se občas prodral vánek, okraj porostu nemohl být daleko.

Sesedl jsem, Micumě hodil přes krk brašnu a naplnil ji ovsem, o poslední zbytek vody v čutoře jsme se rozdělil půl na půl. Neměl jsem strach, že bychom na další nenarazili. V horách, kterými jsme se posledních pár týdnů potloukali, pršelo každou chvíli a slunce jsem zahlédl jen občas. Najít suché místo pro táboření bylo sázkou do loterie.

„Tyhle stromy jsou pěkně staré,“ vzhlédl jsem vzhůru. „Řekl bych, že tady stály už hodně dlouho před Krachem.“

Micuma se na mě podívala. Postupně jsem se učil rozumět její úsporné mimice. Chtěla vědět, proč si to myslím.

„Jsou tu samé smrky a mezi nimi neroste vůbec nic. Jednu dobu tu byly jenom takové lesy, vysazovali je lidi, aby měli hodně dřeva,“ prozradil jsem informaci, kterou jsem si přečetl v napůl zetlelé brožuře zapomenuté v hotelovém pokoji v Jablůňkově.

„Stejně si myslím, že jet do Ostravy oklikou přes tuhle příšernou divočinu je zbytečné,“ zopakovala už poněkolikáté.

„Mohli jsme se zastavit a odpočinout si v nějaké vesnici po cestě.“

Nechal jsem její poznámku být a začal shánět dřevo na oheň.

Můj další postupný cíl v pátrání po minulosti Raymonda Curtise představovala Ostrava. Nasvědčoval tomu obraz Bitvy o Sevastopol i všechno, co jsem se zatím dozvěděl od lidí i nelidí. A pokud mělo být mé pátrání úspěšné, nemohl jsem si dovolit, aby mě kdokoliv spojoval s masakrem v Jablůňkově. Navíc bylo možné, že za mnou Strazynského souvěrci, ukrytí mezi třineckými katolíky, poslali pár lovců, a těch jsem se mohl bez svědků nejsnáze zbavit právě v opuštěné divočině. Nestál jsem o zbytečné problémy.

Zvedl jsem první uschlou větev. Otřel se o mě závan studenějšího větru, na zátylku se mi zježily chlupy a celý jsem se nekontrolovatelně roztřásl. Zas tak studený ten vítr nebyl. Dál jsem předstíral, že hledám dřevo, ale současně jsem sáhl po Margaret a úkosem začal zkoumat okolí. Mezi kmeny bylo vidět daleko, ale nikde nikdo. Jen veverka, vyděšeně se tisknoucí ke stromu.

Nesnažila se vylézt nahoru, zvláštní. Micuma zahrabala kopytem, slyšel jsem, jak couvá.

Stiskl jsem čelisti, aby mi nedrkotaly zuby. Zvedl se vítr a s ním i země – vlna vířícího jehličí, skrze které prosvítaly hořící kosti pochodujících lidí; otočil jsem se na patě a vyrazil pryč – a pronásledovaly mě chrliče kouzel o průměru stovek metrů, pohyblivé hory, ozubené drtiče duší spolu s dalšími věcmi, které jsem už nikdy nechtěl spatřit.

Křičel jsem hrůzou, věděl jsem, že musím utéci, nebo mě portál do jiného světa dostihne. A já nechtěl, nechtěl, za žádnou cenu.

Přeskočil jsem vyvrácený strom, prolétl trnovou stěnou a zoufale se prodíral zeleným houštím. Zpomalovalo mě, tak moc mě zpomalovalo! Už kolem mě létalo jehličí, kusy hlíny a mechu, jak mě vzedmutá vlna země lemující portálové rozhraní doháněla, koutkem oka jsem zahlédl mozkového džina pátrajícího po oběti.

Naštěstí se přede mnou objevil volný prostor, odrazil jsem se a letěl – padal jsem.

Kosti, větve zapraštěly, zamotal jsem se do rozsochy obrovského javoru. Zaklíněný jsem se nedokázal uvolnit, abych mohl prchat dál. Dožene mě to, dožene. Spíš náhodou jsem se dotkl ohlazené pažby Margaret, naštěstí jsem ji při pádu neztratil.

Lidé s hořícími kostmi už byli téměř u mě, jejich ruce –planoucí pochodně ničící realitu všespalujícím žárem. Tasil jsem, prásk, prásk. Nic, bez účinku. Ale nějaký by měl být. S mou municí vždycky nějaký je. To mě zarazilo, strach pominul, dvakrát jsem se zhluboka nadechl a přinutil srdce, aby přestalo fibrilovat a začalo znovu spořádaně pumpovat krev.

Byl to klam, běs, noční můra za denního světla, přízrak živený hlubinami mé vlastní mysli. Obraz se začal znovu proměňovat, duch sáhl hlouběji do mého já, ale tohle už jsem opravdu vidět netoužil. Nesměl jsem to vidět, jinak se rozpadnu, zešílím. Opět mě ovládl třes, mé já se začalo drolit v náporu děsu. S pokračující destrukcí jsem cítil, jak ocelový zátaras věznící skrytou část mé osobnosti mizí. Rostl jsem a vznášel se na obrovských, černotu zrcadlících křídlech. Jejich bezchybný povrch odrazil záplavu hrůzy, která měla rozleptat mé já, a přidal do obrazu jeho vlastní noční můry. Zazněl ušní bubínky trhající výkřik, ale tentokrát ne můj.

Probudil jsem se omotaný okolo větví javoru, v křečovitě sevřené ruce jsem držel Margaret s posledním nábojem v zásobníku, patnáct metrů nad sebou jsem ve strmém svahu viděl stopy po předchozím pádu. Pode mnou se rozkládalo široké údolí s protékající řekou, za ní se tyčil další pás kopců.

„Málem mě dostal obyčejný duch,“ zaklel jsem a začal pomalu slézat ze stromu, abych se potom ještě pomaleji a obtížněji vydrápal vzhůru do lesa, ze kterého jsem se tak bezstarostně odrazil k letu. Nebyl to úplně obyčejný duch. Dokázal zaútočit s takovou emocionální silou a plastičností, že mě málem zabil.

Přesněji, jen díky štěstí a mé nelidské odolnosti jsem nezkolaboval a uvědomil si, o co vlastně šlo.

Lidští duchové nejsou dostatečně silní a nelidští zase nedokáží zaútočit na slabiny psychiky s takovou přesností. Zatímco jsem si lámal hlavu nad nesouladem, vracel jsem se opatrně po vlastních stopách. K místu, kde duch zaútočil, to bylo dobrého půl kilometru a na každém druhém kroku jsem se mohl napíchnout na nějakou větev, na každém třetím si polámat nohy a na každém pátém srazit vaz. Vyděsil mě pořádně.

Micuma stála tam, kde jsem ji nechal, ale podle toho, jak byla zpěněná, ji postihlo něco podobného jako mě.

Když jsem sahal pro Zeissův přístroj, stále se mi třásly ruce.

„Podíváme se, odkud to přišlo,“ poznamenal jsem.

„Toho jsem se bála,“ podotkla. „Že budeš takový blázen. Tak už sakra dělej, nechci, aby to na mě baflo zezadu!“ vybuchla, když se mi nedařilo dalekohled vytáhnout z brašny.

Na biobota, nadto koňské třídy, byla hezky citlivá. Jenomže už dávno jsem věděl, že umělá inteligence, kterou jí její tvůrci vštípili, je mnohem výkonnější a navíc i zatraceně učenlivá.

Přiložil jsem výtvor mechanika, který byl tak šílený, že se nebál spolupracovat s démony, k očím a vzápětí s sebou trhl. Malý démon se mi tentokrát zakousl do masa mezi palcem a ukazovákem, tam, kde to bolí.

S pomocí přístroje jsem byl schopen rozeznat našedivělou stezku vinoucí se pár metrů nad zemí mezi kmeny stromů. Trochu připomínala kondenzační stopu stíhačky – pokud by stíhačka dokázala kličkovat hustým lesem.

Schoval jsem Zeissův přístroj dřív, než si démon dopřál druhé sousto, a vydal se po stopě. Tady byl les mladší, mezi smrky prorůstaly četné javory a občas se stříbrně zaleskl hladký kmen buku. Slyšel jsem šustění lisí, jak mě Micuma váhavě následovala.

Margaret jsem tentokrát nechal v pouzdře a provětral Zabijáka. Les byl natolik řídký, že bych případné nebezpečí uviděl s dostatečným předstihem.

Ve vzduchu se vnášel chlad. Nevěděl jsem, zda za to může pozdní podzim nebo chladová skvrna na severu nad polskými rovinami. Ostrava, kam jsem měl namířeno, se nacházela v hlubokém záhybu zařezávajícím se do zamrzlého a neobydleného území nikoho.

Zhluboka jsem se nadechl, už jsem si nebyl jistý, zda stopu ducha sleduji správně, a podruhé jsem se dalekohledem dívat nechtěl. Otočil jsem se směrem, odkud jsem přišel, a v mnohaodstínové žluti korun jsem spatřil temnou linku táhnoucí se pár metrů nad zemí. Sáhl jsem vzhůru a ulomil větvičku se zčernalým listím. Byla úplně suchá, úplně mrtvá. Duchovo vražedné empatické zrcadlo nebylo nebezpečné jen pro živočichy, ale i pro stromy. Zvláštní.

Teď, když jsem věděl, na co se dívat, se mi šlo snadněji.

Nakonec jsme dorazili na planinu ohraničenou z jedné strany kolmou skalní stěnou a ze zbylých tří obklopenou hradbou vysokých javorů. Nebyla to mýtina, ale přirozená louka. Půda zde byla tak chudá a kamenitá, že se v ní stromy neuchytily.

Micuma zafrkala, pak jsem to ucítil i já. Duch se nacházel někde blízko. Spíš ze zvyku, než že bych si od toho něco sliboval, jsem natáhl kohoutek a začal jsem opatrně otevřený prostor obcházet. Pod vysokým kobercem načechraného listí, do kterého jsem se místy bořil až po kolena, jsem každou chvíli narážel na velké balvany.

Pocit přicházel přímo ze středu planiny. Protože jsem nenašel žádnou jinou hrozbu, zamířil jsem nakonec na otevřené prostranství. Duch se nacházel právě tam, najednou téměř neviditelný. V podobě virtuálního rejnoka manty se vznášel jen pár desítek centimetrů nad zemí. Už okolo sebe nešířil hrůzu, naopak, sám se hrůzou třásl. Sklonil jsem se nad ním, zda v jeho povrchu nerozeznám strukturu, která by mi pomohla zjistit, co je zač.

Zazmítal se, pocítil jsem závan energie, pak pocit interakce pominul a v dalším okamžiku se duchovo nehmotné tělo začalo trhat na cáry, až z něj nezbylo nic.

„Zabil jsi to,“ zkonstatovala Micuma. „Umřelo to hrůzou z tebe.“

Podíval jsem se na ni a neřekl nic. Mohla to být pravda, protože jsem útok ducha odvrátil tím, že jsem mu odzrcadlil zpět, co na mě sám vyslal. A on na mě vrhl to, co našel v mém nitru. Byl jsem rád, že nevím, co se v zavřené části mého já ukrývá. Mohlo by mě to zabít také.

„Utáboříme se tady, je to lepší než většina dalších míst,“

rozhodl jsem.

Současně jsem shodil na zem batoh a začal odstrojovat Micumu.

Odhrabal jsem listí a nanosil dřevo na oheň. Micuma se celou tu dobu potulovala okolo, asi hledala něco šťavnatějšího, než byl oves, který jsme vezli s sebou. Nebe šedlo, nepředpokládal jsem, že uvidím hvězdy. Ne že bych o ně stál, jen by to byla v tomhle ponurém kraji zapamatováníhodná výjimka.

„Jsi si jistý, že to je dobré místo k přenocování?“ vyrušila mě z přemítání, zda si dám k večeři nasolené sušené hovězí nebo nasolené sušené hovězí. Měl jsem s sebou ještě plechovku kondenzovaného mléka, ale tu jsem si nechával na horší časy.

Něco našla a tohle byl její způsob, jak mi dát najevo, že není s výběrem tábořiště ani trochu spokojena.

„Jo,“ odpověděl jsem, ale poslušně jsem se postavil a šel po hlase za ní.

Čekala na mě v šeru, v mírném svahu těsně za prvními stromy ohraničujícími mýtinu. Nemusela nic říkat. Nebyly vidět žádné kříže, žádné náhrobní kameny, přesto bylo jasné, že se uprostřed lesa nachází hřbitov. Někdo si dal práci, aby ho nebylo možné jen tak najít, ale rozpadová esence duší se vznášela všude kolem, sytá jako pach pižmoně. Sytá pro mě a mně podobné.

Vrátil jsem se k ohni pro zákopnickou lopatku. Jeden ze zbytečnějších kousků výstroje, ale čas od času se hodila. Vybral jsem si jeden ze vzdálenějších hrobů, kde byla duševní esence téměř nepostřehnutelná. Netoužil jsem, aby se na mě při kopání vrhnul naštvaný nebožtík.

„Neřekla bych, že je to nejšťastnější nápad, ale nebudu se pokoušet tě od něj odvrátit,“ poznamenala Micuma, když mě sledovala, jak se v houstnoucím šeru prokopávám hlínou.

„Hřbitov uprostřed lesa je divný, čerstvý hřbitov ještě divnější, a když to spojím z duchem, co nás málem zabil, a s tím malým konvojem…“ nedopověděl jsem a pokračoval v práci.

Oko se po dlouhé době uráčilo spolupracovat, zprostředkovalo mi výjimečně dokonalé noční vidění. Setmělo se, ve vzduchu se vznášela mrazivá rosa, která se ráno promění v bílou jinovatku a z šustivého koberce listí udělá praskající kukuřičné lupínky.

Nakonec jsem mrtvolu vykopal úplně celou. Byla to spíš mumie než poctivý nebožtík. Ani tady ve vlhkém prostředí nezetlela, drobní hlodavci ani červi se na ní nepřiživili. Tuhé vyschlé maso opadávalo při sebemenším dotyku a odhalovalo kosti. Zvláštní kosti, znetvořené boulemi obrovských nádorů, někde naopak zúžené, až se zdálo, že nemohly unést váhu těla.

Vyskočil jsem z mělké jámy a ještě chvíli si tělo prohlížel z dálky. Lebka světlejší než zbytek torza mi pozornost oplácela pokřiveným úsměvem.

„Jsi spokojený?“

„Jo,“ odpověděl jsem Micumě. „Ať se tu stalo cokoliv, ti mrtví jsou rádi, že to mají za sebou. Nikdo z nich nás nebude otravovat.“

Nechal jsem hrob otevřený a šel si lehnout, jak jsem byl, s rukama až po lokty zamazanýma od hlíny.

Ráno bylo přesně takové, jak jsem odhadoval. Křupavé chladem a bolestivé omrzlými konečky prstů na nohou. Oheň jsem tentokrát nezapaloval, vyrazili jsme na cestu, jak nejrychleji to šlo.

Až u prvního potoka jsem zastavil a dopřál si skrovnou snídani –sobě i Micumě. Hovězí, otep suché trávy vylepšený dvěma scvrklými jablky.

Pak jsme jeli mlčky, obezřetně jsme sestupovali dolů z hřebene směrem k severu. Za dalšími dvěma nebo třemi údolími – mapa, kterou jsem měl k dispozici, byla stará a místy téměř nečitelná –hory končily a čekala nás pohodlná cesta až k Ostravě. Pokud se tam už nestačilo zformovat nové jádro pevninského ledovce, což jsem samozřejmě nevěděl.

Prales ustoupil rozlehlé louce, jen sporadicky porostlé stromy.

O stovku metrů níž a pár kilometrů dál se opět tyčilo zelené moře.

To znamenalo, že stále ještě nejsem v oblasti stabilně obydlené lidmi, spíš zde pravidelně honili na pastvu stáda dobytka nebo ovcí. Micuma se podívala vlevo a zachvěla se. Stačila mi malá nápověda. Na starém, napůl zetlelém smrku, seděl duch. Seděl je špatné slovo. Vznášel se nad zeleným klínem jehličí, schovaný do sebe, veškerou pozornost, pokud se o něčem takovém dá u duchů mluvit, soustředěnou směrem do centra louky. Patřil ke stejnému druhu, který mě včera málem zabil. Jenomže když už člověk přežije první útok, ty další jsou pro něj jen pošimráním. Tohohle jsme navíc v nejmenším nezajímali. Podíval jsem se na druhou stranu a o pár set metrů dál jsem uviděl jeho dvojče.

„Vsadím se, že jich tady na okraji lesa hlídkuje víc,“

poznamenal jsem tiše.

Duch mě přesto zaslechl. Se zamrazením jsem sledoval, jak se podíval mým směrem, natočil svá křídla vzpomínek a pocitů. Nic se mě však nedotklo, najednou jsem ho přestal zajímat a dál se věnoval civění vpřed.

Napodobil jsem ho. Louka se zpočátku svažovala pozvolna, pak prudčeji a poté opět velmi zvolna. Z místa zakrytého ustupujícím terénem stoupalo několik sloupů dýmu. Uprostřed louky se nacházela vesnice. A vypadalo to, že se duchové o ni zajímají.

„Vrátíme se o kus výš a objedeme to,“ seznámil jsem Micumu se svým plánem. „Nemusíme se zaplést do všeho.“

„Skvělé,“ napůl řekla a napůl zaržála. „Přímo geniální plán.“

Není nad to, když s člověkem souhlasí jeho vlastní kůň.

Terén na kraji lesa byl obtížně schůdný, pokračovali jsme pomaleji, než jsem předpokládal, ale to nevadilo. Měl jsem příjemný pocit, že spolu s vesnicí se vzdalujeme i velkým potížím, které na nás číhají už od včerejška. V jednu chvíli se ozvala ona zničující ozvěna oznamující, že duch vyrazil na lov. Netýkala se mě a po včerejších zkušenostech jsem byl vůči působení hlídačů na kraji pastviny mnohem odolnější, ale stejně mě zamrazilo až v morku kostí. Místo předpokládaného odpočinku jsme se pralesem probíjeli další hodinu. Teprve pozdě odpoledne, u malé tůňky pod dvoumetrovým vodopádem, jsem se rozhodl vyhlásit polední siestu. Zubaté slunce však nestačilo prohřát vzduch, mě ani Micumu a sotva z nás přestala stoupat pára, začali jsme se oba podvědomě připravovat na další cestu.

Zašustilo listí, strmým svahem do potočního údolíčka sklouzl člověk. Margaret i Zabijáka jsem nechal v pouzdře, Greysona jsem nevyrušil ani myšlenkou. Ten chlap vypadal, že je na půli cesty mezi životem a smrtí. Vyhublý na kost, úzké bezkrevné rty odhalující zuby vágně ukotvené v krvácejících dásních, ruce od loktů dolů poseté většími či menšími otevřenými vředy. Oblečený jako nebožtík, který nemá být vystavován v rakvi.

„Pomozte nám, prosím!“ vztáhl ke mně ruce, udělal dva kroky a pak se zastavil, jako by si uvědomil, jak hrůzostrašně musí působit.

Jako ztělesnění pomalé a odporné smrti. Puch z jeho hnijících ran dospěl až ke mně, Micuma o pár kroků couvla. Citlivka.

„Pomozte nám, prosím!“

Jedno oko měl kalné, koutky úst mu cukaly jako člověku na konci příčetnosti. To druhé oko mě pozorovalo s téměř hypnotickou uhrančivostí.

Opět zašustilo listí, slyšel jsem je – čtyři pět, možná šest.

Předstíral jsem, že o nich nevím. Muž o nich věděl, viděl jsem to ve výrazu jeho zdravého oka. I on se však tvářil, že jsme stále sami dva.

„Pomozte nám, prosím! Oni, oni…“ zarazil se, jako by mu najednou došla slova.

Vynořili se zpoza stromů a napůl opadaných šípkových keřů.

Detailně jsem viděl jen velkého chlapa s kovovými chrániči předloktí, těžkou karabinou v pravé ruce a pobaveným výrazem ve tváři. A ještě jednoho, menšího muže s rybím pohledem. V ruce nedržel žádnou zbraň, ale na suchém zipu měl na levém boku připnutý subkompaktní automat.

„Tak tys utekl, prošel jsi skrz hlídače,“ řekla postava na kraji mého zorného pole. „To bych nikdy neuvěřil.“

„Pomozte nám!“

Z prosby vyprchala všechna naděje, přetažená pružina poškozeného strojku dobíhala.

Cvakl závěr automatu. Nakročil jsem si, podíval se umírajícímu do očí. Přes svou bledost získal ještě o poznání sinavější odstín.

„Zkus to podruhé, kamaráde. Třeba to bude snazší,“ poradil jsem mu a kopl ho přímočaře do hrudníku. Zasáhl jsem ho ploskou nohy do hrudní kosti, zpožděnou patou jsem mu navíc udělil rotaci. Vyletěl přemetem vzhůru, jako hadrová panenka dopadl zpět na záda a už se nepohnul. S odstupem trvajícím století se ozval výdech doprovázený lehkým bubláním krve.

V kopání do umírajících jsem jeden z nejlepších.

„To bylo docela dobré,“ promluvil bijec s chrániči předloktí. „O

kousek níž a prokopneš mu břicho, o kousek výš a rozdrtíš hrtan.“

Nedokázal jsem poznat, zda v jeho hlase slyším obdiv či výsměch. Možná obojí.

„Měl jsem zato, že patří vám. Nechtěl jsem poškodit váš majetek,“ odpověděl jsem stroze a současně se opatrně rozhlédl.

Bylo jich šest, z toho jedna žena. Všichni po zuby ozbrojení; typy najímané na špinavější než špinavou práci. Jeden z nich byl ještě větší než robustní muž, který mě oslovil. Vypadal tak obrovský, až se to zdálo nelidské.

„Zabiju ho,“ řekl obr s jaksi dětským nadšením a překvapivě pružně a rychle se přiblížil k polomrtvému ubožákovi na zemi.

Potom dokonale napodobil můj vlastní kop. Udělal to však s takovou razancí a mírným propnutím nohy při předpokládaném zásahu, že bylo jasné, jak by to dopadlo. Každému člověku by takhle ukopl hlavu nebo rozdrtil hrudník.

„A kdo to bude uklízet?“ opáčil muž s rybíma očima.

On byl mozkem skupiny. Prozradily mi to pohledy ostatních po jeho řečnické otázce.

„Dwig ho eskortuje do vesnice a ty, Márty, budeš dávat pozor na Dwiga. Nechci, aby se zase zašpinil o ženské, jasné?“

Zašpinil o ženské – divný výraz. Co tím myslel?

Márty byl sporý chlapík s brýlemi. Podle obrouček to nebyly obyčejné brýle, ale zprostředkovávaly svému majiteli komunikaci s počítačem nebo něčím ještě lepším. Dalším mužem bandy byl vytáhlý hubený chlapík s tváří koňského handlíře. Na rozdíl od svých kumpánů nebyl oblečený v maskovacích overalech styl les, ale v kalhotách a kazajce z kůže, přes ramena měl přetažené krátké pončo. Kromě dlouhé pušky a pistole s velkokapacitním zásobníkem měl u pasu masivní nůž. Stopař, odhadl jsem ho okamžitě. Poslední z šestice nebyl muž, ale žena. Nebýt nožem okudlaných vlasů, kruhů pod očima a permanentní únavy v rysech obličeje, mohla být hezká. Ze způsobu, jakým držela zbraň, opakovací brokovnici trochu se podobající Margaret, bylo jasné, že střílí rychle a ráda.

„Márty?“ oslovil šéf obrýleného.

„Vidím, do prdele, vidím,“ odpověděl střízlík, štítivě přistoupil k muži v bezvědomí a začal malou lopatkou nabírat do pytlíku jehličí a půdu z bezprostředního okolí jeho úst.

Možná mu tekla krev, nebyl jsem si jistý. Vůbec jsem netušil, proč to dělá.

Prostomyslný obr si přehodil bezvládného vesničana, kterého předtím zápasník se ženou rutinně zabalili do celty, přes rameno a doprovázený Mártym zamířil rovnou na louku, směrem, kde k obloze stoupaly sloupy dýmu.

Nejprve úkosem a potom přímo jsem se podíval na Rybí oči.

Pravačku jsem měl jen centimetr od dlouholetým užíváním ohlazené rukojeti Margaret. Pokud to se mnou chtěli skoncovat rychle a čistě, přišel ten správný čas.

Rybí oči si sám pro sebe přikývl, jako by právě došel k nějakému rozhodnutí.

„V těchhle lesích člověk nepotká našince každý den,“

poznamenal. „Co tak posedět a prohodit pár slov?“

Zřejmě dělil lidi na dravce a ty, kteří se nechávali požírat. Pak jsme opravdu byli našinci. A také byl opatrný. Chtěl vědět, co mě sem přivedlo. Dva odešli pryč, ostatní jsem měl v dohledu. Pokud mělo dojít na střílení, byla to z mého pohledu vlastně ideální chvíle.

„Proč ne, nespěchám. Původně jsem hory objížděl, ale na východě se strhla nějaká mela a cizinci tam nejsou vítáni, tak jsem to vzal zkratkou,“ řekl jsem.

„Půjdeme do tábora?“ chtěl vědět Bijec.

Rybí oči mu věnoval upřený pohled.

„Kousek výš proti proudu potoka je dobré místo, tam si můžeme dáchnout,“ řekl Stopař.

Nepodíval se přitom na nikoho z nás, jeho oči těkaly po okolí, jako by něco permanentně hledal.

Z dálky několikrát zaskřehotal jestřáb a další mu odpověděli.

„Mladí opouští matku, zima je na spadnutí,“ pronesl víc sám pro sebe, než že by chtěl někoho z nás informovat.

Kde mají stálý tábor, mi ukázat nechtěli. Nedivil jsem se jim.

Stopař přistoupil k mladému javoru a nožem do jeho kůry vyrobil několik zářezů.

„Můžeme jít, Márty nás najde, nechal jsem mu značku,“

vysvětlil.

„Pochopí to?“ ozval se pochybovačně Bijec.

„On jo, na rozdíl od tebe,“ promluvila poprvé žena.

Hlas měla stejně neudržovaný jako svůj zevnějšek. Okoralý, s pošramocenými sykavkami.

„Á, Ágnes po týdnu promluvila a hned ze sebe dělá chytrou, co,“ vyjel na ni Bijec, ale sám jako první vykročil proti proudu potoka do stěny opadávajících vrb a lísek.

Rybí oči celou rozmíšku nijak nekomentoval. Zřejmě spolu byli tak dlouho, že znali jeden druhého. Pouze věnoval Stopaři a Ágnes krátký pohled a následoval Bijce. Svým lidem věřil –předpokládal, že mě sejmou dřív než já jeho. Kdybych se o to samozřejmě pokusil. Já však neměl proč, byl jsem zvědavý a chtěl jsem se dozvědět jen pár informací.

Stopař měl pravdu. Potok obtékal skálu a ve zvlněném svahu vykousl do země širší údolí než jinde. Strmý svah chránil před poryvy větru a případnými padajícími stromy, podle hlubokých rýh po posledních deštích bylo jasné, kudy teče voda. Podle očazených kamenů roztroušených kolem tady už před časem někdo tábořil.

„Dnes si dáme volno,“ vyhlásil Rybí oči, jakmile jsme dorazili na místo.

„Jo, po tom, co odjel ten mizera Krug, si to určitě zasloužíme,“

souhlasil Bijec.

Dělal jsem, že jsem jeho poznámku nezaregistroval, dobře jsem si všiml, jak si mě Rybí oči prohlíží. Bijci bylo zjevně jedno, kolik se toho z jejich tajemství dozvím.

Během půl hodiny bylo nachystáno ohniště, dřevo a lidé si vybalovali osobní věci.

Většinou armádní spacáky s vodoodpudivou membránou na povrchu, otlučené hrníčky na kávu a další drobnosti. Bijec začal kontrolovat výzbroj. Nosil toho s sebou požehnaně, všechno dokonale udržované kousky z doby těsně před nebo po Krachu.

„Vypadáte, že jste v lesích už dlouho,“ začal jsem řeč.

Rybí oči přikývl.

„Hlídáme majiteli pár vesnic v okolí. Je tu divočina a lidi by hned něco sežralo – pole musí někdo obdělávat.“

„Nebo by utekli,“ podotkl jsem.

„Přesně tak, makat se nechce nikomu,“ souhlasil Bijec.

Se začátkem hovoru napětí ustoupilo. Ágnes si z ruksaku vybalila do ruličky složená trička termoprádla a začala je v potoku na kamenech prát.

Zdola zašplouchala voda, praskla větev. Najednou všichni v rukou drželi zbraně, Bijec se kryl za stromem, Ágnes ve stínu převislých lísek, Rybí oči zůstal, kde seděl.

„To se vracejí Márty s Dwigem,“ řekl klidně Stopař.

S rychlostí filmového střihu se všichni vrátili k původní činnosti.

„Máš hezkou kobylu,“ pronesl Rybí oči, „asi není na prodej,“

nadhodil.

V záhybu údolí se objevil Márty s Dwigem. Ten vlekl obrovskou krosnu naloženou těžkým nákladem. Cestu si vybíral opatrně, při chůzi vyplazoval jazyk a plně se soustředil na každý krok.

„Není,“ odpověděl jsem. „Mitsubishi model.“

Bijec se pousmál, Ágnes skončila s praním, pod trikem si svlékla podprsenku a vysoukala se ze svých kalhot. Měla dlouhé, štíhlé a současně svalnaté nohy, jednoduché, vysoce vykrojené kalhotky. Dwig se zastavil a mlsně se ji prohlížel.

„Pojď sakra a nech ji na pokoji,“ pobízel ho Márty a přitom se vyhýbal Ágnes pohledem.

„Jo, kočka to sakra je, ale já bych si ho o ni ani neotřel,“

zabručel Bijec.

Ágnes se otočila, při praní kalhot si namočila triko. Voda byla studená, bradavky se zřetelně rýsovaly pod tenkou látkou.

„U tebe není co otírat, nebo se chceš předvést?“ našpulila rty a olízla si je jazykem. „Nebo se bojíš?“

Polkl jsem. Bijec se držel překvapivě zpátky.

„Přinesli jsme něco k jídlu a pití,“ rozptýlil rostoucí napětí Márty. Dwig už vybaloval věci z batohu. Něco k jídlu představovalo pár kilo naporcované zvěřiny, něco k pití basa lahví vodky s emblémem horského ledovce, vyraženým rovnou do skleněného povrchu.

Ágnes se na Bijce ušklíbla, sklouzla po mně zkoumavým pohledem a otočila se zády.

Nedokázal jsem si pomoct, abych ji dál nepozoroval, a nebyl jsem jediný. Jen Rybí oči s tím problém neměl.

„Mitsubishi? Ještě původní typ, plně sériový?“ vrátil se k původnímu tématu.

„Ano,“ souhlasil jsem.

Ágnes se teď předkláněla a dávala tak na odiv zadek a dlouhé křivky vnitřních stehen.

„Plně tovární model, bez jakýchkoliv pozdějších dodělávek. Ty obvykle snižují výkon a cenu. Bohužel, chybí plodnostní modul.“

Necítil jsem potřebu zamlčovat tovární údaje. Rybí oči měl s biokonstrukty očividně zkušenosti.

„Plodných biokonstruktů bylo jen pár, hodně složitá technologie. Vedly se kvůli nim i války, a pokud vím, naživu už není žádný,“ vmísil se do hovoru Márty.

To jsem sám netušil.

Bijec otevřel první láhev vodky a zhluboka se napil.

„Není nad předkrachový pití,“ povzdechl si spokojeně.

Dwig se také natáhl po láhvi, ale Rybí oči ho zarazil.

„Ty ne, vždycky je ti potom špatně.“

Obr začal kňučet jako malé dítě, ale poslušně si sedl a začal trucovitě ořezávat klacek nožem, který by menšímu muži mohl sloužit jako mačeta.

Nalil jsem si štědrého panáka. Bylo to opravdu prvotřídní pití.

Ágnes se vrátila od potoka, na nohou boty, od pasu dolů zabalená do deky. Pozvedl jsem k ní vlastní hrnek. Vzala si ho, dopřála si dva dlouhé loky, zhluboka se nadechla a vydechla.

„Dík,“ hlas měla najednou méně zjizvený a víc sametový.

Možná mi to tak jen připadalo. Bijec se na mě podíval, ale neřekl nic.

Dál jsme vedli pomalý hovor přerušovaný doléváním, přikládáním na oheň a opékáním masa. Vyptávali se mě, co je zajímavého na jihu, já zase jich, co na severu. Obezřetně jsme se vyhýbali čemukoliv týkajícímu se jejich práce. Většinou mluvil Rybí oči a ostatní jen přizvukovali. Téměř idyla – kdyby nebylo zbraní, jejich postranních pohledů a všech těch nevyřčených věcí okolo.

Dwiga jeho trudnomyslnost brzy přešla, postavil se stranou od ohně a začal cvičit. Nebyla to žádná vycizelovaná kata nebo nějaký systém sebeobrany. Spíš nesouvislá série technik posbíraných po všech koutech světa. Všechny dokonale a razantně provedené člověkem, který byl menším bráchou kyklopů.

„Je to debil, možná skoro idiot, IQ kolem sedmdesátky,“

prohodila Ágnes a podala mi zpátky hrnek s vodkou.

Držela ho tak, že se naše prsty dotkly. Možná ji vzrušovali sešívanci, chlápci s teleskopickým Okem, hmyzoidním Klepetem a páteří, kterou nepřerazí střela z minometu. I když to poslední bylo mé malé tajemství, s nímž jsem se ženám na první schůzce nechlubil. Ale i to, co viděla, mohlo být dostatečně perverzní na to, aby se mnou šla do postele.

Ponurý sychravý den se chýlil ke konci, přicházel dlouhý soumrak pod zataženou oblohou.

Seděla vedle mě s nohama nataženýma k ohni, v šedivých očích se jí odrážely plameny a s vypitou vodkou jí z tváře mizel výraz lhostejnosti.

„Ale napodobovat umí dokonale. Řekla bych, že mu tu schopnost někdo zadrátoval do hlavy,“ pokračovala.

Jemně se rozpršelo, ale místo bylo dobře chráněné a oheň hřál.

Bijec nevraživě pozoroval Dwigův trénink.

„Řekl bych, že by ti to nandal,“ okomentoval jeho pozornost Márty.

Pil jen střídmě a čistil rozebranou pistoli. On byl ve skupině odborníkem na techniku a možná i kouzla. A pro prostomyslného obra měl slabost. Jistým způsobem se o něj staral víc, než vyžadoval Rybí oči.

„Je to hlupák, roztrhal bych ho na kusy,“ odpověděl Bijec.

Oheň praskal a vodky ubývalo.

Soumrak přešel do dalšího, temnějšího stádia, ale my měli dostatečnou zásobu dřeva na to, abychom vydrželi až do noci, kdy nás uspí únava a alkohol. Vzhledem k počtu prázdných lahví jsem odhadoval, že se mě hned nepokusí zabít. Spíš až někdy k ránu ve spánku.

Ágnes si mi opřela hlavu o rameno a nalila další hrnek s vodkou. Tentokrát jsem se napil jen střídmě. Chtěl jsem si to užít –a nechtěl jsem nad sebou ztratit kontrolu.

„Už mě to tu nebaví, jsem moc dlouho v kopcích, mám po krk tohohle všivého kraje, smradlavých rozmáčených kopců,“

zanadával náhle Bijec.

Zjevně se propil do plačtivé nálady.

„Smradlaví umírající lidi, kterých se člověk bojí dotknout, smradlavý Krug, který chce mít všechno přesně na čas, jeden aby se kvůli němu podělal. A žádný ženský, žádná pořádná zábava.“

„Máš kontrakt,“ upozornil ho Rybí oči.

„Tsss, tebe zajímá jen kontrakt,“ odsekl Bijec. „Ty prostě chceš do Ženevy a uděláš všechno pro to, aby ses tam dostal.“

Bájná Ženeva, město ukryté někde v alpské ledové skvrně, kde žijí jen nesmrtelní boháči. Slyšel jsem o něm už spoustu zvěstí, ale věřil jsem jim tolik jako legendě o Zlatém rounu.

Ágnes mě kousla do ucha a přistrčila mi hrnek.

Odsunul jsem ho a přitáhl si ji před sebe, rukama zajel pod bundu, kterou měla přehozenou přes ramena. Měla pružné, pevné tělo, cítil jsem jeho horkost. Alkohol všem rozvázal jazyk a začínali se bavit o opravdu zajímavých věcech. V tuto chvíli pro mě ale informace nebyly tím nejdůležitějším.

„Pojďme o kus dál,“ požádala.

Už dávno se setmělo, oheň ozařoval jen nejbližší okolí, ve tmě se oble leskly prázdné láhve a oči pijáků.

S chraplavým zasmáním si skopla boty. Zvedl jsem ji, přidržel jednou rukou a druhou sebral celtu, na které jsme seděli.

Někdo za námi něco prohodil, ale nerozuměl jsem mu. Přesně jsem věděl, kam s ní půjdu, vlastně jsem to místo vybral už předem.

Dál od ohně bylo chladněji, ale bylo mi to jedno. Hodil jsem celtu na zem, objímala mě svýma dlouhýma nohama a rukama mi rozepínala vestu. Sotva jsem se posadil, začala se dobývat do kalhot. Přesunul jsem si ji na klín, kousala mě do uší. Měla malá pevná prsa, cítil jsem, jak její bradavky v mých ústech bytní.

Nahmátla penis, nazdvihla se a nasedla na něj. A znovu. Věděl jsem, že tohle dlouho nevydržím, ale neměl jsem dost vůle, abych jí v tom zabránil. Ještě jednou. Těsně před tím, než jsem ejakuloval, sevřela penis pevně u kořene. Skoro jsem zavyl, ale nepustila, dokud orgastická křeč nepřešla. Rozkoš se míchala s neukojeností jedna ku jedné, nevěděl jsem, zda se mám tetelit blahem nebo výt nespokojeností. Položil jsem se, uchopil ji za boky a přetočil na břicho tak, abych se jí dostal jazykem mezi stehna. Měla nakrátko zastřižené pubické ochlupení, šimralo v obličeji a škrábalo na jazyku. V klidu mě nechala jen chvíli, pak oběma rukama objala penis a začala ho sát. S tím, jak jsem ji víc a víc vzrušoval, mě laskala drsněji a drsněji a já s ní držel krok. Opět mě přivedla až na samotnou hranici, ale pak ji přemohl vlastní orgasmus. Se zadostiučiněním jsem ji vzrušoval, dokud po sérii zasténání vyčerpaně nezvláčněla. Teprve potom jsem zpod ní vyklouzl, zvedl se na kolena a zezadu do ní vnikl.

S uspokojením a únavou z orgasmu se mi vrátila schopnost přemýšlet. Kdyby se rozhodli mě v uplynulých chvílích zabít, neslyšel bych je, neviděl bych je. Bylo by to pro ně stejně složité jako zakroutit krkem kuřeti.

Překulila se na záda, uchopila můj najednou ochablý a kluzký penis, vklouzla pode mě a objala mě nohama. Opět jsem začal topořit.

Další soulož byla divočejší, vášnivější, jako bychom se víc a víc snažili získat jeden nad druhým navrch. Už jsem si nedovolil zapomenout na svět okolo, neustále jsem očekával, že uslyším kroky a objeví se někdo s obuškem. Možná právě díky tomu jsem měl ze sexu větší potěšení, než jsem čekal, a současně jsem se dokázal ovládat dost na to, abych nepustil ke slovu temnou část svého já. A to přesto, že ji Ágnes, aniž si to uvědomovala, povzbuzovala a sytila víc než dost.

Nakonec jsme oba usnuli nalepeni jeden na druhého, přikryti tenkou celtou. Ágnes spala tvrdě, oddechovala pravidelně a hluboce, já jen dřímal. Předpokládal jsem, že teď někdy přijdou.

Ať už kvůli Micumě, nebo kvůli informacím, které mi v průběhu večera prozradili. Nebylo jich sice mnoho, ale byli dost opatrní –nebo paranoidní, aby jim to stálo za odstranění osamělého chlápka, jako jsem já. Usnul jsem spánkem divokých zvířat, připravený na nenadálé probuzení.

Spletl jsem se, byly to Ágnesiny rty a ruce. V jejích pohybech byla ještě větší naléhavost než na počátku noci, jako bychom předtím vůbec nesouložili, nebo přesněji, jako by se teprve teď chystala se mnou doopravdy pomilovat. Její živočišná dychtivost mě dokázala znovu vzrušit. Svlékla mě z košile, do které jsem se před usnutím zabalil, chtěla mi sundat i rukavici z Klepete, ale to jsem jí nedovolil. Ruka občas, zvláště ve vypjatých chvílích, dělala věci, které se mi nelíbily. A já jí nechtěl ublížit. Nechtěl, i když si to možná část mého já, část, která nebyla tak docela má, ale které jsem se nemohl zbavit, přála.

Než stačila úplně převzít iniciativu, přitáhl jsem si ji k sobě a začal jí jazykem laskat stehna a postupně se doteky přibližovat k lůnu. Několikrát se vzrušením prohnula, a pak zase uvolnila, cítil jsem její slanou vůni a v okamžiku, kdy jsem ji ochutnal, jsem ji pustil a dlaně nechal volně položené na bocích. Několik dlouhých chvil zůstala ve stejné poloze a užívala si laskání.

Chtíč byl pryč, jakékoliv nutkání. Užíval jsem si pocit z dávání bez toho, že bych za to něco chtěl.

Pak se posunula, opatrně nasedla na můj penis a v rytmu pomalé jízdy na koni stoupala a klesala. Objímal jsem ji kolem boků a čekal. Vzrušení pomalu stoupalo, protismyslně líné a uklidňující. Pak se do jejích pohybů opět vkradla ta zarážející dychtivost, nutkavá naléhavost, touha po něčem…

Škubl jsem hlavou, prohnul se v zádech, ostří mě přetáhlo po hrudníku, místo toho, aby mě podřízlo, vzápětí jsem se předklonil a čepel mě zasáhla jen na čele. Ágnes vykřikla, zaplavila mě vlhkost jejího orgasmu a pak horkost krve. Klepeto se při útoku vysmeklo z rozepnuté rukavice, a jak jsem ji objímal, probodlo ji skrznaskrz. Oko mi zprostředkovalo detailní šedozelený pohled na její tvář pokřivenou orgastickou rozkoší, zračila se v ní nutkává naléhavost, touha po smrti. Ágnes milovala smrt a utrpení svých milenců.

Naposledy sebou škubla, tím mě dovedla k vrcholu. Z očí jí unikal život, až zůstaly prázdné.

Držel jsem ji na sobě ve vzpřímené poloze, už ne ženu, jen chladnoucí tělo.

Se zvláštní úlevou mě napadlo, že vlastně nepochopila, co se stalo. Poslední, co v životě pocítila, bylo totální uspokojení chtíče, těch temných choutek, které ji poháněly a poslaly na cestu končící v chmurných beskydských pralesích.

„Už ho dostala,“ donesl se ke mně přiopilý hlas Bijce. „Slyšel jsem je.“

„Vypadal dost chytrý na to, aby ji prohlédl, ale… každý chlap zhloupne, když vidí tak pěkný nohy.“ přitakal Rybí oči. „Nebo kozy?“ dodal zamyšleně.

„Kdo dostane Micumu?“ chtěl vědět Bijec, zaklokotala nalévaná vodka.

„Prodáme ji, já dva díly, Ágnes dva díly, ostatní po dílu.“

„Proč Ágnes?“

„Zabila ho.“

Dál jsem ji držel na sobě, aby nespadla, krev z rány v hrudníku mě stále smáčela horkým a zvláštně pomalu slábnoucím proudem.

Byl jsem nahý, své věci jsem měl bůhví kde. Pokud by se dozvěděli, že ten, kdo umřel, nejsem já, rychle by to napravili. To však nebylo nejhorší, nejhorší bylo, že jsem neměl chuť utíkat, protože – protože –“Nesnáším, co dělá potom,“ zamumlal Bijec. „Jak na nich pokaždé rajtuje až do rána a tak divně u toho vzdychá. Myslel jsem, že chlapovi, když chcípne, tak mu péro ochabne.“

„Ty to nevíš?“ ozval se Márty.

Podle hlasu už byl také přiopilý.

Nechtěl jsem utíkat, abych si zachránil život – nenáviděl jsem se, protože to, co se právě stalo, se mi líbilo. Části mého já, té, kterou jsem zavíral a obával se jí; démonovi, se kterým jsem se dělil o tělo i myšlenky, se tahle smrtící soulož líbila. Zatraceně hodně se mu-mně líbila a věděl jsem, že teď bude-budu víc a víc toužit po tom, aby-abych dostal, co má-mám rád. Nenáviděl jsem se.

Můj penis konečně ochabl, cítil jsem, jak z ní vystupuje ven.

Kůže pokrytá krví byla zatraceně kluzká, věděl jsem, že ji dlouho neudržím. Nekonečně opatrně jsem ji začal pokládat na sebe. Krev, mazlavá lepkavá krev nás spojila naposledy.

„Má takovou tyčinku ze supertuhé slitiny se silikonovou čepičkou. Tu jim vbodne do penisu, a pak si může užívat až do rána. Stejně to má nejraději se studenejma,“ žblebtal s mizernou artikulací Márty.

„Odporné,“ zamručel Bijec. „Jdu spát.“

„Ještě moment,“ zarazil ho Rybí oči a jeho hlas zněl náhle skoro čerstvě. „Zítra ještě za tmy odejdu něco zkontrolovat a mám pro vás práci hned na ráno. Přišli jsme o jednoho strážného ducha.

Pokud ten chlap prošel přes plně obsazený kruh, mohlo by se to podařit i někomu jinému. A my musíme lidi šetřit, už tak umírají při práci víc, než je limit. Zítra s Mártym vyrobíte nového ducha a umístíte ho na prázdné místo. Márty, máš ještě syntetizační kouzlo?“

„Jedno,“ souhlasil technik. „Poslední.“

„Umučit chlapa je v pohodě, ale umučit strom dá fušku,“

zaprotestoval Bijec.

„Můžeš to nechat na Dwigovi, minule se díval, zvládne to.“

„Jo, nechám to na kreténovi.“

„Až s tím skončíte, přijďte za mnou, víte kam.“

Konečně se mi podařilo položit Ágnes vedle sebe. Kupodivu jsem vůči ní necítil žádnou zášť. Možná proto, že jsme si byli tak podobní. Možná proto, že by mi bylo lépe, kdyby uspěla.

Hovor u ohně pomalu utichal a já se ještě pomaleji oblékal.

Boty, ty byly ze všeho nejdůležitější. Pak i kalhoty, košili, vestu. S

prvním náznakem svítání jsem se zvedl a píď po pídi se plazil pryč, vzhůru proti proudu potoka. Při sebemenším zašelestění listí jsem trnul – Stopaře jsem nepodceňoval ani v nejmenším.

S každým metrem, o který jsem se vzdálil, bylo údolí stále mělčí a mělčí; před vývratem dvou starých smrků, kde potok pramenil, se ztrácelo úplně. Promítl jsem si terén, který jsem nechal za sebou, a poprvé po mnoha hodinách jsem se zhluboka nadechl bez ohledu na to, zda to bude nebo nebude slyšet.

„Našel jsem tě!“

Ztuhl jsem a pomalu se otočil po hlase. Věděl jsem, kdo to mluví. Dětská dikce v mužském hrdle byla nezapomenutelná.

Dwig mě pozoroval z jámy po kořenech vyvráceného stromu a mířil na mě velkorážnou odstřelovačkou. V porovnání s jeho tělesnými proporcemi vypadala jako pistolka na hraní. Na hlínu ke své pravé ruce pečlivě rozmístil pět nábojů. Byly delší než šířka mé dlaně, ocelové špičky vyhrožovaly stříbrným leskem a mosaz těl zdobily magické diagramy. Dost palebné síly na to, aby mě zabily, i kdyby se Dwig náhodou netrefil do srdce nebo do hlavy.

Ale takovou chybu by on neudělal. Cítil jsem tu smrtelnou linku spojující mé bytí s ústím hlavně jeho zbraně.

„Já tě taky vidím,“ řekl jsem klidně a připadal si přitom hloupě.

Cítil jsem se nahý a bezbranný. Jedinou zbraň, kterou jsem měl, byl nůž potřísněný mou vlastní krví.

„Ty si píchal Ágnes,“ obvinil mě Dwig.

Žárlil.

„Jo,“ připustil jsem. „Ale už je mrtvá.“

Dětinský obr vykulil oči.

„Jak to?“

Jednou rukou gestikuloval, hlavou udiveně pohyboval ze strany na stranu, ale puška, kterou držel, mířila stále tím správným směrem. Asi nebylo nejmoudřejší vykládat mu, co se doopravdy stalo.

„Tvůj parťák, ten velký, co tě nemá rád, ji zabil. Nechtěl, aby byla se mnou.“

„Velký? Pche! Prcek!“ nakrčil pohrdlivě nos. „Zabil?“

„Zabil, zezadu,“ přitakal jsem, doplnil svou odpověď pokývnutím hlavou, ale nespouštěl jsem přitom z Dwiga oči.

Zavrčel. Zvuk se rodil hluboko v hrdle a zdálo se nemožné, že vzniká v lidském těle. Šavlozubý tygr by odpovídal víc.

Ze smrku spadla šiška, podíval se za zvukem, ale puška se ani nepohnula. Ve své omezenosti byl dokonalý.

„To už je mrtvá? Napořád?“ ujišťoval se.

Hněv se střídal se smutkem a plačtivou úzkostí.

„Ano, napořád. Ale nebolelo ji to. Umřela šťastná,“ dodal jsem, aniž bych to plánoval. „Postaral jsem se o to.“

„To jsem rád,“ řekl tiše a na okamžik vypadal jako normální muž, který vzpomíná na někoho, koho měl rád. „Ale Vincent říkal, že tě mám zabít, pokud tě uvidím.“

„Vincent ti zakazuje pít vodku,“ zkusil jsem to a doufal, že se nepletu a Rybí oči se opravdu jmenuje Vincent.

„Jo,“ přitakal.

„Vincent tě nepouští k ženám,“ riskoval jsem dál.

„Jo, Vincent je na mě zlej. Mám rád vodku a rád píchám ženy.

Nebo aspoň ovce, když jsou po ruce,“ zasnil se.

Zatímco jsme se bavili, nespouštěl jsem oči z temného ústí hlavně pušky. Dwig byl možná kretén, imbecil nebo debil, ale jeho nervosvalová koordinace byla výjimečná. Nebyl jsem hrdý na to, co jsem se chystal udělat, ale jinou možnost jsem neměl.

„Vincent tě nemá rád, pořád tě sekýruje,“ řekl jsem a počkal, až mi to kývnutím odsouhlasí.

„Já tě mám rád.“

Zkoumavě si mě prohlížel, cítil jsem, jak mě zkoumá smysly, které lidem nejsou vlastní. Člověku musí chybět kus inteligence, aby je dokázal použít. Uvědomil jsem si, že pokud se rozhodne, že ho rád nemám, stiskne v dalším okamžiku spoušť. Zatlačil jsem na pilu víc, než jsem zamýšlel. Jak se rozhodne? Mám ho rád, nebo ne?

„Jo, máš mě rád. Myslím, že jo,“ potvrdil nakonec.

„Zabij Vincenta. Když se ti to podaří, odvedu tě do města a zařídím, abys měl vlastní dům, vodky víc, než vypiješ do smrti, a když budeš chtít, budou za tebou chodit ženy.“

„Vážně?“ vykulil na mě dětské oči v mužské tváři.

„Jo, zařídím to,“ slíbil jsem.

„Věřím ti,“ přikývl a bez dalších otázek pušku sklonil k zemi, vyhoupl se ze svého úkrytu a prošel kolem mě směrem k táboru.

Než jsem stačil zareagovat, otočil se s nelidskou pohotovostí jako na obrtlíku a opět mi předvedl temný tunel hlavně.

„Zkouším tě, jestli nelžeš,“ zazubil se. „A ty nelžeš, já to poznám.“

Než jsem stačil odpovědět, ztratil se mezi keři.

Uplynulý rozhovor mě vyčerpal stejně jako celá předchozí noc.

Unaveně jsme se posadil a shrábl do dlaně pět nábojů, které nechal na místě. Pálily magií a raději jsem je zase rychle položil.

Nejchytřejší bylo tiše se zdekovat, ale nechtěl jsem opustit Micumu a stejně tak jsem nechtěl přijít o Margaret, Greysona i Zabijáka. To znamenalo, že se musím vrátit do tábora. Ještě chvíli jsem to zvažoval, ale nakonec jsem usoudil, že mé hloupé rozhodnutí je jediné správné.

Nevracel jsem se údolím, ale širokým obloukem. Po celou dobu jsem se pohyboval přískoky, přes otevřený terén se plížil, v místech vhodných pro střelbu čekal, zda někde neobjevím nepřátele. Okolo poledne jsem zaslechl několik výstřelů, ale to bylo všechno. Pak se zdálo, že jsem v pralese osaměl, ale nenechal jsem se zmást falešným pocitem bezpečí a nepolevil v opatrnosti ani v nejmenším. Urazit jediný kilometr mi zabralo celý den; teprve se západem slunce a obvyklým večerním deštěm jsem se dostal na místo. Kupodivu nebylo opuštěné.

Technik skupiny, obrýlený Márty, právě zasypával poslední ze tří hrobů. Hlína zviditelnila stopy slz v jeho tváři, kašlal na opatrnost, pušku, kterou jsem u něj dřív viděl, měl pověšenou dobře tři metry daleko na větvi lískového keře. Vystoupil jsem z úkrytu a posadil se na kámen vedle vychladlého ohniště. Teprve teď si mě všiml.

„Měli jsme tě zabít, pak by to dopadlo jinak,“ řekl nepřesvědčivě a hodil do jámy další lopatu hlíny.

„Možná,“ odtušil jsem. „Co se tady stalo?“

„Dwig se vrátil a zabil šéfa,“ začal mi vysvětlovat. „Zabil by i Gravese, ale v tom jsem mu zabránil.“

Bijec se jmenoval Graves, pochopil jsem.

„Dwig byl jako velké dítě. Nemohl za to, co udělal. A já…“

Márty opět polykal slzy.

Přemýšlel jsem, jak se chlápek jako on dostal mezi tak divokou sebranku.

„A co se stalo pak?“

„Pak Dwiga zabil Graves. Zastřelil ho, nikdy ho neměl rád.“

To znamenalo, že zbýval Stopař a Bijec.

Na místě, kde jsem je včera nechal, ležely mé zbraně, jen Micumu jsem nikde neviděl.

„Neměl ho rád,“ přitakal jsem. „Co jste tady vlastně všichni dělali?“ zeptal jsem se.

Márty dokončil svou hrobařskou práci a posadil se. Očividně se potřeboval vypovídat.

„Organizovali jsme práci a hlídali lidi pro někoho ze Ženevy.

Podrobnosti kontraktu znal jenom šéf. V hoře, na místě u skály, kde jsi zabil strážného ducha, je sklad starých nukleárních palivových kazet. Šéf postavil továrnu na přepracovávání uranu a čistý materiál se pravidelně odvážel do Ženevy.“

Hrotem Ágnesina nože jsem se pokoušel vydloubnout třísku z dlaně a přitom jsem přemýšlel. To dávalo smysl. Pokud město Ženeva, bájný ráj nejmocnějších superboháčů, stále někde uprostřed alpské ledové skvrny existovalo, neobešlo se bez extrémně výkonných zdrojů energie. A tolik tepla mohly poskytnout jen termojaderné nebo štěpné reaktory. Spíš štěpné, protože byly jednodušší a lidé je i dnes dokázali udržovat v chodu.

Ale i pro ně potřebovali palivo. A nebylo snazší cesty, jak ho získat, než ze starých skladů vyhořelého paliva předkrachových jaderných elektráren. Jenomže těch moc nebylo a najít takový sklad představovalo větší terno než objevit skutečnou Bonanzu.

„A co ti duchové? Proč jste je potřebovali?“ zeptal jsem se.

„Jako hlídače. Čištění vyhořelého uranu není práce, kterou by bez moderní technologie někdo dobrovolně dělal,“ vysvětlil bez skrupulí Márty.

Já jsem byl poslední, kdo by mohl někoho kvůli čemukoliv soudit.

„Vytvářeli jsme je pomocí know-how Krugova čaroděje. Jsou založení na síle stromové duše propojené s lidskou. Při mučení je nutné zachovávat jistou posloupnost úkonů a správnou proceduru syntézy. Nic těžkého na tom není,“ vysvětloval dál technické podrobnosti.

„Vesničané jsou vaše pracovní síla,“ pochopil jsem konečně.

„A duchové je hlídali.“

Márty přikývl, jako by mu bylo všechno jedno.

„Jo. Museli jsme na ně dávat dvojnásobný pozor. Aby neutekli a aby zbytečně neumírali. Přes všechna kouzla je radiace zabíjí příliš rychle. V okolí už žádné další izolované vesnice, odkud bychom snadno mohli získat čerstvou pracovní sílu, nejsou. Pokud bychom se nabourali do nějaké větší, která má spojení s vnějším světem, začali by se o nás místní zajímat, a toho jsme se museli za každou cenu vyvarovat.“

Jednotlivé kusy skládačky zapadaly jeden do druhého. Vlastně se mě to netýkalo. Vesničané, soldateska nájemných žoldnéřů, zákazníci v Ženevě. Jen Ágnes, ta se mě týkala víc, než se mi líbilo.

„Krug je kurýr?“ zeptal jsem se ještě a přešel jsem ke svým věcem.

„Jo. On patří k ženevské armádě. Šéf chtěl získat právo vstupu a já vlastně taky. Pořád tam dokážou používat většinu předkrachových technologií. Je to, je to ráj…“

Z Mártyho hlasu zazněla touha.

Zapnul jsem si řemen. Přestože jsem měl z těsného kontaktu s Nožem stále nepříjemný pocit, ulevilo se mi, když jsem ho měl opět u sebe.

„Měl jsi mě za přiblblýho experta na technický hračky a tak, co?“ ozval se náhle Márty změněným hlasem.

„Nedělej to,“ varoval jsem ho, aniž bych se otáčel. „Vezmu si své věci a půjdu. Už se nikdy neuvidíme.“

„Mám tě nechat jít?“ skoro vykřikl. „Po tom, co jsem ti prozradil tajemství, které ze mě udělá Ženevana? Přeberu kontrakt po šéfovi a jsem za vodou.“

Kašlal jsem na Ženevu, kašlal jsem na bohatství, na palivové články, na všechno úžasné dědictví minulých generací. Miloval jsem se se ženou, kterou jsem v okamžiku vrcholného sexuálního vzrušení zabil. To nebylo tak hrozné, udělal jsem i horší věci.

Děsilo mě, že se mi to – nebo někomu ve mně – líbilo. Věděl jsem, že ta příšerná cizopasná část mě samotného, část, kterou do mě mí nepřátelé nějakým záhadným způsobem vsadili, to bude chtít znovu. A ještě mnohem horší bylo, že jiná žena – desetkrát, stokrát, tisíckrát lepší než já – obětovala vlastní život jen kvůli tomu, aby mě zachránila. Umřela, protože věřila, že jsem zachránce lidstva, že jsem ho už jednou vyvedl ze zkázy. Sral jsem na lidstvo, na všechny. Bál jsem se sám sebe, litoval jsem Ágnes, Hekaté. Nechápal jsem, jak je možné, že muž na krví pokrytém obrazu, který jsem schovával v pečlivě zavřené kapse, jsem právě já. C. R., Raymond Curtis. Co jste z něj udělali? V co jste ho změnili?

Vrátil jsem se z myšlenek zpět do reality.

„Márty, nedělej to, nestojí to za to. Určitě jsi nikoho sám ještě nezabil,“ snažil jsem se ho varovat.

Můj vlastní hlas mi připadal cizí. Unavený, opotřebovaný, a možná právě proto tak přesvědčivý. Ale nestačilo to.

„Sám ne, ale viděl jsem umírat stovky lidí,“ odpověděl.

Dlaní právě objímal rukojeť zbraně a ukazovákem hmatal po spoušti. Všechny jeho pohyby byly poznamenány zbrklostí a nervozitou.

Ágnesin nůž byl velký, těžký, ale dobře vyvážený. Márty stiskl spoušť, dávka šla mimo, do země vedle mé levé nohy. Pokusil se ještě jednou stisknou spoušť, ale zjistil, že na to nemá sílu.

Automat mu vyklouzl z ruky, překvapeně se podíval na střenku, čnící mu z hrudi.

„Ach, já umřu,“ zachraptěl a zhroutil se do listí. Znělo to jako: já konečně umřu.

I když to neposloužilo nikomu a ničemu kromě mě samotného, vykopal jsem ještě čtvrtý hrob. Odcházel jsem až se soumrakem.

Nabitou Margaret v jednom a Zabijáka v druhém pouzdře. Přesto jsem se cítil podivně nahý a téměř osamělý. Chyběla Micuma a Greyson. V tomhle světě je muž, i když má za pasem bojechtivého boha, bez granátometu jen poloviční muž. Byl to špatný vtip a nespravil mi náladu ani o kousek.

Věděl jsem, kde najdu Bijce. Někde blízko skladu vyhořelého paliva, to znamenalo někde blízko mýtiny, blízko starého hřbitova.

Nikomu se určitě nechtělo tahat radioaktivní mrtvoly zbytečně sem a tam. Brzké ráno vypadalo jako ta správná doba pro návštěvu.

Tábořil přesně tam, kde jsem předpokládal. Bijec byl tak sebevědomý, že dokonce rozdělal i oheň, a co víc, spal dva kroky od něj. Druhé, ještě slehlé místo, bylo prázdné. Micuma přivázaná ke stromu způsobem, který nesnášela, znechuceně okusovala okolní kapradí. Pokud jsem věděl, to taky nesnášela. Greyson zapomenutě rezavěl opodál v ojíněné trávě. Předpokládal jsem, že mu to nevyhovuje podobně jako Micumě.

Zůstal jsem v úkrytu, dál pozoroval opuštěné místo v provizorním táboře a přemýšlel, kde se může Stopař schovávat.

Odpověď byla jasná – všude. Byl příliš dobrý na to, abych ho našel, pohyboval se jako skutečný duch.

Jenomže Micumu jsem tam prostě nechat nemohl. Příliš dobrý, příliš dobrý, rezonovalo mi hlavou. Najednou jsem měl pocit, jako by se mi do zátylku zavrtával cizí pohled. Překulil jsem se na bok a spatřil ho pět kroků za sebou. Vysokého hubeného muže stvořeného divočinou, v níž žil. Ruce měl prázdné a já po žádné zbrani také nesáhl.

„Tebe je těžké zabít,“ řekl tiše.

„Jo,“ potvrdil jsem.

„Najali mě jako stopaře. Šéf je mrtvý, tím pro mě práce končí.“

„Může to tak být,“ přitakal jsem a dál ho pozorně sledoval.

Mohl být skvělý stopař i zálesák, ale tak snadno mě přelstít neměl. Skrývalo se v něm něco víc. Nezanechával za sebou stopy a lidství jsem v něm taky moc nepozoroval.

„Vzal jsem ale jejich peníze. Nemohu je zradit, ani toho posledního.“

Začalo sněžit. Z nebe se snášely drobné krystalky, šustily ve vlasech a v trávě, cítil jsem jejich chlad, jak se roztěkaly v kapky vody na tváři. Najednou jich bylo víc, vířily vzduchem a zaplňovaly prostor s troufalostí napovídající, že se podzim konečně vzdal. Měl jich plné vlasy, obočí. Co bylo zvláštní, netály.

„Chci zpět jen svou kobylu a zbraň, nic víc, nic míň,“ zkusil jsem to. „O toho chlapa mi nejde.“

Stopař poslouchal.

„Zdvořile ho požádám, a pokud mi vyhoví, půjdu.“

„To zní dobře,“ přikývl nakonec.

Cítil jsem, jak mě ohmatává, hodnotí, prohlíží si mě skrznaskrz.

Přemýšlel jsem, co je zač, ale mohl jsem jen hádat. Hmotná inkarnace dávného lesního muže? Zmaterializovaný duch, ochránce krajiny? Neznámý bůh nebo někdo – něco úplně jiného?

„Držím slovo,“ dodal jsem.

Věnoval mi pobavený pohled.

„Já vím,“ řekl a rozplynul se.

Chvíli jsem dýchal rychleji, než je u mě obvyklé, ale pak jsem se uklidnil. Byl pryč, to znamenalo, že nechtěl zasahovat.

Nejraději bych Bijce zlikvidoval jedinou kulkou do hlavy, ale to bych porušil slovo. Slovo má člověk, bůh i sešívanec a bastard, jako jsem já, jen jedno. Vyšel jsem na mýtinu a volným krokem přešel až k vyhaslému ohništi.

„Vstávej,“ řekl jsem a špičkou nohy šťouchl do chrápajícího Bijce.

Byl ze spacáku rychleji, než se zdálo možné, jen taktak jsem mu z ruky vykopl pistoli.

„Vrať mi Micumu a Greysona,“ požádal jsem ho.

„Jsi blázen,“ zasmál se. „Myslíš si, že když jsi odkrágloval pošahanou Ágnes a zblbl Dwiga, že můžeš všechno.“

Odkrágloval jsem Ágnes, zblbl Dwiga. Měl pravdu, ale já nic z toho udělat nechtěl.

„Uteč, třeba tě nechám jít,“ vyložil si mé zaváhání špatně.

„Vrať mi Micumu a Greysona,“ zopakoval jsem.

Slíbil jsem, že zdvořile požádám.

„Jak jsi to s ní dělal? Jaké to bylo, když jsi ji podřezal?“

Praštil jsem ho. Normálního chlapa by to zabilo, jeho s posílenou kostrou a ultrarychlými reflexy ne. Skončil na zemi, krev z rozdrceného rtu rozmazanou po obličeji.

„Smrade, viklají se mi zuby,“ zavrčel.

„Vrať mi Micumu a Greysona,“ řekl jsem potřetí. „Prosím.“

Slíbil jsem, že zdvořile požádám, a poslední slovo tomu myslím učinilo zadost.

Třikrát je dost. Podle všech pravidel, kouzel i zaklínání.

Zasmál se, švihl rukou k patě a najednou držel v dlani kompaktní pepřenku zbytnělou svazkem šesti hlavní.

„Táhni do pekla, hajzle,“ popřál mi a vystřelil.

Jenže já odtamtud přišel, alespoň jsem měl občas ten pocit.

Šestice kulek mě zasáhla jedna vedle druhé do břicha. Padl jsem na kolena v křeči, ale to už jsem v ruce držel Zabijáka. S vypětím všech sil jsem ho pozvedl, Bijec se postavil, jako by ho neviděl.

„Ty necítíš to kouzlo, co jsem do tebe naládoval? Koupil jsme ho za drahý prachy, ale teď se mi vyplatilo. Žádná puška, pistole, nic ti nebude fungovat. Jedinou dávkou rozmašíruju tvůj podělanej mozek a nic proti tomu nezmůžeš.“

Beze spěchu sáhl po automatu. To už jsem cítil, jak se do mě magie zahryzla. Proto musel střílet z takové obskurní zbraně. A neřekl mi všechno. Nejenže jsem nemohl používat jakékoli palné zbraně, ale cítil jsem, jak se mi kouzlo prohryzává vnitřnostmi k páteři.

„Sračko,“ podařilo se mi říct, zatímco jsem se snažil ucpat dlaněmi proděravělé břicho. „Ani Dwiga jsi nedokázal porazit a musel jsi ho zastřelit.

„Tak změna plánu, zmrde,“ zavrčel Bijec, odložil zbraň a zalupal klouby na rukou.

Potom zakroužil rameny, jako by se rozcvičoval někde v tělocvičně.

„Tohle si užiju, vytluču z tebe život vlastníma rukama.“

Byl to dobrý kop. Natrhl mi břicho ještě víc než šestice jedovatých kulek z bezprostřední blízkosti, po dalším jsem skončil na zádech o tři metry dál. Spodní polovinu trupu jsem necítil, jako by mi ji někdo usekl.

„Líbí se ti to? Mně jo! Dycky jsem chtěl vědět, jak to ta zkurvená děvka dělá,“ zakroutil hlavou a opět mě kopl. „A ty mi to povíš, než zkapeš.“

Krátce se rozpřáhl a špičkou okované boty mě vykopl do vzduchu. V břiše mi explodovala supernova, po krátkém letu jsem opět skončil v blátě, dopadající vločky dál a dál šustily v trávě a někdo jim přidával na hlasitosti. Nebo se něco stalo s mým mozkem. Pravděpodobnější bylo to druhé.

„Říkala, že nemáš koule. Že sis to raději dělal sám, než abys to zkusil se skutečnou ženskou,“ zachraptěl jsem.

„Smrade! Rozmáčknu ti lebku jako zasraný nezralý kokos!“

Aby svou hrozbu splnil, sklonil se, a tím se dostal do dosahu mých rukou. Uchopil jsem ho za spánky a uštědřil mu hlavičku, která srovnala nos do krvavé placaté skvrny. Pak druhou a třetí.

Pokusil se mě odhodit, ale já se držel pevněji než svěrák a bil jsem čelem, Okem a zase čelem. On do mě střídavě bušil pěstmi a lokty, až ze mě stříkala krev. Proti bolesti působené masožravými kouzly to bylo nicotné šimrání a já nepřestal zasazovat další a další rány, dokud jsem neslyšel praskat jeho lebku, dokud nepovolila a skrz krev a roztříštěné kosti nevyhřezl šedobílý mozek. Stále však ještě žil a něco mi svýma rukama tropil tam dole, kde jsem nic necítil.

Díval jsem se, jak umírá, na úlomky kostí zařezávající se do mozkových laloků, na vlastní prsty deformující jeho mozek, až se celý změnil v chuchvalec beztvaré hmoty. Měl jsem z toho dobrý, skvělý, vítězný pocit. No a co, monstrum jako já udělalo už horší věci.

Probral jsem se až po poledni. Mezitím nasněžilo dobrých dvacet centimetrů sněhu a chlad zpomalil krvácení z břicha, díky dokonalé regeneraci jsem se začal vzpamatovávat. Kouzla v mých vnitřnostech se chvěla už jen jako umírající krysy – Bijcova smrt je oslabila. Stejně jsem však měl pocit, že poslíčci smrti, kterých se náhle vyrojilo až nečekaně mnoho, váhají, zda si nemají kromě Bijce vzít i mě. Jednoho z nich jsem vystrašil zubatým úsměvem a prozatím mě nechali na pokoji. Micuma mezitím přehryzala provaz a starostlivě mě obcházela kolem dokola. Možná malé smrťáky zahnala ona a ne já.

Večer jsem strávil u ohně v krytu korun tří těsně u sebe rostoucích smrků. S tím, jak jsem se postupně vzpamatovával, jsem si uvědomil, že bych neměl jen tak odjet. Kvůli tajemství starého štěpného materiálu zemřelo šest lidí. Možná bych se na poklad pocházející z dávných časů měl aspoň podívat. A třeba najdu něco, co by se mi mohlo hodit.

S mapou sebranou Rybím očím a nasazenými Mártyho brýlemi ukazujícími radioaktivní kontaminaci okolí, které se z důvodů utajení snažili tak pečlivě zabránit, jsem o poledni dalšího dne stál před maskovanými dveřmi do starého úložiště. V zádech jsem cítil pomalu se rozptylující zmučené duše nebožtíků, kteří v něm našli smrt. Na krku mi přibyl medailon ze zvláštního černého materiálu, který jsem našel u Rybích očí. Upozornila mě na něj Micuma.

Požádala mě, abych jí dal na krk podobný, který dřív nosil Márty.

Zpočátku jsem netušil, k čemu by mohl sloužit, postupem času jsem začínal mít pocit, že medailon interaguje s hmotou způsobem, který by nás měl ochránit před radiací. Přesto jsem si jeho účinností nebyl dvakrát jistý.

„Otevíráme?“ otočil jsem se k Micumě.

V pošmourném světle dne, dušeného nízkou vrstvou souvislých mraků, jsem s pomocí brýlí přes vrstvu půdy rozeznával světélkující obrysy těl mrtvých. Otočil jsem se zpět k bráně – z vlasových štěrbin se linulo nazelenalé světlo. Brýle zřejmě potřebovaly čas, aby se přizpůsobily majiteli, a teprve teď podávaly plný výkon.

„Jo, jdeme do toho,“ potvrdila Micuma, i když její nervózní postoj tvrdil opak.

Byla zvědavá, nade všechno zvědavá. Nebo pro někoho informace sbírala, napadlo mě, ale to už jsem z Mártyho komunikačního náramku vydoloval otevírací kód a poslal ho elektronice dveří.

Vrata se pomalu otevřela, čítač radioaktivity okamžitě vyskočil do červených hodnot. Cítil jsem, jak superenergetické fotony a neutrony prostřelují mou tkáň, ale než stačí napáchat výraznější škodu, zacelí vznikající díry kouzlo. K takové rychlosti a účinnosti muselo být zapotřebí nepředstavitelné rafinovanosti i síly, a já ji nevnímal ani v nejmenším. Trochu mi to připomnělo magii použitou k průjezdu transportérů lesem.

„Sice všechno vypadá v pořádku, ale nechci tu být ani o chvíli déle, než musíme,“ vytrhla mě z obdivu k použité magii Micuma.

Přízemní biokonstrukt…, ale vlastně jsem s ní souhlasil.

Vešli jsem do betonové sluje. Štoly se táhly dál a dál do hloubi hory, kde v betonových a ocelových sarkofázích odpočíval uran namíchaný s plutoniem a dalšími produkty štěpné reakce. Zdroje energie uložené v dobách hojnosti a marnotratnosti do odpadu –nebo k pozdějšímu použití. Hned v dalším sále vybaveném kontrolní elektronikou, monitorující podmínky v kobkách stovky metrů hluboko, jsme narazili na stopy nedávné činnosti. Čítač radioaktivity teď šílel, Mártyho brýle jsem si musel sundat, protože jimi zobrazovaná záře oslepovala. Okolo stěn se nacházela komplikovaná laboratorní linka se zařízeními vybudovanými z blyštivé oceli. Filtrační a rozpouštěcí kolony, rotační odparky, srážecí plata.

„Rozpouštějí uran s příměsemi v kyselině dusičné, a pak čisté prvky zase separují za pomoci odstředivek,“ oblažila mě Micuma moudrem ze své téměř nekonečné databanky.

„Myslím, že bychom odtud měli vypadnout,“ odpověděl jsem.

„Pálí mě v krku. Kouzlo nechrání proti svinstvu, které vdechneme nebo sníme,“ upozornil jsem ji.

Právě jsem na to přišel podle toho, jak mé tělo reagovalo na vysokou hladinu radiace v okolí.

„Zvláštní kouzlo, neskutečně dokonalé. Vezmi si roušku, já chci vidět, co je dál!“ nenechala se odradit Micuma. Zvědavý biokonstrukt je schopný dostat svého majitele do pekla.

Přesto jsem poslechl a s kusem látky přes ústa jsme pokračovali dál, do nitra morbidní továrny na smrt.

„Tomuhle se říká bomba – tank,“ zastavila se Micuma před ocelovou skříní, velkou jako obrovský mrazící box. „Tady probíhá závěrečná separace plutonia.“

Stočil jsem pohled stranou.

„A tady je výsledek,“ pronesl jsem nahlas.

Na stolech vzdálených asi metr od sebe byly položeny dvě polokoule stříbřitě lesklého kovu. Čisté plutonium, dost na to, abych pouhým přiložením polokoulí k sobě vyvolal řetězovou reakci.

„Poslední nukleární bomby byly použity před padesáti lety.

Možná mají nějací lidé v trezorech pár kousků. Ale tady – podle všeho tu vyrobili nálože pro hezkých pár desítek nových pum,“

pronesla Micuma.

Atomové bomby se nelíbí nikomu. Bohům, démonům, čarodějům, upírům ani dalším monstrům. Narušují samotnou strukturu základních kamenů hmoty a kouzly je velmi obtížné proti nim bojovat. Do doby, než jsem si pověsil na krk medailon s magií chránící proti radioaktivitě, jsem si myslel, že je to prakticky nemožné. I když démoni nejvyšších kategorií prý štěpným bombám odolávají.

„Kolik jich tady tak vyrobili? A kolik lidí u toho zařvalo?“

zajímal jsem se.

V žádném z podzemních sálů jsme neviděli stínění, manipulátory nebo jiné pomůcky chránící personál před nemocí z ozáření. Stavitel podzemní laboratoře se očividně řídil zásadou, že lidský materiál je snadno nahraditelný.

„Umírá jich víc než dost, a to přes všechna naše opatření,“

ozval se silný hlas.

Když někdo mluví s takovou sebejistotou, je zbytečné pokoušet se ho překvapit. Otočil jsem se pomalu a Margaret se Zabijákem, jež mi tak nějak o své vůli vklouzly do dlaní, jsem opatrně vrátil do pouzder.

Ve chvíli, kdy jsem spatřil majitele hlasu, jsem toho zalitoval a bojoval jsem s popudem vrhnout se k plutoniovým polokoulím a spojit je dohromady. Muž stojící ve vchodu do posledního laboratorního sálu byl sešívancem. Ne však sešívancem fyzickým, ale psychickým. V jeho auře jsem rozeznával torzo člověka, kus vampýra, kus džina a možná malý, pokřivený a zdegenerovaný úlomek mysli nějakého menšího zapomenutého boha. Nechápal jsem, jak někdo dokázal scelit tak nesourodé části, udržet je pohromadě a vytvořit z nich duši novou, i když pokroucenou, hrůznou a nepřirozenou. Černá maska zakrývající rysy jeho obličeje byla jen drobným vylepšením hrůzy, kterou kolem sebe šířil v metafyzických rovinách.

„Krug z Ženevy? Očekával bych od vás lepší techniku,“ pronesl jsem a vážil šance.

Vycházelo mi, že žádné nejsou. Za maskovaným monstrem se leskly hlavně zbraní jeho pochopů, ve vzduchu ostře čpěla divná magie neznámého druhu.

„Technika se špatně převáží, když musí člověk trvat na utajení.

Věděl jsem, že ten packal Vincent to jednou zvorá,“ zasmál se vítězně. „A tak moc chtěl do Ženevy. Myslel si, že je to ráj.“

Vyrazil jsem – rychleji než vlk, rychleji než chrt, rychleji než gepard, po dvou krátkých krocích už jsem běžel po stěně.

Zatřaskaly první výstřely a škubaly podlahu v místě, kde jsem se měl nacházet. To už jsem měl prsty na spouštích. Margaret se poprvé vzepjala, Zabiják houkl. Pak mi někdo podkopl nohy.

Nebyl to někdo, ale něco – dávka z obranné palebné věžičky umístěné na stropě. Zásah z Vincentovy pepřenky byl proti tomu plivnutí.

Krug se nade mnou sklonil, pod maskou jsem rozeznával vzteklou grimasu.

„Tys mě trefil, hajzle,“ zakrákoral.

Možná jsem mu křivdil a měl krásný melodický hlas a já jen špatně slyšel. Sáhl do mého rozervaného břicha a vytáhl něco, co nepříjemně připomínalo střeva. Vzhledem k tomu, odkud je vytáhl, to byla moje střeva. Všude ve vzduchu se vznášelo plutonium a další svinstva. Pokud neumřu hned, určitě mě radiace zabije později, napadlo mě trochu hloupě.

„Trefil jsem tě, jsi pomalý jako stoletá kráva,“ odpověděl jsem mu.

Vlastní hlas jsem neslyšel, ale on zřejmě ano – alespoň podle toho, jak se zatvářil.

„Vytáhněte ho ven, pobavím se,“ přikázal svým pochopům.

Uvědomil jsem si, že maska není jen pro okrasu. Krug nedýchal vzduch, nebo alespoň ne čistý vzduch. Jeho stvoření mělo asi i nějaké další nechtěné vedlejší důsledky.

„Jsem ti vlastně vděčný. Vincent měl výsledky – snížil ztráty našeho pracovního dobytka a někteří mocní tvrdili, že jeho civilní přístup je lepší než můj. Zbavil jsi mě konkurenta. A to já dokážu ocenit – pečlivou pozorností,“ doplnil, aby mi to stoprocentně došlo.

To už mě relativně obyčejně vyhlížející vojáci v uniformách, s neprůstřelnými vestami a s nasazenými plynovými maskami, svazovali do podoby úhledného balíku.

„Zapadli jsme do bažiny. A pak jsme zachytili signál oznamující otevření dveří. Vincent sem podle rozkazů vstupovat za žádnou cenu neměl. Proto jsme tady tak rychle.“

Hrábl mi do břicha a bolest mě katapultovala do bezvědomí.

Probudil jsem se u kůlu, kousek ode mě hořel oheň a na rozhraní světla a tmy stál transportér. Krug zřejmě nevyrazil s plnou silou. Zbytek jeho oddílu pokračoval v dopravě vzácného materiálu.

„Překvapuje mě, že ještě žiješ,“ poznal jsem jeho hlas.

Seděl u ohně sám, další muži se tísnili u dvou jiných.

„Ale pokud jsi přelstil Vincenta, musí v tobě něco být. A já se podívám, co!“ zasmál se vlastnímu vtipu.

Byl jsem svázán dokonale, ale nevěděli, co jsem zač, nepočítali s mým Klepetem. Mentálním rozkazem jsem rozpáral rukavici.

Tím jsem ji zničil, ale neměl jsem jinou možnost.

„A hojíš se fakt rychle, skoro jako já!“ pokračoval Krug ve svém spokojeném monologu a přihnul si z láhve.

Byla to stará známá vodka. Netušil jsem, že je mezi žoldnéry tak populární. Možná však našli někde v okolí velkosklad.

„Chceš napít?“ zeptal se mě.

Ze způsobu, jakým se zvedl, mi došlo, že za jeho nabídkou nebude nic dobrého.

Nalil mi do otevřené rány snad půlku láhve; opět jsem omdlel.

K vědomí mě probral jeho šílený smích. Konglomerát džina, člověka a boha nemůže být rozumná bytost, to mi bylo jasné.

Klepeto už naštěstí bylo volné.

Cítil jsem, jak se jeho ostří dotýká prvních snopců lana. Opatrně jsem zabral – a má opatrnost mi zachránila život. S prvním porušením lana se celý kokon, kterým jsem byl držen u kůlu, stáhl, až mi zapraštěly kosti hrudníku, lano se zařízlo do masa, rukou a nohou, porušenou kůží prosakovala krev.

Krug se smál a poskakoval kolem mě s láhví vodky v ruce.

„To je překvapení, co? Byl jsem zvědavý, co na to řekneš, dobré, ne?“

Nedokázal jsem mluvit, nedokázal jsem nic. Tohle byl konec.

Absolutní konec. Když jsem si uvědomil, jak dlouho bude trvat, než se ten absolutní konec dostaví, roztřásl mě strach, Krug vypadal na nadšeného fanouška mučení a s mou odolností to mohlo trvat dlouho. Strach. Najednou jsem si uvědomil, jak důvěrně ho znám, jak je mi blízký, patřil až někam do základů mé osobnosti. Musel jsem se s ním setkávat častěji, než jsem si pamatoval. Měl jsem na něj recept? Prožíval jsem ho nebo šířil?

Nejspíš obojí.

Krug přistoupil blíž a mezerami mezi jednotlivými závity lana mě nožem začal dloubat do boku. „Uvidíme, jak vypadáš zevnitř!“

mluvil sám pro sebe přiopile.

Teplo šířící se z ohně na okamžik rozptýlilo závan ledového větru. Viděl jsem, jak si jeden z vojáků bere další láhev vodky.

Ocelová čepel se mi zanořila hlouběji do těla.

„Játra, kde máš, chlape, játra?“ mumlal si sám pro sebe Krug.

V křovinách okolo se něco mihlo, ale to už mě jen milosrdně klamaly smysly. V okolí nebyl nikdo, kdo by o mně věděl, kdo by mi mohl a chtěl pomoci.

Možná pro mě bylo lepší přeřezat pouta, aby mě jejich magické sevření zabilo na místě. Pokusil jsem se o to, ale najednou jsem si uvědomil, že mě Klepeto neposlouchá.

Krug se ke mně naklonil, slyšel jsem bublání v rytmu jeho dechu – dýchal kapalinu.

„Ta tvoje Ruka je fakt vymakaná. Věděl jsem, že se dřív nebo později pokusíš zkrátit tuhle úžasnou noc. Tak jsem ti to překazil.“

Kdo mohl stvořit bytost s částí božské podstaty v sobě, mluvící žargonem pouličního povaleče?

„Překazil,“ řekl ještě jednou a současně do mě znovu vbodl nůž.

Bolest. Tu také důvěrně znám. Stejně jako strach. V zámcích oddělujících zavřenou část mého já to zapraskalo. Doufal jsem, že umřu dříve, než se dozvím, co se skrývá za nimi. Najednou opět bylo o co bojovat, o co usilovat.

„Slyšel jsem o chlápkovi, co mu orel každou noc vykloval játra a ona mu zase dorostla. Ty vypadáš, že bys to mohl taky zvládnout, co myslíš?“

Krug byl opilejší, než jsem si myslel, nebo jen předváděl svůj oblíbený druh zábavy.

Na okraji mého zorného pole se mihnul umrlec. Jak dlouho to potrvá?

„Jo, a byl přikovaný k nějaký skále. To se mi nechce, protože to tady budu muset zase zamaskovat. Tuším, že se ten maník jmenoval Propanbutan nebo tak nějak.“

„Bohy by měl muž urážet jen tehdy, když mu to stojí za to,“

zamumlal jsem. „Ne pro zábavu.“

Odkud jsem to věděl?

Další bolest, mrtví plížící se tmou, bublající vodka, bublající dech šíleného metafyzického sešívance.

„Tohle jsou tvoje játra! Vidíš je a pořád žiješ! To je přece neuvěřitelné, skvělé!“

Držel mě za bradu a pořád mi něco ukazoval.

Probral jsem se až dlouho po svítání. Opět padal sníh. Bílý koberec okolo mých nohou byl špinavý krví a ležely v něm tmavé chuchvalce zmrzlého masa. Neodvažoval jsem se sklopit zrak úplně dolů, abych viděl své vlastní tělo. Mráz částečně otupil bolest, cítil jsem se skoro dobře. Dobře – jak je každý pojem relativní. Možná budu mít štěstí a zabije mě zima. Ve výhru v loterii jsem však nevěřil. Někdo zasténal, zvuk zazněl od vojenských spacáků rozmístěných okolo obrněného vozu. Podařilo se mi pohlédnout tím směrem a zjistil jsem, že pár kroků přede mnou někdo sedí, na zemi ve sněhu, schoulený do klubíčka. Bílý koberec ho pokrýval jako sochu, jen ve vlasech vločky roztály.

Krug to nebyl, na to neznámý působil příliš jako bezmocná troska.

„Haló? Slyšíte mě?“ dokázal jsem ze sebe vypravit.

Další zasténání. Zvuky nevydával zasněžený muž, ale jeden ze spáčů ve vojenských spacích pytlích.

Schoulenec ke mně vzhlédl. Nemohl být doopravdy živý, byl parodií na člověka, zvrácený výtvor nějakého boha, umrlec s tváří pokrytou vředy, nebožtík, kterému na kostře zbylo tak málo masa, že ho není dost ani na hnis vytékající z nehojících se ran. Poznal jsem ho. Byl to vesničan, který se svou vůlí probil skrz hlídající okruh duchů.

Vzhlédl ke mně, ústa s upadávajícími rty se zkřivila do úsměvu.

„Zkus to podruhé, třeba to bude snazší,“ připomněl mi a svěsil hlavu na prsa.

Měl jsem pocit, že vločky sporadicky vířící ve vzduchu už v jeho vlasech netají.

„Zkus to podruhé?“

Pokusil jsem se pohnout Rukou – a šlo to. S nepříjemným pocitem jsem prořízl první pramen lana. Nic, poutací kouzlo nezareagovalo. Od vyhaslého ohniště se ozvalo zachroptění, zvedla se mohutná postava, poznal jsem Kruga. Vypadal nezdravě, oči lesklé, tvář plnou skvrn. Udělal krok, pak se zhroutil na kolena a vydávil zelený hlen smíšený s krví. Propracovával jsem se jedním závitem lana za druhým, i když jsem si nebyl jistý, zda se, až povolí, sám udržím na nohou.

„Nějaký hajzl, nějaký hajzl nás otrávil. Nasypal do vodky plutonium a další svinstva,“ zachroptěl Krug a vydávil pořádný kus svých vnitřností.

Začalo mi svítat. Umírající vesničan to dokázal. Poslední závit lana povolil, kdybych se nepřidržel kůlu, upadl bych.

„Ve voze je zdravotní souprava. Super kouzla, super technika.

Magie, kterou jsi nikdy neviděl. Já už tam nedojdu. Zajdi pro to, kámo. Tohle všechno bylo nedorozumění. Dám ti doporučení, aby tě vzali do Ženevy,“ mluvil ke mně Krug a snažil se posunout o další kus.

Třásl jsem se. Bolestí a slabostí. Věděl jsem ale, že to přejde.

Život bolí a já tuhle pravdu znal lépe než kdokoliv jiný.

„Super kouzla, super Ženeva. Zachrání před radiací i mrtvého.“

Potácivým krokem jsem se vydal k transportéru. Všude okolo poskakovali malí poslové smrti a stávali se zřetelnějšími a zřetelnějšími. Spousta se jich po mně natahovala, ale můj zubatý úsměv a zastříhání Klepeta je zatím dokázalo odradit. Někteří tu byli i pro mě, ale bylo mi to jedno.

Když jsem se vynořil z útrob transportéru, čekali na mě kromě umírajících další dva lidé – spíš tvorové, protože ani jeden z nich v čerstvém sněhu nezanechával stopy.

Jeden měl černé kudrnaté vlasy a výrazný řecký profil, oblečený byl do světlého splývavého roucha. Druhý měl bílý smoking a u pasu pár mečů japonského vzhledu.

Prošel jsem kolem nich, nejistý, zda skutečně existují, nebo jsou jen výplodem mé rozpadající se mysli. Bylo to ale fuk, protože mě nechali na pokoji. Před umírajícím vesničanem jsem poklekl a začal vybalovat věci z tašky. Injekce, obyčejné i pneumatické, magií zářící předměty.

„Ten už je můj,“ řekl elegán ve smokingu, v ruce náhle držel katanu s čepelí, lesknoucí se bělobou okolního sněhu.

„Opravdu tvůj?“ opáčil jsem a sáhl po Noži v opasku.

„Proč bílý smoking?“

Jeho hmotná podstata byla tak zjevná, že jsem si nebyl jistý, zda přede mnou nestojí samotný Pán smrti. I když u těch nejryzejších odlesků mohl člověk jen hádat.

„Na bílé je krev efektnější, nemyslíš?“ zeptal se mě zkoumavě.

Podíval jsem se na zarudlý sníh u kůlu, kde jsem ještě před pár minutami stál.

„Jo, je to efektnější,“ souhlasil jsem. „Dobrá volba.“

„Dej mi pár minut,“ požádal jsem.

„Žádná magie už nebude fungovat,“ upozornil mě.

Chlápek s orlím profilem nás se zájmem poslouchal.

Pokrčil jsem rameny a zopakoval svou prosbu.

„Trváš na tom?“ ujišťoval se elegán.

Místo odpovědi jsem přikývl, ruku jsem nechal položenou na rukojeti Nože. Cítil jsem, jak se tetelí touhou zkřížit své ostří s katanou Pána smrti. Povzbuzoval mě a poprvé si sílu ode mě nebral, ale naopak mi ji dával.

„No, vezmi si svých pár minut,“ rozhodl se nakonec elegán.

Přikývl jsem a dál si ho přestal všímat.

Menší poslové zatím sklízeli žně. Vyplácal jsem na vesničana všechno, co v brašně bylo. Nevěděl jsem, zda to funguje, ale Pán smrti se zatvářil překvapeně.

„Asi ho tu budu muset nechat. Zvláštní, někdo bude muset zjistit, co jsi na něj vlastně použil. Ale tady ten, to je jiné. Kvůli němu jsem tady osobně,“ podíval se stranou.

Pak se mi zatmělo před očima a probral jsem se ve sněhu jen kousek od Kruga, kvůli kterému měla celá sešlost tak vysokou společenskou úroveň.

Podle množství krve a chuchvalců tkání toho už v metafyzickém sešívanci uvnitř moc nezbývalo.

„Mohu požádat o laskavost?“ promluvil poprvé otužilec v hábitu.

Jeho nos byl vskutku výstavní, řecký každým coulem.

Pán smrti na něj zvědavě pohlédl.

„To zajisté můžeš. Ale umřít musí.“

„Dalo by se to na chvíli odložit?“ požádal orlí profil.

„Zajisté, ale každá laskavost se splácí a já si vybírám úroky.“

Otužilec se uklonil, až mu vlasy zavlály.

„Nejsem z těch, kteří smlouvají. Žádám laskavost. Půjč mi ho na chvíli. Den, měsíc, rok, století, tisíc let, nevím, jak dlouho mě bude bavit.“

Pán smrti poslouchal, čepel jeho katany krájela dopadající vločky na poloviny. Vždy přesně stejné.

„Propanbutan,“ zavrtěl orlí profil znechuceně. „Taková neúcta.

Znám docela dobře jednu skálu na Kavkaze a jednoho orla, který má docela rád játra,“ dodal.

„V pořádku, Prométhee, vrátíš mi ho, až s ním skončíš.

Laskavost mám u tebe.“

Najednou jsem zbyl na zasněžené louce sám. Já, polomrtvý vesničan a mrtví vojáci. Myslel bych si, že se mi setkání starého boha s elegánem ve smokingu zdálo, ale Krugovo tělo zmizelo a nevedly od něj žádné stopy.

Vesničan pozvedl hlavu a podíval se na mě.

Už měl zase rty a v očích ten zarputilý výraz člověka, který se nikdy nevzdá.

„Zkus to podruhé, kamaráde,“ poradil jsem mu. „Třeba to vyjde lépe.“

Měl jsem dobrý pocit. Poprvé po dlouhé době jsem měl zatraceně dobrý pocit. Pod stromem zaržála Micuma a vyšla na otevřené prostranství, přišel čas jet dál.

Ostrava

Zmrzlé peklo

Na samotném hřebeni zbyly ze stromů jen mrtvé kostry a sotva jsme se s Micumou přehoupli přes vrchol, pochopil jsem proč. Ze severu vál silný ledový vichr a člověk musel plíce tvrdě nutit, aby se ho vůbec nadechl.

Údolí pod námi pokrýval přisedlý pokryv kosodřeviny, opuštěné, nebo skoro opuštěné městečko se choulilo v hromadách stříbrně se lesknoucího navátého ledu. Teprve teď mi došlo, že jsem na zachmuřené počasí beskydských hor nadával neprávem. Právě jejich hřebeny stály v cestě vražednému severáku a zadržovaly chlad v jeho rozšiřování se dále na východ i jih. Micuma netrpělivě přešlápla. Přestal jsem vyhlížet do dálky a schoulil se v sedle. Jiný pokyn nepotřebovala a začala opatrně sestupovat lišejníkem pokrytým svahem. Hned po prvních metrech se zdánlivě oteplilo, to však jen polevil vítr. O pár set metrů níž se v sevření kleští houževnatého lesa choulilo město, spíš chátrající městečko.

Obyvatelé už své domovy dávno opustili a předali je prázdnotě a mrazivému zániku, pouze ze dvou komínů stoupal dým. Zoufalci nebo lidé mající dobrý důvod vyhýbat se lidskému osídlení. Podle mapy se to tu jmenovalo Frýdlant nad Ostravicí.

Dojeli jsme k řece. Už teď, v polovině listopadu, byla zamrzlá a na jejím břehu ležel mrtvý medvěd. Zvíře bylo tvrdé na kost a na zběžný pohled nebylo zjevné, co se mu přihodilo.

„Budu potřebovat více jídla a lepšího, než je tráva a oves,“

poznamenala Micuma. „Udržování provozní teploty mě stojí spoustu energie. A taky toho v budoucnu moc nenamluvím. Je příliš velká zima, přišla bych o nanoflóru ve svém hrtanu.“

„Uděláme si přestávku,“ souhlasil jsem.

Vybral jsem dům, napůl zasypaný hrubozrnnými krystaly ledu, rozbil dveře a vešel i s Micumou dovnitř. Měli jsme štěstí, uvnitř zůstala spousta vybavení, které jsme mohli spálit. Zpočátku jsem chtěl rozdělat oheň přímo na podlaze, ale potom jsem vyzkoušel krb. Táhl dobře a zanedlouho se z plamenů začal šířit životadárný žár. Vyšel jsem ven, vrátil se k medvědovi a pořádně ho prohlédl.

Někdo ho dvakrát střelil do hlavy. To se mi hodilo. Sundal jsem rukavici a Klepetem mu uřízl zadní tlapu a přímo na místě ji naporcoval na palec silné plátky zmrzlého masa. Po chvíli váhání jsem medvěda otevřel celého a vytáhl z něj játra. Při poklepu zvonila, musel tu ležet už nějakou dobu. S pomocí Oka jsem je prozkoumal a zjistil, že jsou v pořádku, bez cizopasníků a poškození následkem kontaminačních kouzel nebo chemických látek. Medvěd byl zjevně zdravější než já sám, tedy do okamžiku, než mu někdo prostřelil mozek.

Do domu jsem se vrátil právě včas, abych přiložil další várku polen. Maso jsem rozmístil na kamenný okraj krbu a po chvíli hledání vytáhl z tlumoku pečlivě uzavřenou ampuli s mléčně zabarvenou vazkou hmotou.

„Spolkni to a nesnaž se to rozkousnout, poleptalo by ti to sliznice,“ řekl jsem Micumě.

Podezřívavě se na mě podívala.

„Jsou tam enzymy umožňující trávení masa – bílkovin a nasycených tuků,“ vysvětlil jsem. „Koupil jsem to pro strýčka příhodu a teď se to hodí. Máš ještě pár podobně fungujících tablet, ale ty není dobré brát na prázdný žaludek.“

„Cukr nebo sušené ovoce by posloužilo stejně a mně by to chutnalo víc,“ nechtělo se jí do toho.

„Vidíš tu nějaké sušené ovoce?“ zeptal jsem se.

Poslušně otevřela tlamu a já jí položil ampuli na jazyk.

Dál jsme seděli mlčky a čekali, až maso rozmrzne, a když budeme mít štěstí, trochu se i opeče.

„Je mi nějak divně, tak nějak nekoňsky,“ prohlásila Micuma po půlhodině znepokojeně.

Snesl jsem z patra stůl a rozštípal ho.

„Neříkal jsem, že ti bude dobře,“ pokrčil jsem rameny. „Chceš maso syrové, nebo propečené?“

„Zkusím oboje.“

„Všimni si, že jíš první,“ upozornil jsem ji. „Taky umírám hlady.“

„Nezkoušej to. Chceš vyzkoušet, zda to není otrávené,“ odbyla mě.

Pomalu jsme žvýkali každý svou porci.

„Chutná to hnusně, není nad šťavnatou otavu nebo dobře prosušený oves,“ povzdychla si.

„Já proti biftekům nic nemám,“ pokrčil jsem rameny. „Sněz toho co nejvíc, do Ostravy je daleko a nejsem si jist, jak dobře tam vaří.“

Se silnějším poryvem větru se ozvala meluzína a přes plápolající oheň se v místnosti silně ochladilo.

„Špatně,“ odtušila Micuma.

V noci kolem domu někdo obcházel. Zůstal jsem ležet, jen jsem vytáhl Zabijáka a dál klímal s prstem na spoušti. Naštěstí měl neznámý dost rozumu nebo dobrou intuici, aby nás nechal na pokoji.

K snídani jsme si dali plechovku kondenzovaného mléka, kterou jsem si schovával na horší časy už bůhvíjak dlouho. Měl jsem pocit, že právě přicházejí. Když jsme pak po rozednění vycházeli do nepřívětivého chladu, našli jsme okolo domu kruh z ovčích lebek, některé z nich byly pomazány krví. Zmrzla tak rychle, že ani nestačila zčernat. Asi nás tady nechtěli.

Pokračovali jsme v cestě podél klikatící se Ostravice a po pár kilometrech dorazili k ledové hoře. Krajina se mezitím stačila proměnit ze zmrzlé tajgy v ještě mnohem nehostinnější tundru.

Podle mapy nám v cestě žádná hora stát neměla, a až když jsem zaregistroval zurčící pramínky vody, došlo mi, o co se jedná.

Někde nedaleko říčka zamrzla až ke dnu a další přitékající voda se štěrbinami tlačila na povrch, kde opět zamrzala, a tak pořád dokola. Objížděli jsme ledovou horu v uctivé vzdálenosti. Měla tvar několik kilometrů dlouhé kapky plazící se směrem k Ostravě.

„Voda u země pod tlakem taje a celé to jede jako malý ledovec korytem, kterým původně tekla řeka,“ odhadla Micuma.

Měla pravdu.

Ve chvíli, kdy jsme vyjeli ze zákrytu pohybujícího se ledovce, se do nás opřel vítr pronikající až ke kostem, beroucí tkáním i krvi teplo; zatínající spáry do samotné podstaty života teplokrevných bytostí. Napadlo mě, že kdybych byl obyčejný člověk, možná bych už zmrzl.

„Potřebuji se najíst,“ upozornila mě Micuma.

Přikývl jsem, svezl se ze sedla a dál jsme šli vedle sebe. V

pravidelných intervalech jsem jí podával kusy masa a posledních pár kostek cukru vyškrábaných ze zbytků zásob.

Dalším městem na naší trase byl Frýdek-Místek. Tady už nebydlel nikdo. Hromady navátého sněhu a ledu pohltily většinu domů, jen několik továrních komínů, podobajících se šedivým stalaktitům, vzdorovalo neustávajícímu vichru. A my tvrdošíjně jeli dál na sever, s každým kilometrem teplota klesala o pár dalších stupňů. Ostrava se nacházela v hlubokém záhybu ledové skvrny, poslední výspa lidského osídlení v zemi nikoho.

Každé pořádné město má hradby a Ostrava nebyla výjimkou.

Ty její byly napůl z hald staré strusky a napůl z ledu. Tyčily se do výšky dobré půldruhé stovky metrů a podle hladkosti stěn je ostravští pravidelně obnovovali pomocí vysokovýkonných stříkaček. Zastavil jsem se u paty hradby, od které to bylo k bráně ještě na třetinu dostřelu granátometu, sesedl a vytáhl z brašny sekeru. I v minus třiceti stupních by měl led jít snadno odseknout.

Odseknout šel, ale ne snadno, materiál byl houževnatější než dřevo. A v noci stačilo nahodit agregát a v průběhu pár hodin posílit nebo obnovit hradbu další stovkou, případně tisícovkou kubíků odolného ledu. Ostrava byla skutečně nedobytné město.

Micumu už jsem dál neobtěžoval nasedáním a zbytek cesty k bráně, železnému rámu zasazenému do zubatých ledových stěn, došel pěšky. Uprostřed cesty stál strážný zabalený do kožešiny, místo obličeje malá škvíra pro oči. Neobjevil jsem u něj žádnou zbraň, a až když jsem se začal rozhlížet po něčem, co by mu poskytlo palebnou podporu v případech nouze, zalapal jsem po dechu. Věc, kterou jsem považoval za opuštěný obrněný transportér, nebyl stroj, ale sešívanec. Sešívanec, kterého jsem si nedokázal nikdy dřív představit, ani jsem netušil, že je něco takového vůbec možné. Z ploché pancéřované nástavby vozu vyčníval trup živého tvora, který se jen s obtížemi dal nazvat člověkem. Zavalitostí mohl soutěžit s nosorožcem, ochranu mu poskytovalo mozaikové brnění evokující rohovinový krunýř –avšak s nezaměnitelným leskem typickým pro impaktně odolnou keramiku.

„Je to živé?“ zeptal jsem se strážného.

„Nedráždil bych ho,“ odpovědělo mi zahuhňání utopené v kožešině. „Jedinou radostí, která mu ještě zbyla, je rozstřílet nějakého toho pašeráka, vandráka nebo přechytralého sešívance na sračky.“

Palebnou kapacitu na to muž-obrněný stroj měl. V pažích, které vzhledem k bionickým vylepšením ztrácely i poslední zbytky lidských proporcí, držel rychlopalný bezzákluzový kanón ráže čtyřicet milimetrů; na hlavě, jejíž skutečný tvar se ukrýval pod kompozitovou helmou, jsem dokázal rozeznat zaměřovač s intuitivní zpětnou vazbou. Lepší postkrachovou kombinaci technologie a magie jsem ještě neviděl.

Stačil nepatrný pohyb mužestroje a díval jsem se přímo do černého ústí děla.

„A co musím udělat, abych se vyhnul takovému chmurnému osudu?“ zeptal jsem se a doufal, že mi ten mizera v kožešinách dá rychlou a správnou odpověď.

Byla mi zima, Micuma mlela z posledního a neměl jsem náladu na pošťuchování se s vykrmeným strážným, kterému bych nejraději uřízl hlavu a jeho parťákovi ji hodil do vzduchu jako cvičný terč. Samozřejmě, jen pokud by to bylo nutné.

Zřejmě byl chytřejší než vycpaný panák, kterého ve svých kožešinách připomínal, a vycítil mou skutečnou náladu. Položil mi tři otázky s jednoduchými odpověďmi, zaplatil jsem vstupní poplatek a plácnutím pobídl Micumu, aby šla dovnitř. Měla toho dost.

„Nemyslíš, že ten tvůj parťák strádá, když dlouhou dobu nikoho neoddělá?“ zeptal jsem se ve chvíli, kdy jsem překročil čáru vyznačující hranici města. „Žít bez radosti je trudné.“

Kožešiny na mě zíraly s inteligencí rosomáka.

„Třeba se jednoho dne zblázní, udělá si dobře a vyzkouší si ten svůj kanón na tobě,“ doplnil jsem a pokračoval v cestě.

Ostrava se už stačila přizpůsobit vražednému klimatu okraje chladové skvrny. Otevřená prostranství se střídala s gigantickými halami zastřešujícími menší náměstí, každou chvíli jsem narazil na hlídaný vstup do podzemí. Podle uniforem hlídačů patřil svět dole těm zámožnějším obyvatelům. Ale i na povrchu existovaly bohaté čtvrti a jednoznačným ukazatelem zámožnosti byla teplota, ve které lidé žili. Ve vzduchu se permanentně vznášel popílek z vysokých komínů chrlících kouř, pod střechami, klenoucími se nad celými ulicemi, hučely sofistikované hořáky spalující práškové uhlí. Téměř neustále padal sníh, nebo spíš jemné krystalky ledu, které bojovaly se šedí sazí ze zastaralých kotlů s nekvalitním spalováním. Na některých zdech byly pověšené obrovské bytelné teploměry. Stupnice začínala na nule a končila na minus sto deseti stupních. Poslední bod byl obvykle značen výhružnou červenou lebkou nad zkříženými hnáty. Realita všedního života v zemi mrazu.

Bez povšimnutí jsem nechal několik nadháněčů, kteří mě zvali do nejskvělejších podniků v okolí, nabízeli mi horké koupele, tlusté děvky a kdovíco ještě. Zastavil jsem až před šedivou krychlí s miniaturními okny.

Teplota v pokojích minimálně deset stupňů, teplota ve stájích minimálně dva stupně, hlásala sebevědomě bronzová cedule pokrytá námrazou.

„To zní dobře, nemyslíš?“ zeptal jsem se.

„Zase se budeš mít lépe,“ zasípěla Micuma.

Chlad měl na její hlasivky skutečně špatný vliv. Z mého hlediska ne záporný, protože víc mlčela a výrazně méně se vytahovala.

„Jsi jenom kůň,“ upozornil jsem ji, ale to už jsem mluvil jen k jejímu zadku, protože sama zamířila ke dvojitým dveřím do stáje.

Majitel a šéf v jedné osobě byl chytrý, možná i moudrý. Na nic se neptal a spokojil se s platbou na tři dny dopředu. V ceně pokoje byla večeře a velký kameninový džbán svařeného vína. Možná, že všechny ty nepříznivé zvěsti o Ostravě, které jsem slyšel, nebyly pravdivé.

Ulehl jsem na postel bez bot, ale v ponožkách; upíjel horké pití a zamyšleně pozoroval obraz muže vzdorujícího záplavě temnoty.

Každý den cesty, každý kilometr, který jsem urazil, ilustraci poznamenal, protože neminul večer, abych ji nevytáhl na světlo a nepodíval se na ni. Držel jsem ten poskvrněný kus papíru mezi prsty a cítil škrábance, potrhaná místa, špínu, krev, která nikdy neměla být prolita.

Přes to všechno, nebo možná právě proto, neztratil obraz nic ze své naléhavosti. Charakter, moc, vnitřní síla muže čelícího záplavě nepřátel přede mnou vyvstávaly v mnoha podobách jako vybroušený diamant, klenot zosobňující dokonalost. Pokud měl vůdce lidí z Bitvy o Sevastopol nějaké temné stránky, umělec a čaroděj, který vytvořil toto dílo, o nich nevěděl. Nedokázal by lhát tak přesvědčivě, tak nadšeně a naivně, až všechno dohromady získávalo punc nefalšované ryzosti. Bralo mi to dech a představa, že ten muž jsem vlastně já v době před tím, způsobovala, že mé srdce se střídavě zastavovalo a střídavě rozbíhalo tryskem.

Soustředil jsem se raději na čerň, na řeku temnoty valící se proti muži, symbolicky stojícímu před branami těžce zkoušeného města, před poslední citadelou, bránící monstrům ze skrytých sfér vrhnout se na lidský svět. Čerň nebyla tak jednolitá, jak se na první pohled zdálo, a když jsem se zadíval pozorněji, lépe a lépe jsem rozeznával jednotlivé bojovníky temnoty. Válečné démony, duchy, džiny, upíry i vampíry, dexy a další tvory, o kterých bych neměl nic vědět, ale jejichž jména se z mé paměti vynořovala s děsivou snadností a přesvědčivostí. Za to mohl ten druhý; tvor, s nímž jsem se dělil o jedno tělo a mozek a kterého nějaká kouzla držela na uzdě. Přesto mě však svou přítomností ovlivňoval a měnil. Musel, protože jak jinak by mohl Raymond Curtis, vůdce lidí od Sevastopolu, páchat takové věci jako já? Nerozuměl jsem tomu.

Nerozuměl jsem tomu, ale chtěl jsem vědět a pochopit.

V archívech Plecháče, umělé inteligence sídlící v beskydských kopcích, jsem našel jméno člověka, který bojoval bok po boku s Raymondem Curtisem. Byl jeho nejvěrnějším a jako jediný z prvosledových jednotek vedených samotným Curtisem přežil. Do Ostravy jsem přijel hlavně proto, abych se Waarda na pár věcí zeptal.

Po večeři jsem se opět obul a sešel dolů. Majitel hlídající recepci jako výspu svého hradu vypadal stejně, jako když jsem se ubytovával; velké žilnaté ruce položené na pultě tak klidné a netečné, až se zdálo, že nejsou jeho vlastní, ale jedná se o ruce mrtvoly pro okrasu přilepené k desce.

„Kde najdu Vilhelma Waarda?“ zeptal jsem se.

„Každý ví, kde najít Vilhelma Waarda,“ odpověděl, aniž hnul brvou. „Patří mu půl Ostravy.“

Jedna věc mi byla na Ostravácích sympatická, mluvili krátce, stručně a pokaždé rovnou k věci.

„Půl?“ nadzdvihl jsem obočí.

„Možná jen čtvrt,“ slevil.

„Kde ho najdu?“

„Palác má na Františku,“ prozradil mi. „Je to odtud dlouhá cesta. A tramvaje nejezdí. Půl století,“ dodal s náznakem úšklebku.

„Ale může být i na Urxu nebo Stachanově. Těží se teď všude.“

„Díky,“ řekl jsem a položil na pult půlkorunu, i když nebylo za co.

„Dnes bude zima,“ prohodil za mnou, když jsem vycházel přestupní komorou.

Zima? Co v Ostravě znamenalo, že bude zima? Už teď se obarvený líh v teploměru zimomřivě třásl někde mezi minus pětadvacítkou a třicítkou. Zima.

„Ještěže neřekl, že bude mrznout,“ prohodil jsem ve stáji k Micumě na přivítanou. „Mám chuť tě nechat v pohodlí tvého luxusního apartmá.“

„Zase zkoušíš to, co trochu chybně označuješ za smysl pro humor?“ odpověděla.

„Jo, zjistil jsem, že to usnadňuje jednání s lidmi,“ vysvětlil jsem. „Šetřím tak náboje.“

„Myslím, že bych tě neměla nechat samotného,“ odtušila.

„Věrný oř podle historických pramenů vždy následoval svého pána do bitvy.“

„Svého pána?“ nadhodil jsem.

„Cituji jen historické prameny. Tak se to prostě dřív říkalo,“

odfrkla podrážděně. „A neber mě za slovo.“

„Pouč se z historie,“ doporučil jsem jí.

„Dobře,“ pohodila hlavou, až jí hříva zavlála. „Pak bych ale chtěla mít diamanty okovaná kopyta a žrádlo prosím jen do mramorového žlabu. To se také píše v historických i jiných knihách.“

„Staré žvásty,“ zhodnotil jsem, i když jsem věděl, že tím jen pečetím její vítězství.

Než jsme vyjeli, přehodil jsem Micumě přes hřbet dvě deky, které mi měly původně sloužit jako přikrývka, a teprve potom ji osedlal. Z protějšího domu se linuly zvuky kladiva, všudypřítomný led pokrývající dlažbu v okolí nezavřeného vchodu roztál. Nahlédl jsem a ovanulo mě teplo výhně. Zhodnotil jsem kvalitu kovářského a nástrojařského vybavení rozvěšeného po stěnách a rozloženého v policích a nechal Micumu okovat. Nové podkovy měly laserem žlábkovaný povrch proti uklouznutí.

„Je to lepší,“ přikývla, když jsme vyjeli.

Kryté prostory se střídaly s otevřenými, zima s vražedným mrazem. Pouliční osvětlení neexistovalo, ale poměrně dobře ho nahrazovaly všudypřítomné hořáky spalující svítiplyn. Okolo nich se sdružovali žebráci a zloději bez domova.

Bez povšimnutí jsme projeli okolo hlídky střežící vstup na jedno z krytých náměstí. Teploměr hrdě hlásal, že uvnitř je „jen“

minus dvanáct.

„Na dnešní noc je plno! Plno, znáte nařízení!“ vyřvával v beranině zahalený policista a zabraňoval vejít houfu bezdomovců dožadujících se vstupu.

„Dnes bude zabijácká noc!“ žadonil někdo.

Policistův parťák mezitím pustil chlapa, který mu vtiskl do rukavice pár drobných mincí, a licitoval s holkou zabalenou v roztrhaných hadrech. Měla zimou promodralé prsty na rukou, dětskou tvář a i přes vrstvu látky překvapivě bujné proporce –platbu za noc strávenou v relativním teple.

Projeli jsme náměstím a dostali se na nezastřešenou ulici.

Teploměr už ukazoval minus pětatřicet, chodci o poznání víc spěchali, ve sporadicky utroušených slovech jsem opakovaně rozeznal termín noc zabiják. Cesta se v modrém světle hučícího hořáku zdála hladká jako zrcadlo, raději jsem sesedl a pokračoval pěšky. Z příšeří podloubí se odpoutala drobná postava. Po ledě se pohybovala s jistotou danou dlouhou zkušeností, při chůzi si na tvářích přidržovala kus látky. Až došla ke mně, ruku spustila, a odhalila tak křehkou tvář s velkýma kočičíma očima.

„Nechcete se pobavit, pane? Udělám vám cenu, jenom dvě koruny.“

Byla hezká, tak nějak nevinná. Možná právě v tom spočíval její kapitál šlapky.

„Na mě je moc zima, holka,“ zavrtěl jsem hlavou.

Nikomu nebude chybět, není v tom žádné riziko, šeptalo ve mně něco. Děsivé bylo, že hlas nepatřil tomu zamčenému, běsovi ukrytému za bariérou magických zámků, ale mně samotnému.

Pokoušela mě část osobnosti, kterou jsem až dosud znal, nebo jsem si to alespoň myslel. Ten druhý mě musel nějakým způsobem nakazit, ale jak? Já jsem byl přece C. R., Raymond Curtis, muž od Sevastopolu – největší vůdce lidí, nebo ne? Nebo už jsem někdo úplně jiný? Pokřivený, pozměněný, zrůda milující utrpení, bolest?

„Mám malej pokojík pane, nic velkýho, ale voda ve váze nezamrzá,“ lákala mě.

Klepeto v rukavici se pohnulo, snažilo se rozevřít, cítil jsem jeho dychtivost.

„Podívej se na mě, holka,“ řekl jsem a podíval se na ni tak, aby mi viděla do tváře, „nelíbilo by se ti to, ani trochu. Nech mě jít.“

Měl jsem ji odpálkovat, ale ta prohnilá část ve mně nechtěla a tahle věta byla jeho taktikou.

„Pořád lepší než zmrznout,“ odpověděla klidně. „Jen dvě koruny, pane. Bude se vám to líbit, udělám všechno, co budete chtít.“

Ten kutloch nemohl být její, jinak by v něm seděla a nesnažila se vydělat dvě mizerné koruny. Líbilo by se mi to, tím jsem si byl jistý. V pseudochitinových svalech mi cukalo.

„Umrznout je ještě docela dobré ve srovnání s tím, co by tě čekalo se mnou, holka,“ řekl jsem.

Trochu to s ní škublo, ale přesto otevřela ústa k další nabídce.

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl stříbrnou pětikorunu a hodil jí ji.

„Máš dneska štěstí, ani nevíš jaké,“ řekl jsem, Micuma se bez pobídnutí rozešla a malá šlapka před ní couvla.

Pak, jako by se probrala ze zakletí, se rozběhla zpět do podloubí, z jejích pohybů čišela nefalšovaná radost a ulehčení.

Dál jsme se s Micumou ploužili zamrzlou ulicí, proti hvězdnaté obloze se postupně výš a výš tyčily ostré siluety těžebních věží uhelného impéria Vilhelma Waarda. Občas, jako důkaz jeho bohatství, vytryskl k obloze oranžový plamen hořáku, který celému světu hlásal, že on teplem mrhat může. Šli jsme pomalu, co noha nohu mine a Micuma se na svých nových podkovách zjevně cítila mnohem jistěji než já. V temných průčelích domů jsem registroval sílící ruch, ale nevnímal jsem v něm žádnou hrozbu.

Jen zájem.

Před vyústěním ulice na další náměstí, tentokrát nekryté, se kolem nás najednou seběhl houf žen.

„Tři koruny, pane! Jsem vaše za tři koruny!“

„Pět korun! Znám věci, o kterých se vám ani nesnilo!“

„Podarujte mě! Mám doma tři děti a voda už je týden zamrzlá!“

Malá šlapka si své štěstí nenechala pro sebe a teď jsem byl za kořena, který se dá snadno zlomit.

Byly mladé, staré, všechny až na jednu hubené, ale to mi nevadilo.

Nejdrzejší, která se snažila otevřít sedlové brašny, jsem surově chytil za rameno a přitáhl k sobě. Znehybněla jako přišpendlený motýl.

„Kolik vás je?“ zeptal jsem se. „Zaplatím vám všem!“

Současně jsem trhl poutkem rukavice, Klepeto z ní vyklouzlo samo. Až v poslední chvíli jsem ho ovládl a ženu pouze škráblo po tváři. Přitom rozřízlo její kapuci a sponu. Na kloubech ruky mě zašimrala záplava kaštanových vlasů. Ruka se rozvinula do plné délky, světlo pableskující na ostřích se lámalo v celém spektru duhy.

„Zaplatím klidně předem,“ zasmál jsem se.

Štěbetání žen ustalo, sledovaly mě stejně jako opice obrovského hroznýše, než mu dobrovolně vlezou do tlamy.

„A zaručuji, že vám se to líbit nebude!“ dodal jsem.

Klepeto se zavřelo, ostří tažené po ostří jedovatě zasyčelo, děvky se rozprchly.

Chvíli jsem stál, nic nedělal a jen zhluboka oddechoval.

„A pak že s poctivostí nejdál dojdeš,“ zkonstatoval jsem, když jsem se vzpamatoval. „Najednou tu není žádná.“

„Už je to jen kousek,“ pronesla Micuma a pozorovala mě vážným pohledem.

Nedokázal jsem odhadnout, co znamená. Když jsem na její pobídnutí nezareagoval, netrpělivě udeřila kopytem o led.

Studený, sterilně čistý zvuk mi pomohl uklidnit se.

Waardův palác si na nic nehrál. Hranatá stavba z oceli a hrubého betonu zdobená blyštivými velkoplošnými okny jako hruď ošklivé stařeny perlovým náhrdelníkem.

Vrátný mě bez vyptávání pustil dovnitř do vstupní haly, kde kromě hlavní velkorážných kulometů, čnících ze tří střílen v protější zdi, nebylo vůbec nic. Ty hlavně se mi nelíbily. Podíval jsem se na Micumu, ta přikývla a poslušně vycouvala ven. Nechtěl jsem, aby kvůli nějakému hloupému nedorozumění přišla k úhoně.

„Jsem C. R.,“ představil jsem se nejprve monogramem a pak teprve plným jménem, „Raymond Curtis. Chci mluvit s Vilhelmem Waardem,“ pronesl jsem do prázdna a současně začal přemýšlet nad způsobem, jak se k němu dostanu v případě, že bych se svou zdvořile pronesenou prosbou neuspěl.

Čekal jsem pět minut a odpovědi jsem se nedočkal. Místo ní se v betonové zdi objevila vlasová škvíra, která se vzápětí rozšířila v průchod do chodby.

Prošel jsem chodbou, vystoupal po točitých schodech.

Navzdory nevlídné syrovosti holých stěn bylo uvnitř překvapivé teplo, tmu měnila v přítmí stříbrně světélkující podlaha. Na několika místech jsem si byl vědom obezřetného tápání pátracích kouzel a elektromagnetického záření v ultrakrátkém spektru. Tato opatrnost byla u návštěvníků mého typu určitě víc než na místě.

Nikdo mě však nezastavil, abych odložil Margaret nebo Zabijáka, o Noži nemluvě. Možná jim stačilo, že o mých zbraní vědí.

Stačil krok a z podzemního bunkru jsem se ocitl v přepychově vybaveném paláci. Koberce, fresky na stěnách, konejšivá zář živého ohně.

„Tudy, pane,“ nasměroval mě sluha v střídmém černém oděvu.

Další přede mnou otevřel dveře zdobené mosazným kováním.

Salón, salón někoho, kdo má vytříbený vkus a dost prostředků na jeho uspokojení, napadlo mě při pohledu na dřevěný kazetový strop, intarzovanou podlahu a nábytek stylizovaný do podoby nejrůznějších bájných zvířat. Bizarně zařízený pokoj hlídaly ze dvou obrazů portréty mužů s meči. Japonský samuraj s katanou za pásem s pochvou směřující šikmo vzhůru a španělský švihák s rukojetí dýky se zubatou čepelí položenou v otevřené dlani. Jejich oči mě sledovaly, lhostejně a bez zájmu. U obrazů nic divného.

Pegas s rozevřenými křídly se otočil a změnil se v křeslo, v němž seděl muž mezi čtyřiceti a padesáti lety s pomněnkovýma očima. Vlasy měl ostříhané nakrátko, byl hladce oholen a na uších se mu houpaly náušnice, každá jiná. Ve stejném okamžiku se zviditelnili další dva přítomní – chlápci jeden jako druhý, metr devadesát, hranatá ramena, dvojřadová saka vypoulená zbraněmi.

Nedokázal jsem rozhodnout, zda už předtím v místnosti byli a já je díky důmyslné optické kamufláži neviděl, nebo se na svá místa odněkud teleportovali.

„Chtěl jste mluvit s Vilhelmem Waardem,“ pronesl muž v křesle.

Pozoroval mě se zkoumavým očekáváním.

„Ano. Ale to vy nejste. Mělo by mu být nejméně sto deset let,“

odpověděl jsem.

„Pokud jste skutečně C. R., tedy Raymond Curtis, platí to samé pro vás,“ odpověděl mi. „Na druhou stranu, váš věk se určitě odhaduje obtížněji než můj.“

Měl pravdu, má sešívanecká tvář byla svým způsobem bezvěká.

Přemýšlel jsem, zda jsem ten hlas už slyšel, ale nedokázal jsem se rozhodnout.

„Přišel jsem si promluvit o tom, co se Raymondu Curtisovi u Sevastopolu přihodilo a jaký byl jeho další osud,“ prohlásil jsem stroze.

Oko se náhle probralo ze své dlouhé letargie a ukázalo mi Waarda v infračerveném spektru a pak v nějakém jiném, zřejmě už ne v čistě fyzikálním. Viděl jsem, jak se za lebeční kostí přelévají jeho myšlenky. Stále rychleji a rychleji, až se celý mozek změnil v jedinou pulsující skvrnu.

„Zabijte ho,“ řekl stručně.

Ostravák každým coulem.

Levý bodyguard sáhl po zbrani, ale já už měl Zabijáka v ruce.

Třeskl výstřel, dlouhým úkrokem jsem se přisunul k pravému chlapovi, loktem nadzvedl hlaveň jeho pistole a zabořil mu ocelový zoban revolveru do žeber. Na okamžik ztuhl, pohledem sledoval svého parťáka snažícího se zvednout na kolena. S dírou v trupu o průměru talíře mu to moc nešlo. Z osudu kolegy se nepoučil. Mírně se předklonil a svěsil levé rameno, aby dosáhl na rezervní zbraň, kterou měl zřejmě ukrytou někde pod sakem. Stiskl jsem spoušť, výstřel z bezprostřední blízkosti rozerval hrudník na cáry, na podlaze u mých nohou zůstalo jen torzo.

Vilhelm Waard dál seděl v křesle a lhostejně pozoroval spoušť, kterou potyčka napáchala na výzdobě jeho salónu.

„Na rozdíl od všech předchozích byste opravdu mohl být Curtis, také si nepotrpěl na dlouhé řeči,“ zhodnotil a tleskl dlaněmi.

„Zabijte ho.“

To už tu jednou bylo.

Šermíři vystoupili ze svých portrétů, uslyšel jsem šelest hedvábí, vrzání kůže, iluze jejich realističnosti byla dokonalá.

Možná to nebyla iluze.

Ustoupil jsem z jejich dosahu a hlaveň Zabijáka zaměřil mezi stále stejně lhostejné oči Španěla. Neměl jsem náladu na rozhovory. Stačil dotek, kohout dopadl, revolver vypustil svou smrtonosnou střelu, ale to už se šermíř pohnul rychlostí vymykající se fyzikální realitě. Trhl jsem Rukou, Klepeto se rozvinulo, současně jsem kotoulem vzad přes stůl unikl rozmazané čepeli katany. Ostří na ostří jsem vykryl Španělův sek na břicho, využil délky a pohyblivosti paže s Klepetem, přešel do protivýpadu a poznamenal ho na boku. Ustoupil, jeho švihácký, krajkami ozdobený oděv poznamenala rudá krev. Vzápětí jsem jen se štěstím Zabijákem odrazil jedovatý zákmit katany. Byli rychlí, moc rychlí.

Vystřelil jsem, Japonec se kulce vyhnul přezíravým záklonem, sekl jsem po něm Klepetem, ocel zazvonila. Skokem vzad jsem unikl švihákovu meči, v letu mě se zaduněním zastavila až stěna.

Odrazil jsem se vpřed, Španělovu levoručku nechal za tělem, ale můj pokus rozpárat ho odrazil záštitou. Přepadli jsme na zem a převalovali se jeden přes druhého. Dostal jsem se mu za záda a sevřel ho stehny, vzápětí mi úderem zátylkem přerazil nos. Přesto jsem dokázal zamostovat a trhnutím ho přesunul před sebe do cesty útočící katany. Ocelový břit zůstal viset zkamenělý ve vzduchu – Japonec svůj vražedný sek dokázal zastavit.

Sklouzl jsem Klepetem Španělovi pod bradu, najednou však jeho hlava ztratila pevný tvar a v dalším okamžiku jsem se mu díval do tváře – celé jeho tělo se přelilo do opačné polohy. Sevření a páky tím ztratily účinnost, do břicha se zakousla zubatá jednoručka. Pohybem beder jsem ho odhodil od sebe do cesty jeho parťákovi, vyskočil jsem na nohy a sáhl po Noži. Když mohli používat nesportovní triky, pak já taky.

Najednou byli oba u mě, každý z jedné strany. Nalepil jsem se na samuraje, Klepetem jsem přestřihl jeho katanu, navázanému bodu však unikl pádem vlevo. Nechal jsem ho být, Nožem kryl Španělův výpad, ale byl příliš rychlý, v boku jsem ucítil ohnivý zásah. Ještě jsem po něm sekl, ale unikl rychlostí rozmazaným úkrokem a záklonem, čepel jeho meče jsem viděl jako ostří gilotiny dopadající na mou paži. Nůž i s prsty pevně ovinutými kolem rukojeti dopadl na podlahu, dokázal jsem se ještě vyhnout seku šikmo zespodu, který by mě rozpoltil od kyčlí až k rameni, ale jeho kratšímu bleskovému následníkovi přes hruď už ne. Cítil jsem, jak žebra povolují a jejich ostré konce se mi při pádu zabodávají hluboko do tkáně.

Zůstal jsem ležet na zádech, přišpendlený k podlaze ostřím katany a hrotem španělského meče. Gejzír krve tryskající z mé uťaté ruky rychle slábl, to se tělo snažilo regenerovat zranění, štěpiny kostí jsem cítil jen kousek od srdce. Pokusil jsem se pohnout, ale nešlo to. Sakra, asi jsem prohrál.

Slyšel jsem Vilhelma Waarda vstávat z křesla, pak se objevil v mém zorném poli. S ním přišla bolest, pekelná bolest, kterou nemůže pocítit žádný člověk, protože by v takovém případě byl už dávno mrtvý.

„Zdravím tě, Raymonde,“ pronesl Waard zamyšleně. „Vypadáš trochu jinak a zdá se, že jsi urazil velký kus cesty. Nechápu, jak jsi to dokázal.“

Nějakou dobu přemýšlel a já si zatím zvykal na bolest. Šlo to překvapivě dobře, měl jsem v tom dlouhou praxi. Možná jsem ještě úplně neprohrál – i když jen s jednou rukou…

„Mohl sis tu námahu ušetřit. Zabijte ho. Rozsekejte ho na kusy a ty hoďte ven žebrákům,“ vyřkl svůj ortel.

Věta ještě nedozněla a už se do mě zahryzl meč – viděl jsem kus své nohy od kolena dolů setrvačností klouzající ke stěně. Další sek a další.

Japonec mezitím uchopil uštípnutou část čepele katany do ruky, přiložil ho ke zbytku, na okamžik sevřel v dlani a najednou držel neporušený meč. Další sek a další, bolest se násobila, zmnožovala, už jsem se s ní nedokázal vyrovnat, ale pořád jsem neumíral.

Waard kopl do mé hlavy, a ta se kutálela, dokud nenarazila do nohy stolu stylizované do podoby ploutve mořské panny. Viděl jsem krvavé stopy zanechávané na leštěných parketách kusy mého těla a toužil jsem, aby to už skončilo. Aby mi rozsekali mozek nebo srdce, protože tak konečně doopravdy jednou provždy umřu, mé utrpení pomine a já budu mít pokoj.

Když se mnou skončili, objevil se sluha a jako by pro něj bylo běžné sbírat rozsekaného člověka, házel to, co ze mě zbylo, do koše vyloženého polyethylenovým pytlem. Poslední, co jsem ve stále řidších chvílích příčetnosti viděl, byly obrazy dvou šermířů, opět netečně shlížejících ze stářím popraskaných pláten na svět.

Pak mě bolest přemohla a na věčnost jsem ztratil sám sebe, rozbit, roztrhán na kusy nesouvislých vzpomínek, vizí, částí z cizích myslí. Z nebytí mě vytrhly nárazy, to jsem se – má hlava se – kutálela po strmých schodech do opuštěné uličky lesknoucí se ledem.

Bolest. Nakonec pronikne za každou bariéru, do každé skuliny, rozruší všechno. Se skutečnou bolestí se nedá žít, dříve nebo později zabije každého tvora – zabije ho, pokud se ji nenaučí milovat; strach, nenávist a láska mu splynou v jedno.

Chlapec ležel na operačním stole nahý, pouze se zakrytou hlavou. Přes řídkou látku sledoval v lesklém povrchu manipulátorů automatického chirurga sebe sama a muže v bílých pláštích okolo.

Ruce i nohy měl připoutané, na rameni a trupu byla červenou barvou vyznačena linie chystaného řezu; měla být amputována levá paže i s kloubní hlavicí. Jeden z přítomných stiskl na ovládacím panelu tlačítko, zahučel agregát odsávačky, diamantový řezný kotouč se roztočil a začal se přibližovat k tělu.

Někdo křičel, ale já jsem to být nemohl, protože krk s hlasivkami skončil bůhví kde. Byl to ten kluk, křičel, i když ho v tu chvíli nic nebolelo, použili dobrá kouzla. Křičel, protože věděl, co ho čeká později. Bolest.

Mráz ji otupil, opět jsem rozpoznal vlastní myšlenky. Drobně sněžilo; spíš krystalky ledu než vločky, rozeznával jsem jejich obrysy, když jako ve zpomaleném filmu padaly přede mnou na zem. A na oči, za chvíli je celé zakryjí ledem. Pokud mě žebráci najdou pozdě, bude mě rozmrazování při vaření zase bolet.

Ruka byla pryč, na nerezovém operačním stole s kanálky pro odvod krve zůstaly jen rudé skvrny, manipulátor mrtvě trčel do prostoru. Bolest. Zase a už napořád.

Ležel jsem v posteli s podloženou hlavou, na pokrývce jsem měl položenou Ruku obvazem staženou do lidského tvaru a pravou paži. Černé vlasové linie ukazovaly, kde byla rozsekaná. Všechny prsty, zápěstí, šikmý sek na délku předloktí a spousta dalších příčných čar. Nedávalo to smysl. Ti dva se na mně očividně předháněli, kdo mě naporcuje na menší kousky, ale srdce a mozek nechali na pokoji. Jako by věděli, že jen tak mě mohou zabít –nebo to byla záhadná náhoda, vrtoch osudu, který mi nechtěl dopřát konec.

Až teď jsem pochopil, že žiji, existuji a cítím – bolest. Rozhlédl jsem se po pokoji. Byl právě tak velký, aby se do něj vešla postel a noční stolek. Na něm stála sklenice s vodou, na jejíž hladině rostl nebo tál ledový škraloup. Tenkou deku zdobilo množství hnědých nepravidelných skvrn – pravděpodobně mé vlastní krve. Rozsekali mě na dvě stě dvacet šest kusů, nemusel jsem to počítat, každý jsem cítil jako ohnivou cihlu utrpení vsazenou do mého mozku.

Ale věděl jsem, že se s tím vypořádám. To jsem uměl. Naučil jsem se to – zapátral jsem v paměti a jako už mnohokrát jsem narazil na slepou skvrnu, bariéru. Netrápilo mě to, dávno jsem si zvykl.

Vrátil jsem se k prohlídce pokoje. Ten, kdo mi pomáhal, bydlel uboze a neměl ani dost prostředků, aby vyměnil krví ušpiněnou přikrývku. Jediným dalším vybavením byly dvě misky, jedna větší a druhá menší, na podlaze v rohu byl složený komínek sepraných šatů. Usnul jsem nebo omdlel, probralo mě až vrznutí dveří, se závanem mrazivého vzduchu vstoupila do pokoje drobná postava od hlavy až k patě zahalená do hadrů. Poznal jsem ji, dříve než se odhalila.

„Proč mi pomáháš?“ zeptal jsem se šlapky, které jsem před věčností daroval pět korun.

Leknutím s sebou trhla.

„Já, já… Vy žijete!“ vydechla.

„Proč jsi mě zachránila?“ zeptal jsem se znovu.

Znělo to víc jako výčitka než otázka.

„Pomohl jste mi,“ pokrčila rameny a zírala na mě, v jejím pohledu se rychle střídaly radost, strach, odpor a soucit.

„Když za mnou váš kůň sám přišel, věděla jsem, že se stalo něco špatného, ještě než na mě začal mluvit. Našla jsem,“ hledala vhodné slovo, „kusy vašeho těla na zemi. Všechny jsem je sesbírala. Oni, žebráci, by vás snědli. Nechtěla jsem, aby zničili vaši duši.“

„Když člověka nepochovají celého, jeho duch pak bloudí světem,“ vysvětila, když viděla, že nerozumím.

Pozoroval jsem drobnou ženu s velkýma smutnýma očima příliš často bitého tvora.

„A proč jsi mě složila dohromady?“ chtěl jsem vědět. „Musela to být úmorná práce.“

„Bylo to, bylo to hrozné,“ otřásla se při vzpomínce.

„Váš kůň řekl, ať to udělám. Prý máte velmi silnou, téměř hmotnou auru, a ta prý dokáže zázraky. Nevěřila jsem mu, ale pak… kusy začaly přirůstat k sobě.“

Micuma. Nevěděl jsme, zda ji mám proklít, nebo jí být vděčný.

„Jak dlouho už u tebe jsem?“ chtěl jsem vědět.

„Víc než dva týdny.“

„Odkud bereš peníze? Kdybys mě nekrmila, nedal bych se dohromady.“

Zaváhala s odpovědí, zvažovala, zda lhát, nebo říct pravdu.

Někteří lidé lhát neumějí, a na světě jim proto patří horší místo než ostatním.

„Pronajímám vašeho koně na tahání nákladů a sama pracuju,“

prozradila.

Přikývl jsem a neřekl nic. Pomohla mi a stálo ji to hodně. Já sám bych si nepomohl, nechal bych se zdechnout. Pokusil jsem se pohnout rukou. S vypětím všech sil se mi ji podařilo o kousek pozvednout.

„Obávám se, že ještě nedokážu odejít,“ zkonstatoval jsem.

„To nevadí, dnes jsem měla dobrý den a za vašeho koně dostanu dalších osm korun. Čtyři dám za tenhle pokoj. Musela jsem si ho pronajmout, abych vás měla kde ošetřovat.“

Představil jsem si, jaké obtíže musela překonat, aby se o mě dokázala postarat. A k tomu se teď se mnou dělila o peníze vydělávané vlastním tělem.

„Odejdu, jakmile to bude možné.“

Přikývla se špatně skrývanou úzkostí v očích. Možná se bála, že to bude příliš pozdě, nebo naopak příliš brzy. Neptal jsem se, nechtěl jsem o ní zbytečně vědět víc, než bylo nezbytně nutné.

Dalšího dne se mi podařilo vstát s postele a prohodit na ulici pár slov s Micumou. Na koně byla docela praktická, Zabijáka s Margaret zasunula pod hromady sněhu a zbraně prý stále ležely na místě. Co se stalo s Nožem, jsem netušil, asi si ho ponechal Waard.

Žena, se kterou jsem sdílel postel, ale jejíž jméno jsem nechtěl znát, se o mě dál starala. Postupně se mi zdála víc a víc znepokojená, ale nijak to nevysvětlovala a já se nevyptával.

Většinou se vracela pozdě večer, když jsem pravidelně upadal do hlubokého spánku připomínajícího bezvědomí, kvůli pronajímání Micumy vstávala časně zrána. To jsem bojoval s halucinacemi způsobenými bolestí. Přes den jsem o samotě sbíral síly, sešíval kousky svého oblečení v něco použitelného nebo posiloval při manipulaci s Margaret a Zabijákem, které mi jednoho dne přinesla. Přesně čtyři týdny po svém neúspěšném rozhovoru s Wilhelmem Waardem jsem cítil, že dokážu ujít pár metrů bez toho, abych se zhroutil k zemi. To znamenalo, že si mohu najít jiné ubytování.

Čekal jsem, až přijde, seděl na posteli, ruce položené na kolenou. Byla to poloha, v níž mě rány bolely nejméně. Chtěl jsem jí říct, že odcházím, ale že až budu mít peníze, vrátím se, abych jí zaplatil. Věděl jsem však, že tenhle dluh stejně zůstane nevyrovnaný.

Už jsem poznal způsob, jakým chodila a otevírala dveře.

Vstoupila, v ruce jutový pytel, který používala jako tašku. Poprvé jsem ji viděl usmívat se, podle toho, jak pytel pokládala, v něm měla něco vzácného.

„Mám čtyři masové bagety, jsou ještě teplé! Spěchala jsem, aby nevychladly!“

Věděl jsem, že bych měl říct, že je to skvělé, ale místo toho jsem jen mlčel. Byla na to zvyklá a nezkazilo jí to náladu. Vybalila bagety na noční stolek, posadila se na postel vedle mě tak, aby mezi námi zůstal kus volného místa, a hltavě se dala do jídla.

Chutnalo to skvěle a já měl při svém zotavování permanentní hlad, ale přinutil jsem se sníst jen jednu, aby jí zbyly tři.

„Nemám hlad,“ zalhal jsem, „v posteli člověk moc energie nevydá.“

Až potom jsem si uvědomil, s kým se bavím. Ona však jen přikývla a vděčně sáhla po poslední bagetě.

„Odcházím,“ oznámil jsem jí, když dojedla.

Otočila se ke mně, v ublížených očích současně úlevu i lítost.

„To je dobře,“ připustila po chvíli. „Budu moct žít jako dřív.

Teď jsem si musela dávat pozor, aby nikdo netušil, že jste u mě.“

Vrzly namrzlé dveře, do domu vstoupil někdo hřmotný a sebevědomý. A kupodivu kráčel po schodech nahoru, do posledního patra s nejlacinějšími pokojíky těsně pod střechou. Ona si ještě ničeho nevšimla, ale já už jsem věděl, že neznámý míří k nám. Rozvázal jsem mašličku obvazu udržujícího Ruku v lidské podobě a začal gázu smotávat.

Dveře se rozlétly a prostor mezi futry vyplnil obtloustlý muž v dlouhém huňatém kožichu z nějakého syntetického materiálu, na rukou přepychově vyhlížející rukavice. Kožich si cestou rozepnul, aby se rychle dostal k noži v pouzdru na železnými cvoky pobitém opasku. Jílec byl tak velký, aby šel snadno uchopit i v silné rukavici.

„Tak tady se schováváš, ty čubko! A s chlapem. Vidím, že neodvádíš provize, jak máš!“ zaječel překvapivě vysokým hlasem.

„Nejsem s ním, odvádím všechno přesně!“ pokusila se protestovat.

Hlas měla slabý a pasák ji vůbec nevnímal.

„Vod doby, co sis vopatřila vlastní bejvák, si myslíš, že seš něco lepšího než moje kurva. Ale to se pleteš, ty čůzo. Rozříznu ti držku, a budeš muset makat za polovic a provize zůstane stejná!“

Začala slabě kvílet a odsunovala se, aby byla od muže ve dveřích co nejdál.

„Na rozdíl od vás je má přítomnost vítaná,“ upozornil jsem chlapa. „Odejděte, prosím.“

Řekl jsem prosím, ve slušnosti jsem se přímo překonával.

Jen mě nenapadlo nic vtipného, čím bych celou situaci odlehčil.

K tomu přece humor slouží, mám ten dojem.

„Vypadni, nebo si tě taky podám. Já sem Horth a todle je moje šlapka, který teď pro výstrahu natrhnu kušnu.“

Jméno Horth na mě možná mělo udělat dojem, ale nebyl jsem místní.

Sáhl k pasu a vytáhl nůž. Byl to pořádný bowiák s falešným ostřím a robustní pilkou na poslední třetině čepele. Na nahánění strachu ideální nástroj.

„A udělám to hned.“

„Ne! Prosím ne!“ žadonila.

Za to, že jsem se zvedl, mohl asi ten jeho protivně vysoký ječivý hlas. Asi.

„Vypadni, frajere,“ ohnal se po mně nožem, a to byla poslední chyba, kterou v životě udělal.

Zarazil jsem mu Klepeto do břicha, v první chvíli vůbec nepochopil, co se stalo.

„Tos posral,“ vydechl nakonec, oči lesklé šokem.

Bolest zatím necítil.

„Za tohle tě zabiju a ji taky.“

„Trochu nerealistický odhad situace,“ odtušil jsem a sklopil pohled dolů, na krev řinoucí se z rány.

Napodobil mě a pochopil, nůž mu vyklouzl z prstů.

„Pomoz mi a zapomenem na to,“ změnil tón, čelo rázem orosené potem.

Se zájmem jsem sledoval, jak přichází bolest.

„Znám jednoho čaroděje, kterej to dokáže zalátat, zaveď mě k němu a zapomenem na to,“ sípěl.

„Dojdi pro Arachona a doveď ho sem, dělej,“ otočil hlavu k ženě, když jsem nezareagoval. „Nechám tě pak na pokoji a všechno bude jako dřív.“

Vytvořili jsme nehybné sousoší – ani jeden jsme se neodvažovali nebo nechtěli porušit nastolené status quo, Klepeto zůstávalo dál v ráně. Líbilo se mu to.

„Zabijou mě, za tohle mě zabijou,“ už nenaříkala, jen mechanicky opakovala tatáž slova.

„Pro koho pracuješ? Jméno,“ požádal jsem Hortha. Oba jsme teď stáli v rychle se rozšiřující krvavé louži.

„A necháš mě jít?“

Najednou se roztřásl a musel se jednou rukou opřít o stěnu, aby udržel balanc.

„Nesmlouvej,“ usmál jsem se na něj.

Vlastně jsem se právě začínal docela dobře bavit.

„Vybírám prachy pro Gase,“ vydechl, podlomila se mu kolena a vlastní vahou nalehl na Klepeto.

Dokonalé ostří, nejdokonalejší, jaké jsem kdy viděl, se s tichým skřípěním propracovávalo masem, jednotlivými žebry, prsní a klíční kostí, až pokryté rudě opalizujícím filmem vyklouzlo z těla.

Mrtvý Horth se zřítil na podlahu s trupem rozřízlým do podoby nesymetrického V.

„Já to nechtěla, nechtěla jsem, abyste ho zabil, pane,“

lamentovala žena. „Za tohle mě umučí, udělají to tak, aby to byla výstraha i pro ostatní.“

Rudý film krve se na nesmáčivém povrchu Klepete rychle stahoval v jednotlivé kapky.

„Tak nějak by to asi dopadlo,“ přikývl jsem. „Sám bych to na jejich místě udělal stejně. Víš, kde najdu Gase?“

Přikývla.

„Tak jdeme.“

„Gas má u sebe vždy ochranku,“ vzdechla ještě.

„To je dobře, člověk má dbát na své bezpečí,“ souhlasil jsem.

„Jen si s ním popovídám.“

Venku už čekala Micuma. Do sedla jsem se vyškrábat neodvážil, pomohla mi už tím, že jsem se o ni při chůzi opíral. I tak jsem si uvědomoval, že se cítím mnohem lépe než před pár minutami. Jako by mi nezdvořilý pan Horth předal část svých životních sil, které už nepotřeboval.

Gas si za hlavní stan vybral výčep na rohu dvou ulic, z nichž jedna, zapadaná sněhem do výše pasu, se pyšnila názvem Uhelná.

Jméno druhé se ztratilo i s popisnou cedulí. Má průvodkyně se neměla k tomu, aby vstoupila, musel jsem ji k tomu vybídnout.

Držela se pak za mnou s očima sklopenýma k zemi, zosobnění oběti ve světě predátorů.

Gas seděl v nejzazší kóji s dvěma chlápky asi dvojnásobné velikosti, než byl sám, před sebou na stole hromadu kovových mincí a dokonce i bankovek.

Zastavil jsem u stolu a opřel se o opěradlo lavice, abych nevrávoral. Obě gorily mi věnovaly tupě udivený pohled, jako by si nedokázaly představit, že jejich šéfa někdo může vůbec vyrušit z tak důležité činnosti, jako je počítání peněz.

„Potřebuji si promluvit s Gasem, vy dva vypadněte,“ oslovil jsem je.

Možná to byl trochu příkřejší začátek, ale revolvery zrovna vytahovat nemuseli. Zabijáka jsem po celou dobu držel v ruce schovaného příliš dlouhým rukávem kabátu, a tak jsem to měl trochu jednodušší. Každému bodyguardovi jsem věnoval jeden výstřel, jejich nerezové kvéry zarachotily na desce stolu, mince se rozkutálely po zemi. Gas mě užasle pozoroval.

„Nejedu na vlastní pěst, pracuju pro Kohna,“ prozradil mi, jako by ta informace měla rozehnat všechny chmury na mém čele.

Nebál se mě, vypadal jen překvapeně. Ze všeho nejvíc připomínal potkana přežívače, tvora schopného vypořádat se se vším, i s jedy a radioaktivním zářením.

Přikývl jsem na znamení ocenění jeho ochoty poskytnout informaci, o kterou jsem ani nestačil požádat.

„Takže k té dámě,“ naznačil jsem pohled směrem ke své průvodkyni, vystrašeně se tisknoucí ke stěně. „Horth mě poslal sem. Prý mám o ní jednat s vámi.“

Gas se zatvářil nechápavě, potom pohledem sklouzl na dva mrtvé zhroucené na lavicích a zpět na mě, jako by si teprve postupně uvědomoval, jak vypadám a co jsem zač.

„Vy jste skřípl Hortha a zabil dva mé lidi kvůli nějaké děvce?“

vydechl, jako by tomu stále nemohl uvěřit.

„Budeme o ní jednat, nebo ne?“ zopakoval jsem.

„Jsi úplně mimo. Pokud tě nenechám oddělat já, udělá to Kohn.

Nemůže si dovolit, aby mu nějaký mezulán, i když zrůda jako ty, kazil pověst,“ řekl Gas už o něco klidněji. „Máš jedinou šanci zachránit si prdel – hned teď zmizet.“

Opravdu se nebál, to se mu muselo nechat.

„Kde Kohna najdu?“ položil jsem další otázku.

„V restaurantu U Singertů, vdává dceru,“ prozradil mi. „A má tam malou armádu, na tvém místě bych si to rozmyslel,“ ušklíbl se.

„Pane, nechte ho žít, oni mě stejně zabijí a já nechci, aby kvůli mně umírali další lidé,“ ozvala se tiše žena. „Můj život stejně nemá cenu. Udělala jsem příšernou věc, zasloužím si umřít.“

Gas mlčel a nespouštěl oči z revolveru v mé ruce. I mně se zdál příliš velký na zabíjení lidí.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se a otočil se k své průvodkyni.

„Evelyn, ale holky mi říkají Val.“

„Každý život má cenu, Evelyn,“ prozradil jsem jí pravdu, na niž se až příliš často zapomíná, a vrátil pohled zpět právě včas, abych spatřil Gase, jak se natahuje po jedné z nerezových pistolí na stole.

„Chtěl jsem si jenom promluvit, ale když si nedáš pokoj,“

pokrčil jsem rameny a prostřelil mu do trupu díru, kterou už ani sebelepší felčar nezalátá. Gasův život měl pro mě cenu jednoho náboje do Zabijáka. A ty byly docela drahé. Kóje už nevypadala zdaleka tak útulně, jako když jsem sem přišel, připomínala spíš jateční sál, ale… pokrčil jsem rameny.

Pár dalších zákazníků se statečně tvářilo, že nic neslyšeli. Nebo byla v Ostravě střelba ve výčepech běžným povyražením. Sebral jsem ze stolu nějaké peníze a otočil se k odchodu.

Evelyn se stále opírala o zeď a celá se třásla.

„Pane, už kvůli mně nikoho nezabíjejte. Prosím. Zasloužím si to, všechno si to zasloužím. Můj život nemá žádnou cenu.

Opravdu. Prosím.“

Někteří lidé mají soucit a někteří ho nemají. Já naštěstí patřím k těm druhým.

„Jdeme. Tohle je propracovávání se potravinovým řetězcem a nemá smysl skončit v polovině.“

Opět jsem se cítil lépe, než když jsem do podniku vkročil, tělesná slabost se změnila v pouhou nepříjemnou vzpomínku.

Pohyb a trocha vzrušení mně očividně svědčily.

V penziónu, kde jsem se ubytoval před svou návštěvou u Waarda, jsem se zastavil pro Greysona. Majitel nehnul ani brvou, pouze mi zbraň podal, a pak ze zájmem přihlížel, když jsem kontroloval mechanismus a nabíjel komory válce. Potom v brašnách zůstaly jen dva granáty. Byly těžší než ostatní a jejich použití vyžadovalo výjimečnou situaci. K té bylo zatím daleko.

„Jdu na návštěvu,“ rozloučil jsem se.

„Tak to přeji snadné pořízení,“ popřál mi.

Zamířil jsem k přechodové komoře, Evelyn strkal před sebou.

Nejraději by zmizela z povrchu zemského, ale to jsem nemohl dovolit. Už jen z toho důvodu, že jsem kvůli ní vyplýtval tři náboje. A taky proto, že jsem jí dlužil víc, než jsem mohl kdy splatit.

Micuma venku netrpělivě podupávala – teploměr ukazoval minus třicet sedm stupňů.

„Doufám, že nezamrzne,“ poklepal jsem na Greysona.

Margaret se Zabijákem jsem schovával pod kabátem.

„Je nutné hrát to s olovem a střelným prachem?“ zeptala se Micuma.

Znala mě dobře a věděla, co zamýšlím.

„Není, pane, nedělejte to. Zasloužím si umřít. Opravdu, zabila jsem vlastní maličké, já ani nechci žít,“ zanaříkala Evelyn, než jsem stačil odpovědět.

Vize, kterou jsem už nikdy netoužil spatřit, se vrátila.

Prsty zkoušející obtočit kolem krku novorozence příliš krátkou pupeční šňůru, zvuk otevíraného víka popelnice a tupé žuchnutí igelitového pytle na hromadu odpadků. Pak najednou smetiště vystřídal operační stůl, rameno chirurgického přístroje a dětské tělo se zabandážovaným hrudníkem, tentokrát už bez paže…

Uvědomil jsem si, že se opírám o Micumu a třesu se slabostí.

„Udělala jsem to, nechci žít.“

Díval jsem se na Evelyn, rty stažené v úzkou čáru, Oko zmateně přeostřovalo sem a tam, Klepeto se chvělo připraveno vyrazit. Dal jsem Ruku za záda, aby mě něčím nepřekvapila.

„Chcete mě zabít, vidím to na vás,“ skoro zajásala Evelyn.

„Zasloužím si to víc než ti ostatní lidi. Můj život nemá žádnou cenu.“

„Evelyn,“ řekl jsem tiše a zkontroloval, zda nějakou náhodou nedržím nějakou zbraň. Teprve potom jsem jí položil dlaň na rameno.

„Já nemám nejmenší právo někoho soudit, ani tebe. A každý život má cenu.“

„Nikomu jsem to neřekla, nikdy. Jen vám, pane. Hledám odpuštění každý den, ale…“ zavrtěla hlavou v marném gestu.

Jsem poslední, který by měl někoho soudit.

„Odpouštím ti,“ řekl jsem co nejměkčeji s obličejem právě narozeného člověka před vnitřním zrakem.

Lhal jsem a ona mi uvěřila.

Okolo nás prošla dvojice zachumlaná do kožešin a věnovala nám udivený pohled. To zrušilo prchavé kouzlo okamžiku.

„A teď jdeme ke Kohnovi,“ vrátil jsem se k praktickým záležitostem.

„Ale, už přece nebudete – kvůli mně,“ zaprotestovala. „Po tom, co jsem vám řekla.“

„A kdo ti říkal, že kvůli tobě? Dělám to kvůli sobě. Vezmi to jako pokání,“ řekl jsem tvrdě a vykročil.

Byla mi zima, Evelyn musela být napůl zmrzlá, rázovali jsme proto řádně rychle.

Singertův restaurant si na výzdobu nepotrpěl, místo ní ho zdobila mozaika plastické izolace, podle toho, jak hluboko se v ní topila zářící okna, byla víc než půl metru silná. V prokřehlé Ostravě praktičtější než umělecké reliéfy. Před vchodem postávali dva strážci, současně jsem však zahlédl, jak zadem zajíždí na dvůr vůz, pravděpodobně doplňovali zásoby delikates pro svatebčany.

Nechal jsem proto hlavní vchod pozvaným.

Proklouznout bylo snadné, stačilo se nevraživě podívat na závozníka a jeho pomocníka. Správně usoudili, že za jednání s individui mého typu nejsou placeni.

Hlahol ze sálu doléhal až ven, další hlídky jsem při průchodu kuchyněmi nezahlédl, pouze personál. Ti mi věnovali zvědavé pohledy, ale na nic se nevyptávali. Zřejmě mě považovali za někoho z ochranky a Evelyn za pomocný personál. Pan Kohn bral bezpečnostní opatření na lehkou váhu. Nebo měl všechno víc než pevně pod palcem – ale nepočítal s cizinci, kteří netušili, jak moc je pevný v kramflecích.

„Jak to uvnitř vypadá?“ zeptal jsem se zchváceného číšníka, který se vyřítil ze zatím prázdného salónu se slavnostně prostřenou tabulí.

„Končí oficiální část, dámy se půjdou převléknout,“ prozradil mi, aniž by zpomalil.

Vzápětí ve vedlejším sále přestala hrát hudba. Postavil jsem se ke dveřím, které se zanedlouho otevřely, a vyvalil se proud žen a dívek v čele s nevěstou. Evelyn uprostřed krajek a zářivých toalet úplně zmizela, já úslužně držel dveře a čekal, až všechny odejdou.

„Bude lepší, když za mnou dovnitř půjdeš až později,“ řekl jsem jí, když jsme na chodbě na okamžik osaměli.

Vklouzl jsem do jídelního salónu a z bohaté tabule jsem si půjčil dva tácy. Gurmánské speciality schované pod stříbrnými poklopy jsem vyměnil za Margaret s Greysonem, Zabiják se musel spokojit s méně honosným úkrytem pod kabátem. Už jsem se chystal vkročit do sálu, kde zatím zůstávala mužská část hostů, když se objevil číšník s podnosem zaplněným sklenkami s koňakem.

Zadržel jsem ho, vzal si jednu skleničku a na ex ji vypil.

Opravdu dobré pití.

„Možná bude lepší, když ještě chvíli počkáte,“ doporučil jsem mu a vstoupil do dveří, v každé ruce jeden tác. Číšník mě udiveně sledoval pohledem, ale poslechl.

Ve vzduchu se ještě vznášela ozvěna nedávného tance, mix parfémů a vůně ještě nezpocených těl. Nikdo se na mě ani nepodíval, všichni byli zvyklí na zdvořilé a nenápadné kmitání personálu. Můj náklad mi poskytoval dostatečné maskování – byl jsem jedním z úslužných.

Zamířil jsem do hloučku starších mužů, kde se ruch točil kolem plešatého muže s distingovaným bříškem. Než jsem k nim dorazil, otevřely se dveře a do sálu se vřítil chlap v dlouhém kabátu a vysokých botách. Bez omluv zamířil k člověku, kterého jsem považoval za Kohna, a krátce mu něco vykládal. Nemusel jsem je slyšet, abych věděl co. Mezitím jsem zvolna došel k nejbližšímu stolu a položil oba podnosy na stůl.

„Pánové, máme na našem území škodnou,“ utnul Kohn rázně předchozí volně se přelévající diskuzi.

„Pravděpodobně se pokusí proniknout i sem. Nevíme, o koho jde, ale už jsem provedl opatření a hlídky okolo restaurace budou posíleny. Nenechme si však zkazit tento slavnostní den. Dnes budeme beze spěchu slavit a zítra oběsím toho gaunera na jeho vlastních střevech. A udělám to osobně, takhle znesvětit mou rodinu!“

Jeho procítěný proslov odměnilo množství uctivě obdivných pohledů. Mezitím jsem si už stačil najít vhodné místo pro nadcházející jednání.

„Nešlo by to vyřešit už dnes?“ navrhl jsem.

Všichni se otočili a jako jeden muž navyklým gestem sáhli pod saka.

„Dost!“ zarazil je starý pán. „Nechte ho, ať se vymáčkne, co vlastně chce. Zabít ho můžeme potom.“

Pan Kohn okamžitě pochopil, že jsem ten, jemuž před okamžikem sliboval osobní péči. Jeho hostům to docházelo teprve pozvolna.

„Jedná se o jednu ženu, jmenuje se Evelyn,“ vysvětloval jsem rozvážně. „Pracovala pro nějakého Hortha. Toho jsem zabil, protože moc mával nožem. Pak jsem si o ní chtěl promluvit s panem Gasem, ale jeho strážní byli moc zbrklí a také to nedopadlo nejlépe. Tak jsem přišel za vámi, abych to všechno urovnal. Z mé strany to není nic osobního, jen obchodní záležitost.“

Kohn postupně rudl, až brunátněl, na krku mu nabíhaly a zase mizely pulzující žíly.

„Samozřejmě, v klidu a míru, jak se patří na tak významný den pro vaši rodinu,“ dokončil jsem.

Micuma vždy tvrdila, že neumím jednat s lidmi. Dnes by určitě byla překvapená.

„Ty se mě a mé hosty odvažuješ rušit tady v takový den kvůli děvce!“ vybuchl konečně Kohn.

Něco podobného říkal i Gas. Možná jsem měl popřát nevěstě všechno nejlepší a probíhalo by to ve větší pohodě.

„Zabijte ho, sakra!“

Stejně jako ve výčepu, ani tady to nebyl férový souboj.

Greysona i Margaret jsem měl přímo na stole před sebou, před pohledy skryté poklopem a složeným plátěným prostíráním.

Kopnutím jsem převrhl stůl, takže přede mnou vytvořil zátaras, současně jsem střídavě tiskl jednu a druhou spoušť. Nejrychlejší byl ženich a jeden muž úplně vlevo. Náboj z Margaret explodoval s razancí obranného granátu a vykousl do hloučku pořádnou díru, zásah z Greysona předčil výbuch dělostřeleckého šrapnelu – smetl k zemi téměř všechny přítomné. Já se na nohou udržel a pálil jsem dál. Okolo uší mi létaly kulky a střepiny, vzduch plnil cihlový prach, kusy omítky, obložení stropu, třísky nábytku, střepy skla.

Salva, hřmění Margaret s Greysonem zaznělo současně. Byl jsem jako bitevní loď obklíčená malými čluny, chrlil jsem zkázu z temného oblaku spalin. Až poté, co mě zasáhli popáté, jsem se skryl za stůl a vystřelil další dva granáty směrem ke vchodům, a zchladil tak bojové nadšení přibíhajících posil. Koktejl zkázy opepřila magie. Výbuchy otřásly celou budovou, ale to už jsem se kotoulem vpravo vrhl pryč – právě včas, abych unikl demoličnímu kouzlu, které vyrobilo v podlaze kráter o průměru dobrých tří metrů.

„Tam je!“ vykřikl někdo.

Přesunul jsem se přímo mezi muže, doprostřed křížové palby všech proti všem. Čtvrtý výstřel z Margaret schytal vysoký blonďák, který mě předtím trefil do stehna. Zásah mu utrhl hlavu.

Termální magický útok se do mě opřel, až mi vzplály vlasy, talismany naštěstí většinu síly odvedly pryč. Ten čaroděj byl opravdu dobrý, bylo otázkou času, kdy mě dostane. Vystřelil jsem do stropu, obrovský kovaný lustr nevydržel, změnil se ve zbraň hromadného ničení a zřítil se přímo na nás. Já jsem se v té chvíli už ale krčil na dně kráteru. Kradmé zaměřování čaroděje zmizelo.

Lustr ho dostal. Odložil jsem prázdného Greysona a nabil Margaret posledními čtyřmi náboji.

Udivovalo mě, že ještě pořád opětují palbu. Předpokládal jsem, že má munice bude účinnější. Pravděpodobně byla většina gangsterů vybavena nějakými obrannými nebo on-line regeneračními kouzly. Ve výhledu se objevili dva chlápci současně, vystřelil jsem, jednomu zásah utrhl nohu a ruku, druhý jen ztuhl a jeho zbraň zaštěkala. Ucítil jsem náraz do břicha a přišel o ucho. Schoval jsem Margaret a vzal si pistoli, kterou mi tak štědře daroval novopečený invalida. Odrazil jsem se z místa a přímo v letu jsem skrznaskrz prostřílel i toho odolného neřáda.

Konečně to vzdal. Dopadl jsem, v krvi mi uklouzla noha a srazil jsem se s pistolí samotného pana Kohna. Ležel mezi těly svých mužů, už se nedalo rozeznat, zda je ještě brunátný či nikoliv, zbraň držel oběma rukama.

„Zabiju tě, ty parchante,“ syčel.

Myšlenku, kterou rozkazoval svému prstu, aby stiskl spoušť, jsem cítil. Vnímal jsem i nervový impuls, který ji předával svalům na ruce, ale nic jsem proti tomu nemohl dělat. A vlastně mi to ani nevadilo. Byl to vabank, hra s osudem. Závěr cvakl, hlaveň mě klepla do čela.

„Prázdný zásobník,“ zkonstatoval jsem.

Kohn sebou obdivuhodně svižně mrskl a vrhl se po další pistoli.

Já sáhl po Zabijákovi, který v tom zmatku vůbec nepřišel ke slovu, a to nebylo fér. Muž s rozsekaným břichem ležící vedle mě začal recitovat nějakou básničku, a pak se rozesmál. Zbláznil se utrpením, jak se to stává u zranění, kde přežití umožňuje magie.

Kohn se po mně opět pokusil vystřelit, ale zase marně.

„Málo munice, jak smutné,“ zkonstatoval jsem.

Sledoval mě, v očích nenávist smíchanou s nechápavostí. Právě se z predátora změnil v kořist, a netušil jak a proč.

Na jak byla jednoduchá odpověď, na proč tak složitá, že jsem jí nerozuměl ani já sám.

„Přemýšlím, jestli jsem se opravdu prostřílel až na vrchol potravního řetězce a jestli bude mít Evelyn pokoj,“ poznamenal jsem a pozoroval ho.

Zabijáka jsem držel ve svěšené ruce, Klepeto v rukavici znechuceně skřípalo. Nenapilo se krve a dávalo mi svou nespokojenost najevo.

„Neprostřílel, ale myslím, že na vaši otázku mohu odpovědět kladně,“ ozvalo se ze vchodu do sálu.

V otvoru, který ve zdi vyrobil výbuch Greysonova granátu, stála vysoká žena v kabátě přehozeném přes ramena a na hrudi sepnutém matně se lesknoucí kovovou sponou. Dlouhé černé vlasy přidržované stříbrnou obroučkou jí spadaly volně na ramena a záda. Celkově působila stroze a přísně, laskavosti v sobě měla asi tolik jako vybroušený diamant.

„Pane Kohne?“ nadhodil jsem.

Aniž jsem se na něj díval, Zabiják ho po celou dobu sledoval při hledání nabité zbraně.

„Zabiju tě!“ chrčel.

Až teď jsem si všiml, že starý gangster má sako poznamenané celou řadou zásahů, pravděpodobně způsobených střepinami, všechny šly do plic. Můj odhad byl správný – dokonalá kouzla.

„Nedělejte to, pane Kohne,“ varovala ho žena, aniž se pohnula ze svého místa.

Věděl jsem, že ji neposlechne. Zabiják houkl, Kohn ztuhl, předklonil se, aby se podíval na zranění, které mu zásah způsobil.

V břišní dutině mu nezůstalo prakticky nic, ale kouzla ho pořád držela pohromadě. Stále se snažil pozvednout malý automat, který někde objevil.

„To není nutné,“ snažila se mě zastavit ta žena.

Možná měla pravdu, ale já si nezačal. Druhá kulka Kohnovi ustřelila hlavu. To už žádná kouzla nerozchodí.

„Evelyn?“ řekl jsem tiše.

Po všech explozích a střelbě jsem neslyšel vlastní hlas. Ona však ano. Neznámá jí ustoupila z cesty, aby mohla vejít. Má zachránkyně proti ní vypadala neskutečně malá a křehká.

Evelyn. Když jsem ji pozoroval, nebyl jsem si jist, zda jsem jí opravdu pomohl. S hrůzou vepsanou do tváře se rozhlédla a příčetnost v jejích očích zaskomírala. Vypadalo to tady jako na mizerných jatkách, kde se pracovníci opili a nedokázali pořádně odvést svou práci. Někteří muži stále sténali, jiní si v šoku snažili zavřít rány a nacpat vnitřnosti dovnitř. Většina už jich utrpením zešílela.

Neměla se rozhlížet, nebyl to obraz, který by vydržel každý.

Zlomila se v pase a začala zvracet. Fyzické utrpení ulehčilo psychickému, znal jsem to. Počkal jsem, až se trochu vzpamatuje.

Sám jsem se cítil slabší, než bych po pár zásazích z obyčejných zbraní čekal. Ale možná nebyly obyčejné, možná používali i magickou munici. Vlastně to bylo jedno, já přežil, oni ne.

Střetl jsem se pohledem s očima neznámé. Neuhnula, studovala mě jako zajímavý exponát v muzeu, kam smrtelníci nemají přístup.

„Říkal jste, že každý život má cenu,“ pronesla Evelyn třesoucím se hlasem.

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co tím vlastně míní.

„Ano,“ přitakal jsem. „A tihle všichni,“ ukázal jsem hlavní Zabijáka kolem sebe, „umřeli, abys ty mohla žít. Takovou má pro mě tvůj život cenu.“

„I po tom, co jsem vám řekla?“

Zachvěl jsem se a přinutil se pohlédnout jí do očí. Našel jsem v nich bolest a utrpení, věci mně tak důvěrně blízké.

„Přesně tak, i po tom.“

A nelhal jsem.

„Madam?“ otočil jsem se k neznámé. „Říkala jste, že náš problém je vyřešený.“

„Přesně tak,“ potvrdila.

„A kdo jste, že to můžete tak jistě tvrdit?“

„Jeden z vládců Ostravy. Jeden z vládců místního podsvětí, chcete-li to upřesnit.“

Pokrčil jsem rameny. Vládce je vládce. Únava postupně odcházela, ale ještě stále mi to moc nemyslelo.

„Kohn byl váš člověk?“

„Kohn byl malý, ale samostatný hráč. Já teď po něm místní byznys převezmu. A na madam Evelyn,“ kývla směrem k drobné ženě, „si samozřejmě nečiním žádné nároky. Snad jen, pokud by se rozhodla uplatnit svůj organizační talent v mých službách, ale to už bude záležet jen na ní.“

„V tom případě jsem tady skončil,“ uzavřel jsem náš rozhovor a začal se belhat pryč. „Musím se vyspat a najíst.“

„Pro vás mám také jistou nabídku.“

„Rád, ale až později – najíst se a vyspat,“ mávl jsem rukou.

Doufal jsem, že Micuma stále čeká venku a nikdo ji neukradl.

Bez její pomoci bych se jen těžko dobelhal do svého penzionu.

Sotva jsme vyrazili na zpáteční cestu, uvědomil jsem si, že jsem v restaurantu nechal vystřílené nábojnice do Zabijáka i Margaret.

Všechny určitě nenajdu, ale čím víc, tím lépe. Pokaždé mi dalo práci najít mechanika, který dovedl vyrobit přesné kopie.

Brodění se po kotníky v krvi, převracení rozpadajících se těl a probírání hromad vystřílené munice bylo snad to nejhorší, co mě za celý den potkalo. Do svého pokoje jsem se dostal napůl v bezvědomí.

Seděl jsem v podzemní knihovně a listoval zažloutlými novinami a ročenkami města. Knihovna byla stále ještě veřejně přístupná, asi protože nikdo nenašel způsob, jak na starých, stokrát prohledaných archívech vydělat. Aby se sem člověk dostal, musel zaplatit čtvrťák vstupného, což bránilo žebrákům, aby se zde schovávali před zimou. Ne že by tu bylo doopravdy teplo. Někteří z vychrtlých starců sepisujících a opisujících bůhvíjaké moudrosti pálili pod kalamáři s inkoustem svíčky, aby jim nezamrzl, ti, co vlastnili propisovací pera se speciální náplní, takové problémy neměli. Teploměr, nejčastější výzdoba ulic a místností v Ostravě, ukazoval pro místní přátelské tři stupně pod nulou. Luxus.

Otevřel jsem další stářím zkřehlý list. Ilustrace už vybledly, někde i písmena, ale většina článků se ještě stále dala přečíst.

Ostravský rodák Raymond Curtis uspěl ve své snaze o schválení kodexu čarodějů, hlásal palcový titulek. Pisatel článku dál opěvoval úspěch významného politika, čaroděje a bojovníka proti bezpráví. Prokousával jsem se nezřetelným textem. Všechny podstatné informace byly obsažené už v nadpisu.

Zatím jsem toho o muži, který zachránil lidstvo a kterým jsem kdysi býval, věděl podivuhodně málo. Disponoval prý nelimitovanými schopnostmi operovat nefyzikálními silami, přesto mnozí pochybovali, zda je vůbec čaroděj; nepatřil k žádné mocenské klice, přesto získal tak velký politický vliv a prakticky vytvořil své vlastní náboženství. Co bylo nejzvláštnější – zdálo se, že ho jeho vliv, moc a obliba hraničící se zbožštěním nikdy nezkorumpovala. Konkrétních věcí jsem však našel velmi málo, téměř žádné. Všechno to byly jen náznaky, střípky rozeseté v bulvárních sloupcích, společenských kronikách a občas i nudných článcích věnovaných ekonomice; to když se jeho společenský vliv promítl do hospodářské sféry. Z posledních deseti let jeho života, které předcházely Bitvě o Sevastopol, v nichž se masivně zvyšoval výskyt nelidských entit nových druhů a stupňovaly se konflikty s nimi, jsem nenašel skoro nic. Možná to způsobila skutečnost, že z té doby zůstalo zachováno jen velmi málo tiskovin. Bylo to desetiletí nepřetržitých lokálních bojůvek, katastrof, epidemií, horečnatého vytváření a zase rozpadání se aliancí s nelidmi, monstry, netvory, záleželo na tom, jaké byly výchozí pozice pisatele článku.

A až na konci, po zničující Bitvě o Sevastopol, se vytvořila legenda o Raymondu Curtisovi, zachránci lidstva v plném lesku.

Protáhl jsem se na židli a vzhlédl ke stropu, zpevněnému klenbou z ocelových profilů. Kouř ze svíček nasávaný obrovskými vrtulemi o průměru dobrých tří metrů v líných křivkách směřoval k ventilačním otvorům a přitom obtékal ledové rampouchy.

Nahoře zřejmě bylo o pár stupňů víc, ale samotný strop měl teplotu pod bodem mrazu.

Tichým podzemním sálem zaduněly kroky. Dlouhé, jako by kráčel muž, lehké, jako by šla žena, a rázné, jako by – vzhlédl jsem a spatřil tajemnou neznámou, vládkyni části ostravského podsvětí, se kterou jsem se potkal na nevyvedené svatbě dcery pana Kohna.

Nehledala mě, přesně věděla, kde sedím. Zastavila až u mého stolu, zaplněného starými novinami a časopisy. Vstal jsem, přisunul jí vedlejší židli a čekal. Opět na sobě měla plášť se zvýrazněnými rameny, tentokrát v barvě indiga se stříbrnou výšivkou vzdáleně evokující nýtování starých ocelových konstrukcí. A když se jí při chůzi rozevřel, oblékala ji pod ním nepřirozeně hustá tma.

„Jsem tu kvůli nabídce, kterou jsem vám chtěla učinit.“

Přikývl jsem a mlčel.

Nevypadala jako někdo, jehož slova jsou okolím brána na lehkou váhu. Určitě měla k dispozici spoustu poskoků, zaměstnanců, vlastních lidí všeho druhu, kteří by bez otázek vyplnili každý její rozkaz. Nebo se o to aspoň pokusili.

„Přemýšlíte, proč jsem přišla právě za vámi. Jako bych neměla dost svých vlastních lidí.“

Necítil jsem žádný psychologický, telepatický ani jiný útok.

Možná měla třídimenzionální rezonanční sken napojený na umělou inteligenci, která byla v reálném čase schopna snímat i analyzovat elektrické vzruchy v mé kůře mozkové a dekódovat je na myšlenky. Pochyboval jsem o tom. Skutečnost byla určitě mnohem jednodušší a prozaičtější.

„Máte pravdu,“ přitakal jsem. „Je tu dost soukromí pro takový rozhovor?“ zeptal jsem se a současně si uvědomil, že ano.

Nikdo ji, a najednou ani mě, nevnímal, nikdo nám nevěnoval špetku pozornosti. Procházející muž s náručí plnou omšele vyhlížejících knih zamířil ke stolu, jako by mě neviděl, a chtěl se k němu sám posadit. V poslední chvíli si to však rozmyslel a prošel dál, do vedlejší řady.

„Vzhledem k tomu, kdo jste a jaké pověsti se nesou o vašich schopnostech –“

Překvapeně jsem vzhlédl. Velmi usilovně jsem se bránil tomu, aby o mně kolovaly jakékoliv pověsti. Zdálo se však, že množství nábojů nutné k dosažení absolutního inkognita je nekonečné. Tolik jsem jich opravdu mít nemohl.

„– jste pro tu práci ten pravý,“ dokončila.

„Jakou práci konkrétně?“ zeptal jsem se přímo. „Ať neplýtváme vaším časem.“

Sálalo z ní něco, co mě nutilo být neustále ve střehu. Škoda, že jsem přišel o Nůž. Občas mě jeho reakce na neznámého tvora upozornily, že se v něm skrývá víc, než se na první pohled zdá.

Ona mi přišla přesně jako ten typ.

„Před časem jsem nechala zabít jednoho svého konkurenta. Po vás chci, abyste zjistil, jak je možné, že je stále naživu.“

Další překvapení.

„To je jednoduché. Najatý vrah vás obelhal. Buď selhal, nebo mu druhá strana zaplatila víc,“ odpověděl jsem okamžitě.

Zavrtěla hlavou, žádnou další částí těla však přitom nepohnula ani o milimetr.

„To už jsem vyloučila. Ale bude samozřejmě jen na vás, abyste zjistil, co se doopravdy stalo.“

„Můžete mi říct víc podrobností?“

„Před tím, než řeknete, zda práci berete? Před tím, než se mi zavážete mlčením? Víte, kolik úsilí jsem musela vynaložit, než jsem zařídila, abych s tou vraždou, vlastně s pokusem o vraždu, nebyla spojována?“ zeptala se mě a poprvé neměla tvář přísnou a odtažitou.

Zdálo se, že se najednou dobře baví.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem.

„A uvědomujete si, že nemám žádné skrupule, které by mi mohly bránit v dosažení mých cílů nebo tvrdé obraně mých zájmů?“

„Je mi to jasné, vzhledem k tomu, že jste se mi před okamžikem přiznala k zorganizování úkladné vraždy,“ pokrčil jsem rameny.

„Skvělé,“ přikývla hlavou.

„Zaplatila jsem panu Martowskému sto tisíc za odstranění Vika Wachtmana,“ vrátila se k věci.

Opravdu neměla žádné skrupule. Mluvila bez vytáček přímo k věci. Sledoval jsem ji a dával najevo, že poslouchám.

„Vik Wachtman šéfuje gangu, který ovládá Polanku a Proskvovice. Dvě okrajové čtvrti. V poslední době však jeho vliv vzrůstá, tlačí se do středu města. Chtěla jsem předejít válce.

Nepotřebuji ji, mám dost svých starostí i bez něj.“

„Zaplatila jste předem?“ zeptal jsem se.

„Polovinu předem, polovinu po práci.“

„A to jste si ani neověřila, že byla skutečně odvedena?“ chtěl jsem vědět.

Věnovala mi dlouhý pohled. Můj despekt se jí nezamlouval. Její problém.

„Pan Martowský je poněkud zvláštní člověk a neměla jsem důvod o jeho slovech pochybovat. Wachtmanův gang však dál funguje jako dřív a samotný Vik se v poslední době párkrát ukázal na veřejnosti.“

„A po mně chcete, abych zjistil, jak je možné, že je stále naživu,“ připomněl jsem.

„Přesně tak.“

Podzemní čítárnou se rozlehlo kašlání postupně přecházející v dávivý chrapot. Otočil jsem se za zvukem. Starý muž se křečovitě opíral o desku stolu a bojoval o dech. Bojoval a prohrával.

Vykašlával krvavé chuchvalce, původně bílý list papíru, na který se chystal něco opisovat, byl najednou poset červenými skvrnami.

V očích se mu objevilo zoufalství. Oko najednou zazoomovalo, přešlo do pseudorentgenového režimu a ukázalo plíce umírajícího.

Rozleptané tuberkulózou, ucpané černým dehtovým povlakem, jako poslední pojistka se v rozpadající tkáni skrýval nádor. Pak najednou chrapot utichl, ve tváři nešťastníka se náhle rozhostil podivný klid, skoro usmíření. Bez dalšího boje se sesunul jako loutka, které přestřihnou vodicí nitě.

Obrátil jsem pozornost na svou společnici. Zamyšleně pozorovala tělo na zemi.

„Někdy je konec nečekaně milosrdný,“ poznamenala, zatímco se k nešťastníkovi váhavě stahovali lidé z okolí.

Nejrychlejší a nejodvážnější, kteří se nebáli nákazy, mu už prohledávali kapsy. Souhlasil jsem s ní, ten chlap měl neskutečné štěstí, že umřel tak snadno a lehce – vzhledem k tomu, co všechno si na něj jeho tělo nachystalo.

„Co nabízíte?“ vrátil jsem se k předchozímu tématu.

„Peníze?“ nadhodila.

„Taky, částečně,“ souhlasil jsem. „Ale i nějaké služby a informace.“

„Proč ne, mám dobré zdroje, a když něco nevím, mohu se to pokusit zjistit.“

„Kde najdu pana Martowského?“ chtěl jsem vědět.

„To nevím,“ věnovala mi úsměv.

Byl to takový tichý úsměv, pokud úsměvy mohou být tiché, a skrývalo se toho v něm spoustu.

„Nechci být s vaším pátráním nijak spojována. Občas vás vyhledám a zeptám se, jak jste pokročil.“

„Jak se s vámi mohu spojit, když to budu nutně potřebovat?“

zeptal jsem se.

„Nechte mi tu vzkaz, třeba tamhle v kartotéce pod písmenem K,“ navrhla. „Peníze na výdaje,“ položila na stůl svazek bankovek a bez rozloučení odešla.

Chvíli jsem paklík pozoroval a přemýšlel, co je zač. Měla zvláštní schopnosti, zvláštní postavení. Připadalo mi, že vidím jen špičku ledovce plujícího nad vodou. Tlustý opisovač potrhaně vyhlížející knihy hladově pozoroval peníze přede mnou. Schoval jsem je do kapsy kabátu, zvedl se a zamířil pryč. Když jsem kolem něj procházel, Klepeto mělo tendenci se po něm ohnat, ale byl jsem připraven. Nepotřeboval jsem za sebou zraněného s ustřiženou rukou, nebo mrtvého bez hlavy.

Micuma na mě čekala ve vstupní hale a snažila se odehnat zavalitého koně, kterého jeho majitel uvázal na příliš dlouhý provaz. Ze dveří právě vybíhal kluk s igelitkou koňského trusu, který se mu podařilo ukořistit. Na zemi nezbylo nic. Palivo.

„Nápadník?“ chtěl jsem vědět.

„Je to valach,“ odsekla a s viditelnou úlevou zamířila za mnou.

Přidržel jsem jí dveře, aby se pohodlně dostala ven. Přitom mi oči padly na teploměr. Minus devětatřicet.

„Jdeme najít nějaké slušné ubytování,“ řekl jsem a vybral namátkou směr. „Musíme za sebou zamést stopy pro případ, že by se Waard něco doslechl.“

„Skvělé, nechci tam žádného koně,“ řekla ještě.

Věděl jsem, že víc mluvit nebude. Studený vzduch způsoboval, že nanoroboty, syntetizující její hlas, špatně fungovaly. Seznámil jsem ji s rozhovorem v knihovně a lidí, kteří mě občas zvědavě sledovali, jsem si nevšímal. Vyprávím svému koni, no a co. Jsou divnější věci.

Pak jsem se v myšlenkách vrátil k Waardovi. Proč mě dal svými poskoky zabít? Co byli zač? Myšlenky na něj mě však naplňovaly nervozitou, měl jsem pocit, že se každou chvíli musím rozpadnout na kusy – vzpomínka na rozsekání byla ještě příliš silná. Přijde čas, kdy se mu podívám pod kůži, teď však ještě ne. S

ulehčením jsem se vrátil k přemítání o nové práci.

Dva dny jsem odpočíval, sháněl výstroj, čistil výzbroj a doplňoval munici. K tomu jsem v horších i lepších restauracích trousil fámy o Martowském a když se to hodilo, vyptával jsem se na něj. V mezičase jsem se systematicky pročítal Ostravským Ocelářem, nejrozšířenějšími a pravděpodobně nejserióznějšími místními novinami. Našel jsem v nich zmínku o zastřelení Vika Wachtmana. Informace byla o dva dny později opravena v další reportáži – podnikatel byl svými konkurenty pouze vážně postřelen, ale že mu v největší a díky mecenášům (i samotnému panu Wachtmanovi) nejmoderněji vybavené Fakultní nemocnici v Porubě zachránili život. Mrkl jsem se do mapy a zjistil jsem, že místo, kde Wachtmana Martowský střelil, je od nemocnice velký kus cesty. Na druhou stranu, možná tady byla jen ta jedna nemocnice a nemohli ho odvést nikam jinam. Nebo ty ostatní byly na mnohem horší úrovni.

O Wilhelmu Waardovi jsem se dozvěděl, že skutečně patří k nejbohatším Ostravanům, a podle tónu článků, které se o něm zmiňovaly, k těm všeobecně respektovaným. To ale nijak nevysvětlovalo okolnosti našeho setkání. Po dvou dalších dnech jsem byl o Waardovi a jeho nohsledech z obrazů schopen už trochu přemýšlet. Mé přežití mi připadalo jako neskutečné štěstí –ti dva byli příliš dobří zabijáci a rozkaz jejich pána byl jednoznačný…

Micumě se podařilo bezdrátově se připojit k nějakému dosluhujícímu, už lehce senilnímu počítači, a postupně z něj dolovala střípky užitečných informací. Vzhledem k tomu, že to z něj lezlo jak z chlupaté deky, ubytoval bych ji nejraději přímo u sebe v pokóji, ale nešlo to a kvůli každému rozhovoru jsem za ní musel do stáje. Přes dušování majitele penziónu tam zamrzala voda ve žlabech. Venkovní teplota spadla pod minus čtyřicet a i na Ostraváky to byla pořádná zima. Alespoň podle toho, co jsem odposlechl na ulici z běžných rozhovorů.

„Tohle je zajímavé,“ řekla, když jsem se za ní stavil cestou na večeři.

„Před dvěma lety byla uloupena velká zásilka krevních koncentrátů. Krádež byla provedena dokonale, pachatelé jednali velmi chladnokrevně a po přestřelce s ochrankou utekli, přestože strážci každého z nich prokazatelně minimálně jednou zasáhli,“

ocitovala.

„Upíři,“ přikývl jsem. „Možná jsou tady pořád a žijí skrytě, možná už práskli do bot.“

„Upíři mezi lidmi? Skrytě? Upíři respektující lidské zákony?

Moc se mi to nezdá,“ zapochybovala.

Přisypal jsem jí oves, položil na něj dvě opečené vepřové kotlety, ozdobil je enzymatickou tabletou a rozbil ledovou krustu v korytě.

„Odkdy se vyznáš v upírské psychologii?“ zajímal jsem se. „Jsi kůň.“

„Jsem bionický konstrukt kobyly a stále studuji,“ odpověděla nadurděně.

Za chvíli bude chytřejší než já. Což o to, to asi není tak těžké.

Horší bude s ní potom vyjít.

„Upíři jsou jedni z mála obyvatel cizích sfér, kteří se dokáží dlouhodobě přizpůsobit lidské společnosti a začlenit se do ní,“

prozradil jsem jí informaci, o které jsem si nebyl jist, odkud ji vlastně vím.

Odpověděla mi podezřívavým pohledem a neřekla nic.

V tichu jsem počkal, až se nasytí, osedlal ji a vyrazili jsme. Měl jsem namířeno do podniku, který patřil právě Wachtmanovi, to znamenalo táhnout se až na okraj města.

Ostrava je velká. Když ji kdysi dávno stavěli, nešetřili místem.

Široké ulice, prospekty, domy s rozsáhlými pozemky. Kdysi to možná byly parky, teď sloužily k odkládání hromad sněhu a ledu.

Uprostřed mrazivé pouště čněla k nebi sousoší mrtvých stromů podobná olámaným kostrám umrlců. Hlídali je do kožešin zachumlaní policisté, aby je obyvatelé nepokáceli kvůli palivu.

Zbytečná starost, ty už neobrazí, i kdyby nějakým zázrakem zase po desetiletích přišlo jaro. Z širokých tříd se staly úzké křivolaké chodníčky, prošlapávané lidmi a prohazované četami pracovníků, stěží se na nich vyhnul člověk a kůň.

Podle toho, co jsem viděl, zde nežila víc než pětina původních obyvatel, a ti se většinou schovávali v nově vykutaném podzemí, a ne v opuštěných torzech činžáků, kterými profukoval vítr bubnující všudypřítomnými krystaly ledu o fasády. Micuma v mrazu mlčela. Alespoň jedno pozitivum místního ledového podnebí.

Po půlhodinové cestě přes otevřená prostranství jsme se dostali do užších, částečně zastřešených ulic. Podle mapy, kterou jsem se snažil naučit nazpaměť, jsme už prošli čtvrtí Svinov; někde před námi se nacházelo Wachtmanovo teritorium. Kdo vládl Svinovu, jsem netušil, možná právě má zaměstnavatelka.

Další nezastřešený úsek cesty, jen obtížně jsme se prodírali sněhem ke klenuté střeše vzpínající se nad řadami obytných bloků, domy v okolí dávno umřely a změnily se v chátrající, opuštěné ruiny. Spěchající chlapík s ruksakem na zádech bez řečí ustoupil do závěje, abych mohl projet. Obličej mu kryla termomaska. Tahle vypadala na čistě technické zařízení fungující bez použití magie.

Minuli jsme se, dva cizinci bojující s mrazem.

Další stovky metrů brodění se ledovou pouští, ticho rušené jen praskáním v uchu, způsobované přílišným mrazem.

„Nezaplatils,“ zaslechl jsem najednou stručné konstatování.

V šeru v průchodu mezi dvěma zdmi stáli tři muži. Stačil letmý pohled a věděl jsem, o co kráčí. Vymahači dluhů si došlápli na dlužníka. Jeden z katů držel v ruce nůž. Velmi zvláštní nůž, Oko ho vnímalo jako mihotající se zářící plamen. Víc jsem nezahlédl, Micuma pokračovala stálým tempem, a dostala je tak z mého zorného pole.

Restaurace Orionka, jak pyšně hlásal do hromad sněhu napůl pohřbený neonový nápis, byla nízký barák s poměrně velkými okny. Zbytnělé rámy okenních tabulí dávaly tušit, že majitel dbá na termoizolaci a okna jsou jeho chloubou. Střecha byla šikmá, bez ozdob a výčnělků, všechno podřízeno tomu, aby z ní co nejvíc ledu sklouzlo na zem bez jakékoliv práce. Stáj označovala obyčejná černá tabule s bílým nápisem. Kousek dál stál sněžný skútr. Nekapotovaný, s robustním výfukem. To znamenalo poháněný spalovacím motorem konzumujícím čím dál dražší fosilní paliva. S hlídáním vzácného stroje si nikdo starosti nedělal.

Možná tady žili jen samí poctiví lidé. Možná, ale spíš ne.

„Pane, přejete si odvést svého koně?“

Z černého průchodu se do podzemní stáje vyloupl mladík v pleteném roláku a vysokých botách lemovaných kožešinou. Na rukou měl bezprsté rukavice. Snažil se tvářit trpělivě, ale mráz se do něj okamžitě zakousl.

„Pokud s tebou půjde,“ souhlasil jsem a podal mu půlkorunu.

Micuma se na mě podívala, pohrdlivě si odfrkla a bez pobízení zamířila po šikmé rampě dolů.

„Postarej se o ni dobře,“ připomněl jsem mu.

Podíval se na minci ve své dlani a zazubil se.

„Za tohle jako o vlastní sestru!“ slíbil mi a zmizel za Micumou.

Ostraváci – prostě samí příjemní lidé.

Vešel jsem dovnitř a ocitl se v místnosti určené pro setřepávání sněhu a odložení nejteplejších svršků. Před dalšími dveřmi stál portýr. Připomínal vysloužilého boxera v těžké váze.

„Nemáme tady rádi sešívance,“ poznamenal, když zjistil, jak vypadám.

Jinak se ani nepohnul.

Pověsil jsem si kabát na věšák vedle řady ostatních. Kožešiny vyhrávaly v poměru dvě ku jedné proti oděvům z hypermoderních materiálů, jejichž technologie výroby už byla dávno zapomenuta.

Zaznamenal jsem portýrovy ruce. Ocelově se lesknoucí protézy od předloktí dolů, ramena robustnější, než odpovídalo jeho už beztak dost mohutné tělesné stavbě se siluetou typickou pro modifikaci zvyšující rozsah pohybu.

„Jo, lidi nás nemají rádi,“ souhlasil jsem, Oko zazoomovalo s rachotivým zabzučením.

„A jednou mi to v kebuli všechno zmrzne,“ dodal jsem.

Pohnul prsty, jako by dobře věděl, o čem mluvím, a otevřel mi dveře do sálu. Cítil jsem jeho pichlavý zkoumavý pohled a tak napůl jsem čekal, že se mi jeho pancéřová pěst pokusí přerazit hřbet.

Nebyla to putyka, hostinec ani restaurace. Wachtman vlastnil podnik, který byl na půl cesty ke skutečnému noblesnímu restaurantu. Livrejovaný personál, huňaté koberce, tichá diskrétní mluva a nevtíravé tóny pianisty ukrytého v miniaturním parčíku z naaranžovaných umělých květin. Kdysi dávno, v minulém životě, jsem rád chodil do podobných podniků – když jsem na to měl náhodou peníze. Vzpomínka zmizela stejně rychle, jako se vynořila.

Tady bylo všechno téměř dokonalé, jen personál v na míru šitých uniformách vypadal, že poté, co mu skončí směna, si přivydělává bitím lidí a vymáháním výpalného. I hosté byli poněkud hrubšího ražení než lidé z mých nejasných vzpomínek.

Ale to platilo pro celý svět.

Hlavní číšník mě uvedl ke stolu, zahlédl jsem bavící se společnost za stěnou z popínavých květin. Dva dobře vyhlížející muže s dámským doprovodem. O něčem vášnivě diskutovali, jejich společnice znuděně pokuřovaly, upíjely nápoj jantarové barvy z vysokých sklenic a znuděně se navzájem pozorovaly.

Jedné se v uchu pohupovali platinoví pavouci s briliantovýma očima, druhá měla kolem krku zlatou obroučku zdobenou modrými safíry. Prsteny a obyčejné řetízky jsem nepočítal.

Musela to být fuška, nosit tolik váhy.

„Co si pán objedná?“ zeptal se mě číšník poté, co jsem dostal dost času na to, abych se probral nabízeným menu.

„Svařené víno, trojitý tatarský biftek,“ oznámil jsme mu.

„Horké portské?“ navrhl.

Přikývl jsem, jako bych v posledních dnech nepil nic jiného než horké portské a už mi trochu lezlo krkem.

Než jsem snědl svou krvavou večeři, přišlo zvenku pár mužů.

Zastavili se u baru, prohodili s barmanem pár slov, vypili si panáka a zase zmizeli. Nezaregistroval jsem, že by za pití platili. Ve dvou případech jsem měl pocit, že si s mužem na druhé straně pultu něco vyměňují.

Orionka nebyla jen restaurace, tím jsem si byl jistý.

Odsunul jsem prázdný talíř, na řadu přišel druhý chod mé krvavé večeře.

„Mohl bych si promluvit s panem Wachtmanem?“ zeptal jsem se kasírníka, když do peněženky vkládal mou útratu.

Vzhlédl ke mně a okamžitě mě přeřadil do škatulky lidí, se kterými budou potíže.

„Neznám pana Wachtmana,“ opáčil.

Nevím, jak to dokázal, ale od baru už k nám mířil sám pán pípy a lahví s destiláty; z výklenku, který jsem předtím přehlédl, se vynořil drobný snědý chlapík. Sehraní byli dokonale. Oko, jako by se nemohlo dočkat, mi je současně zobrazilo v děleném záběru všechny najednou. Barman nebyl člověk, ale stoprocentní kyborg.

Odhadoval jsem ho na kvalitní civilní model, na který podle analýzy Oka někdo později přibastlil vojenskou nadstavbu. Číšník vypadal na obyčejného humanoida, i když podle toho, jak stál a pozoroval mě, bylo kasírování peněz jeho vedlejší činností.

Drobný hnědák – tady jsem váhal. Krev se v něm přelévala, jako by vřela, a vytvářela na termomapě těla rychle se měnící mozaiku.

Lékař by mu diagnostikoval slušnou horečku – nějakých pětapadesát stupňů. Nevěděl jsem, co to znamená, ale venku na mrazu by mu to asi moc nesvědčilo.

„A o čem byste chtěl s panem Wachtmanem, kterého vůbec neznám, mluvit?“ pokračoval kasírník, když za sebou ucítil své společníky.

„Třeba o střelbě na cíl,“ zkusil jsem to.

Ti tři se na sebe podívali.

„Bude dělat problémy, Tony ho sem neměl pouštět,“

poznamenal kasírník.

„Nebudeš dělat problémy, že ne,“ promluvil kyborg hlasem, který se ani vzdáleně nepodobal lidskému.

To Micuma v poslední době intonovala lépe než on.

„Vyprovoďte ho, hoši, a pokud z něj venku něco dostanete, tím lépe. Ale v podniku nechci žádné nepřístojnosti,“ rozkázal jim kasírník.

Tvářil jsem se netečně, lhostejný puding před tím, než se na něj vrhnou vosy.

Na rameno mi dopadla těžká ruka. Stisk byl právě tak silný, aby v člověku vzbudil hrůzu, že mu v dalším okamžiku rozdrtí kloub, ale aby se ještě dokázal pohybovat. Poslušně jsem se zvedl a zamířil ke dveřím. Náš odchod narušil luxusně diskrétní atmosféru jen tolik jako cinknutí zlaté náušnice nebo zasyčení zátky otevíraného šampaňského.

Odhadoval jsem, že to zkusí až venku, v převlékárně by přece jen mohli vyrušit nějaké hosty.

Spletl jsem se.

Kyborgovy prsty mi zajely do masa, trhnutím si mě pootočil a uštědřil mi ránu na solar. Částečně jsem ji blokoval a využil úder k zákroku a záklonu, tím jsem se mu současně vysmekl. Hnědák už stál u stěny vlevo, jeho noha se obloukovým kopem blížila k mé hlavě. Odrazil jsem se vzad, kop napůl sklouzl, napůl se mi otřel o spánek. Dopadl jsem na záda a skluzem dojel až ke zdi.

Zkameněli všichni tři, boxer, kyborg i malý střízlík. Okamžik vypadali, jako by se nemohli rozhodnout, co dál.

„S takovou se ale nedozvíte, co jsem chtěl probrat s Wachtmanem. Mrtví nemluví,“ poznamenal jsem.

„Vydržíš víc, než na co vypadáš, ty budeš mluvit,“ zatřásl hlavou nesouhlasně kyborg.

Portýr se držel stranou a podezíravě mě pozoroval. Nejraději bych se zvedl a jednomu po druhém jim utrhl hlavu. Nevěděl jsem však, zda to dokážu. Stále jsem se necítil úplně ve formě a tihle tři byli všechno jiné než obyčejní rváči.

Natáhl jsem se po svém kabátě, který visel jen kousek nade mnou. Podařilo se mi to jen díky délce Klepeta.

„Najednou bys rád vycouval, co?“

Kyborg mi předvedl svou imitaci smíchu. Nic moc.

„Dozvěděl jsem se, co jsem potřeboval,“ odpověděl jsem stále vleže.

Znejistěli, otazníky v očích.

„Wachtman je ubohý třetiřadý gangster, který zaměstnává ještě ubožejší mlátičky.“

Kyborg si nakročil, a pak strnul, když zjistil, že se dívá do hlavně Zabijáka. Věděl jsem, že ten dvoucentimetrový černý otvor má něco do sebe. Postavil jsem se, v hlavě mi hučelo, ale jinak jsem se cítil v pořádku.

Vystřel, vystřel, tref ho alespoň do kolene, navrhovala a žadonila najednou až příliš čilá část mé skryté osobnosti. Měl jsem pocit, že se situací dobře baví a tančí jako dítě kolem vánočního stromečku.

Kyborg se vyčítavě podíval na portýra.

„Každej druhej má bouchačku. Já jen dávám pozor, aby je netahali dovnitř,“ odpověděl mu suše s pokrčením svých mohutných ramen.

Schoval jsem Zabijáka zpět do holstru. Kdybych ho dál držel v ruce, asi bych nedokázal odolat pokušení a vystřelil bych si.

Naštěstí také měli dost a nechali mě bez dalších problémů odejít. Plichta.

I když by to tak nemělo být, těch pár ran jsem cítil a rozhodl jsem si dát na zbytek dne pohov. Po menším úplatku, který jsem si teď mohl dovolit, jsem si z knihovny přinesl na pokoj stoh místních novin. Výtisk po výtisku jsem se jimi probíral a snažil se dozvědět víc o postřelení Vika Wachtmana, o společenském statusu pana Waarda a vůbec o tom, jak to v Ostravě chodilo.

Wachtman to schytal před divadlem, když šel na premiéru hry Myši v kostele. Podle reportéra Ostravského Oceláře patřil k velkým příznivcům a mecenášům místního svatostánku kultury, podle bulvárnějších plátků si v místním sboru vydržoval několik milenek, od zpěvaček až po primadonu Elisabeth Wracovou. Tedy buď gangster s uměleckými sklony, nebo gangster sexuálně hyperaktivní. To druhé mi připadalo pravděpodobnější. O tom, že je gangster, jsem nepochyboval – sám jsem se přesvědčil.

Až pozdě večer, než jsem šel spát, jsem opět vytáhl obraz z upírské knihy. Tentokrát jsem se dokázal soustředit jen na jeho temnou část, na hordy nepřátel valící se k Sevastopolu. Zdálo se mi, že čím déle se dívám, tím více se čerň proměňuje, přelévá, objevují se v ní křivky a obrysy; cizí a současně důvěrně známé.

Chápal jsem proč. Tvory ukryté před zběžným pohledem zvláštní dovedností umělce jsem musel dokonale znát, jejich přednosti i slabiny. Musel – protože jsem je dokázal porazit. Jenomže jak? Co bylo dál? Co se stalo po vítězství, při kterém byly hlubší sféry zavřeny a svět lidí uchráněn od toho nejhoršího? Kdo se skrýval v mé hlavě, jaký parazit, démon nebo jiná zrůda? Nechal jsem přemýšlení, nic mi nepřinášelo.

Ráno jsem vyšel ven. Teploměr klesl na minus čtyřicet dva a napadl čerstvý sníh. Velké dokonalé vločky jiskřící ve světle pošmourného dne a v záblescích plynových hořáků vyhřívajících haly. Výš ve vzduchu muselo být tepleji než při zemi, jinak by nemohly vzniknout. Nebo je odněkud přihnal vítr, který nad Ostravou narazil na stěnu chladu a ztratil sílu. Původně jsem zamýšlel nechat Micumu ve stáji, ale chtěla se projít. Podezíral jsem ji, že pátrá po spojení se starými počítači a chátrajícími umělými inteligencemi, kterými bylo tohle město z dob rozkvětu prošpikované. Neptal jsem se ale, byla to její věc.

Brodili jsme se hlubokým sněhem a míjeli čety lidí s obyčejnými i automatickým lopatami, zprůchodňující cesty.

Nákladní sněžný skútr si to pyšně šinul po bílém koberci stranou od nich, na jiskřivý koberec se snášely první černé tečky popelu.

Dvakrát třikrát jsem spatřil vyčnívat z běloby ruku nebo nohu zmrzlých. Nikdo ze spěchajících lidí jim nevěnoval přílišnou pozornost.

Při odbočce do užšího průchodu, který nebyl prohrabán, jsem zahlédl dva do koberců a pytlů zabalené žebráky.

„U morového sloupu jsou dvě zmrzvoly,“ pronesl jeden z nich.

„Jdeme na to,“ souhlasil jeho kumpán.

Minuli mě, přitom jsem zaslechl jejich hlasité lamentování, že bratr jednoho z nich umrzl a oni se k němu nedostali včas.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, proč se k mrtvému chtěli dostat včas a proč se teď tak intenzivně zajímají o dvě zmrzvoly jiných ubožáků.

Konečně jsme dorazili až k Fakultní nemocnici. Představoval ji blok budov postavených okolo nedávno zastřešeného prostranství.

Původní architektonický styl s estetickými ambicemi byl později doplněn o jednoduché účelné betonové krychle s minimem oken.

Od okolní zástavby oddělovala komplex nemocnice volná plocha členěná pahrbky vyústění šachet odvětrávajících rozsáhlé podzemí.

Původně jsem se chtěl jít porozhlédnout přímo do nemocnice, ale při pohledu na kulometná hnízda instalovaná na střechách okolních domů i betonových krychlí komplexu jsem si to rozmyslel. Nemocnice byla z nějakého důvodu velmi dobře hlídaná. Chtěl jsem vědět jak a proč.

Úklidové čety tady pracovaly mnohem intenzivněji než jinde, vrstva sněhu z bezprostředního okolí byla odstraněna, zbývala jen sem tam hromada, kterou dosud nestačili odvézt. Po chodnících se k hlavnímu vstupu do vnitřních prostor nemocnice kvůli tepelné izolaci vybavené těžkými závěsy pomalu trousily zástupy lidí, občas mezi nimi projel sněžný skútr nebo pásový vůz.

Ledabyle jsem procházel podloubím domů obklopujících nemocnici, nahlížel do kupodivu polystyrenem nezakrytých výkladních skříní a nenápadně se rozhlížel. Nemocnice vytvářela jakousi enklávu blahobytu uprostřed jinak obyčejné čtvrti, domy v jejím okolí patřily k těm větším a výstavnějším, mačkaly se v zakřiveném zástupu jeden na druhý a vytyčovaly tak rozsáhlý volný prostor. Tři strany pomyslného náměstí byly tvořeny podloubím s četnými obchody a průchody do teplejšího podzemí.

Namrzlé fasády oživovala zabydleně vyhlížející okna. Zato plocha za zadním traktem nemocnice byla ponechána svému osudu, zaplňovaly ji hory sněhu napůl zasypávající šedivou, ledem potřísněnou zeď staré výrobní haly.

Zvedl se vítr, sebral sněhový poprašek a vytvaroval ho do podoby miniaturního víru. Chvíli se kolébal na místě, a pak se zvyšující rychlostí zamířil směrem k lidem, současně získával na rozměrech i síle. Najednou, jako by ho někdo sfoukl, se na místě rozsypal. Slyšel jsem jen šelestění krystalů dopadajících na zem.

Jeden z amuletů na mém krku hřál. Proč by někdo plýtval kouzlem, aby zlikvidoval obyčejný větrný vír? Divné.

Otočil jsem se zpět jako člověk, který si spletl cestu, a při nejbližší příležitosti sešel do pohostinnějšího podzemí.

Teploměr rázem stoupl o pětadvacet čárek, současně narostl ruch, mrazivé ticho ustoupilo vyvolávání prodavačů u stánků s horkými nápoji a jídlem. Dva muži s automaty na ramenou mi věnovali podezřívavý pohled. Když jsem si koupil velký plastikový pohár svařeného vína a zjistili, že Micuma patří ke mně, přestali mi věnovat pozornost.

Šel jsem dál, upíjel a pozoroval cvrkot. Podobných hlídek zde bylo víc, v pravidelných intervalech promlouvali do telefonů pověšených na zdi blízko jejich hlídkových pozic. V podzemí bylo kupodivu víc žebráků a bezdomovců. Zjevně je odsud nevyháněli tak intenzivně jako jinde, jako by jim blízkost nemocnice zaručovala jistý azyl.

Nevypadalo to, že bych se dalším zevlováním dozvěděl víc, maximálně bych vzbudil pozornost hlídek. Zastavil jsem se ještě na jeden pohár horkého vína.

„Tak jak to dnes jde?“ nadhodil prodavač k tuctově vypadajícímu muži v rozepnuté beraní kožešině s pletenou čepicí.

„Docela dobře, je klid,“ odpověděl mu.

Bavili se jako dva lidé, kteří se potkávají už dlouho. Muž za víno neplatil. Když odcházel, přelétl mě pohledem a nevěnoval mi další pozornost. Zato já věděl, že má v hlavně zadrátovaný slušně výkonný nervově-indukční zesilovač. Takže okolí nemocnice nehlídali jen maníci s kvéry.

Cestou domů jsem se zastavil v restauraci, o které jsem si včera přečetl v novinách. Prý se tam obzvlášť dobře vaří a autor se rozplýval nad tepelným komfortem. Spíš bych řekl, že za článek dostal slušnou provizi, protože sálem docela protahovalo. Na druhou stranu, teploměr opravdu ukazoval celých dvanáct stupňů a jídlo ušlo. Místní asi nebyli tak zhýčkaní jako já.

Kromě vlastního jídla jsem si objednal palačinky. Pět porcí zabalit s sebou. Obsluhující číšník byl sice překvapený, ale neřekl nic. Věděl jsem, že po dlouhém pobytu na mraze se Micumě bude sladké hodit.

V krbu hučel oheň, hladově polykal jeden kus uhlí za druhým a nespokojeně se zmítal v marné snaze pořádně vytopit místnost.

Nádobí, v němž pokrmy servírovali, bylo tlustostěnné, aby dlouho drželo teplo.

Nevšiml jsem si, kdy ten chlapík přišel. Zato když se zvedl od stolu, věděl jsem, že míří ke mně. Byl černý, uvnitř byl černý a ta barva se postupně prodírala na povrch, maskovala ji jen tenká slupka normality. Oko ho zobrazovalo jako perforovanou houbu těsně před rozpadnutím, napůl sežranou červy a celkovým rozkladem. Na zběžný lidský pohled vypadal lépe. Bledý, úzké fialové rty a temné oči. Skoro bych ho pokládal za upíra, kdyby neměl přes obličej tenkou jizvu prohnutou jako turecká šavle. I když, mohl si ji na tvář namalovat. Přesto jako upír nevypadal a termoobraz jsem od Oka nedostal.

Postavil se k mému stolu a shlížel na mě ze své výšky sto devadesáti na kost vyhublých centimetrů.

„Roztrušujete o mě lživé informace,“ pronesl tiše. „Pomluvy.“

Viděl, co jsem, dokázal si mě zařadit. Registroval Oko, mé tělo s jen napůl lidskými proporcemi, prohlížel si mě dalšími způsoby v jiných rovinách existence. Informovaly mě o tom poplašeně vibrující talismany, střídavě pálící a chladící, chřestící na stříbrných řetízcích.

Přes to všechno se nebál a pozoroval mě se zvědavostí entomologa stojícího před obzvlášť zajímavým exponátem. Jako by si mě chtěl zařadit do své sbírky.

„Pan Martowský?“ tipl jsem si.

V uplynulých dnech, když se to hodilo, jsem o něm šířil zvěsti, že jeho služby nejsou, co bývaly. Nikdo pravděpodobně netušil, co tím sleduji a na co narážím, ale nakonec se šepot donesl až k němu. A tady jsem ho měl, nájemného zabijáka par excellence osobně.

„Ano. Svým neuváženým počínáním jste riskoval, uvědomujete si to?“

Vypadal stále stejně netečně, ale ve skutečnosti s ním lomcoval vztek. Sálal z jeho asfaltových očí.

„Pokusíte se mě zastřelit hned, nebo si předtím promluvíme?“

zeptal jsem se.

„Pokusím?“ opáčil povýšeně.

Pokrčil jsem rameny a mávl na číšníka.

„Ten nejlepší koňak, co máte. Nebo něco jiného?“ podíval jsem se zpět na něj.

Zastavila ho zvědavost, ne strach.

„Koňak je dobrá volba.“

Sedl si, ruce nechal schované v klíně pod stolem a vyčkávavě mě pozoroval. Chřestýš, kobra? Ne, jeho pohled byl inteligentní, i když nelidsky klidný. Vyčkával a studoval mě.

Na stole přistála naše láhev, jantarová tekutina zaklokotala, omotýlkovaný číšník se s lehkou úklonou vzdálil.

Napil jsem se a počkal, až tak učiní i on.

„Koňak je jeden z mála mých vedlejších zájmů, a tady ho mají docela dobrý,“ ocenil.

Měl dlouhé štíhlé prsty, stejně tak i dlaň. Přes svou výšku nevážil víc než osmdesát kilogramů.

„A váš hlavní zájem?“ chtěl jsem vědět, i když jsem odpověď znal.

Někdo si zapálil doutník. Dobrý drahý doutník. Všiml jsem si, že spousta lidí v Ostravě kouří jen pro pocit blízkosti ohně, který si nesou s sebou.

„Má práce.“

„Proto jsem tady,“ oznámil jsem mu.

„Připadá mi zvláštní pomlouvat mé profesionální schopnosti, mé umění jen proto, abyste měl možnost si mě najmout,“ odtušil.

„Nechci vás najmout. Když chci někoho nebo něco zabít, udělám to sám,“ odpověděl jsem. „Vik Wachtman,“ vyslovil jsem jméno.

Jediné slovo ho změnilo v napjatou strunu; levá ruka, kterou schovával v klíně, se ani nepohnula, ale vsadil bych půlku peněz, co jsem dostal, že v ní drží zbraň. Malorážnou střelnou zbraň, nebo dlouhou štíhlou čepel. Takové hračky se hodily k jeho subtilním dlaním a dlouhým prstům.

Předivo reality se zavlnilo, na stole vedle nás se zhmotnil jeden z menších Poslů smrti. Příliš málo inteligentní a obecný na to, aby dokázal dát najevo, o koho z nás má větší zájem a jaký způsob konce života reprezentuje.

„Nemám vyřídit reklamaci. Pouze vyšetřuji, jak se stalo, co se stalo,“ řekl jsem mírumilovně a oběma nám dolil.

Musel jsem se soustředit, protože jsem to prováděl Rukou.

Pokud věděl, co se pod speciálně zkonstruovanou rukavicí skrývá, nedal nijak najevo, že by mu vadilo být v dosahu superostří Klepeta.

„Chybička se občas vloudí,“ přilil jsem trochu napalmu do ohně.

Pozoroval mě a asfalt v jeho očích opět vřel.

Další zavlnění, malí smrtonoši byli najednou na stole dva. Ten druhý patřil ke kontaktním týpkům, šaty i kusy imaginárního těla z něj opadávaly podobně jako z obětí, jimž asistoval při odchodu z tohoto světa. Předpokládal jsem, že pro mě si Pán kosy přijde osobně. Možná však nebral tohle setkání až na tak velkou váhu a poslal jen poslíčky, aby mu později podrobně vypověděli, co a jak.

Zdálo se, že já i Martowský jsme jeho oblíbenci.

„Wachtman zemřel,“ pronesl pouze Martowský nakonec a uklidnil se.

Malí smrtonoši zklamaně zmizeli.

„To nikdo nepopírá,“ přitakal jsem. „Jen vyšetřuji, jak je možné, že teď žije. Třeba jste zabil jeho dvojníka.“

To ho opět urazilo.

„Nikdo neposílá na schůzku s milenkou dvojníka.“

„A technika provedení výstřelu? Nemohla být jeho smrt kamufláží? Poslední ochrana před úkladnou vraždou?“

Další kolo ticha, tentokrát už ne tak tíživě přesyceného smrtí.

Chopil jsem se láhve, koňak opět zaklokotal a o poznání víc se rozvoněl.

Zakroužil sklenkou a rozhlédl se.

„Tady nechci hovořit o práci, chodím sem relaxovat.

Přesvědčím vás. Ukážu vám, jak jsem zakázku zrealizoval.

Nebudete pochybovat.“

„Kde bydlíte? Vyzvednu vás,“ zaváhal, „pozítří ráno.“

Neměl jsem moc chuť prozradit mu, kde bydlím, ale stejně si to mohl zjistit sám. A prokazoval mi vlastně laskavost – i když jsem neměl pocit, že by mé pomlouvání jeho profesionálních schopností bylo zapomenuto.

„Domluveno,“ souhlasil jsem a dal mu adresu. „Dopijeme to?“

ukázal jsem na láhev. „Je škoda nechávat tak dobré pití na stole.“

Přikývl.

Seděli jsem mlčky, usrkávali a pozorovali jeden druhého.

Psychicky se jevil jako dokonalý monolit, vyrovnaný tvor bez slabostí, tužeb, které bych já dokázal odhalit. Čím se v duchu zabýval on, jsem netušil. Pouze na mě občas upřel svůj černý pohled a v pravidelných intervalech zvedal číši s koňakem.

Dopili jsme současně. Bez dalších řečí se zvedl a odešel. Já ještě vyrovnal útratu a následoval ho.

K večeru jsem vyrazil do čtvrti, kde jsem před časem potkal Evelyn. Ne příliš brzy, kdy zamrzlé ulice Ostravy oživuje sice zřídlý, ale na zimu stále relativně čilý ruch, ani pozdě, kdy zesilující mráz a únava zažene všechny domů, ať slovo domov znamená cokoliv. Za těch pár týdnů se nic nezměnilo. Pod podloubím poskytujícím iluzi tepla, u vchodů do podzemí a hal, prohřívaných hučíčími hořáky, postávaly zahalené ženy, které před okolojdoucími odhalovaly tváře a ty odvážnější nebo drsnější z nich i kabáty, aby se případný zákazník mohl podívat, co za své peníze dostane. Kápi jsem si tentokrát stáhl co nejvíc do čela, zakryl si jí tvář a k tomu se nahrbil.

Šoural jsem se po chodníku se zbytky ledu krokem starce, nejistě se vyhýbal protijdoucím, jako bych se jich obával. První prostitutka, kterou jsem potkal, mi nevěnovala ani stín pozornosti, druhá pár metrů dál na mě letmo pohlédla. Měla hezký souměrný obličej, křiklavě namalované rty a tmavé oční stíny. Opětoval jsem její zájem, mou tvář musela vidět jen jako temný tunel v kápi.

„Nevypadáš, že by se ti postavil,“ zhodnotila mě nahlas.

Šlapka, s níž sdílela úsek podloubí, se uchichtla.

„Jsem skromný,“ zachraptěl jsem.

„A co jako bys mohl chtít?“ zajímala se.

„Třeba ho chce jenom zahřát,“ ozvalo se zpoza mých zad.

Z jejich hlediska jsem stál na žebříčku ještě níž než umírající stařec nad hrobem. Moc často se jim nepoštěstilo setkat se s někým ještě ubožejším než byly samy a teď si to užívaly.

„Mám peníze,“ řekl jsem.

„Opravdu, starej? Tak to je jiná, to ti ho ráda zahřeju, úplně ho rozhicuju,“ změnila tón děvka s namalovanýma očima.

Mělo to znít jako obhroublé laškování, ale skutečnost byla jiná.

Přitočila se ke mně, odrbaný rukávník, ve kterém si dosud schovávala ruce, zašustil, pod můj kabát vnikl studený vzduch a s ním ještě studenější ocel.

„Tak je naval, starej, jestli nechceš, abych ti vysypala střeva na zem. Žebráků požíráků je v okolí dost, do rána by z tebe nezbyl ani kousek.“

Zblízka vypadala její tvář mnohem hůř, pokrytá jizvičkami po nějaké nemoci, kůže s hrubými ucpanými póry a hlubokými vráskami.

Cítil jsem tlak nože, její blízkost a najednou jsem dýchal vzrušeně. Měl jsem na ni chuť. Klepeto sebou zaškubalo, přitiskl jsem ho pevněji k boku.

„Bojíš se, co? Dobře děláš. Ty prachy, dědku,“ vyložila si můj prohloubený dech po svém.

Možná bych jí to mohl udělat, vzít si ji přímo tady na chodníku, ukojit chtíč ukrytý jen kousek pod povrchem, a pak si na vyptávání najít nějakou další. Bylo to lákavé, tak lákavé. Ohrožovala mě nožem, proč tedy ne? Ale co když by se pak všechny ostatní ukryly? Co pak? Hledal jsem logické zdůvodnění, proč ne.

„Ty prachy!“

Kdybych byl člověk, už by mi břicho asi probodla. S nožem moc zkušeností neměla. Říkala si o to čím dál víc, začal jsem se třást a na patře jsem cítil příchuť krve. Byl jsem vzrušený jako když – raději jsem vzpomínku potlačil.

Sevřel jsem jí zápěstí. Tak silně, abych nerozdrtil kost, ale aby jím nedokázala ani hnout.

A udělal jsem to pravou rukou, na Klepeto jsem se spolehnout nemohl.

„Dostaneš ty peníze, když mi řekneš, kde najdu Evelyn, myslím Val,“ zašeptal jsem, aby to neslyšel nikdo jiný.

Něco v mém hlase jí muselo prozradit, co ve skutečnosti cítím, a ztuhla. Pak se kápě svezla kousek vzad a ona zahlédla mou tvář.

„Nekřič,“ poradil jsem jí. „Dělá mi dobře, když křičíte.“

Nevěděl jsem, zdali bych se potom ovládl.

„Kde najdu Val?“ zopakoval jsem.

Pokud jsem se já chvěl, ona se třásla jako osika v poryvech uragánu. Přemýšlela, viděl jsem, jak usilovně vzpomíná nebo si vymýšlí lež. Podle mozaiky horečné činnosti za čelem se opravdu pokoušela si vzpomenout.

Prostitutky okolo čekaly, jak se situace vyvine. Pokud by mě zabila, strhla by se pravděpodobně rvačka o obsah mých kapes a oblečení.

„Angelino?“ pronesla jen nepatrně se chvějícím hlasem.

„Nevzpomínáš si, kde říkala Kli, že viděla Val?“

„Prej někde na Kostelní ulici,“ odpověděl lhostejný hlas. „Má tam víst bordel. Tss, spíš maká někde na jatkách.“

Uvolnil jsem sevření a odstrčil ženu dál od sebe. Neobával jsem se jejího nože, ale sám sebe. Její blízkost a strach představovaly příliš lákavou kombinaci.

Sáhl jsem do kapsy a nahmátl minci, pětikorunu ze slitiny zlata a rhodia. Bez váhání jsem jí ji podal.

„Co jsou to jatka a kde je mohu najít?“

„Bordel, kam chodí chlapi, co rádi ženský bijou,“ prozradila mi Angelina.

Žena, která se mě pokusila oloupit, si teprve teď uvědomila, že už ji nedržím a pomalu, krok za krokem ode mě ustupovala.

Přitom mě pozorovala jako jedovatého hada, kterému stačí sebemenší impuls a zaútočí smrtelným uštknutím. Had, spíš štír, jedovatý zákeřný škorpión.

„A kde jsou?“ připomněl jsem druhou část své otázky.

„Nejznámější na starém nádraží za Mariánskohorským prospektem. U křižovatky s Cihelní třídou,“ dozvěděl jsem se.

Potřeboval jsem pořádnou mapu města nebo konzultaci z místního polohopisu s Micumou a její dokonalou pamětí. Sám jsem měl pocit, že Kostelní je blíž. To by znamenalo, že začnu tam. Ale až zítra. Připozdívalo se, lihové mrazoměry opustily téměř hřejivou čtyřicítku a směřovaly kamsi dolů. Navíc jsem se necítil dobře, protože se mi všechno téměř vymklo z rukou. Stačilo málo a rozhovor se šlapkami mohl dopadnout hodně jinak a sníh v okolí už by nebyl bílý.

Najednou jsem stál pod podloubím sám, slyšel jsem jen ozvěnu mnohočetných spěšných kroků prchajících pryč. Konečně. Cestou do penziónu jsem přemýšlel sám nad sebou. Pokud jsem kdysi dávno byl Raymondem Curtisem, to, s čím jsem sdílel tělo a duši, už mě stačilo proměnit. Přetvořilo mě to ve stvůru toužící, toužící po… raději jsem úvahu nedokončil.

Protože jsem potřeboval probrat s Micumou pár věcí, zašel jsem se džbánem horkého vína do stáje. Možná to ale byla jen záminka – nechtělo se mi ležet na posteli, zírat do stropu nebo tajemného obrazu, který by mi mohl prozradit víc, než jsem dnes večer chtěl vědět.

Micuma po mně loupla okem, ale neřekla nic. Dosypal jsem do žlabu obrok, jako bonus přidal zmrzlé palačinky a posadil se o kus dál vedle ní. Krmila se a nic neříkala, já pomalu usrkával. Ve stájích obvykle poletovaly mouchy, v Ostravě ne. Byla na ně příliš velká zima.

„Nejsi moc dobrý společník,“ nadhodila po chvíli.

„Dosud jsem si myslel opak.“

„Království za otep čerstvé trávy,“ zatoužila.

Jen jsem zamítavě zavrtěl hlavou. Čerstvá tráva patřila mezi úzkoprofilové zboží.

Vrzly dveře, do stáje nakoukl podomek, který se zřejmě chystal postarat o zvířata.

„Nic nepotřebuje,“ houkl jsem.

Zazubil se, věnoval mi pobavený pohled, ale žádnou rádoby vtipnou poznámku o lidech, kteří rádi tráví čas s kobylami, neměl.

„Měl štěstí,“ ucedila Micuma napůl skrze zavřenou tlamu.

„A máš království?“ vrátil jsem se k její slovní hříčce.

Vína povážlivě ubývalo, ale zato mi bylo teplo.

„Spojila jsem se s jedním docela chytrým počítačem nebo hodně zdegenerovanou umělou inteligencí. Chtěl hrát hry, parafrázovat výroky slavných.“

„A to království chtěl vyměnit kdo, nějaký bohatý kůň?“ chtěl jsem vědět. „Bucefalos,“ vybavilo se mi jméno, které se v mých vzpomínkách matně pojilo s nějakým koněm.

„Barbare!“ vyprskla Micuma.

Pokrčil jsem rameny.

„A proč jsi s ním hrála ty hry? Připadáš mi normální, teda na koně.“

„Hráli jsme o informace,“ vysvětlila.

Dlouhou dobu jsme mlčeli. Tak dlouho, dokud mi nedošlo, že je řada na mně.

„A?“ kapituloval jsem.

Jen trochu.

„Byl to počítač ze skladu, z nemocničního skladu Fakultní nemocnice,“ napínala mě.

Dnes mě napínalo příliš mnoho lidí a okolností. Asi to na mně začalo být vidět, protože hned pokračovala.

„Získala jsem seznam nemocničních sponzorů a pár dalších zajímavostí z historie celého areálu.“

Zašel jsem si ještě pro jeden džbán a strávil se svým koněm, vlastně bionickým konstruktem kobyly, větší část noci plodnou diskusí.

Kostelní ulice se ničím nelišila od většiny ostatních ostravských ulic. Snad jen tím, že široko daleko člověk nenašel žádnou zateplenou halu nebo vyhřáté podzemí. Starý katolický kostel, který dal místu jméno, vypadal podivuhodně dobře udržován a obydlen – někdo zřejmě využíval přirozených izolačních vlastností silných zdí pocházejících z blahobytného dávnověku.

Pravděpodobně nějaká šílená postkrachová sekta, nebo dokonce polopříčetní přívrženci starého chudáka J. C. V Ostravě by se mu asi líbilo, tohle město bylo peklo na zemi. Mrazivé peklo na zemi.

Brodil jsem se jen mizerně prošlapanou ulicí a proklínal se, že jsem Micumu nechal v pohodlí stáje. Přes noc opět připadlo pár centimetrů nepřirozeně vypadajícího přemrzlého sněhu, teplota klesla o dalších pět dílků a už se nevzpamatovala. Oblohu si uzurpovaly nekonečné vrstvy mraků, ty nejnižší se zamotávaly do těžních věží a vysokých činžáků. Jak vypadá slunce, jsem si pomalu nepamatoval.

Hledal jsem Evelyn, ale žádnou šlapku jsem zatím neobjevil, jen pár kopáčů vody. V průběhu svého pobytu v Ostravě jsem zjistil, že vodu ze sněhu pijí jen ti chudí. Bohatí si kupovali zaručeně nezávadnou vodu těženou ze zamrzlé Odry.

Poryv větru zvedl oponu ledových krystalů, hladově se zakously do nechráněné tváře a kovově zaskřípěly o povrch Oka.

To ho rozčílilo a chvíli mě oblažovalo kompletní fyzikální a chemickou analýzou složení vířícího ledu. Už jsem chápal, proč tekutinu získávanou roztápěním napadaného sněhu pili jen ti nejchudší. Nebyla to zdaleka voda. A podle teplotní mapy, kterou Oko na nějakou dobu zlomyslně překrylo reálný obraz světa, byly krystaly ještě chladnější než okolí. Vypadalo to, jako by právě ony z okolí teplo vysávaly. Všechno bylo možné. Třeba se někde nedaleko otevřel vstup do skutečného mrazivého pekla a jeho obyvatelé si u nás připravovali půdu.

Při pomalém přecházení sem a tam dokonce i mně začala být skutečná zima, potřeboval jsem se zahřát. Na křižovatce blíž k řece jsem objevil nafukovací stánek, jehož průhlednou plastovou stěnu ozařoval namodralý propanbutanový plamen vnitřního vyhřívání.

Nad nulou uvnitř asi nebylo, ale přesto jsem k němu vyrazil téměř poklusem. O kus dál se tyčila obrovská hromada sněhu s prokopanými průchody – zasypaný dům, jehož majitel využil dostatku volného místa a sněhu k zateplení a ochraně budovy.

Vtipné. Před tunelem vedoucím do nitra bílé hory byla mezi dvěma obrovskými, dobře šest metrů vysokými mrkvemi vysochanými z ledu zavěšena dřevěná deska s černobílým nápisem: Zelenina. Nic víc, nic méně.

Když jsem procházel okolo vchodu do toho obrovského iglú, spatřil jsem z něj rázně vycházet ženu v bílé medvědí kožešině. Za ní cupital muž v pracovním overalu, přes který měl vestu z beraniny.

„Cena, kterou jsem vám nabídl, není vůbec tak špatná, jak tvrdíte!“ mumlal rozhořčeně.

Vypadal naštvaně, ale spíš na sebe než na dobře oblečenou zákaznici, kterou vyprovázel.

Žena si právě nasazovala klobouk s krytkami na uši, ve druhé ruce držela rukávník, také z medvědí kožešiny. Ale tentokrát z hnědého medvěda, ne ledního.

„Nabídla jsem vám dlouhodobý obchod s víc než slušnou zálohou. Na jeho základě byste mohl rozšířit podzemní skleníky.

Co jsem od vás dostala, je cena, kterou mohu získat i při obyčejném jednorázovém odběru takového množství zboží kdekoliv jinde,“ odpověděla mu klidně.

Zarazil jsem se, ten hlas jsem znal. Zpomalil jsem, při obcházení závěje jsem se vytočil víc, než jsem musel, a úkosem pohlédl ženě do očí. Evelyn.

Už ne šlapka Evelyn, ale dáma Evelyn, energický člověk, který o něco usiloval. Oko se předvedlo hloubkovým záběrem pod vrstvu kožešin. Zdaleka nebyla tak sebevědomá a nad věcí, jak předváděla. Bojovala s nervozitou, pochybami, nejistotou. Srdce jí tlouklo jako o závod, tváře jí žhnuly vzrušením a mozkové laloky zářily zběsilou aktivitou. Evelyn.

Nic z toho se však neodráželo v jejím držení těla, kroku.

„Tak jo, paní, beru,“ souhlasil prodavač a majitel obchodu v jednom, když opustili pečlivě zametenou cestičku do obchodu a oběma jim pod nohama zachrupal hlubší sníh.

„Dobrá,“ otočila se a zamířila zpět do bílého tunelu, Oko mi prozradilo, jak moc se jí ulevilo. „Detaily dojednáme ihned.“

Prodavači ve snaze rychle ji následovat podklouzla noha, musel se zastavit, aby získal rovnováhu. Okamžik na mě civěl.

„Vy jste tu s ní? Ještě jsem k Bargymu nezvonil,“ naznačil pohled k plastikovému nafukovacímu stánku, ke kterému jsem mířil.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Co je zač?“ zeptal jsem se, aniž bych doufal v odpověď.

„Nějaká šílená ženská. Koupila ten velkej barák naproti kostelu a ubytovala v něm nějaký děcka. Prej sirotčinec. U mě chce nakupovat zeleninu. Jestli to do půl roku nezabalí, dobrej kšeft.

Jestli jo, nevyhrabu se z dluhů.“

„A co je s Bargym?“ nadhodil jsem.

„Sedí u něj její bodyguard,“ řekl ještě, ale pak si uvědomil, že moc mluví, a zmizel v průchodu do svého království.

Zima ve svém útoku postoupila, měl jsem pocit, že nohy a ruce vlastním jen napůl. Trochu toporně jsem se dobelhal k Bargymu.

Než jsem stačil něco říct, stál přede mnou pohár horkého pití.

Tentokrát to byla medovina.

Nalil jsem ji do sebe tak rychle, až jsem si spálil hrdlo.

„Co když nemám na zaplacení?“ zeptal jsem se stánkaře, hospodského, barmana – chlapa za jednoduchým dřevěným stolem, který obsluhoval hořáky, neustále něco míchal a naléval čtyřem dalším hostům mačkajícím se u jednoho ze dvou stolečků.

„Tak jsem prodělal,“ pokrčil rameny. „Unesu to.“

Položil jsem na stůl korunu. „Stačí to ještě na další pohárek?“

„Na čtyři,“ řekl stručně a ušklíbl se.

„Tak jeden po druhém,“ poručil jsem si a posadil se zády k pultu do největší blízkosti hořáků.

Přišel jsem sem, abych Evelyn požádal o pomoc. Byl to jediný člověk v Ostravě, kterého jsem znal a mohl se na něj spolehnout.

Chtěl jsem po ní jednoduchou věc. Měla zajít do Fakultní nemocnice, říct mi, jak to tam chodí, popsat okolí, lékaře, celkový dojem z návštěvy. Osobně jsem se tam nechtěl ukazovat dřív, než to bude nezbytně nutné. Vzhledem k bezpečnostním opatřením souvisejícím s nemocnicí bylo jasné, že tam není něco košer. Pro děvku představovala má nabídka malé riziko, zvláště když bych ho vyvážil patřičným množstvím peněz nebo něčeho jiného. Pro ženu, jejíž život se změnil tak nečekaným způsobem – najednou jsem ji nechtěl ohrozit, najednou jsem do jejího života vůbec nepatřil.

Plastik zavrzal, závan ledového vzduchu nemilosrdně připomněl, jaká teplota panuje venku. Nevzhlédl jsem, necítil jsem žádné nebezpečí a nehodlal jsem vystavovat tvář mrazu.

„Mohu si přisednout?“

Další hlas, který jsem znal. V tomhle koutě Bohy mrazu oblíbeného města si dali dostaveníčko snad všichni mojí známí.

„Jistě,“ přitakal jsem a podíval se na svou zaměstnavatelku.

Vypadala pořád stejně. Nepřístupná, odměřená, ale jistým způsobem chápající a… milosrdná?

„Něco jsem vám přinesla. Pod jednou podmínkou.“

Barman mi věnoval krátký pohled, přikývl jsem a on před ni bez dalšího vyptávání postavil pohár horké medoviny.

„Děkuji,“ usmála se.

Nebyl to náznak úsměvu, ale plný, i když krátký úsměv, který ji na dobu jednoho stahu srdce celou proměnil.

„Co a za jaké podmínky?“ opáčil jsem.

Položila na stůl podlouhlý balíček černého sametu zdobeného stříbrným vyšíváním. Nedokázal jsem rozpoznat, zda jde jen o ozdobu, nebo se v lesknoucích se ornamentech skrývá něco víc.

Jistými, ale obezřetnými pohyby balíček rozvázala, látku rozevřela a vystavila namodralému světlu hořáků Nůž. Zaklonila se, opřela se o opěradlo a vyčkávavě mě pozorovala.

Ocitl jsem se zpět v agónii, obličej se proti mé vůli zkřivil do grimasy bolesti. Pořád jsem se ještě nedokázal plně vypořádat se vzpomínkou na to, co se mi stalo, co mi Waardovi tajemní pochopové provedli.

„Ta podmínka?“ zachraptěl jsem.

Chtěl jsem Nůž, o ano, moc. Za dobu, co jsem ho používal, nebo on používal mě, u věcí spojených s bohy si člověk ani já nikdy nemůže být jistý, mi přirostl k srdci. Bez něj jsem byl jen poloviční. Uvědomil jsem si to právě teď, když se mi jeho obraz propaloval do mozku.

„Dozvěděla jsem se, že jste měl zájem o rozhovor s panem Waardem. A ta diskuze – nedopadla pro vás příliš dobře.“

Stiskl jsem zuby.

„I tak by se to dalo vyjádřit.“

„Další pokus odložíte na později, do doby, až přestanete pracovat pro mě. To je má podmínka.“

Kdykoliv jsem mohl vystoupit z jejích služeb.

„To mi za to stojí,“ připustil jsem.

Posunula Nůž blíž ke mně. Tak, aby se jej sama nedotkla.

Opatrně jsem ho uchopil. Stačil dotek rukojeti a věděl jsem, že je to ON, žádný podvod. Ještě opatrněji jsem ho vrátil zpět do zádového pouzdra. Mohlo to být jen zdání, ale cítil jsem, že Nůž má radost. Jako by se vrátil na místo, které se mu zamlouvalo.

„Jak postupujete?“ změnila téma.

„Postupuji,“ pokrčil jsem rameny. „Zaměřuji se na nemocnici.“

Neměl jsem jí víc co říct, proto jsem mlčel.

„Pátrání vás zavedlo až sem?“ pohlédla na mě tázavě.

Přestože měla plášť stále stejně ledabyle zapnutý sponou, opět ji pod ním halila tma – tma stále stejně neproniknutelná, bez ohledu na výkon žárovek.

„Zavedlo, ale byl to omyl. Budu se muset porozhlédnout jinde,“

prozradil jsem jí.

Chápavě přikývla, dopila medovinu.

„Děkuji,“ řekla místo pozdravu na rozloučenou a odešla do zimy.

Opíral jsem se o nízkou zídku a snažil se nevnímat ostrý vítr způsobující, že jsem se cítil jako ryba z mrazíren. Dole v ulicích neměl zdaleka takovou sílu. Budova, na kterou jsme se s Martowským vyšplhali, byla dávno neobydlená a váha sněhu už na několika místech střechu probořila. Bílá záplava teď zřejmě zabírala jedno poschodí za druhým, bylo otázkou času, kdy se celá výšková budova zřítí. Místní to nezajímalo, asi měli důležitější starosti.

V hlubokém koberci jsme s Martowským za sebou zanechali dvojitou řadu rychle mizejících stop.

„Tak tohle místo jsem si vybral,“ řekl, když očistil povrch zídky od vysoké sněhové čepice. Otevřel se nám výhled na chaos střech, mrtvých činžáků, starých i nových těžních věží. S bílou se rvala čerň popílku a exhalátů, důkaz toho, že zde ještě stále žili lidé.

Chvíli mi trvalo, než jsem se zorientoval.

„Divadlo je budova zdobená množstvím neonů tam na pravé straně. Náměstí je nekryté, s plynovým hořákem, který funguje jen před a po představení,“ navigoval mě.

Už jsem viděl, co ukazuje. Bylo to docela daleko, nejméně šest set, sedm set metrů. Pokud by byl Wachtman obyčejný člověk, obtížná, ale ne nemožná rána. Samozřejmě se správným vybavením. Jenomže on nebyl obyčejný člověk, ale gangster, jenž bez bodyguardů nikam nevyjížděl, s tělem nadopovaným kouzly, která ho spolehlivě chránila před vším, kromě naprosto fatálního zranění.

„Je to šest set sedmdesát dva metry, čtyřicet centimetrů,“

prozradil mi Martowský.

Pokaždé, když mluvil o své práci, měl o poznání lidštější hlas, méně strnulé držení těla a téměř normálně vyhlížející oči. Pouze když mluvil o zabíjení, vypadal živý.

„Do divadla jel sám?“ zeptal jsem se.

Někde daleko vyšlehl k nebi modrobílý plamen a zase zmizel, pojistka zabraňující výbuchu při dolování uhlí nebo jiné průmyslové činnosti.

„Ne, samozřejmě, že ne. Pak by nebylo třeba mého umění,“

probodl mě uraženým pohledem. „Čtyři chlapi, pancéřované auto.

Dva, co mu dělali vnitřní kruh, měli paví ocasy.“

Při řeči sundal svůj dlouhý úzký ruksak, který nesl na rameni, a opatrně, téměř posvátně, ho položil na očištěnou zídku.

„Paví ocasy?“

„Magické štíty, kterými chránili Wachtmana.“

Rozepnul podélný zip, světlo kalného dne se měkce odrazilo od tmavého a současně dokonale hladkého povrchu skryté zbraně.

„A vy jste štíty prostřelil?“

Martowského umělecky vyhublá tvář vysoustruhovaná ze samých kostí se stáhla do opovržlivého úšklebku.

„Ne, jeho lidi měli dokonalou rutinu ochrany a štíty byly top klasa. Přesto jsem v jejich systému objevil malý nedostatek –střelecké okno. Sice krátké, ale umožňující ránu přímo na komoru.“

Natáhl ukazovák a namířil na vlastní spánek. Tím mi znovu připomněl, jak dlouhé prsty má. Klavírní virtuóz smrti.

„A střílel jste tímhle,“ ukázal jsem na rozloženou zbraň.

„Přál jste si, abych vám ukázal, jak to přesně bylo,“ pokrčil rameny.

Uchopil hlaveň, vložil ji do patice těla, zaznělo kovové cvaknutí, které nikoho nenechalo na pochybách, že spoj je dokonalý. Pozvedl pušku a ukázal mi ji. Celokovová konstrukce bez zásobníku i vyhazovacího mechanismu, jednoranná puška, ve svém puritanismu dokonalá. Průměr hlavně odpovídal něčemu mezi rychlopalným kanónem a velkorážným kulometem. Tvora na pohled tak křehkého jako Martowsky to muselo při výstřelu přizabít. Zdálo se neuvěřitelné, že je z toho schopen vystřelit, aniž by mu to zpřeráželo ruce nebo jinak pošramotilo jeho noblesní fasádu.

„Pro střelbu na velkou vzdálenost a magií dopovaný cíl je nutný odpovídající výkon. Preferuji velmi těžké projektily,“ řekl, jako by mi četl myšlenky.

Bylo očividné, že mé pochyby se mu líbí. Mohl excelovat, mohl předvádět, jak je dobrý.

S dalším zacvaknutím nainstaloval na zbraň optický zaměřovač.

Na tubusu se matovým stříbrem skvěl nápis Zeiss. Druh písma jednoznačně prozrazoval – tuhle věcičku vyrobil stejný muž jako dalekohled, který jsem nesl v kapse pláště.

„Chcete si ji zkusit?“ nabídl mi zbraň s úsměvem k vyzkoušení.

„Ne,“ odmítl jsem. „Stačí, když se na divadlo podívám vlastním triedrem. Váš teleskop určitě nebude horší.“

U svého přístroje jsem věděl, co mikrodémon v něm zakletý za své služby požaduje, u Martowského nikoliv.

Pokrčil rameny, otevřel komoru a vložil do ní dlouhý mosazný náboj. Už pušku opíral o zídku, ale zadržel jsem ho.

„To je munice, kterou jste použil?“

Vzhlédl ke mně, narovnal se a jeho asfaltové oči získaly lesk černých diamantů. Teď jsem nevědomky přešel k vrcholu jeho pýchy.

Zavrtěl hlavou, přitom se mu rozevřel límec a odhalil holý krk.

Div, že ještě nezmrzl. Sáhl do kapsy a vytáhl něco zabaleného do hedvábného, tmavě modrého kapesníčku s vyšitým rudým monogramem NM. M jako Martowský a N představovalo čertvíjaké jméno. Na svou práci byl opravdu pyšný.

Obřadně cípy kapesníku rozložil a vystavil světlu ponurého dne černý náboj pokrytý stříbrnými, zlatými a rudými diagramy reprezentujícími zaklínadla, kletby a kouzla. Ty však obsahovaly jen část smrtonosné síly. Ještě víc se jí skrývalo uvnitř, rozdělené do zrnek střelného prachu, do povrchu segmentového projektilu. A poslední, nejmenší část, byla nesena samotnou fyzikální podstatou.

Oko přeostřilo a v jakémsi podivném modu mi ukázalo, jak smrt, zkáza a zmar ze střely přímo čiší, ukapává, odpařuje se. Tohle bylo dílo šílence. Geniálního šílence.

Martowský natáhl ruku a podal mi svůj poklad. Váhal jsem jen okamžik. Sice jsem se jeho výtvoru obával, ale musel jsem ho zkusit. Musel jsem vědět, jak moc dobrý – a šílený je.

Sotva jsem ten kus magií nadopované hmoty uchopil, cítil jsem, jak ze mě ukusuje život, rve ho po celých kusech víc a víc, rychleji a rychleji. Obyčejný člověk by během pár desítek sekund přišel o celá desetiletí ze svého osudu; během pár minut bych ztratil veškerý svůj čas.

Beze spěchu jsem Martowskému náboj vrátil a pokusil se usmát. Šlo to těžce, ale alespoň jsem obnažil zuby. Chlad mi pomohl přemoci nával malátnosti.

„Má opravdu velký potenciál,“ připustil jsem.

Martowský pomalu, vychutnávaje si každý pohyb, vložil svůj poklad do hlavně a pušku zaklapl.

„A teď je všechno naprosto stejné, jako když jsem zabil Vika Wachtmana,“ oznámil mi triumfálně.

Nelhal, on vůbec nepochyboval o tom, že uspěl, že Wachtmana zabil. A vůbec ho nezajímalo, že je jeho cíl dnes prokazatelně mezi živými.

„Podíváme se na místo, kde se cíl vyskytoval?“ navrhl jsem.

Martowský se místo odpovědi opřel o zeď a přiložil si pušku k rameni. Na takovou vzdálenost bez opory střílet nejde, chtěl jsem ho upozornit, ale slova jsem spolkl – povrch pušky pokryly kořenovité výrůstky rychle nabývající na objemu i délce a postupně obalily i Martowského tělo. Zbraň ztratila část svého kovového lesku, Martowský ho naopak získal. Srostl se svou puškou a stal se zbraní-člověkem v jednom.

„Jsem připraven,“ oznámil ocelově znějícím hlasem.

Přikývl jsem, vytáhl Zeissův přístroj a přiložil si ho k očím.

Stěží jsem potlačil škubnutí. Démon byl vzteklý a hladový –dlouho jsem ho nepustil ven; cítil jsem krev tekoucí po lýtku.

Bolest rychle pominula. Buď pomohl mráz, nebo se rána bleskově zatáhla, nebo jsem si prostě začínal zvykat.

Zorné pole se rychle rozjasnilo, jako by nepanoval pošmourný den v pohraničí chladové skvrny, vířící sníh a led se vytratily, zůstal jen čistý a dokonalý obraz náměstí před divadlem.

„Vidíte toho chlapce? Nese nějaký balík, pod pravým okem má pihu připomínající kávové zrno.“

Démon dalekohledu bez váhání uposlechl a ukázal mi požadované.

Kluk, jedenáct dvanáct; z vrstvy svetrů a sešívaných kožešin nejrůznějších druhů byl vidět právě jen jeho obličej.

„Šikmo proti němu jde pár, muž a žena,“ pokračoval Martowský v popisu situace.

Zeiss prostě uměl, obyčejný dalekohled by mu neumožnil tak rychle měnit zorné pole.

„Až jim zkříží dráhu, objeví se mezi nimi jeho hlava. Jen na okamžik, ale to postačí. Odhaduji, že je to zhruba stejně obtížný výstřel jako na Wachtmana.“

Vítr svištěl, krystaly ledu stejnoměrně bušily do našich oděvů, přesto jsem měl pocit, že slyším skřípot sněhu pod podrážkami lidí daleko na náměstí před divadlem.

Byl to extrémně obtížný výstřel, zasáhnout toho kluka mezerou mezi dvojicí. Řekl bych nemožný, ale pokud to někdo mohl dokázat, byl to právě Martowský.

Posledních pár kroků.

„Škoda toho náboje, zasloužil by si lepší použití,“ ucedil jsem.

„Odolnější cíl.“

Napětí povolilo, oddálil jsem triedr od očí a spatřil, jak se síť kořenů zmenšuje a mizí, Martowský se opět stává člověkem, nebo skoro člověkem, a jeho puška na pohled obyčejnou zbraní.

„Máte pravdu,“ přitakal se zřejmou lítostí.

„Ale ukázal jste mi dost. Jsem si jist, že jste Wachtmana zabil.

Budu muset zjistit, kdo se za něj vydává.“

„Nebo kdo ho oživil,“ poradil mi.

Zářil spokojeností, přestože ukázku svého umění nekorunoval závěrečným výstřelem. Mé uznání ho těšilo.

Zamyslel jsem se nad jeho slovy. Vzkříšení člověka není jednoduchá věc, a když se někdo jednou vrátí ze smrti, stává se někým jiným. Současně víc než člověkem, současně méně než člověkem. A obvykle se to dá poznat.

„Vždy pracujete na dálku?“ zeptal jsem se, zatímco rozkládal a schovával svůj nástroj obživy.

„Je to čistší,“ odpověděl s úsměvem.

Lhal. Z novin a toho, co zjistila Micuma, jsem věděl, že několik zakázek vyřídil i zblízka. Střelnou zbraní, ale zblízka. Jedenkrát přímo v chumlu pěti střelců. Umřeli, aniž by stačili vypálit. A kromě toho, v Ostravě občas působil ještě jeden nájemný vrah extra třídy, kterému se přezdívalo Čaroděj s pistolí. Měl jsem podezření, že je to Martowského druhá identita.

„Ještě se porozhlédnu po okolí,“ mávl jsem triedrem. „A děkuji za demonstraci, jsem vaším dlužníkem.“

Přikývl, věnoval mi zkoumavý pohled a vrátil se po vlastních napůl zavátých stopách k průlezu, kterým jsme na střechu vylezli.

Obětoval jsem ještě jeden kus svého těla a prohlédl si ho pomocí Zeissova přístroje. Démon mi Martowského ukázal jako stvoření, které jsem ještě nikdy neviděl. Z pětadevadesáti procent mrtvý, se životem ho spojovalo jen vlasové vlákno. Ale nebyl oživenec ani vzkříšenec, ani duch oblečený do hmotného těla.

Martowský se proměnil pozvolna a spontánně, aniž by si to zpočátku sám uvědomoval. Stal se živou zombií, smyslem jejíž existence bylo dosáhnout dokonalosti, v čem si předsevzala – v zabíjení. A to se mu podařilo, byl po čertech dobrý. Ten náboj by mě pravděpodobně usmrtil, ať by mě zasáhl kamkoliv. Do ruky, do nohy. Představoval koncentrovanou smrt.

„Takže ty věříš, že Martowský Wachtmana skutečně regulérně zabil,“ zkonstatovala Micuma.

Mlčky jsem přikývl. Bavili jsme se u ní ve stáji. Já seděl na skládacím křesílku, které jsem si přinesl s sebou, ona přešlapovala u žlabu a při hovoru studovala něco mezi svými kopyty.

„Podařilo se mi najít jednoho žebráka, který byl v okamžiku výstřelu přímo na místě. Všechno viděl. Podle něj střela Wachtmanovi roztříštila hlavu na sračky.“

Micuma překvapeně vzhlédla.

„Cituji,“ pokrčil jsem rameny. „Říkal, že úlomky kostí ho poškrábaly ve tváři, a to stál patnáct metrů daleko.“

„Ke vzkříšení nebo oživení potřebuješ maximum tělesných pozůstatků. A pokud už vzaly za své, musíš obřad provádět na místě, kde tělo setlelo. Stejně je pak výsledek nejistý,“

poznamenala, vybrala si z šesti jablek, která jsem přinesl, to nejhezčí a se zřejmým požitkem ho chroupala.

Stejně jsem měl pocit, že si ho neváží dostatečně. Ovoce a zelenina tady stály krvavé peníze – pěstovalo se hluboko v podzemí v opuštěných dolech za svitu speciálních výbojek.

Levnější bylo jen houbovitě vyhlížející zelí rostoucí v obyčejných kádích – tomu stačilo teplo a světlo obyčejných plynových hořáků.

„Co bude tvůj další krok?“ zeptala se, když dojedla.

Snažila se tvářit lhostejně, ale viděl jsem hladovou touhu, s níž pozorovala zbylá jablka. Stále si však žádné další nevzala.

Obdivoval jsem její sebeovládání.

„Podívám se na Fakultní nemocnici,“ prozradil jsem.

„Jak překvapující,“ zavrtěla hlavou a natáhla se ke žlabu.

Tvářila se, že mi pojídáním jablek dělá milost, ale i tentokrát si vybrala to nejhezčí. A nakonec zbude to poslední, také nejhezčí.

„To byla ironie?“ chtěl jsem vědět.

„Senilní umělá inteligence nejprimitivnějšího stupně by byla kreativnější.“

„Ty jsi zase našla nějaký starý slovník a naučila ses pár cizích slov,“ obvinil jsem ji.

Tvářila se, že je plně zaměstnána jídlem a je pod její úroveň mluvit s plnou tlamou. Zvedl jsem se a přinesl si z jídelny další pohár svařeného vína. S klesající teplotou venku se ochladilo i ve stáji, ale Micumě jsem koupil deky vyhřívané nějakým druhem věčného článku a zatím si nestěžovala. Chvíli jsem přemýšlel, zda jí mám povědět i o svém setkání s Evelyn a svou zaměstnavatelkou – člověk by přece jen neměl o všem diskutovat se svým koněm, i když je to bionický konstrukt, mohl by si pak připadat nenormální.

Nakonec jsem se na normalitu vykašlal, stejně jsem k ní měl zatraceně daleko.

Než jsem skončil, nezbylo Micumě už žádné jablko. S jejím sebeovládáním to zase tak dobré nebylo.

„Na území Ostravy působí pět větších hráčů,“ poznamenala.

„Myslíš gangsterů,“ ujistil jsem se.

„Ano. Prochází tudy zboží od Baltu na jih a jihozápad. Proto je tu taková tlačenice.“

„A proto tu lidi žijí navzdory té hrozné zimě,“ doplnil jsem.

„Taky kvůli železu a uhlí,“ poznamenala. „Wachtman, Schwarz, Fajkus, Novotný a Kajda,“ vyslovila jména největších gangsterů.

„Který z nich je mou zaměstnavatelkou?“ nadhodil jsem. „Musí patřit k těm velkým, má značné zdroje a –“ zaváhal jsem, „– značné schopnosti. Odkud to vůbec víš? Hacknula jsi něco nebo někoho?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a znechuceně se probírala ovsem.

„Místní policejní U. I. je hodně dobrá, neměla bych šanci. Tahle data jsem vyhrála v pokeru. Ale taky netvrdím, že místní policie ví všechno.“

Přemýšlel jsem, jak umělé inteligence hrají poker, ale na nic jsem nepřišel.

„A co jsi prohrála?“ nadhodil jsem, aby řeč nestála.

„Pár tebe se týkajících drobností. Ale jen pár,“ dodala rychle, když viděla, jak jsem sebou škubl. „Pak jsem si pro jistotu napíchla generátor náhodných čísel.“

„Ty hraješ falešně?“ pronesl jsem překvapeně.

Téměř ublíženě pohodila hlavou.

„Taky ho měla napíchnutý a taky hrála falešně.“

„Ale data jsi jí poskytla také falešná,“ zadoufal jsem.

„Ne,“ zpražila mě, „to je věc cti. Jednou by se to o mně prosáklo a už by se mnou nikdo nehrál.“

Právě jsem se dozvěděl, že existuje celý svět, o kterém nemám ani ponětí. Překvapilo mě to, i když po všech mých zkušenostech by ani nemělo.

„A zjistila jsi ještě něco jiného?“ zeptal jsem se.

Začínala mi být zima. Víno bylo dopito, duralová kostra křesílka studila i přes vrstvy oděvu, klížily se mi oči. Místní klima vysávalo člověka víc, než očekával.

„Jo, seznam mecenášů nemocnice. Vzhledem k tomu, že nemáš žádné slušné periferie ani vstupy, budu ti ho muset nadiktovat.“

Když poukazovala na mou méněcennost, vypadala téměř samolibě. A to jsem jí přinesl jablka!

Vytáhl jsem tužku, tři listy ze starého telefonního seznamu, který minimálně století a půl neplatil, a začal psát na prázdný okraj.

Prsty jsem měl zkřehlé a musel jsem dávat pozor, aby mi naštvané unavené Klepeto neustále nechňapalo po píšící ruce, Oko už dávno odmítlo spolupracovat a ukazovalo jen rozmazané skvrny.

„A abych nezapomněla, člověk, který nemocnici vlastnil před tím, než ji získalo město, se jmenoval Karl Curtis,“ řekla úplně nakonec.

Tužka v mých prstech se zastavila. Znamenalo to něco? Otec Raymonda Curtise, průmyslník, finanční magnát. Z novin jsem věděl, že jeho metody byly všechno jiné než férové a přímočaré.

Byl však natolik mocný, jeho vliv kdysi sahal od pobřeží Irska po Bospor a Dardanely, že se jej nikdo, až na obskurní bulvární plátky, neodvážil kritizovat.

O své posedlosti Raymondem Curtisem jsem s Micumou nemluvil. Kdyby ano, vyhnal bych ji teď na mráz za to, že mě tak napínala.

„A jak se nemocnice dostala do rukou města?“

„Ostravě ji daroval Curtisův syn, Raymond.“

Spánky mi sevřela krutá bolest. Možná náhoda, možná z vyčerpání, možná jsem se přiblížil nějakému tajemství a démon, s nímž jsem sdílel svou hlavu, nechtěl, abych postoupil dál.

„Jdu spát,“ zkonstatoval jsem a vybelhal se ze stáje.

Stál jsem v dlouhé frontě končící ve dveřích označených Vyšetření zdarma. Město se snažilo a opravdu využívalo odkaz velkého Curtise podle pravidel darovací smlouvy. Nebylo těžké ji v knihovně najít. C. R., tedy já, daroval městu nemocnici pod podmínkou, že ji bude udržovat v provozuschopném stavu a deset procent pacientů – těch nejméně majetných – bude léčeno zdarma.

Jeho odkaz kupodivu fungoval i po více než sto letech. Dnes už bych nikdy nic takového neudělal. Ale uplynul dlouhý čas a lidé se mění, nebo jsou změněni.

V dlouhém zvlněném hadu se střídali žebráci s lidmi, kteří sice měli nějaký zdroj obživy, ale byli na tom tak špatně, že si jiné než bezplatné ošetření dovolit nemohli. Při pětačtyřiceti pod nulou, s občasnými závany větru, který vířil sníh a vytvářel mlhavé podoby démonů a příšer, jsem odhadoval, že pro třetinu z nich to bude poslední nepříjemná zkušenost na tomto světě. Ze všech stran se ozývalo chrchlání, pokašlávání, hned přede mnou stál muž šířící kolem sebe puch nekrózy v pokročilém stádiu. Sám jsem se také necítil nejlépe – byl jsem neozbrojen. Obával jsem se detekčních systémů a spoléhal jsem jen na utajení.

Čím blíž k honosně vyhlížejícímu vstupu se vzdušným uzávěrem jsem postoupil, tím hůř jsem na tom byl. Dělalo se mi fyzicky zle, bojoval jsem s nutkáním utéct. Odhadoval jsem, že na lidi působí velmi dobří psychočarodějové, odrazující klienty s jistým osobnostním vzorcem – například se sklonem k násilí. Já proti násilí nic neměl.

Konečně jsem se dostal dovnitř.

Přivítalo mě teplo, pach desinfekce, unylá reprodukovaná hudba marně bojující s mnohonásobným sípáním, sténáním a hlasitým přerývaným oddechováním. Nad pořádkem bděla ochranka s automaty na prsou a helmami se staženými neprůstřelnými štíty.

Dobře živení muži shlíželi na zástup šinoucí se chodbami s naprostou lhostejností. I čočky bezpečnostních kamer zavěšených u stropu projevovaly víc lidskosti – alespoň se zaměřovaly na některé jednotlivce v davu.

Ještě víc jsem se přihrbil a šoupavým krokem napodobujícím ostatní jsem postupoval vpřed. Chodba byla delší, než jsem čekal, a dvakrát zatáčela. V průběhu celé cesty jsem ve stěně do výšky dospělého muže, obložené jedovatě modrými kachličkami, objevil jen troje dveře. Víc než vstup do nemocnice to připomínalo cestu, která má nepřítele zmást, oslabit a znemožnit mu rychlý ústup. To byl ale jen můj dojem. Lidé, kteří přetrpěli dlouhé čekání a dostali se až sem, projevovali ulehčení, téměř radost.

Dorazil jsem k řadě tří lékařů čelících davu. Bez předstírání jsem se zapotácel a jen s vypětím všech sil jsem se udržel na nohou. Když jsem se díval stranou, abych neviděl jejich bílé pláště, dalo se to zvládnout. Alergie na bílou barvu? Nikdy jsem ji neměl rád, pravda. Ale dřív jsem na ni nereagoval tak silně.

„Jaké problémy máte vy? Úrazy, dýchací potíže, bolesti břicha nebo jiných orgánů?“ zeptal se mě ten vpravo.

„Slabost, celková slabost,“ zasípěl jsem.

Stáhl mi kápi z čela, Oko okamžitě upoutalo jeho pozornost. K

problémům se svalovou koordinací se najednou přidaly i problémy s viděním. Oko i oko přestaly poslouchat. Nějaká kouzla?

„Sešívanec a velmi zajímavý!“ opáčil lékař s profesionálním zájmem.

Jeho dva kolegové zastavili vyšetřování dalších pacientů a obrátili se ke mně.

„A zdá se, že implantát má i nervové propojení!“ pokračoval s rostoucím údivem.

„Vidíte na to oko? Ovládáte ho, můžete přeostřovat? Jak rychle?“ tohle ho zajímalo víc než všichni ostatní lidé dohromady.

„Obvykle docela dobře,“ přiznal jsem. „Ale teď ne.“

Proud nemocných se zastavil a jeden z mužů ochranky přistoupil blíž, aby zjistil příčinu. Po kontrole se bez poznámky vrátil na místo.

„Možná extrémní chlad vyřadil syntetická nervová zapojení.

Nemají takovou teplotní odolnost,“ nadhodil jeden z lékařů.

„Alberte? Pošlu ti docela zajímavý případ, podívej se na něj,“

řekl prostřední lékař.

Až teď jsem si všiml, že má na hrtanu přilepený malý mikrofon.

„Doprovoďte ho,“ rozkázal jednomu z ozbrojenců.

Poslušně jsem se nechal vést mužem s lesklou plochou štítu helmy místo tváře. Po celou dobu se jeho pravá ruka nevzdálila od spouště automatu na víc než deset centimetrů. Nepřemýšlel nad tím, ostražitost mu byla přirozeností. Opravdu dobře hlídaná nemocnice.

Nešel jsem do žádných z dveří, v nichž mizeli pacienti, ale dál, vchodem do vnitřních prostor. Budova měla čtyři nadzemní patra propojená širokým centrálním schodištěm. Hlídaným. Podle tlačítek ve výtahu existovalo ještě dalších osm podzemních poschodí. Do posledních dvou byl přístup, jen pokud měl člověk klíč k odemknutí tlačítek.

My jsme jeli nahoru.

Před dveřmi výtahu stál po zuby ozbrojený strážný, tentokrát kupodivu v bílé maskovací uniformě a neprůstřelné vestě. Připadal jsem si jako v pevnosti, v níž zasedá vláda města, nebo alespoň generální štáb nějaké armády. Ale možná to bylo ve světě na hranici chladové skvrny jen opatření rozumných lidí střežících svůj vzácný majetek.

Mlčenlivý průvodce mě doeskortoval do malé ordinace, kde na mě už čekal lékař – mladý, sotva třicetiletý muž. Strážný vešel dovnitř spolu se mnou a postavil se do kouta s nacvičenou samozřejmostí.

„Jaké jsou vaše potíže?“ přešel doktor rovnou k věci.

Dotazy na iniciály přeskočil, na displeji monitoru jsem viděl v hlavičce vyplňované anamnézy údaj Bezdomovec 80223.

Zopakoval jsem, co jsem řekl už lékařům v přízemí. To už okolo mě poskakoval, prohlížel si Oko a mumlal si poznámky do miniaturního diktafonu.

„Jizvy neviditelné, technika implantace na zběžný pohled odpovídá velmi pokročilé úrovni…“

Přestal jsem ho poslouchat a zkoumal okolí. Z ordinace se nedalo jít nikam jinam, její součástí dokonce nebyla ani kancelář pro ošetřujícího. Na druhou stranu, nenašel jsem bezpečnostní kameru. Po třetí prohlídce jsem si byl stoprocentně jistý, že tu opravdu žádná není. Pak Oko bez zjeveného důvodu zazoomovalo.

„Už funguje!“ zajásal jsem s přehnaným nadšením. „Mockrát vám děkuju, vyléčili jste mě!“

Mladý lékař chvíli zápasil s nutkáním přiznat, že to není jeho zásluha, a snahou získat možnost k dalšímu vyšetření.

„No, venku v tom chladu by se to zase mohlo zhoršit,“ zvolil nakonec kompromis.

„Dám si pozor, budu nosit deku i na ksichtu!“ nenechal jsem se zviklat.

Trochu zklamaně vyplnil nález: Dočasný výpadek umělých nervových spojů pravděpodobně z důvodů extrémně nízkých teplot.

Podíval se na monitor počítače a dopsal: „Minus padesát osm stupňů Celsia.“

Potřeboval jsem vidět víc ordinací ve více patrech, abych zjistil, zda tam také nejsou kamery. Se svou vizáží jsem však nemohl jen tak přijít podruhé. Mohli by získat podezření nebo by mě ve svém nadšení pro staré implantační technologie poslali rovnou na operační stůl.

Cestou z nemocnice do přívětivějších částí města s krytými halami jsem musel uhnout koloně čtyř nákladních sněžných skútrů.

Šlo o koncepčně zastaralé stroje spoléhající na pásovou technologii, avšak nedávno vyrobené. Podle sotva znatelného zápachu výfukových plynů, který za sebou zanechávaly, byly motory dobře navržené, vyrobené i seřízené.

Na dveřích kabiny se skvěl povědomý, nenápadně elegantní emblém. Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněl, odkud ho znám –ze záhlaví Ostravského Oceláře, nejlepších lokálních novin.

Zpravodajství prostě stále vynášelo. V každém světě si lidé rádi přečtou o neštěstí svých bližních.

Dlouhé čekání ve frontě a pěší návrat do penziónu mě zmohly víc, než jsem čekal. Přestože jsem měl v plánu spoustu dalších pochůzek, které jsem potřeboval vyřídit, zůstal jsem ve stáji se džbánem svařeného vína a znovu se probíral informacemi, které včera sesbírala Micuma.

„Kolik lidí je nějak napojeno na Fakultní nemocnici?“ zeptal jsem se po hodině probírání se datovou hlušinou.

Vzhledem k tomu, že Wachtmanovi lidi svého šéfa po atentátu bez váhání zavezli právě do ní, museli být tamní doktoři nějakým způsobem připraveni na to, že budou dávat dohromady gangstery na hranici života a smrti – vlastně kousek za ní. A také že o tom nebudou informovat oficiální zástupce práva a pořádku.

„Co přesně myslíš svým neurčitým slovem napojeni?“ opáčila Micuma.

Vypozoroval jsem, že dnes má nějakou pedantskou náladu.

Raději jsem se neptal proč. Určitě by si na něco stěžovala.

Například na to, že je ve stáji větší a větší zima.

„Nevím,“ odsekl jsem a nespokojeně zaťukal na trám. Ostří Klepeta se bez mého přání rozevřelo a díky tvarujícímu opletu rukavice napodobilo lidský stisk. Trám zapraskal, jak se do něj zaryla ocelová tkanina.

„Léčí se tam většina místních bohatých. Snad až na Waarda.

Ten má svou vlastní nemocnici,“ odpověděla Micuma.

„S Waardem si promluvím později,“ ucedil jsem. „Ale předtím ty jeho dva zatraceně živé obrazy poliju benzínem a zapálím.“

Už jsem se vzpomínky nebál, strach ustoupil vůli dozvědět se a vrátit mu vše i s úroky. Micuma kupodivu na můj výlev nezareagovala, jen mě pozorovala, téměř studovala.

„A co to zkusit jinak: Kdo ji sponzoruje? Kdo ji nesponzoruje?“

K analýze dat jí stačil okamžik, sotva postřehnutelné strnutí jinak přirozeně se pohybujícího koně.

„Skoro všichni ze smetánky ji sponzorují. A za ošetření pak samozřejmě platí. Mohu ti nadiktovat seznam i s výší příspěvků jednotlivých mecenášů. Kratší by byl seznam těch bohatých, co nemocnici nepřispívají. Ale i tak jde o spoustu lidí. Dvě stě čtyřicet dva při mnou zvolených kritériích důležitosti.“

Vzhlédl jsem k ní, protože jsem nevěděl, zda to myslí vážně, nebo si ze mě utahuje. Vypadala naprosto normálně, typický koňský biokonstrukt poslední generace.

„Waard tedy patří mezi těch dvě stě dvaačtyřicet,“ zamyslel jsem se.

„Ano,“ zavrtěla hlavou.

Toto gesto bohužel používala v opačném významu než lidé, proto bylo lepší se na ni při hovoru nedívat.

„Vypadáš, že tvá kreativita je v koncích,“ poznamenala po hodině mého mlčení.

„Musím se tam podívat ještě jednou,“ přešel jsem její impertinenci. „Myslím do nemocnice.“

Stejně by nakonec hádku vyhrála.

„Zítra najdu nějaké žebráky a zaplatím jim, aby se za odměnu nechali vyšetřit. Až po nich přijde řada na mě.“

„Akční řešení. Čekala jsem, kdy s něčím takovým vyrukuješ,“

zaržála pohrdavě.

„Jestli toho nenecháš, nedám ti ani lok vína,“ upozornil jsem ji.

„Ještě jsem žádný nedostala,“ připomněla mi.

„A taky nedostaneš,“ uzavřel jsem debatu.

Po snídani, představující pořádnou porci horké ovesné kaše s medem, jsem s Micumou v závěsu bloumal ulicemi a hledal žebráky, kteří by odpovídali mým požadavkům. Přiměřeně chytré, přiměřeně poctivé a přiměřeně nemocné. Poslední požadavek spočíval v tom, že poté, co navštíví nemocnici, musí žít tak dlouho, abych s nimi stačil promluvit.

V poslední chvíli jsem změnil směr a zamířil pryč od zdánlivě ideálně vyhlížejícího adepta na infiltraci do nemocnice. Oko mi ukázalo masivní tuberkulózní nález na plicích. On by dlouhé čekání ve frontě na mraze s jistotou nerozdýchal.

Potlačil jsem zaklení a rozhlédl se, kam dál. Neměl jsem svůj den. Možná za to mohla zima: Teploměry spadly pod padesát, na otevřených ulicích se lidé zdržovali minimálně, tváře zakryté termomaskami, nebo alespoň látkovými kuklami. O to větší byla tlačenice a ruch v halách. Zatím jsem našel jen dva vhodné chlápky a po půldenním courání na mrazu jsem se cítil zralý na pitevní stůl. Možná jsem sám onemocněl, protože mě začalo mrazit a bolet v zádech. Nebo jsem se jen málo oblékl.

Vybral jsem si jednu zastřešenou ulici, hodil strážnému desetník a i s Micumou vešel.

Kousek za vstupní branou jsem objevil dalšího zkrachovalce, který vypadal perspektivně. Zpustlých padesát, šál ze slepených novin, otrhaný kabáto-kožich záplatovaný vším možným, ale docela slušné boty. Teď bez reptání vyklízel své místo v zástupu lidí namačkaných okolo jednoho z plynových hořáků jinému žebrákovi. Ten byl větší a mladší a vyhlédl si můj objev jako nejsnadnější oběť.

„Měl bych pro tebe nabídku,“ oslovil jsem ho, když se škrábal na hromadu sněhu.

Byla sice dál od zdroje tepla, zato výš. Mohl tak získat pár stupňů k dobru.

Zastavil se, prohlédl si mě od hlavy až k patě, v zarostlé tváři se nepohnul ani sval.

„Jsem jedno ucho,“ odpověděl nakonec. „Ale potřeboval bych závdavek – když vypadáš, jak vypadáš.“

Nebál se, taky plus. Najednou jsem se roztřásl zimou. Jako by mi někdo ostřím ze suchého ledu přejel po páteři.

Oko splašeně bliklo a zaostřilo do strany – chtělo se podívat za má záda. Detekční talisman krátce zavibroval, to už jsem letěl k zemi. Byl jsem hlupák, nebetyčný hlupák; mělo mi to dojít mnohem dřív – mrazení předznamenávalo útok. Někdo si mě prohlížel přes mířidla zbraně s magickým back-upem.

Výstřel jsem neslyšel, pouze horní část žebrákova trupu zmizela. Jeho hlava dopadla na zem, se zpožděním se vedle zhroutily nohy, spojené torzem pánve. Až teď jsem zaslechl ostré třesknutí, vzápětí rozmazané mnohočetnou ozvěnou.

Udělalo se mi mdlo, instinktivně jsem se odvalil o kus dál od zbytků těla, a tím se dostal z bezprostředního dosahu projektilu ničícího vše živé v blízkosti. Martowského práce. Ani okamžik jsem nepochyboval nad tím, koho chtěl zastřelit. Oko si bylo vědomo, že jde o kejhák i jemu a tomu druhému skrytému v mém vědomí, a pohotově mi přehrálo celou situaci ještě jednou zpomaleně. Díky tomu jsem dokázal odhadnout, kde asi Martowský mohl stát. Nebyl pod střechou, ale někde venku.

Divokými kotouly jsem se snažil dostat pryč z jeho střeleckého úhlu. Přestože měl pušku jen na jeden výstřel, stihl jsem to taktak.

Další kulka mi ožehla tvář. Její dotek jsem vnímal jako radioaktivní spáleninu, kus masa, který mi jednou pro vždy vyřízli z těla. Vyčerpán jsem zůstal ležet v bezpečném zákrytu masivního nosníku. Musel by mít skutečné dělo, aby prostřelil víc než deset centimetrů silné ocelové profily.

Chtěl mě zabít jen proto, že jsem se mu nelíbil, že jsem ho obvinil z neprofesionality, nebo od někoho dostal zakázku?

Ležel jsem napůl pohřbený ve sněhu a uvažoval, kdy bude vhodné vstát. Kdy dokážu vstát. Někdo vyděšeně křičel, dva muži se přetahovali o boty mrtvého. Nacházeli se v blízkosti náboje a stárli před očima. Mě s incidentem nikdo nespojoval. Mluvil jsem se zavražděným jen okamžik a teď jsem ležel dobrých patnáct metrů daleko, navíc pro většinu lidí neviditelný v hromadě sněhu.

Micuma s elegancí vlastní jen dokonalým biokonstruktům došla až ke mně a olízla mě, jako by se potřebovala přesvědčit, zda jsem živý.

„To bylo těsné,“ zašeptala.

„Sakra jo,“ zaklel jsem. „Vrať se domů, půjdu po něm,“ štěkl jsem a dovolil vzteku, aby vybublal.

Martowský udělal chybu – měl se trefit.

Síly, kterých mě zbavila blízkost magického projektilu, se mi vrátily v jediné vlně. A vrátilo se jich víc, než jsem měl před útokem. Postavil jsem se a obezřetně vyhlédl zpoza nosníku. Oko samo vyhledalo místo, odkud zabiják střílel, a ukázalo mi postavu na stříšce nad vchodem do zhruba půl kilometru vzdáleného panelového domu. Pak změnilo přiblížení. Právě ukládal pušku do batohu, tvář změněnou v zosobnění nespokojenosti, asfaltové oči bublající vztekem. Ten parchant se nebál, a to byla jeho další chyba. Neuteče mi, tím jsem si byl jistý. Další změna přiblížení, vyzáblá postava seskočila ze střechy na ulici a rychlým krokem zamířila pryč.

Věděl jsem, že ho najdu, podle fyzického pachu, podle esence kouzel, podle nepřirozené aury. To všechno za sebou zanechával a mé smysly byly najednou vybičovány k citlivosti, o níž jsem před okamžikem nevěděl, že jí jsem schopen.

Hnal jsem se za ním a nutil plíce, aby se bez protestování plnily ledovým vzduchem. Nějakou dobu bych se bez kyslíku obešel, ale to by teď nebyl ten nejlepší nápad. Ocelová rukojeť Zabijáka mě pálila do dlaně, na řasách krystalizoval led z vydechovaného vzduchu. Musel jsem neustále pomrkávat, abych nepřestal vidět.

Už o mně věděl a snažil se mi ztratit v těch nejopuštěnějších uličkách města. Hromady sněhu a ledu, trosky rozpadlých budov.

Měl to marné, věděl jsem, že ho doháním, že ho doženu. A pokud nemá ještě třetí podobný náboj, kterým by mě zasáhl, dopadne špatně; hodně špatně.

Hnal jsem se královstvím ledové smrti, necitelný k větru, chladu, závějím, jimiž jsem se prodíral. V neobydlených oblastech města byl vražedný mráz zdánlivě ještě silnější. Postupně jsem se přiblížil natolik, že jsem ho viděl téměř neustále, tmavou klopýtající siluetu brodící se šerem odraženého světla. Pak se opět probudilo Oko a zobrazilo ho naprosto zřetelně, s nepřirozenou hyperrealističností. Martowský si to rozházel u nás obou, u mě i u toho zavřeného.

Ocitli jsme se na dávno opuštěném sídlišti, rozpadající se paneláky, leprou poničené prsty umírajícího obra čnící k nebesům.

Mezi nimi bílá pustina čerstvého sněhu, neposkvrněná přítomností živého tvora.

Běžel jsem krátkými kroky a odrážel se jen lehce, abych neprobořil zledovatělou povrchovou krustu. Jemu se to tak dobře nedařilo, zakopával a opakovaně se ohlížel. Třeskl výstřel, ale kulku jsem ani neslyšel. Jen jsem zvýšil tempo.

Kus před námi přehrazovala ulici řada starých kontejnerů na odpadky. Okamžik váhal, zda je nemá použít jako kryt, pak se ale rozběhl dál. Už jsem byl u nich, on dvacet třicet metrů přede mnou. Zabiják v holé dlani bez rukavice mi mezitím přimrzl ke kůži. Namířil jsem, kymácející se silueta zřetelná proti světlému pozadí poskakující mezi mířidly. Do článku ukazováku pálila mrazem rozžhavená spoušť. Zahřměl výstřel, Martowský ho některým ze svých smyslů vytušil, šel skluzem k zemi a kulka ho minula. Jenomže tím ztratil rychlost k druhému úhybnému manévru. Někdo ve mně se triumfálně zasmál, podruhé jsem potlačil na spoušť, kohout revolveru se dal do pohybu.

V tu chvíli jsem si uvědomil, u čeho stojím a o co se opírám ramenem, abych měl pevnější postoj. O starý velkokapacitní kontejner na odpadky, o důvěrně známý kontejner na odpadky.

Výstřel, zahřmění splývající se zaduněním zavíraného víka.

Tři kila ještě živého masa halabala zabaleného do pleny a dvou igelitových tašek. Pláč, jediná možnost boje o život. Strach, stoprocentní strach.

Kolena se mi podlomila, Zabiják vyklouzl z prstů.

Záblesk světla, pátravé prsty, poslední vysílené zavzlykání.

„Škoda materiálu,“ polohlasné zabručení. „Už jen fakt, že to ještě žije, stojí za prozkoumání.“

Pak pocit chladu a natřásání, kolébající ke spánku nebo bezvědomí.

Má noční můra, vzpomínky bůhvíkoho, se vrátila. Mlhavě jsem si uvědomoval, že sedím opřený o kontejner a postupně umrzám.

Současně jsem však ležel na vyšetřovacím stole, ne ve své reálné podobě, poloviční netvor s extrémní odolností, neskutečnou schopností přežít a zabíjet jiné. Ale jako dítě. Pozoroval jsem svět očima novorozence, mlhavě, stranově i zrcadlově převrácený.

Silueta člověka pohybující se mezi stroji. Křičel jsem, dítě křičelo, bezmocné, slabé a bezbranné; já byl najednou také bezmocný a slabý.

„Říkal jsem, že tam bude mozková anomálie,“ zasmál se mlhavý obrys. „A zatraceně zvláštní. Na druhou stranu, ostatní tělesné parametry jsou v normě.“

„Vyhodit?“ jiný hlas.

Znuděný. Lhostejný, unavený. Konec příliš dlouhé pracovní směny.

„Nejsem tak bohatý, abych si mohl dovolit plýtvat, navíc…“

krátké pobavení na závěr, tajemství, které si mluvčí nechal pro sebe.

Chlad, zima, ale už jsem byl – novorozeně bylo tak podchlazené, že nedokázalo ani naříkat.

„Zabalte to a zaneste do chovné kóje, myslím, že brzy najdeme použití.“

Zabiják ležel jen kus ode mě. Na místech, kterých se před sekundami nebo staletími dotýkala má ruka a potřísnila je stopami vlhkosti, rychle krystalizovala námraza a vytvářela fraktálové obrazce. Pokud zůstanu ležet na zemi a poddám se cizím vzpomínkám, zemřu. Nechtěl jsem zemřít, chtěl jsem zabít Martowského, spálit dva obrazy, pohovořit si s Waardem a dozvědět se spoustu věcí. Řada kontejnerů nade mnou, další zatmění.

Jekot amputačních chirurgických nástrojů, bolest a vztek, přicházející posléze. Vztek a nenávist a bolest. Bezmocnost překonávaná vidinou pomsty.

Z toho se dá načerpat síla, jsou bytosti, které to dokáží.

Zmrzačený kluk bez jedné paže belhající se chodbou, krev prosakující ještě tenkou syntetickou kůží kryjící ránu. Před sebou tlačí stolek s nějakým velkým přístrojem. Jde mu to těžce, slyším jeho srdce, jak ještě omámené sedativy unaveně pumpuje krev. S

každým jeho úderem přichází víc síly a větší utrpení. Kluk se zastavuje u dveří, na očích neforemně velké brýle. Už chápu, jde v noci chodbou bez světel a dívá se pomocí nějakého druhu noktovizoru. Zima, v místnosti je zima.

Vždycky, když jde to tuhého, je zima, i mně je zima. Při umírání je zima, dokonce i když se člověk smaží v pekelném plameni. Jak vím tohle?

Kluk stojí přede dveřmi, jeho vybavení vylepšující zrak není dostatečně dokonalé, cedulka se jménem nejde přečíst. Jenomže on to jméno dobře zná. Divá se na zámek, dobrý zámek, kombinace elektronického a mechanického.

Zazní kovové cvaknutí následované krátkým zapípáním. Dostal se dovnitř. Možná silou vůle, možná mu pomáhá společník, o kterém neví.

Sněží, ale pak šustění vloček opět ustupuje halucinační vzpomínce.

Tlačí vozík do pokoje. Je to pracovna, další místnost slouží k obývání. Na posteli někdo spí. Neslyší tiché šustění koleček po koberci, lehké drcnutí, když kluk se svým nákladem zavadí o stůl.

Vozík už stojí vedle pohovky, na níž sní neznámý muž. Poslední sen života.

Vím to stejně jistě jak to, že je mi zima. Že pomalu umrzám, ale vize je příliš silná a fascinující.

Kluk stiskne tlačítko, cítím jeho očekávání, koktejl pomstychtivé nenávisti, docházející naplnění. Stroj ožívá, rudé kontrolky poblikávají do tmy a postupně přecházejí do zelena, servomotory se s tichým zabzučením rozbíhají. Spící muž má svou poslední šanci, ale já vím, že ji promrhá. Prozrazují mi to cizí zděděné vzpomínky. Rameno s injekční jehlou najde aortu a aplikuje do ní dávku léku – nebo jedu.

Zvuk dechu se změní, muž otevírá oči, ve světle řídících panelů poznává nočního návštěvníka. Snaží se promluvit, ale už neovládá své tělo. To ta injekce.

Vnímám rostoucí vzrušení kluka, vzrušení hraničící s pohlavní žádostivostí, na chvíli dokonce zatlačující do pozadí i permanentní bolest, která je součástí jeho života. Strhává z vyděšeného, ochromeného muže pokrývku a stroj se dává do práce. Je to operační automat, teď přeprogramovaný ve vivisekční automat.

Kluk se široce usmívá, excitovaně poskakuje, jeho nenávist dochází naplnění, rukama pomáhá stroji vytahovat z rány vnitřnosti – játra, ledviny, střeva. Fyzická existence muže víc a víc závisí na průběžně aktivovaných mimotělních okruzích. Až úplně nakonec se kluk neovládne, zastavuje stroj a pln vzteku bodá skalpelem, hrabe se v otevřené břišní dutině a posléze vytahuje z hrudi ještě pulsující lidské srdce, hází ho na zem a pln nenávisti po něm skáče a rozdupává ho na krvavou kaši.

Otevřel jsem oči. Ta vzpomínka mě jistým způsobem pošpinila, ale současně mi dodala sílu. Na chvíli jsem se stal tím klukem, ať to byl kdokoliv. Chápal jsem ho, rozuměl jsem mu. Mé druhé já, ten zavřený, by to provedl stejně jako on. Opět začalo sněžit a padající vločky ze mě vysávaly poslední zbytky tepla. Natáhl jsem Ruku vzhůru, zaklesl se Klepetem a vytáhl se do stoje. To trochu pomohlo. S oporou jsem přešlapoval z místa na místo tak dlouho, dokud se mi do nohou nevrátil cit a já nebyl schopen jít. Na Martowského byl čas jindy, teď jsem se musel dát dohromady.

Micuma, když jsem jí ve stáji doplňoval žrádlo, můj zbídačelý zjev nijak nekomentovala.

„Utekl mi,“ sdělil jsem jí stručně a spěchal k sobě do pokoje, kde bylo přece jen tepleji.

Měl jsem pocit, že už nikdy mi nepřestane být zima. Posadil jsem se na postel, přes ramena si přehodil deku a vyčerpaně zíral do zdi. Po nějaké době jsem se přistihl, že se znovu a znovu probírám tím, co jsem se až dosud dozvěděl o Raymondu Curtisovi. Nikde se nepsalo, že by mu byla někdy amputována ruka, jeho dětství bylo relativně šťastné, otec – bohatý průmyslník a obchodník – zařídil, aby jeho synovi nikdy nikdo neublížil. Až později, poté, co Curtis dospěl a kroky otce a syna se rozešly, čelil osudu sám. A zvládal to víc než dobře.

Co měly znamenat mé zděděné vzpomínky? Proč je ten druhý vítal s nadšením? Proč se týkaly tělesného zmrzačení? Zmrzačili mě proto, abych víc odpovídal něčí představě? Některé informace se v mé mysli vynořovaly zdánlivě odnikud, jako by pocházely z doby mé předchozí existence. Po každé takové vzpomínce byl uzavřený démon, skryté zabijácké já, silnější. Možná právě to byl důvod zmrzačení – mělo umožnit osvobození vězně mé mysli.

Přesto jsem k obyvateli své hlavy necítil nenávist. Víc a víc jsem ho přijímal jako sám sebe, jen jsem se ho obával. Věděl jsem, že je to nebezpečný přístup, a tušil jsem, jak jsem k němu dospěl –pravděpodobně už stačil nějakým způsobem proniknout přes magické zámky natolik, aby ovlivňoval mé myšlení. Raymond Curtis, jakým jsem byl kdysi, jakého lidé opěvovali v legendách, byl pryč. Definitivně.

Doufal jsem, že mnohé později vyjasní rozhovor s Waardem.

Předtím však budu muset dokončit práci pro gangsterskou královnu a trochu se ohřát.

Abych se uklidnil a vyrovnal se záplavou znepokojujících myšlenek, začal jsem kontrolovat zbraně. Margaret s Greysonem si už dlouho nevystřelili, ale měl jsem tušení, že se to brzy změní.

Vyčistil jsem je, promazal speciálním olejem určeným pro extrémně nízké teploty. Chtěl jsem, abych se na ně i v ostravském mrazu mohl stoprocentně spolehnout. Pak jsem před sebe na polštář položil Nůž. Vypadal obyčejně, velký bowiák s rukojetí z šedé kosti. Jen občas se na jeho čepeli objevil záblesk záře, která tam neměla co dělat.

Celý další den jsem se věnoval obcházení hal a našel pár dalších chudáků, kterým jsem zaplatil za to, že se půjdou nechat vyšetřit do Fakultní nemocnice. Ve stupňující se zimě jsem musel nabízet stále víc. S každým dalším poklesem teploty rostly ceny kožichů, samohřejících roušek, termomasek. Prodavači, kteří na ulicích dokázali udržet stánky s horkým pitím a občerstvením provozuschopné, zažívali žně. Při minus šedesáti a občasných závanech vichru dokázal člověk pod otevřeným nebem pobývat jen pár desítek minut.

Byl jsem podrážděný a permanentně připravený vybuchnout, mráz mi náladu nezlepšoval. Několikrát jsem se přistihl, že se rozhlížím, jestli někde nespatřím nějakou prostitutku lovit zákazníky, ale ulice byly poloprázdné a každý, koho jsem viděl, soustředěně spěchal za svým cílem. V přeplněných halách plných případných svědků jsem ji hledat nechtěl. Navíc jsem musel být stále ve střehu, protože jsem předpokládal, že Martowský nezůstane zalezlý v noře, ale pokusí se vyrovnat skóre. A podpořit svou sebedůvěru; úprk, k němuž jsem ho donutil, mu ji určitě nevylepšil.

Abych se ohřál a alespoň trochu si zlepšil náladu, zapadl jsem do Konopasovy nálevny. Vývěsní štít z ocelových trubek natřených fosforeskující barvou mluvil jasně: Naléváme za každého počasí, v každou hodinu. Víc od nás nečekejte. Budova zřejmě dřív sloužila jako tovární hala, nedaleko se k zataženému nebi tyčilo torzo těžní věže. U ní, mezi pozůstatky násypníků, pásových dopravníků a dalšího důlního vybavení, se ještě nedávno na otevřeném prostoru nacházelo tržiště. Teď z něj zbyly jen pokroucené zbytky sněhem pohřbených stánků.

Uvnitř mě do chřípí zaštípal dým z otevřených ohňů, uši ohlušilo syčení plynu a ozvěna ruchu odrážející se od vysoké střechy. Bar s výčepem stál uprostřed volného prostoru, u stolů pro hosty hořelo ve velkých koších uhlí. Jeho obrovská hromada se nacházela vzadu v polostínu, napravo od baru. Muž v rozepnutém kožichu z beraniny se zvedl od skupiny kumpánů, vybral si jeden z robustně vyhlížejících čtyřkolových vozíků, bez ladu a skladu rozmístěných okolo a zamířil s ním k hoře uhlí. Chvíli se dohadoval s jedním ze čtyř hlídačů, něco mu zaplatil a zanedlouho se vrátil i se zásobou černého zlata a přihodil na oheň, zahřívající společnost. Při minus šedesáti mi název černé zlato, tak často používaný v místních novinách, připadal naprosto správný. Majitel vsadil na to, že nejen vnitřním alkoholovým teplem jsou živi jeho zákazníci. Nebo nechtěl odnášet umrzlé. Každopádně vydělával.

Koupil jsem si džbán piva, samozřejmě horkého, a posadil se na opuštěnou lavici daleko od všech ohňů. Právě kvůli tomu asi zůstávala prázdná. Byla svařená z rezavých ocelových profilů, přenést ji by dalo zabrat deseti chlapům. Seděl jsem, odpočíval a rozhlížel se.

Plameny ohňů se v harmonii zatřepetaly, vstoupil další zákazník. Zježily se mi chlupy na zátylku, Oko zazoomovalo a přinutilo mě podívat se ke dveřím. S neznámým přicházela moc.

Zvláštní cizí moc, se kterou jsem se ještě nikdy nestřetl. Konečně jsem ho i v přítmí poznal. Byl to Martowský nebo něco, co se za něj vydávalo. Věděl, že jsem zde, a kráčel přímo za mnou.

Oko ho přiblížilo a zobrazilo v magicko-rentgenovém modu.

Jeho síla teď nespočívala v prázdnotě a smrti, naopak, byl přímo nabit energií, kolovala jeho tepnami i velkými žílami a v podobě jemné aury prosakovala na povrch. Zastavil pět kroků ode mě, v ideální vzdálenosti na zajímavou přestřelku. Oči mu žhnuly šílenstvím a jakýmsi vnitřním poznáním. Ani při našem posledním setkání mi nepřišel úplně příčetný, teď však jako by ho opustily i poslední zbytky zdravého rozumu a nahradilo ho něco jiného.

Amulety, talismany i detekční, magicky pozměněné čipy na řetízcích kolem krku poplašně zvonily, cinkaly, vibrovaly, hřály nebo chladily. Zaplavovaly mě vlny něčeho, co se podobalo panice nebo hrůze. Jenomže já byl ten, kdo okolo sebe obvykle tyhle mozek i tělo otupující stavy šířil.

„Zase budeš trénovat sprint? Nebo tomu říkáš rychlý ústup?“

oslovil jsem ho přezíravě, ale současně jsem si uvědomil, že se bojím.

Ten pocit byl současně nový a současně v sobě nesl patinu něčeho starého, důvěrně známého. Něčeho, co jsem měl schované hluboko v mysli, ale už hodně dlouho jsem se s tím nesetkal.

„Včera bylo včera,“ probodl mě pohledem a oči mu doutnaly skrytým žárem. „Včera to byla soukromá hříčka, chtěl jsem vyzkoušet, zda jsi tak dobrý, jak ostatní tvrdí. Dnes jsem tu pracovně,“ ušklíbl se.

Stejný doutnavý žár se skrýval i v jeho ústech. Možná ho byl plný. Nenáviděl jsem, když jsem se bál. Ne, ten druhý nenáviděl můj strach ještě víc. A v nenávisti se skrývala síla.

Zabiják se mi objevil v ruce téměř bez mého přičinění, současně jsem sáhl po Margaret, opřené o lavici. Člověk nikdy neví.

Martowský se ani nepohnul, ale náhle držel v každé ruce pistoli.

Netasil, byly součástí jeho těla a teď jen skočily do reality. Tělo mu v mžiku pokryly žilnaté kořeny, jako tehdy, když mi ukazoval, jak zastřelil Wachtmana.

To už jsem byl v pohybu, při odrazu za mnou zůstaly jen jiskry, jak se okované podrážky bot zakously do podlahy. Přetočil jsem zápěstí a Margaret rychlostí rozmazanou do průhledného disku jsem ho zasáhl do pravačky. Série střel mě minula o šířku lidského vlasu. Klesl jsem k zemi na kolena, tím unikl dávce z druhé pistole. Využil jsem setrvačnosti a tělem se ho pokusil porazit, ale přeskočil mě. Překulil jsem se na záda právě včas, abych ho spatřil vysoko u stropu, dvojice hlavní jeho zbraní plné ohně. Viděl jsem ty kulky přicházet, jednu za druhou. Mrskal jsem sebou jako pstruh na kameni, podlaha okolo mě ocelově zvonila a praskala.

Pak jsem jednu dostal do ramene. Jako kdyby do mě narazil nákladní vlak. Martowský to vycítil, dopadl kousek ode mě, oči zářící žárem vítězství. Jenomže si vybral místo, kam směřovala hlaveň Margaret, stačilo ji přizvednout. Velkorážní brokovnice zaburácela a rozervala Martowského trup desítkou zásahů. Jeho vnitřní oheň teď vzplál naplno a bleskově zatahoval rány. Vystřelil jsem ještě jednou, to ho posadilo na zem. Lidé křičeli a utíkali se schovat. Pekelná bolest se z ramene šířila do celého těla, měl jsem pocit, jako by do mě narval metrák nějakého jedu. Pustil jsem Zabijáka, sáhl po Noži a jediným bezohledným pohybem kulku vyřezal z rány. Zazvonila na podlaze a s hlasitým syčením do ní vypálila díru. Klepeto bez mého rozkazu vrátilo Nůž do pouzdra a rozvinulo se do plné délky, aby dosáhlo na Zabijáka.

To už jsme oba stáli na nohou, Martowský stiskl spouště dřív.

Kopnutím jsem převrátil těžkou lavici před sebe, železo pod zásahy zvonilo, praskalo, naříkalo. Běžel jsem souběžně s překážkou k hromadě uhlí, ta mi mohla poskytnout další kryt.

Martowský mě pronásledoval a nepolevoval v palbě.

Žilnaté kořeny spojující ho s pistolemi pulsovaly v rytmu výstřelů, Oko ukazovalo bubliny energie měnící se v zásobnících v náboje.

Poslední krok, v příštím okamžiku už bude mít pro své kulky volné pole. Odraz, ne v původním směru pohybu, ale prudce vlevo přímo proti lavici. Náraz ramenem, skřípot železa smýkaného po nerovné podlaze přímo do cesty sprintujícímu Martowskému.

Nestačil zareagovat, narazil do překážky a střet ho vymrštil do vzduchu. Střela mi sedřela kus tváře, ale nezůstala v mase. Překulil jsem se přes lavici do stoje na rameni, vytrčením trupu se odrazil a kopem snožmo ho poslal ještě víc do výšky. Jak se zdánlivě pomalu za letu převracel, plivaly jeho zbraně oheň a kosily vše živé okolo. Sám jsem se zřítil na zem, palbu na letící cíl jsem zahájil v okamžiku, kdy jsem se zády dotkl podlahy. Zabiják pětkrát vyštěkl své Zemři!, pak k tomu přidala dvojitý dodatek Margaret. Neminul jsem ani jednou. Zásahy prošpikovaly Martowského skrznaskrz, dopadl v podobě několika krvavých chuchvalců masa spojených žilnatými kořeny. Postavil jsem se a se strojovou pravidelností krmil Margaret i Zabijáka náboji. Musel jsem je dolovat z kapes pláště, o rychloládovačku i revolverový nabíječ jsem při naší srážce přišel.

Někteří lidé ječeli hrůzou, jiní zaliti krví se probublávali ke smrti. Martowský sám ještě umřít nemínil. Síla, jíž byl nasycený, ho zase dávala dohromady. V okamžiku, kdy jsem skončil s nabíjením, už opět dokázal pozvednout pistole.

„Mě nezabiješ,“ zachrchlal.

Průstřel krku se mu ještě nestačil úplně zahojit. Žádná kouzla nejsou dokonalá. Vrazil jsem mu hlaveň Margaret do úst a stiskl spoušť. Stačil vystřelit, ale odneslo to jen ucho. O ucho více nebo méně, jako by na tom záleželo. Hlavně, že kulka nezůstala v mase.

Hlava se rozprskla, pak jsem namířil na hrudník a znovu stiskl spoušť. Tělo se otevřelo a odhalilo černými žilami prorostlé srdce.

Stále pulsovalo energií a na krku se začala objevovat podivná bublina – snad zárodek další hlavy. Houževnatý tedy byl, to ano.

Měl bych se bát, měl bych křičet hrůzou, stejně jako lidé okolo.

Možná ještě víc, protože já věděl, že se tu děje něco nepřirozeného, odporujícího všem magickým i nemagickým pravidlům našeho už tak dost pokřiveného světa. Jenomže já se nebál.

Poklekl jsem, a než se rána stačila zacelit, vyřízl jsem mu Nožem srdce z těla. Tak, jak jsem to viděl v cizí vzpomínce. Že by předzvěst budoucnosti? Jenomže srdce nepřestalo pulsovat, místo toho sebou Martowského tělo začalo škubat, jako by se snažilo postavit a dostat ke mně. Ruka s pistolí se v lokti zvedla a začala váhavě, nejistě hledat cíl. Ten kluk z mého snu byl příliš mladý, příliš nezkušený a nevěděl, co je třeba. Zato já dnes ano. Stiskl jsem srdce v pěsti a ukousl z něj. Jednou, podruhé, potřetí. Pak vše skončilo, současně mi došly síly a zhroutil jsem se na podlahu vedle najednou nepřirozeně rychle se rozkládajícího těla. S

pomíjejícím bojovým transem se ten druhý, jehož myšlenky byly na pár okamžiků na dosah, stahoval do pozadí a já s hrůzou pozoroval krvavý zbytek Martowského srdce ve své ruce.

Absolutní soustředění pominulo, začal jsem vnímat nářek raněných a vyděšený křik těch šťastnějších hostů Konopasovy nálevny. Vyhrabal jsem se na nohy a okamžik bojoval o rovnováhu. Vyhrál jsem.

„Tatarský biftek je lepší,“ oznámil jsem přihlížejícím.

To bylo poslední otočení ozubeného kola otevírajícího stavidla.

Panika je ovládla, s křikem utíkali pryč, do mrazu, do vichru, hlavně aby byli co nejdál od toho šíleného zabijáka, ode mě.

Chyběl jim smysl pro humor a nadhled nad věcí, jak by určitě neopomněla podotknout Micuma.

Osaměl jsem, společnost mi dělaly jen plameny a ozvěnou zesílené praskání oceli. To se mráz v kombinaci s teplem snažil zkroutit nosnou konstrukci haly. Pak opotřebovaný mechanismus zavřel dveře a do haly se vrátilo příšeří.

Čekal jsem, kdy umřu na otravu, kdy mé tělo začne zevnitř rozežírat to, co dělalo Martowského tak silným a co jsem v záchvatu bojového amoku pozřel spolu s jeho srdcem. Nic takového se však nedělo, rozmazaný svět postupně získával na ostrosti a obvyklou rychlostí, možná ještě větší než dřív, se mi vracely síly. Uvědomil jsem si, že se najednou cítím mnohem lépe než před soubojem.

V tom okamžiku jsem si uvědomil, že nejsem v hale sám. U

baru stály dvě ženy a mlčky mě pozorovaly. Nechápal jsem, jak se sem dostaly, zpětně jsem si nevybavoval žádný zvuk kroků ani závan studeného vzduchu, který by nutně musely vpustit dovnitř.

Zabijáka jsem vrátil do holstru a s Margaret položenou přes rameno jsem jim šel vstříc.

Byla to má zaměstnavatelka v doprovodu někoho, kdo se jí jistým způsobem podobal. Pokud mi však gangsterská vůdkyně připadala přísná a strohá, její průvodkyně byla vysochaná z pancéřové oceli, místo očí měla dělové hlavně a zuby, přestože dokonalé a obkroužené smyslnými rty, něčím připomínaly kalená ostří mečů. I ona se halila do pláště přehozeného přes ramena, sepnutého matovou sponou. A pod ním byla jen tma.

„Něco k pití?“ zeptal jsem se jich.

„Nejraději piji krev svých nepřátel,“ pronesla neznámá.

Hlas, i když tichý, řezal a krájel.

Rozhlédl jsem se, kde leží nejbližší mrtvola.

„Ještě bude teplá,“ odpověděl jsem klidně. „Ale nemohu zaručit, že to byl váš nepřítel.“

Má šéfka otočila pohled k pomyslnému nebi reprezentovanému rezavými nosníky a zavrtěla hlavou.

„Bude nám stačit něco obyčejnějšího, třeba horké víno.“

Přeskočil jsem přes pult a přichystal každému jeden pohár. Cítil jsem pulsování Nože v pouzdře. Byl nezvykle neklidný. Něco se mu nelíbilo, nebo se mu naopak něco velmi zamlouvalo.

„Postoupil jste ve svém pátrání?“ zazněla otázka.

Usrkl jsem víno a čelil jejich zdvojenému pohledu.

„Ne příliš, proč se ptáte? Máte naspěch?“

„Objevil se nový hráč,“ odpověděla mi má zaměstnavatelka klidně.

„Spojil se s Wachtmanem a včera v noci zahájili útok na mé teritorium.“

„Spíš Wachtmana pohltil a využívá jeho jméno, jeho zázemí,“

poznamenala ta druhá.

„Možná.“

„A jejich lidi jdou těžko zabít? Podobně jako tenhle parchant?“

ukázal jsem k místu, kde mělo ležet Martowského tělo.

Teď po něm zůstala jen vyleptaná prohlubeň.

„Ano, jdou špatně zabít,“ připustila vůdkyně gangsterů. „Ale asi ne tak špatně jako pan Martowský.“

Usrkla víno. Vzhledem k tomu, jaký to byl patok, se tvářila nadmíru spokojeně. Když jsem ale zkontroloval barvu nápoje v jejím poháru, zdálo se mi, že pije něco úplně jiného než já. A to jsem všem naléval ze stejného kanystru.

„A vy jste tady, abyste sestřičce pomohla?“ obrátil jsem se na neznámou.

Ta se kupodivu usmála. Kdybych nebyl tak statečný a nesnědl před chvílí srdce svého nepřítele, asi by mi ten úsměv nahnal strach. Vlastně mi ho nahnal i tak, ale dokázal jsem předstírat klid.

„Přesná dedukce,“ potvrdila.

„Je to on?“ zeptala se a pohlédla na svou sestru.

„Ano, je to on, i když spoustu věcí neví.“

Nelíbilo se mi, že si zase připadám jako hlupák.

„Co kdybychom se představili?“ navrhl jsem. „Je to zdvořilé.

Mezi slušnými…“ tápal jsem nad správným slovem.

„Bytostmi?“ navrhla neznámá.

„Ano,“ přitakal jsem.

„S největší pravděpodobností jsem Raymond Curtis,“ prohlásil jsem po krátkém zaváhání.

Curtis před sto pěti lety vedl lidi proti upírům, dexům, démonům, bohům. Tím, že jsem se veřejně přihlásil k dědictví minulosti, jsem riskoval. Kterýkoliv nečlověk teď mohl mít zájem mě zabít, protože jsem kdysi dávno stál na opačné straně barikády.

Na druhou stranu, zase tolik by se toho v mém životě nezměnilo.

Pořád se mě někdo snažil zabít a já jim oplácel stejně. Zatím jsem vedl na body.

Podívaly se na sebe, ale mlčely a jejich tváře nic neprozradily.

„Já jsem Kálí,“ představila se neznámá.

„Já Kuan Jin,“ doplnila vůdkyně gangsterů.

Strnul jsem, pohár s vínem, který jsem právě nesl k ústům, zamrzl ve vzduchu.

„Bohyně války a Bohyně milosrdenství,“ zašeptal jsem proti své vůli a Nůž v pouzdře se zachvěl.

Dalo se to vykládat jako zajásání.

„Ano, jsme sestry,“ doplnila Kuan, „jak jste správně odhadl.“

Bohyně milosrdenství, která šéfuje gangsterům a neváhá zorganizovat nájemnou vraždu? Zeptal jsem se sám sebe. Proč ne, lidé obvykle slovo milosrdenství nechápou v jeho plném významu.

Navíc v tomto světě získalo jiný smysl, než mělo dříve.

Všichni tři jsme se napili vína. Najednou jsem i já měl v poháru něco úplně jiného, chutnějšího, co nenutilo k dávení. Měnit špatné víno v dobré bylo zjevně jednodušší než měnit vodu ve víno.

„Pozvala jste si pomoc? Kvůli Wachtmanovi?“ zeptal jsem se.

Nemyslel jsem, že mi odpoví. Byla bůh, nemusela se zpovídat.

„Ano, kvůli Wachtmanovi a dalším věcem. Časy se mění. K

horšímu.“

Ten dovětek si mohla odpustit. Jako by to mohlo být jinak.

Prohlížel jsem si je a snažil se pod fyzickou stránkou, která byla ve skutečnosti jen nálepkou na něčem obrovském a nekonečně složitém, odhalit jejich skutečné já.

Mlčely a dopřávaly mi čas, jako by na mém mínění záleželo.

Pak se plameny zamihotaly, tvář mi ožehl proud mrazivého vzduchu. Stočil jsme pohled ke dveřím.

Stál tam člověk nebo něco, co se jako člověk tvářilo. Dojem, který jsem z něj měl, však byl naprosto jiný. Jestli kolem sebe Martowský šířil auru síly, nově příchozí představoval čirou sílu, její ohnisko. Postoupil o několik kroků dovnitř haly a upřel na mě oči. Bylo to jako pozorovat sama sebe v hladině rtuťového jezera.

Člověk nepronikl ani milimetr do hloubky, viděl jen deformovaný obraz vlastního já.

Tvář neznámého působila nepřirozeně uniformně bez jakýchkoliv osobitých rysů, jakoby stvořená z průměru tisíců lidských obličejů. O oděvu se dalo říct to samé.

„Přišel jsi na mejdan?“ zeptal jsem se.

„Kdo jsi?“ vrátil mi otázku.

Plecháč, umělá inteligence, se kterou jsem se před časem potkal v Beskydech, měl lepší hlas.

„Ptal jsem se první,“ upozornil jsem ho přátelsky a stáhl jistící smyčku ze Zabijáka. Margaret ležela na pultě jen kousek ode mě.

Příchozí chvíli nad mou odpovědí hloubal, jako by mu byla nesrozumitelná, pak se otočil doprava a ukázal na tělo jednoho z nešťastníků, který se stal obětí Martowského letecké střelby.

Mrtvý se postavil. Zaregistroval jsem znepokojení Kálí i Kuan.

Dělo se něco, čemu nerozuměly ani ony.

Cizinec se rtuťovýma očima oslovil mrtvého neznámým sykavým jazykem. Takové zvuky nemohlo vyloudit lidské hrdlo a podle toho, jak se Kuan s Kálí tvářily, mi došlo, že vnímám jen pomyslnou špičku ledovce. Mrtvola odpověděla podobným způsobem a výslech pak ještě nějakou dobu pokračoval. Dvě bohyně vypadaly víc a víc znepokojeně.

Po úsečném zasyčení se mrtvý opět položil na podlahu a nic nenasvědčovalo tomu, že ještě před chvílí odpovídal na otázky rtuťovitého cizince.

„Prozradil mi,“ ukázal na chladnoucí tělo, „že tu jsem správně.

Přišel jsem si pro tebe,“ upřel na mě stříbro svých očí neznámý.

Tasil jsem Zabijáka.

„Je pod mou ochranou,“ vmísila se do rozhovoru Kuan Jin.

Neznámý zaváhal, chvíli to vypadalo, že debatuje ještě s někým dalším, nám neviditelným.

„Ustup, my dva se střetneme, až přijde čas,“ odpověděl klidně, ale bez zaváhání.

„A pak jsem zde ještě já, sestřička,“ pronesla Kálí.

V hlase měla úsměv a ve tváři jistou dychtivost. Pohnula rameny, plášť sklouzl na zem. Už jsem viděl, co kryla temnota –další dva páry rukou. V každé z nich třímala jinou zbraň. A najednou bylo rukou bezpočet, vzduchem vířily sekáče, meče, válečná kladiva, mačety, šavle, samopaly, sekery, revolvery, kulomety. Kálí současně narůstala a současně zůstávala stále stejná…

Nedobrovolně jsem o pár kroků ustoupil, abych se vzdálil ohnisku síly, která by mě mohla pohltit.

Neznámý znejistěl a Kálí se začala usmívat naplno; z ostří jejích zbraní najednou odkapávala zářivá krev, vzduch zbytněl vůní střelného prachu, zrezavěl pachem TNT a pod střechou se náhle převalovala ozvěna svištících střepin a dělových salv.

„Náš čas ještě nepřišel. Ale příště se měj na pozoru i ty, velká Ukončovatelko,“ ustoupil nakonec a otočil se k odchodu.

Potlačil jsem chuť střelit ho jen tak ze sportu do zad. Škoda náboje. Na Martowského jsem jich vyplýtval až příliš.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se, když jsme osaměli a plameny ohňů se uklidnily.

„Nevím,“ pokrčila Kálí lhostejně rameny a najednou měla jen šest párů rukou. „Na přemýšlení je tady sestřička,“ ukázala na Kuan. „Každopádně nebyl úplný blázen, když nakonec ustoupil.

Ale rozmýšlel se, to jo,“ zavrtěla s náznakem údivu hlavou a přitáhla si džbán.

Přenesl jsem svůj pohled na Kuan.

„Něco, co by v tomhle světě nemělo vůbec existovat. Ale kdo nebo co přesně, to nevím. Zatím.“

Kuan Jin vypadala stále lehce vyvedená z míry.

„Co jsou zač ti dva šermíři z obrazu?“ kul jsem železo, dokud bylo žhavé, dokud byly bohyně ve sdílné náladě.

„Amdó,“ odpověděla Kálí a usrkla víno.

Její sestra se na ni vyčítavě podívala.

„Já nesložila žádnou přísahu, nejsem vázána žádným sliby, o kterých pak deset let přemýšlím, jak je porušit, aby přitom neutrpěla má čest,“ mávla rukou nad nevyslovenou výčitkou.

„Co to je Bardó, víš?“

Vzpomněl jsem si na ducha matky, který mě dovedl k hrobu dcery, a přikývl jsem.

„Bardó je duše, duch člověka, který i po jeho smrti zůstává v našem světě. Tak dlouho, dokud se nerozplyne síla jeho vůle, nebo dokud nesplní úkol, kvůli kterému zde setrvává,“ odrecitoval jsem.

„A Amdó jsou parchanti, kteří odpověděli na volání a vrátili se jako duchové do světa lidí. Většinou kvůli odměně. A ta musí stát za to, protože návrat je všechno jiné, jen ne příjemný,“ vysvětlila.

„A obvykle jsou to zatraceně drsní a silní parchanti. Jinak by to nedokázali. Bojí se jich i většina démonů.“

„A bohové?“ nadhodil jsem.

„Já ne,“ zavrtěla Kálí pohrdlivě.

Přihodil jsem do košů uhlí a dolil nám víno. S každým douškem chutnalo lépe a nebylo to přivykáním jazyka. To spíš bohyně postupně nápoj přiváděly k standardu, na který byly zvyklé.

„Řekl bych, že se chystá nějaká válka,“ poznamenal jsem zamyšleně, dopil a opět si dolil.

Kuan Jin na můj tázavý pohled přikývla a přistrčila mi pohár.

„Vzhledem k tomu, že jsem požádala o pomoc svou sestru, je to přiměřený odhad,“ připustila.

„Má ještě smysl, abych pátral po tom, jak je možné, že Wachtman stále žije?“ zeptal jsem se.

Podle mě mělo, jen jsem se chtěl ujistit, že Kuan dodrží svou část dohody.

„Má. Stojí někde na počátku mých potíží. Sama se musím věnovat spoustě jiných věcí,“ odpověděla.

„A taky, ty jsi pro tu práci ten pravý,“ pozvedla Kálí pohár k přípitku.

Netušil jsem, jak to udělala, ale opět měla na ramenou svůj plášť a byl vidět jen jeden pár rukou.

„Potřeboval bych vědět víc o poslední srážce s Wachtmanovými lidmi,“ připomněl jsem.

Od jednoho z košů, kde pomalu dohořívalo uhlí, se ozvalo zasténání.

Kuan se zvedla, viděl jsem, jak pokleká k šedovlasému chlapíkovi. Martowského střela ho zasáhla do ramene, rozkladný proces postoupil natolik, že mu začal rozleptávat hrudník. Oči měl šílené bolestí a z úst vytékala pěna nemající nic společného s čímkoliv, co by se mělo skrývat v lidském těle. Kuan položila umírajícímu dlaň na čelo, z mužových očí se vytratilo utrpení, naposledy vydechl a navždy usnul se spokojeným úsměvem na rtech. Bohyně milosrdenství, připomněl jsem si. A milosrdenství má mnoho podob.

Stíny nosníků na okamžik zavířily v divokém tanci, přišel další host.

„Pan Kaplica,“ představila ho Kuan, aniž by se otáčela. „Je zasvěcen do mých záležitostí a zodpoví všechny vaše otázky nutné k tomu, abyste se zorientoval a mohl splnit úkol, pro který jsem vás najala.“

Ozvalo se suché plop, to okolní vzduch vyplnil vakuum vzniklé zmizením obou bohyň. V sále jsem zůstal já a účetnicky vyhlížející chlapík. Dojem kazil jen automat, který nesl přes rameno. Nikdo není dokonalý.

Kaplica nebyl účetní, i když do toku financí Kuanina gangu měl také co mluvit. Označil bych ho za hlavního taktika generálního štábu, který slučoval rozkazy a přání bohyně s možnostmi jejích zaměstnanců. Podle toho, co mi řekl, se Wachtmanovi lidé začali intenzívně tlačit do středu Ostravy. Drobných bojůvek se odehrálo už více, ale hlavní střetnutí, podle jeho slov nejvíc ze všeho připomínající regulérní válku, se odehrálo na řídce osídleném území ze tří stran lemovaném bývalými autostrádami a širokým prospektem. Neprotestoval, když jsem ho požádal, aby mi místo posledních bojů ukázal.

Téměř soustavně jsme se brodili sněhem, městská pořádková služba v posledních dnech pracovala hůř a hůř, při minus šedesáti stupních jsem se ani nedivil. Konečně jsme narazili na ceduli s nápisem Rudná, zabodnutou do ledu. Podle světlejšího obdélníku betonu na nedalekém domě odpadla teprve nedávno. Jméno prospektu, přes který jsme si právě razili cestu a o kterém se Kaplica zmiňoval. Na otevřeném prostranství byl vítr silnější a zatraceně nepříjemný. Můj průvodce odhodlaně šlapal kus přede mnou, hlavu předkloněnou, beranici staženou těsně nad oči, ústa a většinu obličeje zakryté šálou.

Zlepšilo se to, až když jsme se dostali mezi domy. Nižší patra mnohých činžáků byla ještě obydlená, volná prostranství mezi domy přehrazovaly bílé zledovatělé hromady, lidé se jako krysy hemžili v úzkých hlubokých chodbičkách zavrtávajících se do metrů sněhové záplavy. Před norou vedoucí kamsi do hloubky bílé hory postávala vyžilá žena, v ruce zapálenou ručně ubalenou cigaretu, z pod kožešinové čepice zdobené uschlou slaměnkou vykukovaly odbarvené vlasy.

„Nechceš si odpočinout, krasavče? Mám tam teploučko a klídek,“ zvala mě dál.

Oko zazoomovalo, pocítil jsem prudký nával chtíče a ještě něčeho dalšího. Naštěstí byla příliš vyžilá a poznamenaná životem na to, abych nedokázal své choutky zvládnout. Bylo to jen varování, že horší část mého já, ten druhý, ten zavřený, se opět hlásí o slovo.

Na plácku okolo koše s hořícím uhlím postávalo několik mužů.

Jeden z nich vyčníval jako medvěd mezi ovcemi. Dobře dva a půl metru vysoký, s hranatou siluetou, která musela být produktem pokročilé biotechnologie nebo genových manipulací. Měl na sobě kalhoty z tulení kůže a vestu z beraniny. Holé, nelidsky mohutné ruce, navržené znalcem biomechaniky, vystavoval mrazu, o nohu měl opřené válečné kladivo. Jeho naryšavělé vousy mi něco připomněly. Že by nebyl produktem hi-technologie? I jeho společníci vypadali divní, jako by přišli odjinud v nejryzejším významu slova. Upřel na mě pohled. Cítil jsem v něm led a sníh, skřípot drtících se ledovců. Skrývalo se v něm něco věkovitého podobně jako v očích Kuan Jin. Jenomže její hlubiny zjemňovalo pochopení pro starosti smrtelníků. Tady nebylo nic takového, jen ostré hrany a mráz.

Napůl jsem čekal, že sáhne po své starověky vyhlížející zbrani, ale nechal nás projít.

„Naši lidé už čekají, dal jsem jim vědět, aby se shromáždili u Karmyho. Hospoda a lokální centrála,“ zahuhlal skrz šál Kaplica.

S povděkem jsem přikývl. I já jsem měl dlouhé cesty plné zuby.

Zbytek dne jsem strávil hovorem s lidmi, které mi vodil k výslechu. Žebráci, zdánlivě obyčejní řemeslníci, obchodníci, pracovníci na podzemních plantážích. Také samozřejmě žoldáci, bez kterých se gangsterská organizace nedala udržet v chodu.

Boj, který tady v noci probíhal, byl chaotický. Dostával jsem spoustu protichůdných informací, ale na jednom se shodli všichni: trefit chlapa do břicha nestačilo, spolehlivější byla dávka nebo čistý průstřel hlavy. Vzhledem k tomu, že pro Kuan pracovali už dlouho, je to nezastrašilo a díky organizaci i znalosti prostředí způsobili útočníkům i přes jejich odolnost velké ztráty. Ti však neustupovali a bojovali až do konce. Vlastně ani nebylo jasné, o co při útoku šlo – pokud ne o otestování válečných schopností Kuaniny armády, případně o pořádné puštění žilou.

„A těla? Kde jsou mrtví?“ zeptal jsem se chlapa s tváří pokrytou umělou kůží přes rychle se hojící rány.

Jednu ruku měl na pásce, na rameni se mu přesto houpala opakovací kulovnice. Kaplica přihlížel jako pokaždé a nijak se do hovoru nepletl.

„Jejich spolubojovníci je odnášeli. Pokaždé, i když kvůli tomu mohli zařvat. Máme jediné tělo, a to je spolehlivě mrtvé.“

„Chci ho vidět.“

Muž pokrčil rameny, Kaplica kývl na hostinského. Ten mi beze slova otevřel dvířka umožňující přístup za pult s pípou. Prošli jsme kuchyní a skladištěm a dostali se až ven z domu. Do dva metry vysoké bílé zdi ze sněhu, tlačící se na stěny budovy, byla vyhrabaná dutina, v níž leželo tělo. Mladý třicetiletý muž, hrudník rozervaný třemi průstřely ležícími v jedné řadě, v čele další otvor.

Převrátil jsem mrtvolu na břicho. Byla tvrdá jako z ledu, v mrazu žádný div. Týl lebky a většina mozku chyběly, někdo ho zasáhl expanzní střelou.

„Nevypadá, že by chtěl ožít,“ zkonstatoval jsem.

„Jo, schytal toho dost,“ poznamenal Kuanin voják.

„Kam je asi tak odnášeli?“ nadhodil jsem a ukázal, že se můžeme vrátit dovnitř.

Zbytečně se vystavovat mrazu se mi nechtělo.

„Nevím, našli jsme jen pár stop po nákladních pásácích. Ale kam je odvezli…“ místo odpovědi pokrčil rameny.

Překonal jsem svou touhu po teple a dal si práci s prozkoumáním stop vozidel útočníků. Moc jich nezbylo: foukal vítr, hromady prachového sněhu se střídaly s oblastmi mramorově tvrdého ledu. Transportéry nebo co to bylo, vyjely ze spleti uliček mezi obytnými bloky na širokou Rudnou ulici, a pak zatočily doleva k západu. Víc se zjistit nedalo.

Přemýšlel jsem, jestli je to náhoda, že tím směrem leží také Fakultní nemocnice. Jenomže na to, abych se tam okamžitě vypravil, to bylo příliš daleko, a já se cítil příliš unavený, příliš promrzlý. Kaplicu jsem nechal na místě a zamířil zpět do penziónu; cestou jsem si chtěl ještě promluvit s žebráky, kterým jsem zaplatil za to, že se nechají vyšetřit. Nepotkal jsem žádného z nich a neměl jsem chuť je hledat. Dost času zítra.

O dvě hodiny později jsem podchlazený a vyčerpaný seděl u Micumy ve stáji, upíjel horké víno a pozoroval své třesoucí se ruce. Mohlo to být zimou a únavou, ale necítil jsem to tak. To se spíš ozýval ten druhý. Něco chtěl, něčeho se mu nedostávalo. Byl jsem si jistý, že se časem přihlásí razantněji než jen nějakým třesem.

„Ten útok byl test,“ poznamenala Micuma, když schroupala všechna jablka.

Vzhlédl jsem k ní a rozbalil brašnu s nástroji i batoh s už před časem do zásoby nakoupeným materiálem.

Potřeboval jsem se vybavit pro nadcházející dny, to znamenalo nahradit vystřílenou munici do Zabijáka a Margaret, zkontrolovat a upravit iniciační mechanismus granátů do Greysona, aby spolehlivě fungoval i při minus pětašedesáti stupních nebo kolik jich tady za chvíli bude.

„Teď bude pár dní klid. Wachtman zahájil vyjednávání s dalšími gangstery,“ prozradila mi další informaci.

Naplnil jsem patronu odváženou dávkou střelného prachu, pak zalisoval kulku a chvíli jsem si ji prohlížel. Oko se chytilo okamžitě, jako by tušilo, že půjde to tuhého. Studoval jsem nehomogenní strukturu ručně odlévaného olova a opatrně vydlabával expanzní dutinu, kterou jsem pak překryl předem připravenou čepičkou. Vzniklý náboj byl někde na půl cesty mezi poloplášťovou a čistě expanzní střelou.

„Odkud to víš?“ zeptal jsem se a přeostřil do normálního modu, abych si odpočinul.

„Od policejního Ú-íčka. No, Ú-íčka,“ zapochybovala. „Je těsně za Turingovým prahem, ale má vynikající data rutiny a dál na nich pracuje. Jeho pýcha,“ pronesla skoro závistivě.

„Tys byla venku?“ zeptal jsem se.

Už při našem ubytování jsme hledali bezdrátové informační kanály, ale marně. Ostravu postupně ochromovala radiová slepota i hluchota. Nejvíc toho litovala právě Micuma.

„Ne, ale policie tu nainstalovala dočasnou retranslační stanici,“

odpověděla pyšně.

Málem jsem nadskočil. Právo a pořádek ve městě, jako bylo toto, určitě mělo zatraceně výkonné donucovací prostředky.

Netoužil jsem je vyzkoušet na vlastní kůži.

„Proč?“ štěkl jsem.

Věnovala mi pohrdavý pohled; pochopil jsem, že mě opět jednou přechytračila.

„Aby si se mnou policejní U-íčka mohla zahrát poker. Začínám být proslulá.“

„A vyhrálas?“

„V celkovém součtu ano,“ prohlásila a hrdě švihla ocasem.

„Řekla bych, že jsem si zasloužila víc než ta tři malá jablka.“

„Stála dvě koruny,“ připomněl jsem jí.

Tvářila se stále stejně nespokojeně, sáhl jsem proto do vaku a přidal do koryta zbylá dvě.

Jaké informace musela obětovat, jsem se raději neptal.

Vrátil jsem se k práci. Další přišla na řadu kulka s wolframovým jádrem. Střídal jsem je. Vždy tři expanzní, dvě průbojné. To by mělo postačit i na dvojhlavého mastodonta s kompozitovým pancířem.

„Nikdy nepoužíváš magii, přestože s sebou v brašnách taháš pár opravdu silných artefaktů,“ poznamenala, zatímco mě pozorovala.

Svým prohlášením mě překvapila. Dával jsem si dobrý pozor, aby nikdo nevěděl, co s sebou nosím, a neměl jsem pocit, že by mým zavazadlům právě Micuma věnovala nějakou zvláštní pozornost. Zřejmě jsem ji však podcenil. Zvýšil jsem laboraci prachu, až mi Oko orámovalo Zabijáka červenou linkou. Tlak plynů v hlavni se přiblížil konstrukčnímu limitu.

„Vlastně ani nevím, proč ty příšernosti nepoužívám. Ale už v tom, že si munici připravuji sám, a ve způsobu, jakým to dělám, je obsažena extrémně silná magie. Syrová, primární,“ vysvětloval jsem, aniž bych přemýšlel nad tím, odkud to vím.

„Asi ano, asi určitě,“ souhlasila a odmlčela se.

Předstírala, že žere jablko, ale podezříval jsem ji, že potřebuje čas, aby prošla všechny své databanky.

„Ale na Martowského to nepůsobilo tak dokonale, jak by sis přál,“ připomněla.

S našimi čím dál častějšími a delšími diskuzemi jsem začínal rozumět její koňské mimice a dokázal jsem odhadnout, co její výraz napovídá. Právě se sama dobrala k nějakému výsledku a čekala, zda jí ho potvrdím, nebo vyvrátím.

„Byl velmi silný, nečekaně silný,“ připustil jsem. „Ale zabil jsem ho a sám přežil. Díky tomu budou příště mé střely proti obdobnému tvorovi, v jakého se Martowský změnil, mnohem účinnější.“

„A také díky tomu, že jsi snědl jeho srdce,“ připomněla.

Nevzpomínal jsem na to rád. Tehdy na okamžik přebralo kontrolu mé zavřené já.

„Ano a po tom, co jsem snědl jeho srdce,“ potvrdil jsem.

Zamyšleně jsem vytáhl z brašny dva náboje do Greysona, které jsem s sebou vláčel už pořádný kus cesty. Chytil jsem každý do jedné ruky a začal je pomalu přibližovat. Se zkracující se vzdáleností začal vzduch mezi nimi jiskřit a zahalila je bílomodrá aura.

„Na tvém místě bych si s tím nehrála,“ varovala mě. „Navíc mi to nedělá dobře a tobě asi také ne.“

Měla pravdu. Zabalil jsem náboje zpět do papíru pokrytého egyptsky vyhlížejícími hieroglyfy a uložil každý do jiné brašny a u sebe v pokoji je položil do protilehlých rohů.

S nekonečnou úlevou jsem sebou plácl do postele a neměl jsem víc snů než čtyři tisíce let stará mumie. Ráno, rozlámaný a stále napůl promrzlý, jsem se po míse horkých ovesných vloček zalitých medem a litru vařícího čaje vylepšeného pálenkou přinutil vyjít ven. Zbytečně. Žádného z najatých žebráků jsem nesehnal a promrhal jsem půl dne. Možná se rozneslo něco o mém duelu s Martowským a já získal špatnou pověst. Rozhodl jsem se proto obhlédnout okolí nemocnice ještě jednou sám, jen ve společnosti Micumy.

Vítr se díky bohu uklidnil, ale teploměry se zimomřivě třásly dvě čárky pod sedmdesátkou a mrazivý vzduch se zakusoval do plic s agresivitou hladových piraní. Micuma přesto termomasku odmítla a já se bez ní zatím obešel, alespoň jsem měl ten pocit.

Pomalu jsme obcházeli okolí nemocnice. Led v lehkém vánku ševelil, mráz zdánlivě oddělil vzduch od líně stoupajícího kouře a dalších průmyslových exhalátů. Oproti jiskřícím oblakům vypadaly jako namalované šedou a černou barvou. Pokud teplota ještě trochu klesne, zmizí. Bez lidí nebude nikdo, kdo by těžil a pálil uhlí, tavil rudu. Bez lidí tady zbude jen sterilní mrazivá pustina. Možná však obydlená něčím nebo někým jiným, komu tohle rodící se klima bude vyhovovat víc.

Už teď začínalo město vypadat opuštěně. Jen občas se na povrchu objevili lidé, ale ti pouze přebíhali do další podzemní pasáže, do dalších hal. I hlídky střežící okolí nemocnice zmizely.

Připomněl jsem si, že podle Micumy žádal starosta v bulletinu městské občany, aby hloubili chodby pod sněhem, policie a městská garda distribuovala mezi zájemce nákresy, jak budovat vzpěry a zpevňovat stropy ledovými sloupy. Vedení města prý za budování podzemních nebo spíš podsněhových prostor slibovalo úlevy na daních. Šance pro Waarda a spol. Rád bych se teď vyptal na víc podrobností, ale při tak nízké teplotě nedokázala Micuma mluvit.

Větrný vír zhmotnil z ledových krystalů siluetu neexistujícího tvora. Souhrou náhod se blížil přímo k nám. Kráčel po chapadlech, mával jimi, chvíli měl jednu, chvíli víc hlav. Změny i jeho pohyb se odehrávaly v rytmu pomalého pulsování mrazivé atmosféry. Na čele mi vyskočil pot a okamžitě zmrzl, svaly kolem páteře se stáhly ve zlé předtuše, Oko se v šoku odpojilo. Byl to přírodní jev, vířící krystalky, nic víc, přesvědčoval jsem sám sebe. Za všechno mohla jen má obrazotvornost. Micuma se bez mého pobídnutí vzepjala ke skoku a v poslední chvíli se vyhnula podivně tvarovanému mračnu ledu. Automaticky jsem sáhl pod plášť, tasil Nůž a sekl. Už to nebyl Nůž, ale dva metry dlouhý, modrobílým žárem zářící meč šířící kolem sebe vůni ozónu. Oslepující čepel prošla mrakem ledu s neočekávaným odporem, ohlušil mě rachot, jako bych právě na kusy rozlámal žulovou skálu. Útvar se zastavil, zakolísal; napřáhl jsem se k dalšímu seku, ale to už se mračno ledu bezhlučně rozsypalo a opět se ozývalo jen ševelení mrazivého vánku a šelest vířených vloček.

Cítil jsem se otřesen a nevěděl jsem přesně z čeho. Zřejmě jsem potkal fantóma, výtvor zbytkové magie, inteligentní jako povodeň nebo uragán a stejně tak nebezpečný. Jenomže krátké střetnutí ve mně odkrylo dutinu plnou strachu, o níž jsem dosud neměl ani ponětí. Nejhorší, nejděsivější bylo, že jsem netušil, čeho jsem se doopravdy bál. Micuma zvolnila tempo, jako by na tom také nebyla nejlépe. Spíš z tvrdohlavosti než z toho, že bych si od toho něco sliboval, jsem jí naznačil, že náš okruh dokončíme. Nerad před čímkoliv utíkám.

Prostor okolo zadního traktu nemocničního komplexu byl překvapivě vyčištěný – zřejmě proto, aby šla otevřít velká ocelová vrata – což se právě dělo. Z nitra budovy vyjely tři nákladní sněžné skútry. Černé s malým elegantním emblémem Ostravského Oceláře.

„Je od nich hezké, že doručují pacientům noviny v takovém množství,“ poznamenal jsem. „Aspoň se nenudí.“

„Ocelář patří Novotnému,“ črtala Micuma do sněhu kopytem, zatímco jsem pozoroval rozhovor řidičů s personálem nemocnice.

Kromě řidičů patřil ke každému náklaďáku ještě závozník. Nás si zatím nikdo nevšímal.

„Novotný patří mezi pět nebohatších Ostravanů a kromě Waarda je jediným z mocných, kdo nemocnici nesponzoruje,“

psala dál zuřivě Micuma.

Z její horečné snahy jsem cítil zoufalství, obávala se, že mi uniká, kam míří. Rozhodl jsem se vrátit jí část jejího utahování si ze mě.

„No a co. Třeba se nemá rád s primářem,“ pokrčil jsem rameny a nespouštěl přitom oči ze skupiny mužů.

Jsou ozbrojeni? Co jsou vlastně zač? Obyčejní zaměstnanci, žoldnéři? Zabijáci specialisté? Honily se mi hlavou otázky, jedna za druhou. Zatím ale žádná odpověď.

„A dodává jim noviny?“ naškrábala Micuma do sněhu se třemi otazníky a vykřičníky.

„Pro pacienty,“ přisvědčil jsem. „Pojď, zeptáme se, zda by neměli jeden výtisk i pro nás. V poslední době nejsem nějak v obraze, nemám čas na čtení,“ navrhl jsem a odhrnul si kabát, aby měl Zabiják volnou cestu na čerstvý vzduch.

Margaret si hověla v sedlovém pouzdře jen kousek od levé ruky. Ochotně k dispozici jako vždy.

Micuma si podrážděně odfrkla, pochopila, že jsem ji lakoval.

Na co narážela, mi došlo hned při její první poznámce. Novotný nemocnici překvapivě nesponzoroval, ale právě jsme náhodně zjistili, že přesto mezi ním a nejlepším ostravským lékařským zařízením existuje nějaké spojení. Sponzoringem se všichni chlubili a získávali díky němu osobní výhody. Proč on ne? Co skrýval?

Vedl jsem nás obloukem tak, abychom vyjeli zpoza rohu a překvapili je. Překvapení je kořením života.

„Kam v tom mrazu, dobří lidé?“ zeptal jsem se, když ke mně vzhlédli.

Jedna kabina už byla zavřená, dva chlápci právě zalézali do druhého vozu a poslední dvojice kontrolovala pás. Dobře dělali, při minus sedmdesáti ocel dostatečně nelegovaná manganem snadno praská.

Mráz dodal mému hlasu dojem falešné veselosti. Možná ne falešné. Neklid toho druhého způsoboval, že jsem se na nadcházející okamžiky těšil. Seskočil jsem z Micumy dřív, než se stačili rozhodnout, co se mnou udělají.

„Starejte se o svoje,“ řekl řidič.

Závozník se snažil sáhnout pod tlustý kožich. Udeřil jsem ho hřbetem ruky přes tvář, polovičním saltem vzad dopadl na břicho.

Současně zaznělo dvojité cvaknutí dveří. Odrazil jsem se a kopl do těch bližších. Muž, který se snažil dostat ven, zaúpěl a vypadl z kabiny do sněhu zkroucený bolestí do klubíčka. Třeskl výstřel, sklo náklaďáku přede mnou se rozsypalo, ucítil jsem štípnutí v hrudi. To vypadalo na pohotový výstřel z brokovnice. Napřímil jsem se do plné výšky, sáhl po závozníkovi Klepetem a vytáhl ho ven i se sloupkem karosérie. Proti betonové zdi jsem ho hodil o poznání pomaleji, než jsem původně zamýšlel. Sklouzl po ní a zůstal bez hnutí ležet v závěji. Teprve teď jsem sáhl po Zabijákovi a umožnil mu, aby se také potěšil světlem jasného dne.

„Jen jsem se zeptal, kam máte v tom mrazu namířeno, a vy takhle,“ promluvil jsem na řidiče, který po celou dobu šokován stál na svém místě. Pak jsem Zabijákem ukázal na toho, co nevěděl, zda má zůstat v kabině nebo vylézt ven. To mu pomohlo uvědomit si, že se mu na mráz vlastně vůbec nechce.

„My jsem jen šoféři, vozíme náklad pro –“, rozhoupal se ten nerozhodný k neúplné odpovědi.

„Pro?“ snažil jsem se mu pomoci.

„Pro Novotný Transport,“ dokončil.

„To je zajímavé, opravdu zajímavé. Podíváme se, co vlastně vozíte.“

„To nemůžete,“ zachrčel chlap skřípnutý dveřmi.

„Pokud zůstanete tam, kde teď ležíte, do dvou minut umrznete,“

upozornil jsem ho. „A váš kamarád támhle také.“

Víc argumentů jsem nepotřeboval, dostal jsem klíče, magnetickou kartu a otevírací kód. Na první pohled to nebylo patrné, ale nákladní skříně představovaly ve skutečnosti trezory slušné kvality. Otevřel jsem pancéřové dveře a pochopil proč. Celý prostor byl zaplněn průhlednými schránkami z plastoskla, v nichž v mléčně zakaleném roztoku plavaly lidské orgány. Od srdcí přes plíce, játra, ledviny až po metry čtvereční kůže nebo celé lidské končetiny. Součástí každé schránky byla malá tabulka s popisem a přímo do plastoskla zalitý čip.

Před očima se mi mihl chirurgický stroj v pozadí, chlapecká tvář překrytá látkovou maskou.

Něco mě udeřilo do tváře, to po mně Micuma kopytem mrštila ledový rampouch odpadlý z karosérie nákladáku. Uvědomil jsem si, že najednou Zabijákem mířím na jednoho a Margaret na zbylé dva řidiče, obě spouště namáčknuté. Někdy jsem rychlejší než myšlenka.

Dýchal jsem hlouběji a rychleji, než jsem potřeboval. Proč jsem zareagoval tak zběsile? Ať byl důvod jakýkoliv, Micuma měla pravdu – tihle chlápci byly jen malé ryby. Kývala hlavou ze strany na stranu, jako by mi chtěla ještě něco dalšího říct. Pomalu a neochotně jsem své přátele schoval, ruce mi při tom škubaly, Klepeto poutané rukavicí nespokojeně skřípělo ostřími.

Nakonec mi došlo, co se mi snažila naznačit.

Poté, co jsem vytrhl jedno sedadlo, jsme se oba dva vešli do kabiny jednoho z náklaďáků. Byly to sofistikovanější stroje, než se zdálo na první pohled. Z jednoho vozu bylo možné radiovým spojením řídit i ostatní.

„Tak, k původnímu cíli,“ poručil jsem šoférovi.

Ustrašeně na mě pohlédl. Kupodivu ho víc než já a zbraně znepokojovala Micuma. Asi nemiloval koně.

„Nemám náladu na dlouhé debaty,“ poznamenal jsem stroze.

Náklad za zády mě znervózňoval. Připomínal mi Klepeto, Oko, mé zděděné vzpomínky. Znervózňoval mě a budil ve mně nenávist. Zatím nejasnou, neurčitou, ale neustále sílící.

„Buď na to šlápni, nebo řekni, že nás nikam nepovezeš. V tom případě tě střelím do břicha, vykopnu na mráz a zkusím štěstí u někoho z tvých kolegů, které vezeme v závěsu.“

Udělal bych to a on to věděl. Klimatizace konečně zvládla jinovatku, kterou se skla pokryla okamžitě po našem příchodu, motor zabručel ve vyšších obrátkách, pomalu jsme se rozjeli.

„Nefunguje spojení s centrálou,“ upozornil mě řidič trochu nervózně.

„Venku je minus sedmdesát, spousta věcí nefunguje,“ odbyl jsem ho.

Věděl jsem však, že skutečný důvod je jiný. Micuma si přivlastnila všechna frekvenční pásma a o něco se snažila.

„Maxmilián Novotný, udávaný věk padesát šest let. S největší pravděpodobností však sto čtyřicet šest,“ promluvila, když se ručička teploměru v kabině přehoupla přes nulu.

Řidič sebou trhl, a kdybych nepřidržel volant, narazili bychom do panelové zdi napůl zříceného činžáku.

„Ona mluví!“ vydechl a přežehnal se dvojitým křížem.

Komentoval očividné.

„Jak to víš?“ zeptal jsem se Micumy.

„Podle veřejně dostupných dat je jediným synem Maxmiliána Novotného staršího. Ale podle Francesky – to je umělá inteligence starající se o vnitřní chod jeho impéria,“ doplnila Micuma dřív, než jsem se stačil zeptat, „se po smrti starého pána nezměnilo žádné nastavení dlaňových či prstových zámků. Prostě Maxmilián mladší je klon nebo sám starý Novotný osobně.“

Domů ubývalo, jeli jsme pryč z města, které jsem zatím nestačil poznat. Dosud jsem se prakticky pohyboval jen po centru.

„Pokud obchoduje s transplantáty, nemusel by pro něj být až takový problém zařídit si věčné mládí,“ poznamenal jsem. „Kdy přerušil všechny styky s Fakultní nemocnicí?“ zeptal jsem se.

Důvod byl zřejmý – aby ho nikdo nepodezříval z ilegálního získávání transplantačního materiálu.

„Dobrý nápad. Lidé, ať už jsou jakkoliv omezení, mě vždy dokážou překvapit,“ pronesla Micuma naštvaně a na dalšího půl kilometru se odmlčela. Navátých závějí přibývalo. Čím víc se řidič musel soustředit na cestu, tím klidněji vypadal.

„Před sto deseti lety. Byl tehdy šéfchirurgem,“ odpověděla.

„Tehdy nemocnice ještě patřila Raymondu Curtisovi. Za pár měsíců po Novotného odchodu ji prodal. Data jsou neúplná, někdo si dal velkou práci, aby část smazal,“ informovala mě váhavě.

Takže nemocnice patřila mně a já ji prodal. Předtím jsem zaměstnával Novotného, který žil už skoro století a půl a živil se mimo jiné podloudným obchodem s lidskými orgány.

„Myslím, že už vím, proč ošetřovali chuďasy zdarma,“ pronesl jsem tiše. „A proč jsem nesehnal žádného ze svých informátorů.

Jen nechápu, jak to dokázali tak dlouho ututlávat.“

„Ale jak to jde dohromady s C. R. – Raymondem Curtisem, spásou lidí od Sevastopolu?“ uvažoval jsem dál nahlas. A jak to jde dohromady se mnou? Netvorem s neúplnou pamětí a monstrem uvězněným v hlavě?

„Jsme na místě,“ vyrušil mě řidič.

Stáli jsem před tři metry vysokou zdí ověnčenou ostnatým drátem, brána z šedé oceli se tiše otevírala.

„Jaký je běžný postup?“ zeptal jsem se klidně. „Pokud chcete přežít, bylo by dobré ho dodržet.“

„Zajedu rovnou do skladiště, tam začne vykládka.“

„Kolik se jí účastní lidí?“

To už jsme přejížděli přes nádvoří zbavené sněhu a ledu ke gigantické tovární hale. V její velké bráně se otevírala menší, právě tak velká, aby skrz projel náklaďák.

„Čtyřčlenná parta na jeden vůz, navíc čtyři chlapi z ochranky.“

„To není moc,“ zhodnotil jsem.

„Jsou hodně dobří,“ prozradil řidič po krátkém zaváhání.

Už jsme zajížděli dovnitř. Dva a dva muži v neprůstřelných vestách stáli po obou stranách. Jeden z dvojice držel opakovací brokovnici, druhý automat, oba na boku šavli. Dvě šavle. Oko změnilo modus a ukázalo mi je v podivném modrém spektru –upíři. To mohl být problém. Čtyři upíři byli dost i na mě.

Samozřejmě, záleželo na tom, jak moc jsou dobří, k jaké kastě patří, jak jsou staří. Ale v každém případě představovali mnohem horší překážku, než jsem předpokládal. A také to trochu měnilo můj názor na Maxmiliána Novotného.

S člověkem zaměstnávajícím upíry jsem se zatím osobně nesetkal, jen jsem o nich slyšel.

Micuma se moudře namačkala co nejvíc do zadní části kabiny k nákladovému trezoru. Tak měla spolehlivě krytá záda.

„Teď bych měl vystoupit a říct, že je vše v pořádku,“ upozornil mě řidič a vypnul motor.

Po jeho konejšivém brumlání působilo ticho napjatým a zneklidňujícím dojmem.

„Tak to udělej. A snaž se dostat co nejdál od nich, pomalu,“

poradil jsem mu.

Nemusel zbytečně umřít. Navíc, z příliš mnoha mrtvých je příliš mnoho krve – podlaha pak hnusně klouže. A špatně se mi hledají nábojnice. Otevřel dveře, současně do kabiny pronikla nestíněná upíří aura. Ti čtyři byli dobří, hodně dobří a nesnažili se maskovat.

Nemusel tu zbytečně umřít se mnou, pozměnil jsem poslední myšlenku. Ale když už jsem se jednou dal na cestu, nezbývalo než dojít na její konec…

Strážní na mé straně lhostejně pozorovali příjezd dalších vozů otevřenou branou.

Otevřel jsem dveře a seskočil ven, kabina mě kryla před výhledem levé dvojice. V jedné ruce Margaret, ve druhé Zabijáka, Greysona položeného na sedadle za sebou. Třeba se jim nebude chtít bojovat kvůli lidskému šéfovi. Třeba.

„Jsem Raymond Curtis a někteří mě znají pod přezdívkou C.

R.,“ představil jsem se. „Proti vám osobně nic nemám. Potřebuji si jen promluvit se starým pánem, s Maxem,“ oznámil jsem klidně.

Téměř líně se ke mně otočili, vnímal jsem jejich klidné hodnotící pohledy, ani jeden z nich nesáhl po zbrani. Napětí houstlo, uvědomoval jsem si, že spolu nekomunikují lidským, a ani mými smysly zachytitelným způsobem. Neznepokojil jsem je ani v nejmenším a nedokázal jsem odhadnout jejich další reakci.

Vnímal jsem je jako dva žulové bloky, veškeré jejich myšlenky a pocity se skrývaly hluboko uvnitř, mně nedostupné. Čekal jsem na zvuk, který mi řekne, že upíři za mými zády se pohnou – můj signál k útoku.

Lidští zaměstnanci teprve teď zpozorovali, že se něco děje.

„Vypadáte jako člověk, o němž jsme byli informováni, že se označí za Raymonda Curtise,“ řekl ten s brokovnicí.

Stále ji držel volně hlavní k zemi, ukazovák daleko od spouště.

Že by mě až tak podceňovali?

„Byli jsme požádáni, abychom s vámi spolupracovali.

Vzhledem k tomu, že nešlo o rozkaz, ale byla to prosba o laskavost, od někoho, koho uznáváme, nebudeme vám dělat problémy.“

Nic jsem nechápal. Vlastně žádná změna, tak to chodilo od doby, co jsem se v Ostravě ocitl.

„A kdo vás o to požádal?“

„Lady Serena.“

Proti své vůli jsem sklonil hlavně k zemi. Má upírská milenka a zřejmě dávná přítelkyně mě dostihla. Objevil jsem v nitru mlhavé nejasné vzpomínky, musely prosakovat z vězení toho druhého.

Snažil jsem se je nezkoumat, byly příliš lákavé. Serena.

„Potřeboval bych mluvit s Maxmiliánem Novotným,“ řekl jsem, když jsem se vzpamatoval.

„Zavedeme vás k němu, žádný problém. Vy,“ otočil se strážný s brokovnicí k lidem, „pokračujte v práci.“

V jeho řeči se okamžitě objevil tón nadřazenosti, který upíři k lidem obvykle používají.

Maxmilián Novotný byl překvapen, když mě k němu jeho bodyguardi přivedli. Poté, co neodpověděli na žádnou z jeho vzteklých otázek a nervózních rozkazů a bez dalšího odešli, byl notně vyděšený. Snažil se to zamaskovat blazeovanou lhostejností.

Vzhledem k desetiletím zkušeností mu to docela šlo. Mě však obelhat nedokázal, cítil jsem jeho strach obdobně jako dravci krev.

Seděl jsem naproti němu v pohodlném křesle, v pracovně luxusní právě tak, jako byla většina Ostravy chudá, a mlčky ho pozoroval.

Jeho sídlem byla pevnost vybavená veškerým možným komfortem. Slupka železobetonu a střílen okolo ráje pro jednoho člověka. Uvažoval jsem, co to o něm prozrazuje, kdy naposledy se setkal s drsnou realitou života venku. Už dlouho ne.

Mlčení se protahovalo, ticho a nejistota ho naleptávaly každým okamžikem.

Měl mladé tělo, to ano. Ale viselo na jeho já jako příliš volné kalhoty, jako smoking na někom, kdo celý život chodil v pracovním overalu. Ani technologie, ani magie nedokážou odstranit stárnutí lidského mozku. Právě stárnutí, vědomí vlastního neodvratného konce, přináší tu neocenitelnou hodnotu sesbíraným zkušenostem a nejvíc odlišuje lidi od bohů, démonů, dexů, upírů, duchů a dalších inteligentních entit.

A Maxmilián Novotný se pohyboval, dýchal, dokonce i ostřil očima jako velmi starý člověk. Velmi starý, velmi vystrašený. A velmi zbabělý. Tak dlouhé vyhýbání se smrti udělá zbabělce z každého. Nechápal jsem, jak si mohu být tak jistý, sám jsem byl člověkem jen napůl, pokud vůbec.

„Kdo jste a co po mně chcete?“ zeptal se.

Strach z něj prýštil, tryskal pod tlakem, hutný a vše pronikající.

Bylo ho tolik, až jsem zapochyboval, že se bojí konkrétně mě. Co by pro něj mohlo být ještě děsivějšího?

„Vaši lidé přivezli z nemocnice slušnou zásobu lidského masa.

Dost na to, aby to z jednoho udělalo boháče. A vy jste bohatý,“

začal jsem pomalu.

Přikývl, jako by se to rozumělo samo sebou.

„Ano, obchoduji s lidskými transplantáty. Už celá léta,“

nesnažil se zapírat.

Pozoroval mě, snažil si mě zařadit, bezradně pátral ve své dlouhé paměti a nic nenacházel. V jeho očích se odrážela jen zoufalá prázdnota.

„Jak dlouho? Řekl bych, že hodně dlouho.“

„Máte pravdu, dlouho, téměř třicet let,“ zalhal mi.

Naklonil jsem se k němu přes desku stolu, Oko mi pohotově ukázalo místa, kde bych mohl způsobit maximální bolest s minimálním rizikem fatálního poškození organismu, rukavicí zformované prsty Ruky se zasekly do dubové desky a zničily intarzovaný vzor.

Zbledl a několikrát rychle polkl.

„Je to víc než století,“ připustil. „Pracoval jsem ve Fakultní nemocnici, tehdy ji vlastnil Curtis.“

Málem jsem sebou škubl. Vycítil, že se mi něco na jeho slovech nelíbí.

„Nemyslím toho Curtise,“ začal rychle vysvětlovat. „Ale jeho otce, starého Karla. Později se z něj stal multimilionář s obrovským vlivem, ale v té době teprve začínal a pod rukou obchodoval s transplantáty. V zásadě to nebylo nelegální. Pouze se vyhýbal dohledu města a placení daní. Postupně jsme to rozjeli ve velkém. Víc materiálu, víc zákazníků, služby na objednávku…“

„To už nelegální bylo,“ odhadl jsem.

Starý mladý muž neodporoval, propadl se do vzpomínek a hovořil s očima upřenýma do vzdálenosti, kam mohl vidět jen on.

Přestože se teď přiznával ke zločinům, za které by ho popravili, nebál se.

„Šlo to dobře a s jídlem rostla chuť. Curtis chtěl víc, nemocnice se pro něj postupně stala jen jedním ze zdrojů jeho příjmů. A také něčeho jiného.“

Přes tvář mladého starce se mihnul úšklebek, ze kterého šel mráz. Mé druhé já zajásalo. Stiskl jsem čelisti a donutil ho, aby opět zalezlo, kam patřilo, do černých katakomb nevědomí.

„Já se stal šéfem nemocnice a byl jsem spokojený.“

„Pak jste ale už nebyl, proč to?“ připomenul jsem mu.

„Za to mohl mladý Curtis, ten Curtis,“ odpověděl Novotný zachmuřeně a v jeho hlase se odrazil strach.

„Když Karl umřel, zdědil všechno a rychle pronikl do toho, jak věci za jeho otce chodily,“ znechuceně zavrtěl hlavou.

„Už dřív jsem Karlovi říkal, že jeho syn je divný, že není schopen akceptovat svět, jaký ve skutečnosti je. Měl hlavu plnou nesmyslných ideálů, mluvil o lidství, o člověčenství. Ale když na to přišlo, dokázal být stejně nemilosrdný jako sám Karl. Personál vyhodil na dlažbu, pár lidí přitom zmizelo, a pak nemocnici daroval městu.“

„V darovací smlouvě je klauzule, že jistá část pacientů musí být ošetřována zdarma,“ připomněl jsem.

„Jo, to tam dal on. Altruista.“

Znělo to jako nadávka.

Oko náhle začalo chaoticky zoomovat a ukazovalo mi vybavení pracovny, vyřezávaný nábytek, navoskované parkety, stěny zdobené mozaikami z polodrahokamů. Vše pokrývaly jakési mihotající se skvrny. Některé se chvěly, až měly rozmazané okraje, další se proměňovaly podobajíce se průsvitným amébám, u některých jsem měl pocit, že mi něco chtějí sdělit, ale nebyl jsem schopen jejich pištění rozkódovat. Otisky duší lidí, jejichž osud byl nějakým způsobem svázán s životem muže přede mnou, došlo mi najednou. Jedna ze skvrn, temná a špinavá, mě znervózňovala, doháněla k šílenství svou současnou cizostí a familiárností.

Pak psionický zobrazovací modus skončil, Oko se uklidnilo a v reálu jsem se díval do temného ústí hranaté pistole, kterou na mě Maxmilián Novotný mířil.

V očích měl triumf člověka, který zvítězil už příliš mnohokrát a nedokáže se z toho radovat.

„V době, kdy to převzal Karlův syn, už jsem nebyl výkonným ředitelem, ale spíš šedou eminencí v pozadí. Proto jsem se dokázal ztratit tak, že se o mně mladý Curtis vůbec nedozvěděl. Pár lidí jsem kvůli tomu musel zabít, ale vyplatilo se to. Měl jsem dost peněz, soukromou nemocnici a zásobu transplantátů, aby mi to vystačilo na dva životy.“

Novotného řeč přestala být monotónní, tvářil se spokojeně a přestal vypadat jako mumie po generální opravě. Pistolí mi mířil rovnou do Oka, viděl jsem první závity drážkování hlavně. V

nehybnosti, s jakou zbraň držel, bylo něco nelidského. Zjevně si nedopřál jen klasické nové tělo, ale leccos v něm vylepšil.

„Ale asi těch peněz nebylo dost, ani náhradních dílů,“ pronesl jsem klidně. „Proč byste se jinak znova pouštěl do obchodů?“

Sled nervových impulsů běžících od mozku k drobným svalům prstu na spoušti jsem vnímal jako stejnoměrně hustou řádku červených teček. A nebylo to jen od mozku, ale také od páteře.

Ruku s pistolí řídilo jiné centrum – měl kompletně přebudovaný nervový systém. Možná proto si byl tak jistý.

„Nestačilo,“ připustil. „A spíš mi chyběl pocit moci. Být lékařským inženýrem, který buduje nové a bourá staré, je tak opojné. Občas jsem si připadal jako bůh,“ hlas mu zbytněl wagnerovskou monumentálností, jeho věk se ztratil, zahnán opojením z moci.

Proti své vůli jsem se zachvěl. Okamžik jsem viděl rotující gilotinu, zajíždějící do obnaženého ramene, čekající ocelová chapadla s dalšími nástroji a strohý hlas: „Uberte anestezie, potřebujeme preparát co nejčistší.“

Ta bolest, nikdy nekončící bolest. Jekot rotační pily, zvuk odsávaček a syčení kauterizační jednotky. Něco z toho se mi muselo odrazit v očích, protože se usmál.

„Vy jste také zajímavý případ, někdo si s vámi pohrál a udělal to moc šikovně. Já to poznám, sám jsem také rád experimentoval.“

Naklonil se ke mně. Měl jednou, dvakrát, desetkrát vyměněné tělo, přesto jsem měl pocit, že ten pach znám, znám fluidum jeho ega.

Pupeční šňůra, plastikový pytel, zadunění zavíraného kontejneru.

Ruka s pistolí navzdory jeho pohybu zůstávala strojově nehybná.

„Prvotní jizva,“ zkoumal mou hlavu, „je podobná těm, jaké jsme dělali na začátku. Kvůli příliš velkým konzervačním sondám.

Klidně byste mohl být výtvorem některého z mých podřízených.

Sám jsem vás ale nedělal, něco takového bych si nejspíš pamatoval.“

Realita se překrývala se zděděnými vzpomínkami, ten druhý se vzpínal, jako by se za každou cenu snažil vyrvat z okovů. Nevěděl jsem, zda se ho mám bát, nebo mu přát volnost. Cítil jsem jeho divokou nezvladatelnou touhu po krvi a tušil jsem, že pokud se otevřou její stavidla, utopím se v ní.

„Můžeme se podívat, co jste zač. Mám genetický otisk všech subjektů,“ zasmál se Novotný.

Viděl, jak se před ním rozsypávám, a předpokládal, že je to kvůli jeho pistoli.

A bylo to pořád horší. Oko mi vypovědělo poslušnost a rozhodilo i mozkové zrakové centrum, na chvíli jsem úplně oslepl.

Palčivý pocit bolesti mi sice trochu pomohl, opět jsem viděl, i když jen černobíle a stroboskopicky. Zase jsem se ale nedokázal ani hnout. Novotný mě řízl skalpelem, z desky stolu vyjela analyzační kostka. Jeho lékařská minulost se nezapřela. Navyklým pohybem vložil skalpel do štěrbiny, v odrazu proskleného baru za ním jsem rozeznával nazelenalé číslice zdánlivě chaoticky běhající po displeji. Barvy se vrátily, s nimi přišlo poznání – ten druhý se dostal ven.

Oko zazoomovalo, škála jeho funkcí se mnohonásobně rozšířila, najednou jsem je měl k dispozici všechny přesně podle přání, neposlušné Klepeto, po většinu času se vzpírající poutající rukavici, zapadlo samo do sebe a vytvořilo končetinu na zběžný pohled nerozeznatelnou od obyčejné lidské paže, ale ve skutečnosti schopnou pouhým stiskem svařovat železo.

Po displeji stále vířily zelené číslice, Maxmilián Novotný je se zvědavostí studoval, pistole dál mířila do mého Oka. Už jsem však viděl i průbojnou špičku náboje v komoře, viděl jsem i pod ni, do olověné kulky s ocelovým jádrem, v němž se skrývalo smítko lidské kosti klokotající smrtonosným zaklínadlem.

Číslice dál vířily, Maxmilián Novotný čekal.

Mé vzpomínky začínaly v chodbách ponurého podzemního ústavu. Od útlého dětství jsem měl jen jedno oko. Až později jsem přišel na to proč – při jednom ze svých experimentů mi ho Novotný vyoperoval. Pak postupně spoustu dalších věcí a místo nich do mě vkládal jiné, jako bych byl obyčejná skládačka.

Znal jsem bolest, krmící automaty a pár trpících lidí, kteří se kolem mě rychle střídali, podle toho, kdo z mocných poptával jaký orgán. A také personál. Nenáviděl jsem je, nenáviděl jsem všechno živé, celý svět. A doufal jsem, věřil jsem, že se jednoho dne pomstím. Doufat nestačí a já pro to udělal všechno.

Naučil jsem se programovat lékařské roboty, silou vůle otevírat zámky, nedávat najevo, jak moc se bojím. Nenávist mi dávala sílu, stala se pilířem, pivotem, kolem něhož jsem zbudoval své já.

Pilířem tyčícím se do nekonečna. Jednoho dne do sebe věci zaklaply a já mohl začít.

Přeprogramoval jsem operační automaty, omámil hlídky, obyčejné i čaroděje, a spáchal hromadnou vraždu vivisekcí – jako prvního jsem zabil svého hlavního mučitele a pak ostatní zaměstnance. A potom jsem konečně utekl. Jednooký, jednoruký, s vnitřnostmi, které horko těžko fungovaly. Jenomže nic pro mě nebylo nemožné, nenávist mi dala sílu a já se stal / ten druhý se stal / já se stal… Vzpomínky toho druhého se přede mnou rozvíjely stále jen napůl pochopitelné, jako zdánlivě nekonečný pás, a byly plné utrpení, zabíjení a zkázy. Všechno tohle jsem miloval / on miloval a šířil, aby / abych co nejvíc ublížil těm, které on nenáviděl / jsem nenáviděl – všem lidem bez výjimky.

Zelené znaky se zastavily, Maxmilián Novotný ke mně vzhlédl s nevěřícím úžasem v očích.

„Vy jste Curtis,“ vydechl s hrůzou.

Využil jsem toho jako vítané záminky, abych se odvrátil od příšerností odvíjejících se před mým vnitřním zrakem.

Třeba je dokážu přemoci, třeba toho druhého dokážu zatlačit zpátky do podzemí a znovu zavřít všechny zámky. Byl jsem přece hrdina od Sevastopolu, muž, který zachránil lidstvo.

„Já vím,“ kývl jsem hlavou. „C. R., Raymond Curtis, syn Karla Curtise.“

Maxmilián mlčel a pouze vrtěl hlavou, jako by si odmítal připustit skutečnost. Ve vitríně za jeho zády jsem dokázal přečíst zrcadlově obrácená písmena, tvořící známé jméno: Curtis.

„Ne, vy nejste Raymond Curtis, vy jste ten druhý, jeho bratr, říkal jsem vám Kain.“

Otočil ke mně panel a já mohl přečíst celé jméno: Kain Curtis.

V mé hlavě nikdy nebyly žádné dvě bytosti, jen já s uzamčenými vzpomínkami.

Proud nervových impulsů zhoustl, Novotného prst se dal do pohybu. Sekl jsem Klepetem a úderem malíkovou hranou urazil hlaveň s kusem pistole, odnesl to i ukazovák na spoušti. Zbylými prsty stále svíral už neužitečné torzo zbraně.

„A teď mě pomalu a bolestivě zabijete,“ řekl a hrůzou se mu klepal hlas.

Na to jsem nemusel odpovídat, udělal jsem to už tolikrát, nepředstavovalo to pro mě nic nového.

„Řekni, jak přesně to všechno bylo, a já tě nechám jít,“ slíbil jsem mu.

Zalhal jsem ještě víckrát.

On mi však chtěl věřit, byla to jeho jediná naděje a upnul se na ni, poháněn zoufalstvím a strachem.

„Karl měl už tehdy spoustu nepřátel a nechtěl, aby Kateřinu, jeho ženu, při porodu kdokoliv ohrozil. Byl téměř paranoidní,“

začal Novotný pomalu vykládat.

Viděl jsem, jak se snaží vzpomenout si na každý detail, jako by mu fakt, jak moc budu spokojen, mohl zachránit život.

Já poslouchal a přemýšlel, jakým obzvlášť zdlouhavým a bolestivým způsobem ho zabiji.

„Proto rodila u mě v nemocnici a já, i když chirurg, jsem musel být u toho, abych na všechno dohlédl. Mělo se narodit jedno dítě, jenomže na svět přišly děti dvě, dva chlapci. Jeden větší a na první pohled zdravý, druhý menší, s dvoubarevnýma očima. Byl divný.

Neplakal, jen se rozhlížel způsobem, jakým to novorozenci nedělají. Nemohou, protože to ještě neumí.“

Poslouchal jsem ho a věděl, že mluví pravdu. Znovu jsem si vybavoval porodní sál, lidi kolem, cítil jsem, co oni cítí.

„Byl to těžký porod, Kateřina v samotném závěru byla jen napůl příčetná a netušila, že chlapci jsou dva. Karl si je prohlédl a rozkázal, ať jednoho, toho podivného mrzáka, zabiju.“

Znovu jsem ucítil víc než palec silnou, vlhkou a teplou pupeční šňůru, omotávající se kolem krku.

„To ty jsi mě měl zabít?“ zeptal jsem se.

Novotný jen přikývl. Lhát se neodvážil.

„Hodil jsem novorozence do kontejneru, ale později jsem se pro něj zastavil.“

„Chtěl jsi na něm něco vyzkoušet,“ odhadl jsem.

Bez vytáček přikývl.

„Byl, byl jsi divný. Zvláštní metabolismus, zvláštní schopnosti.

Když jsem ti vyoperovával oko, zjistil jsem, že bylo plně funkční a na mozek ho připojoval zrakový nerv, jaký jsem ještě neviděl.“

Něco z toho, co jsem k němu cítil, se mi odrazilo ve tváři, odmlčel se.

„Tvůj otec tě odsoudil k smrti,“ dodal jakoby na svou omluvu.

„A když jsem se dozvěděl, že Raymond, přes svou zdánlivou normálnost, má také zvláštní schopnosti a chová se občas divně, začal jsem tě zkoumat ještě víc. Do doby, než jsi zabil mého nejlepšího chirurga a utekl.“

Maxmilián Novotný věděl, kdo jsem, ale netušil, co se ze mě stalo později. Nikdo z lidí to netušil. Jen já, Kuan Jin, Kálí, má dlouholetá přítelkyně a partnerka ve vražedných milostných hrátkách, vampíří baronka Serena a spousta dalších bohů, monster, démonů a jiných nelidí.

Najednou jsem se cítil unavený, každý atom mého těla vážil tunu. Příliš unavený na potěšení z mučení.

Zvedl jsem Zabijáka a opřel ho Maxmiliánu Novotnému o čelo.

Zavřel oči a čekal na popravu.

Nevím, proč jsem to udělal, ale nakonec jsem ho tam nechal sedět živého. Možná pro případ, že bych se ho potřeboval ještě na něco zeptat. Vrátit jsem se mohl vždy a v lepší formě.

Micumu jsem nechal ve stáji a bloumal opuštěnými, sněhem zavátými ulicemi Ostravy. Teplota klesla někam k minus osmdesáti, přímo ve vzduchu se rodily miniaturní vločky suchého ledu – pevného oxidu uhličitého. Nejvíc se jich objevovalo v blízkosti četných sloupů dýmu, prozrazujících, že někde pod zemí ještě stále žijí lidé. Zima mi nebyla, pamatoval jsem si, že už jsem vydržel horší věci.

Podvědomě jsem si vybíral ty nejužší a nejzastrčenější uličky a doufal, že někoho potkám, abych… abych… Raději jsem nedomýšlel. Město bylo tiché, na kost zmrzlé. Bylo jako tvor, kterého od smrti dělí jen poslední krok, poslední minuta spánku ve sněhové závěji. Na každém rozcestí, křižovatce, kterou jsem minul, jsem se napil z litrové láhve místní pálenky nazývané slivovice. Obsah napůl zmrzl a kapalný zbyl jen téměř čistý líh.

Ten druhý, vlastně já, protože žádný druhý nikdy neexistoval, byl nepokojný. Přešel jsem koleje vedoucí ze tmy do tmy. Kdysi tady mohlo projíždět mnoho vlaků současně, teď zbyla jen jediná trať, ale i tu mráz pokroutil, potrhal, připomínala nekonečného hada v poslední agónii.

Šel jsem podél mrtvého ocelového netvora směrem ke světlům, z láhve ubývalo, až zbyl jen led. Celá situace mi začala připadat zábavná. Ve skutečnosti jsem byl někdo úplně jiný, než jsem si myslel. Někdo úplně jiný, ve stoprocentním významu slova jiný.

Rub muže od Sevastopolu, jeho protějšek, protivník. Už jsem rozuměl svým temným choutkám, pamatoval jsem si, co všechno jsem měl společného se Serenou, prohlížel jsem si svou minulost pohledem vzduchoplavce, vznášejícího se nad neznámou pustinou.

Jen jednu věc jsem stále nevěděl – jak jsem přišel o paměť.

Spolkl jsem poslední lok a v láhvi zachřestil jen led. Zastavil jsem se, sáhl do kapsy a vytáhl obraz Bitvy o Sevastopol. V šeru rozptýleného světla, odráženého sněhovou pokrývkou, vypadal vůdce lidí nezřetelný, matný, jako by tam ani nebyl. Zato útočící strana vystupovala ze tmy se zneklidňující plastičností. Už jsem ho viděl, démonickou postavu v čele proudu valícího se proti městu, vůdce bohů, upírů, monster a jiných nelidí. Tvora nadaného nekonečnou vůlí a ještě větší nenávistí. Byl jsem to já v plné síle –C. R. – jak mi tehdy říkali. Právě tak mě oslovil čaroděj v Dřevěné Škvíře, těsně předtím, než zemřel. C. R. – Curtisův Rub, tak zněla nezkrácená verze přezdívky, kterou mě titulovali vojáci mé armády. Věděl jsem, že pokud se budu dívat dostatečně dlouho, objevím všechny, které jsem kdy znal, a s obrazy některých z nich budu moci i hovořit. Ale nestál jsem o to. Stále jsem neměl dost sil na to, abych se svých bývalých spojenců zeptal, jak se stalo, že jsem přišel o paměť; jak se stalo, že jsem se probudil tisíce kilometrů od Sevastopolu.

Opustil jsem trať a došel na mizerně udržovaný plácek před velkou halou. Ve vzduchu jsem cítil popílek, skrze perforovaný komín občas zaplápolal odlesk plamene vyhřívajícího budovu.

„Nemáte něco k pití?“

Otočil jsem se a spatřil chlapíka v košili s krátkým rukávem se vzorem kýčovitě pestrobarevných květin, dojem plážového povaleče dokreslovaly bílé tříčtvrteční kalhoty a mokasíny z krokodýlí kůže. V koutku úst držel nezapálené cigáro, přestože pofukovalo, na hlavě se mu nepohnul ani vlas. Stopy ve sněhu začínaly tři kroky od místa, kde právě stál.

„Ani, ne,“ odpověděl jsem a podal mu láhev chřestící ledem.

Možná by se v ní našel poslední mililitr stoprocentního ethylalkoholu.

S povděkem ji přijal, zaklonil hlavu a elegantně si zasunul hrdlo mezi rty. Ohryzek se mu při polykání třásl.

„Nechutná to vůbec špatně,“ zamumlal, když skončil a vydechl.

„Jedinečná směs esencí, pár vyšších alkoholů, opravdu řídké éterické kyseliny,“ uznale přikyvoval hlavou. „A ty přiboudliny!“

Nevěděl jsem, o čem to mluví. Choval se právě tak divně, jak vypadal.

Pak láhev pozvedl a chvíli si ji prohlížel. Ledu v ní najednou začalo ubývat, na stěnách kondenzovaly četné kapky vody a pomalu stékaly dolů, z ústí hrdla stoupala pára. O minutu později mi ji vrátil plnou. Na nic jsem se neptal a napil se. Opět slivovice, a právě tak silná jako posledních pár hltů.

„Je mrazivá noc a člověk potřebuje něco na zahřátí,“ zasmál se lišácky, zlaté řetízky na krku mu zacinkaly. „Před důležitým rozhodnutím neuškodí dát si hlt něčeho ostřejšího.“

„Mrazivá, to jo,“ souhlasil jsem a dal si další lok.

Proti jeho radě jsem nic neměl.

„Až moc mrazivá,“ pronesl ten zvláštní chlapík nespokojeně a rozhlédl se, jako by mu nízké nebe šedých mraků mohlo něco říct.

„Jmenuji se Maxwell, pane Curtisi,“ představil se, když se vynadíval. „Mám pro vás vzkaz od takové docela fajn kobylky. V

divadle prý zítra vystupuje primadona Elisabeth Wracová, milenka Vika Wachtmana. Dávají premiéru na důkaz, že zima není až tak strašná. Alespoň podle městské rady,“ uchechtl se. „A díky za pití.“

„Není zač.“

Mou odpověď neslyšel, protože zmizel. Netušil jsem, jak to udělal, necítil jsem žádné kouzlo, magii, prostě nic.

Člověk nebyl určitě, nejspíš démon.

Bylo mi to fuk. Stačilo přejít umetený plácek a byl jsem u cíle.

Zastavil jsem se před branou pobitou vrstvami polystyrenu, dřeva a dalších materiálů ve stylu, co skladiště a skládky daly. S

vývěsním štítem se nikdo neobtěžoval. Kde je bordel přezdívaný Jatka, dobře věděl každý, koho se to týkalo. Právě sem mě podvědomí vedlo.

Někdo musel hlídat, protože sotva jsem si dal další lok, panty zavrzaly a ven se neohrabaně vybatolil balík kožešin se škvírami pro oči.

„Poďte dovnitř,“ zahuhlal a ztratil se v šeru vchodu.

Poslechl jsem a ocitl se ve velké nevyhřívané hale, teploměr ukazoval minus pětapadesát.

Kromě starého křesla, ze kterého lezla péra, stolku s karafou pití podezřelé barvy a mosazným zvonem tam žádné další vybavení nebylo. U dalších dveří do nitra budovy stál člověk nebo obrovská gorila. Prostě zmršená práce čaroděje nebo doktora, který měl sestavit hodně silného bodyguarda. Ale možná ne zmršená práce, ten opičák vypadal opravdu silně a ruce dosahující kus pod kolena byly v jeho profesi vlastně docela praktické.

„Co byste rád?“ zeptal se balík kožešin a sundal si čepici a kuklu pod ní.

Jako kožešinový panák vypadal lépe. Uřezaný nos nikomu na kráse nepřidá. Ani když je to otylý trpaslík s trojitou bradou.

„Tohle není nevěstinec?“ odpověděl jsem mu otázkou.

„To je, jenže trochu speciální, hahaha.“

Jeho smích se podobal kvičení špatně podříznutého selete.

„Proto potřebuju vědět, co máš rád. Zda rád holky biješ,“

naznačil fackování, nebo „plácáš po zadku,“ opět svá slova doprovodil příslušným gestem, „svazuješ, nebo se ti líbí něco úplně jiného či od každého trochu.“

Přikývl jsem.

„Od každého trochu je správně.“

„Ale pokud seš hodně vášnivej,“ pokusil se ke mně důvěrně naklonit, ale vzhledem k našemu výškovému rozdílu to vypadalo směšně „a holka bude po dostaveníčku s tebou dlouho mimo, bude to drahý a platí se předem…“

Dlouho mimo, nechal jsem si ta slova projít hlavou.

„Zaplatím vaši nejvyšší cenu,“ odpověděl jsem lhostejně.

„Vidím, že naše pověst nás předchází,“ rozzářil se chlapík.

Přestože byl odporný, celé tohle místo bylo odporné, od sklepa přes název až po střechu, cítil jsem, jak mě letargie opouští a nahrazuje ji vzrušení.

Koneckonců, nedělal jsem nic nového. Jen jsem vzpomínal na staré dobré časy. Já, C. R., dvojče Raymonda Curtise, vůdce démonů od Sevastopolu, prokletý lidmi tak dokonale, že i vzpomínka na mě byla vymazaná.

Železo zazvonilo, závora, kterou za mnou zajišťoval vstupní dveře, praskla, jako by byla ze sádry.

„Zkurvenej mráz,“ zaláteřil bordelpapá, seříznutý nos mu vylepšil cákanec slizovitého hlenu.

Vzhledem k tomu, že současně odpadly i panty dveří, újmu na majetku bordelu nezpůsobil mráz. Nic jsem však neříkal.

Zadunění vyvrácených dveří vpustilo dovnitř závan ledového větru, který zaútočil na plíce s razancí přímočarého útoku na solar.

I rozžhavené uhlí v přenosných koších pod náporem chladu na chvíli pohaslo.

Dovnitř vešel muž s obličejem zakrytým termomaskou. Ani velký, ani malý, zato s posvěcenou opakovací brokovnicí v rukou.

Následovala ho žena, zabalená do norkového kožichu a čepice, také s termomaskou. Poslední byl další bodyguard. Tentokrát spíš menší, v každé ruce automatickou pistoli. I kolem nich jsem vnímal odraz průvodního slova, které zbraním udělila Kuan Jin.

Žena si odložila masku, chvíli mi trvalo, než jsem poznal, kdo to je. Lehký make-up, oči odrážející vnitřní oheň, který tam dřív nebyl, dívčí rty jen lehce zdůrazněné světlou rtěnkou.

„Evelyn? Co tu děláte?“ zeptal jsem se.

Byla to úplně jiná žena, než jsem si pamatoval. Jako by za pár týdnů dokázala postavit mezi svůj nynější a dřívější život celá staletí, propast věků, tisíce kilometrů.

Hlídající gorila houpavým krokem vyrazila k narušitelům svého výsostného území.

„Vypadněte, nebo vás rozstřílím na sračky!“ zaječel uříznutý frňák, který se mezitím stačil opět proměnit v balík kožešin.

Jednou rukou lovil něco v záňadří, druhou se natahoval po zvonku vedle láhve s pálenkou.

„To nebude nutné,“ upozornil jsem ho a doprovodil svá slova ukázkou uhrančivé hlavně Zabijáka.

Frňák zmlkl a ztuhl uprostřed nedokončeného pohybu.

Gorilák nebyl tak hloupý, jak vypadal. Když zjistil, že na něj míří brokovnice, zastavil se a rozšafně se poškrábal na temeni hlavy, asi ve snaze promyslet situaci.

„Říkala jsem si, že možná potřebujete pomoct, tak jsem vás vyhledala,“ prohlásila Evelyn s nejistým úsměvem.

„Nikdy nepotřebuji pomoc,“ odrazil jsem ji.

Poslala ji sem Kuan. Až přijde čas, vyřídím si to i s bohy.

„Asi ne,“ připustila rozpačitě. „A společnost?“

To bylo to pravé slovo. Na Jatkách jsem mohl najít jen děvky nejhrubšího zrna, zkrachovalé existence, duše tak erodované časem a životem, že pomalu přestávaly být lidské. Ale Evelyn –ona představovala něco úplně jiného.

Usmál jsem se tak, jak jsem to dělával kdysi. Ti, co mě tehdy znali, dobře věděli, co to znamená. Jenomže Evelyn mě neznala a já se začínal těšit, jaké to bude, až zjistí, co jsem doopravdy zač, až si uvědomí, co ji čeká na konci cesty, která mě přivede až na vrchol blaha.

„Ano, společnost ano. Vaše společnost by byla velmi příjemná,“ řekl jsem podle pravdy.

Vyšli jsem ze vstupní haly společně, dva bodyguardi v těsném sledu za námi. Ať si o mně mysleli cokoliv, nepronesli ani slovo.

Ke svému štěstí. Během chvíle, kterou jsem strávil uvnitř, stačila teplota ještě o pár stupňů poklesnout.

Dům, který Evelyn koupila, byl až po střechu zaházený sněhem a z dálky připomínal obrovské iglú. Pravděpodobně jen díky tomu byl ještě stále obyvatelný.

„Musela jsem děti sestěhovat do dvou místností, všechny už vytopit nedokážeme,“ vysvětlovala mi, zatímco jsme procházeli chodbami. Ve vzduchu se vznášela vůně čerstvé omítky, sádry a cihel. Rekonstrukce a opravy zřejmě probíhaly až do posledního okamžiku, dokud je narůstající mráz nezastavil.

„A to je můj byt,“ pronesla rozpačitě a zaváhala, jako by si ještě nezvykla na takový luxus.

Vstoupili jsme a já za námi zavřel. Strážci nás opustili hned po vstupu do domu, a to bylo dobře. Ušetřili mi tak práci.

Evelyn měla k dispozici celkem tři pokoje. Jeden sloužil jak pracovna – kancelář, odkud zřejmě řídila sirotčinec, další dva doopravdy obývala.

Už stačila místnostem vtisknout svou osobnost. Vyšívaná dečka, prostírání, váza s naaranžovanou suchou větví s plody jeřabin místo květiny.

A byla tady spousta věcí, které se daly použít i k mým cílům. V

improvizaci jsem byl vždycky dobrý.

Posadili jsem se, radiátor byl na dotek vlažný, ale po mraze venku se i to zdálo jako neskutečný komfort.

„Jestli teplota ještě víc spadne, budeme se muset všichni sestěhovat do jediné místnosti a přitápět kamny. Krawek, náš údržbář, tvrdí, že stačí ještě pár stupňů dolů a zmrzne voda v neobývaných částech. Pro jistotu už jsem jedny kamna sehnala,“

pochlubila se. „A sklep je plný koksu.“

Posadili jsme se, bez ptaní postavila na servírovací stolek dvě sklenice a nalila do nich na prst jantarové tekutiny. Byla to silná lihovina, ale chutnala překvapivě jemně.

„Pro návštěvy. S každým se snažím co nejvíc smlouvat a pomůže předem je příjemně naladit,“ vysvětlila a oči jí přitom jiskřily. „Já sama nepiji, jen dnes.“

Už byla bez kožichu a tlustých svetrů, jen v upnutém roláku až ke krku. Obtahoval její postavu a zdůrazňoval linii brady.

Představil jsem si dotek její kůže. Jemný, jemnější než cokoliv jiného, sametový, teplý a pružný. A později, až ho dokonale poznám, později, až přijde bolest… polkl jsem.

Uvažoval jsem, zda Kuan věděla, že mi svou chráněnku vydala na milost a nemilost. Možná ne, možná ano. Cesty bohů jsou nevyzpytatelné.

Nasadil jsem výraz hada lákajícího opice do svého chřtánu.

Požírači jemného masa to umějí. Fungovalo to kdysi, fungovalo to i teď. Evelyn upila, viděl jsem, jak se v ní rozlévá pocit vnitřního tepla a současně s ním i celkové uvolnění.

„Musím šetřit, mám velmi omezený rozpočet,“ pokračovala zaujatě ve vyprávění. „Ale už se mi podařilo prodat pár věcí, které vyrobily děti. Hlavně rohože. Za výhodnou cenu jsem koupila celé skladiště syntetických šňůr a z nich je splétáme. Nezdá se to, ale rohože jsou skladné, dobře izolují a dá se na nich docela pohodlně spát.“

Pozoroval jsem ji a poslouchal napůl ucha. Účesu nevěnovala přílišnou pozornost, ale vlasy měla lesklejší, než když jsem ji viděl naposledy. Koupele, kvalitní šampón.

Něco se odrazilo v mých očích, protože dokončila větu a odmlčela se.

„Musíte tady být osamělý,“ změnila téma. „A smutný, řekla bych nešťastný.“

„Celý život jsem osamělý,“ připustil jsem. „Až na pár krátkých výjimek.“

Jedna taková výjimka mě čekala, těšil jsem se na ni, toužil jsem po ní, a právě proto jsem na ni nespěchal. Čekala nás celá dlouhá noc. Pomalu jsem k ní natáhl ruku a dotkl se pramene vlasů, který vyklouzl z copu. Neucukla, neodtáhla se, jen se pousmála a dolila mi.

Nejlepší je začít pomalu.

„Myslím, že budu šťastný,“ řekl jsem.

„Hodně jsem toho o vás slyšela,“ podívala se na mě, v očích obdiv smíšený s obavami, k tomu úctu a něco dalšího, co jsem neodkázal rozpoznat. Snad lítost, ale to jsem se nejspíš mýlil.

„Kdybych vás už dřív nepotkala, nevěřila bych tomu, co jsem o vás slyšela, ale takto… Jste úžasný muž.“

Má ústa se prohnula v nápodobě úsměvu určeného obětem požíračů masa. Dnes se mi to bude líbit, tím jsem si byl jistý. Jen malá, velmi mladá část mě samotného protestovala. Ta, co zničila Dřevěnou Škvíru, seznámila se s napůl zapomenutým Bohem lovců, v Jablůňkově ztratila někoho blízkého a v zachmuřených beskydských kopcích přišla o část sama sebe a potkala někoho hodného obdivu. Prostě jenom tahle malá a mladičká část mého já protestovala. Nelíbilo se jí, k čemu jsem se chystal. Přestože byla tak slabá, zanedbatelná, kazila mi nadcházející potěšení, nadcházející rozkoš. Rozhodl jsem se, že ji přehluším, překřičím vášní zpěněnou krví tak, abych na ni zapomněl, zadupal ji do země, do agonického křiku umírající Evelyn. Jednou zapomněl, provždy zapomněl.

Myslela si, že vím, co chci. Položila mi ruku na předloktí, naklonila se ke mně a zkusmo, téměř tázavě, mě políbila. Oplatil jsem jí polibek ve stejném stylu. Nebylo kam spěchat, čas chtíče ukájeného prolévanou krví teprve přijde.

Usnul jsem jen na krátko a i ve snu jsem vnímal teplo jejího těla tisknoucího se ke mně. V hloubi své zvrácené duše jsem běsnil, vztekem, chtíčem, nespokojeností a možná i strachem. Nedokázal jsem umlčet tu zatracenou novou část vlastního já, i když jsem se tolik snažil. A mohla za to právě Evelyn. Milovala se se mnou nervózně a cudně; něžně jako panna a ne jako zkušená děvka, kterou ve skutečnosti byla. Vadilo mi to, neskutečně mi to vadilo.

A ke všemu se potom tulila a přerývaně vzlykala, úplně nakonec plakala z příčin, které jsem nechápal. Potřebovala mě. Proč?

Probudil jsem se a pozoroval ji v šeru; překvapený, šokovaný, téměř vystrašený tím, co jsem právě zažil, současně neuspokojený, neukojený, toužící po krvi a bolesti. Díval jsem se na ni a netušil, co bude dál. Najednou jsem si s jasnozřivostí okamžiku uvědomil, že už nikdy nebudu tím, kým jsem býval. Pochopil jsem, že po zbytek života, ať udělám, co udělám, ve mně zůstane část pohrdající tou stranou, ke které se přikloním, podle jejíchž pravidel budu žít. Už nikdy nebudu spokojený.

Potlačil jsem touhu zařvat a sevřel jsem Klepeto takovou silou, až jsem vnímal jeho žadonící kňučení. Možná přišel čas jít zase o kus dál. Nebo přišel čas všechno skončit.

Vstal jsem z postele a oblékl se. Se zbraněmi v pouzdrech se mi vrátila část starého já. Naposledy jsem se podíval na spící Evelyn a ještě jednou zvážil myšlenku, zda bych neměl osvobodit Klepeto a nepokusit se vrátit zpět, do starých kolejí. Ale už jsem byl oblečený, a pokud jsem chtěl dokončit jednu práci, musel jsem spěchat. Navíc mi v pokoji začínalo být horko.

Zavřel jsem za sebou dveře s přáním, abych nahou ženu tulící se k polštáři už nikdy nespatřil; s přáním, abych ji potkal co nejdříve.

Vrátil jsem se do penziónu a s pěti jablky koupenými na jednom z podzemních, rychle rozšiřovaných tržišť, jsem zamířil do stáje.

Byly to malé svrasklé plody, vypěstované hluboko pod zemí na hydroponických plantážích za svitu umělých žárovek simulujících sluneční spektrum. Chutnaly trpce a kysele současně, k tomu stály nekřesťanské peníze. Vlastně jsem netušil, proč jsem je koupil. C.

R., neboli Curtisův Rub, by nikdy nic takového neudělal. Možná ze zvyku. Možná proto, že jsem se stal někým úplně jiným, někým novým.

Položil jsem jablka do žlabu na dávku čerstvého ovsa a díval se, jak si je Micuma s potlačovanou hltavostí prohlíží.

„Co jsem zač?“ zeptal jsem se ve chvíli, kdy se zakousla do prvního.

Otevřela tlamu, položila jablko zpět. Podívala se na mě vážnýma kobylíma očima a rázně švihla ocasem, znělo to jako prásknutí bičem.

Nespěchal jsem, čekal jsem, co bude dál. Nebyla to řečnická otázka, sám jsem na ni hledal odpověď.

Studovala mě, snažila se odhadnout, co se změnilo. Dokázal jsem si představit, jak její umělý, ale zatraceně výkonný intelekt pracuje na plné obrátky.

„Jsi člověk, se kterým už cestuji nějaký ten pátek. A docela se mi zamlouváš.“

Takovou odpověď jsem slyšet nechtěl.

„A dál?“

Nozdry se jí pohnuly, jako by se mě snažila číst i čichem.

Sbírala informace, každý bit. Zřejmě ji něco v mém chování varovalo a postupně jí docházelo, že se neptám jen tak.

„Věříš, že jsi Curtis Raymond, hrdina od Sevastopolu,“

odpověděla nakonec.

Slyšel jsem v tom nějaké ale a čekal jsem.

„Ale ty jsi spíš ten druhý. Člověk, kterého se lidé báli tak moc, že raději popřeli jeho lidství, označili ho za démona, zplozence nejhlubších pekel, a pak na něho pro jistotu ještě úplně zapomněli a vymazali každou zmínku o něm, kterou dokázali najít. Ale já jsem v hledání dobrá. Vím, že existoval,“ zastříhala ušima.

„A přesto se mnou cestuješ dál?“ chtěl jsem vědět. „Se zplozencem pekel?“

„Cestuji s mužem, kterého považuji za jednoho z nejlepších lidí, které jsem potkala,“ odpověděla vážně. „Samozřejmě, my koně můžeme mít na otázky morálky, etiky a dalších pro vás lidi tak důležitých věcí jiný názor,“ obnažila řadu velkých zubů v kobylí obdobě lidského úšklebku.

Natolik už jsem ji znal.

„Mám ráda lidi, kteří nešetří ovsem a občas mi donesou pár kousků ovoce. I když je kyselé,“ dodala.

Pak se opět sklonila k žlabu, jako by vše důležité bylo řečeno, a já nebyl hoden její další pozornosti.

Chudák chlap, kterého ignoruje jeho vlastní kůň, i když je to biologický konstrukt.

Majitel penziónu vlastnil jeden z mála ještě fungujících telefonů. Bez zvláštního poplatku mi umožnil, abych si zavolal.

Vytočil jsem číslo Kuan.

„Tady C. R., Curtisův Rub, „ představil jsem se svým starým jménem.

Pokud ji to překvapilo, nedala to najevo.

„Chci dokončit práci, ke které jsem se zavázal. Potřebuji k tomu hodně teplý a hodně dobře vypadající kožich. Takový, aby bylo na první pohled patrné, že patřím k místní smetánce. Už dlouho jsem neviděl žádné divadelní představení.“

„Bude vám doručen do hodiny.“

Bohyně milosrdenství se odmlčela, chvíli jsme oba naslouchali šumění nedokonalého spojení.

„Když víte, co víte, proč ještě v té práci pokračujete?“ zeptala se nakonec.

„Až ji dokončím, promluvíme si,“ řekl jsem. „Je to část honoráře, který jsme si domluvili.“

„Ano,“ potvrdila.

Položil jsem sluchátko do vidlice a pozoroval poškrábaný, otlučený povrch plastu.

Její otázka dávala smysl. A já znal odpověď.

Po žádnou chvíli svého případného dalšího života jsem si nemohl být jistý, ke které straně se přikloním. Zda budu odcházet od lože, na kterém bude snít spící žena, nebo tam bude jen kus chladnoucího masa. A nepatrná, sotva pár let stará část mého já se hrozila toho, že se jednou naplní ta druhá možnost. Démonický C.

R., jehož se dřív obávali i samotní bohové, byl nakažen chorobou, jejíž jméno jsem neznal a která pro něj byla smrtelná. Než se rozhodnu, jak se svou dvojakostí naložím, chtěl jsem znát odpověď na všechny otázky z minulosti.

Náměstím před divadlem profukoval vítr, teploměry, které to ještě zvládaly, ukazovaly minus devadesát šest. Obloha nad městem byla stále táž, nehybná, nepřirozeně vyhlížející oblaka zvrásněná do nejroztodivnějších útvarů. Měl jsem pocit, jako by se v bizarnosti skrýval jistý řád, ale byl to jen pocit.

„Wachtman jede,“ zacvrlikalo mi v sluchátku.

Tahle informace byla poslední pomoc od Kuan Jin. Pak už jsem musel spoléhat sám na sebe. Můj plán byl geniální. Micuma ho ohodnotila jako šílený, ale to se nevylučovalo. Začal jsem se šourat přes náměstí směrem k divadlu, pomalu jsem míjel sněžné skútry, pásové transportéry, vznášedla – prostě všechna možná vozidla, která dokázala fungovat i za tak extrémní teploty. Z nich vystupovali lidé, ti nejvlivnější Ostravané. Stalo se otázkou prestiže navštívit představení uspořádané za tak nepříznivého počasí. Své samohyby, důkaz své movitosti a moci, parkovali tak daleko od budovy, aby při pěti – až sedmiminutové cestě mohli dávat na odiv své oděvy. Já, v kožichu z ledního medvěda s norkovým lemováním a čepicí z usurijského tygra, kryjící celou hlavu i krk, jsem vypadal jako multimiliardářský manekýn.

Výhodou bylo, že jsem v širokých, zvonově se rozšiřujících rukávech snadno schoval Margaret i Zabijáka. S Greysonem to bylo horší, toho jsem zatím nesl v tašce. Ve správnou chvíli jsem ji musel odložit na správné místo.

Konečně se objevila Wachtmanova pásová limuzína následovaná ještě jedním provodným vozem. Zastavili kus přede mnou, o pár desítek metrů blíž k divadlu. To mi vyhovovalo, stačilo trochu změnit směr. Ve chvíli, kdy jsem míjel doprovodný vůz, ze kterého už stačili vyskákat tři ochránci v termooveralech a s puškami v rukou, pustil jsem tašku do sněhu. Už vystupoval i sám Wachtman, z každé strany chráněný dalšími třemi muži. Oko změnilo modus, vykreslilo mi jejich magické ochrany, napájené zdroji energie ukrytými přímo v tělech ozbrojenců. Kyborgové, jeden upír, jeden čaroděj, dva sešívanci. Hezká jednotka.

Můj plán byl jednoduchý. Zabít Wachtmana, spolu s jeho tělem se dostat do nemocnice a tam se podívat, jak ho oživí. Nic víc, nic méně.

Do konečků obou ukazováčků mě mrazily každým okamžikem ledovější spouště Zabijáka a Margaret. Blížil jsem se pomalým krokem a vystavoval celému světu na odiv dokonalý ohoz vlivného bohatého muže. Kyborg s ručním dělem v ruce mi věnoval letmý pohled, a pak dál kontroloval perimetr, upír si mě všímal o poznání déle, ale i jeho mé přestrojení uspokojilo.

Míjel jsem je ve vzdálenosti tří metrů, namáčkl jsem spouště tak, aby stačil poslední nepatrný dotyk.

Téměř nepostřehnutelné vytočení chodidla, abych se i na kluzkém terénu mohl spolehnout na odraz, a už jsem letěl, ocelové hlavně Zabijáka a Margaret, prodloužení mých vlastních myšlenek, zacílené na vybrané terče. Už mě registrovali, otáčeli se jako ve zpomaleném záběru, pozvedávané zbraně, strmé náběhové křivky nervových induktorů, obranné štíty, náhle viditelné i pouhým okem. To už jsem ale byl mezi nimi, v jejich vnitřním pásmu.

První kulky dostal upír, průbojná střela pronikla až hluboko do jeho superodolného těla, další expanzní ho rozervala na kousky, vyražený kus páteře přimáčkl Wachtmana na karosérii vozu a pocuchal mu jeho sobolí kožich. Ohnivý zášleh z kyborgova děla šel kousek nad mé rameno, zato výstřel Margaret z bezprostřední blízkosti zbavil jeho hlavu veškerého organického balastu, zbylo jen kompozitové šasi. Válec Zabijáka se opět otočil, zásah srazil k zemi sešívance, Margaret dvojvýstřelem přepůlila strážce, který se snažil odtáhnout Wachtmana. Najednou do mě narazilo neviditelné kladivo magického úderu, Margaret mi vyklouzla z prstů, medailony zacinkaly, některé se rozpálily, po hrudi mi kanul rozžhavený kov z těch, které nevydržely. To zasáhl čaroděj.

Obklopen melasou vyčerpání jsem pozvedl Zabijáka a věnoval mu z něj poslední dva náboje. První se vypařil dříve, než k němu doletěl, druhý při styku s jeho prsní kostí. O třídu lepší, než jsem čekal. Místo toho, aby pokračoval v útoku a dorazil mě, znervózněl a začal se kontrolovat. Rozbalil jsem Klepeto, krátkým tahem ostří přejel přes jeho tvář a nechal ho padnout vzad do sněhu. Energie uvolněná naší krátkou šarvátkou způsobila, že sníh a led do vzdálenosti několika metrů roztál, vařící voda syčela, oblaka páry snížila viditelnost sotva na dva kroky.

Dvojnásobné cvaknutí, Margaret i Zabiják dostali novou potravu.

„Potřebujeme zálohy, potřebujeme zálohy!“ slyšel jsem drmolit někoho do vysílačky. To byl zřejmě poslední strážce nebo řidič.

Wachtman mě pozoroval napůl v šoku, zaklíněný mezi pootevřené dveře a karosérii.

„Martowskému se nepovedlo zabít mě,“ oznámil jsem mu, zatímco jsem zaklapával nábojový válec zpět do pracovní polohy.

Gangsterovy oči se rozšířily poznáním.

„Budeš trpět, ty hajzle,“ zasyčel.

„To ano,“ souhlasil jsem, pozvedl Zabijáka a opřel mu jeho předimenzovanou hlaveň o čelo.

„Já se vrátím,“ pronesl trochu sevřeným hlasem.

Držel se, to ano. Na jeho místě by se bál každý.

„Možná,“ připustil jsem a stiskl spoušť.

„Wachtman je mrtvý! Zabili ho!“ opakoval někdo uvnitř vozu, když ozvěna výstřelu utichla.

Podíval jsem se na bezhlavé torzo těla sedící v rychle zamrzající kaluži vody přede mnou. Člověk, kterému se podlomily nohy a teď odpočívá, než zas nabere síly. Jenomže mezitím přišel o hlavu a zatím mu to nedošlo. Sáhl jsem do kapsy, vytáhl dýmovnici, odjistil ji a hodil ho mezi střelbou poničenou limuzínu a doprovodný vůz.

„Dostaňte ho co nejdříve do nemocnice!“ hučel někdo ve vysílačce. „Za každou cenu! Ať to netrvá tak dlouho jako minule.

A vezměte z něj co nejvíc!“

Zvedl jsem Margaret, Klepetem ještě přecvakl pás Wachtmanova vozidla, aby se museli držet prohrnutých cest, a v oblacích rychle houstnoucího kouře odcházel směrem k doprovodnému vozidlu. Cestou jsem se ještě stavil pro tašku.

Dá to práci vyrobit dýmovnici, která bude spolehlivě fungovat i při minus sto pod nulou.

Do nemocnice jsem se dostal přesně podle plánu, v kufru doprovodného vozidla. Řidiči a poslednímu přeživšímu strážci trvalo naložení Wachtmanova těla jen chvíli. Do kufru se nikdo z nich nedíval a má finta se zámkem poškozeným náhodným výstřelem byla zbytečná.

Cesta netrvala víc než patnáct minut, pak jsem slyšel, jak ozvěna změnila zvuk motoru, zaduněla zavíraná ocelová vrata. Byl jsem uvnitř, jak jednoduché.

„Na nosítka, dejte ho na nosítka a vraťte se zpět do vozu,“

slyšel jsem tlumeně hlas řidiče vozu, v jehož kufru jsem se schovával.

Jeho nervozita byla i tak jasně patrná. Klepetem jsem prořízl izolující filc, abych lépe slyšel.

„Proč?“ ozvalo se skřípavě z vysílačky „Jsou divní, není zdravé být v jejich blízkosti.“

Pérování sedadla zaskřípělo, jak si řidič nervózně poposedl, ucítil jsem vůni zapálené cigarety.

Čekal jsem a poslouchal. Někdo, nejspíš dva lidé, vystoupili z druhého vozidla, do něčeho vrazili, a způsobili tak celou kakofonii kovového řinčení.

„Kurva drát,“ zanadával někdo.

Kdybych chtěl, Oko by mi i přes plechové víko kufru ukázalo, co se děje. Ale v případě, že tady nějakou náhodou mají sofistikovaný detekční systém, bych tak na sebe upozornil. Zatím mě až tak moc nezajímalo, co se venku děje. V poloze pohřbeného skrčence jsem začal kontrolovat kapsy, přesněji náboje v nich uložené.

„Dariuszi?“ ozval se ve vysílačce nový hlas.

„Jo, slyším,“ odpověděl znalejší a vystrašenější z gangsterů.

„Hele, přijdou si pro něj doktoři až ze třetího patra. Jsou ještě cáklejší než dřív. Možná byste měl vypadnout hned. Oni si ho už odvezou. Otevřu vám vrata.“

„Díky, díky, Franto, máš to u mě,“ vydechl řidič, současně zahučely elektromotory, ovládající uzavírací mechanismus vrat.

„A to tu necháme šéfa jen tak?“ promluvil muž z druhého vozu.

„Stejně je mrtvej. Pokud tady chceš zůstat a potkat se s nima, tvoje věc. Ale neříkej, že jsem tě nevaroval.“

Motor naskočil, dvakrát škytnul, a pak se pravidelně rozbrumlal, klaply zavírané dveře, současně jsem i v kufru ucítil chlad, deroucí se do haly otevřenými vraty. Tenhle odjezd narychlo představoval nepříjemný škrt v mých plánech. S něčím takovým jsem nepočítal. Neměl jsem však co ztratit. Přinejhorším se Kuan nic nedozví a já dojdu na konec cesty, jak jsem si vlastně přál.

Vykopl jsem víko kufru vzhůra, vykulil se ven a dopadl na zem kousek před výjezdem z haly. Zahlédl jsem jen oblak vířeného sněhu mísící se z hustým kouřem z výfuků. Pak se vrata s několikanásobným zarachocením uzavíracího mechanismu zavřela.

Hala vypadala stejně jako kterýkoliv prostor určený k překládání materiálu. K mé smůle byla prázdná a nenašel jsem žádné zákoutí, kam bych se mohl schovat. Až na pojízdné lůžko, na němž leželo Wachtmanovo tělo. Plošina podvozku sloužila k převozu život podporujících přístrojů. Wachtman je nepotřeboval.

Odhrnul jsem je do stran, vmáčkl se na ni a schoval se za poloprůhledný závěs, který jsem zatáhl kolem dokola.

Ležel jsem tam s Greysonem položeným na hrudi, kolena přitažená až k bradě. Samotného mě překvapovalo, jak jsem klidný, jako by o nic nešlo. Cítil jsem jen jistou zvědavost.

Najednou jsem si byl jistý, že nejsem sám. Přesto, že jsem neslyšel žádný hukot výtahu, zašustění otevíraných dveří a nevaroval mě žádný ze smyslů, které jsem dokázal pojmenovat.

Pak se bez varování vozík rozjel, Oko vystřídalo celou škálu zobrazovacích modů, ale než stačilo přejít do aktivního režimu, zarazil jsem mu to. Čas na rozhlížení ještě nepřišel.

Kolečka na dokonalé dlažbě vůbec nedrncala, slyšel jsem jen tiché šustění ložisek, ten, kdo vozík tlačil, nevydal sebemenší zvuk. Dokonce jsem nedokázal odposlechnout ani šelest jeho dechu.

Najeli jsme do výtahu.

„Do druhého patra, pane?“ zeptal se strážný, přes závěs vozíku jen mlhavá figura.

„Ssstačí první,“ dostalo se mu syčivě zkomolené odpovědi.

Výtah popojel, syčivec vyžďuchl vozík na chodbu, ale sám zůstal v kabině, dveře se opět zavřely a zahučel motor.

„Bože, ten vypadá, nemohli ho aspoň přikrýt plentou!“

zanadával někdo a opět jsme se i s Wachtmanem dali do pohybu.

Byli dva, slyšel jsem jejich dech, zvuk kroků, lupání kloubů.

Lidé, na rozdíl od toho předchozího.

„Budou ho oživovat. Původně měl jít do třetího, ale není to tak zatraceně magická rána jako minule. Počkej, otevřu dveře.“

„Tak tenhle zkurvysyn už tu byl?“

„Jo. Dali si práci, aby i po oživení byl co nejnormálnější. Teď ho má dělat Krajcuk.“

Cítil jsem, jak mluvčí smýká vozíkem, aby se trefil do dveří.

„Krajcuk je přece jeden z nás, normální doktor. Před týdnem jsme spolu byli v hospodě.“

„Omrzlo mu dítě. Tak, že by mu museli amputovat obě nohy.

Vedení mu udělalo nabídku a on přijal.“

„To se těžko odmítá,“ odpověděl druhý hlas po chvíli váhání.

„A jak se ta jeho holka má teď?“

„Je zdravá.“

„Aspoň to.“

„Tady ho můžeme nechat. Krajcuka jsem sice znal, ale čím méně ho teď uvidím, tím lépe pro nás oba.“

Opět jsme s mrtvým gangsterem osaměli.

Vyklouzl jsem ze svého pochybného úkrytu. S Wachtmanem, který nevypadal o nic živější, než když jsem mu ustřelil hlavu, spíš naopak, nás zavezli do typické, mizerně vybavené ordinace, určené pro běžné vyšetřování pacientů. Ze zvyku jsem se rozhlédl po teploměru. Visel i tady, obyčejný rtuťový a kupodivu nezamrzl.

Luxusních pět nad nulou. Fakultní nemocnice na tom byla opravdu dobře. Přesto jsem bojoval se zimou zalézající až do morku kostí, do neuronových synapsí, do základů každé myšlenky. Třásl jsem se a cítil, jak mi omrzají konečky prstů. Divné. Kdybych nebyl C.

R., člověk, kterého se báli i bohové, znervózňovalo by mě to.

Snažil jsem se nahlédnout do minulosti a zjistit, zda už jsem někdy něco podobného zažil, ale neuspěl jsem. Klepeto vibrovalo, dokonale přístupná nabídka schopností Oka, kterou jsem měl vyrytou někam do vnitřního mozku, se občas zachvěla a jednotlivé funkce vypadávaly. Najednou jsem si vzpomněl, jak jsem tyhle dvě části těla získal. Představovaly fragmenty těl různých démonů, které jsem kdysi dávno poslal do zapomnění. Jeden si říkal Kostěj nesmrtelný, druhý… už jsem nevěděl. Oko i Klepeto jsem do sebe zabudoval i s malou částí podrobených osobností démonů, nutnou k jejich ovládání – teď se chvěly hrůzou.

Znovu jsem se rozhlédl po ordinaci. Zatím se mi nezdálo vhodné vydat se na další průzkum, zatím jsem se pár věcí mohl dozvědět přímo na místě.

Za plentou z průsvitného plastu jsem rozpoznal videofon, podle zelenavě poblikávající led-diody stále funkční. Dlouholeté sponzorství ze strany těch nejbohatších bylo znát, vybavení nemocnice předstihovalo všechna očekávání.

Vytočil jsem číslo Kuan Jin a čekal.

„Nepředpokládala jsem, že se ještě ozveš,“ zaznělo z reproduktoru.

Zvuk byl tak dokonalý, že jsem si dokázal představit její lehce rezervovaný, přesto jistým způsobem vstřícný obličej. Obrazovka však zůstala slepá.

„Jsem plný překvapení,“ odtušil jsem. „Je to video-linka,“

upozornil jsem ji. „Možná bys sem ráda sama nakoukla.“

„A kde mám sehnat video-hardware, to mi neporadíš?“

Teď jsem v jejím hlase rozeznával nepokrytý sarkasmus, Nůž v pouzdře se bez příčiny zachvěl. Skoro bych řekl, spokojeně zachvěl.

„Netuším, ale jsi přece bohyně, nebo se pletu?“ ušklíbl jsem se.

V další sekundě jsem uslyšel přibližující se kroky.

„Nezavěsím, přeji příjemný přenos.“

Něco ve mně se smálo. Najednou jsem našel vnitřní rovnováhu a jistým způsobem jsem se cítil spokojený sám se sebou. Přesnější by bylo říct spokojený s tím, co přijde. Nenáviděl jsem se, ale neměl jsem nic jiného než sám sebe, v tom spočíval spor, neřešitelnost mé situace.

„Curtisi?“ oslovila mě najednou Kuan mým skutečným jménem. „Umřeš, určitě tam umřeš, uvědomuješ si to?“

Potlačil jsem černý smích. Bohyně milosrdenství mě litovala a jen tvor bez smyslu pro bonton by se teď osudu otevřeně vysmíval.

Takový jsem nebyl, vždy jsem zabíjel i mučil stylově. Byl jsem přece člověk, kterého se báli úplně všichni.

„Já vím,“ odpověděl jsem popravdě.

„Umřeš, když budeš mít štěstí,“ vmísil se do rozhovoru další, nepoměrně drsnější hlas.

Rezonovala v něm nespočetná ostří a myriády ukončených životů. Patřil Kálí.

Už jsem neměl čas odpovědět, protože někdo sáhl na kliku.

Nechal jsem videofon běžet, vmáčkl se do výklenku pod umyvadlo a přizdobil se bílou plentou. Nebál jsem se, ani jsem nebyl nervózní. Margaret, Zabiják i Greyson čekali připraveni. Všechno jednou končí, ať tak či tak. A není špatné umřít obklopen přáteli.

Myšlenku na Evelyn jsem potlačil.

Do ordinace vešli tři muži v bílých pláštích, podle stylu chůze jsem dva z nich poznal – patřily hlasům, které jsem slyšel schovaný ve vozíku.

„Leží tady, Krajcuku, přesně podle rozkazů, co jsme dostali shora,“ promluvil vyšší z mužů.

Cítil jsem z něj nervozitu a strach.

Nechápal jsem, o co tady jde. Wachtman už byl jen hromada zmrzlého masa. Ať se jeho poskoci snažili, jak chtěli, minus sto vytáhne teplo velmi rychle z čehokoliv, co se samo o sobě nedokáže zahřát. A to mrtvoly většinou neumějí.

Muž oslovený jménem Krajcuk narazil do vozíku, na kterém leželo tělo, a až poté ho zaregistroval.

„Vidím,“ odpověděl klidně.

Mluvil věcně a klidně, ale něco mi na něm připadalo divné.

Původní hlas číslo dvě se držel v pozadí. Byl to menší, lehce obtloustlý muž s brýlemi bez obrouček. Nemusel říct ani slovo, abych poznal, že je k smrti vyděšen.

Krajcuk, připomínající chirurga na operačním sále – bílá čepice, bílá rouška a plášť bez poskvrny, položil na Wachtmanovo tělo ruku.

Ticho narůstalo. Pokud mu trvalo tak dlouho, aby pochopil, že je Wachtman jednou provždy mrtvý, měl opravdu dlouhé vedení.

„Tohle nezpůsobila kouzla,“ řekl náhle.

Z tónu jeho hlasu mě zamrazilo. Jako by to nemluvil předchozí Krajcuk, ale někdo jiný, bytost, která se v něm skrývala, ale dosud nechtěla dát najevo svou přítomnost.

„Není to magie, ale něco silnějšího. Já s tím nic neudělám.

Potřebujeme…“

Následující slovo, které vyslovil, bylo tak cizí, tak nesrozumitelné, že ho mé uši a mozek nebyly ochotny přijmout.

Zůstal jen dojem absolutní cizoty. Nebyl jsem jediný, komu se to nezamlouvalo. Tlouštíkovi se podlomily nohy a praštil sebou o zem, jeho parťák začal zvracet a z očí mu tekla krev.

Krajcuk zdánlivě nic neudělal, ale oba jeho společníci se namáčkli do nejvzdálenějšího kouta od dveří.

Cítil jsem ho přicházet. Cítil jsem své zpomalující srdce, strach.

Ne ze smrti, ale z něčeho jiného, čemu jsem nerozuměl.

Vitríny ukrývající léky a ocelové nástroje popraskaly, pak i skleněné dózy s léky a úplně nakonec zmatněl i leštěný povrch skalpelů odložených na sterilní buničině.

Dveřmi neprošel, prostě skrze ně prodifundoval. Možná si jich vůbec nevšiml. Zaznamenal jsem si tu informaci pro případ, kdybych s tím musel v budoucnu bojovat.

Krajcuk napůl nedobrovolně udělal krok vzad, jako by i pro něj byla přítomnost nového příchozího příliš silná káva. Přinutil jsem se na něj pohlédnout.

Vypadal jako člověk, ale nebyl to člověk. Jako by se někdo snažil napodobit lidskou postavu, ale chyběl mu cit pro základní proporce. Příliš velká hlava, příliš tenký krk, jedna ruka z dvoumetrového dlouhána, druhá z trpaslíka. Obličej – lebka vybělená žárem pouštního slunce by měla lidštější výraz.

Tvor, nebyl jsem ho schopen považovat za člověka, něco zasyčel.

„Materiál, potřebuje materiál,“ přetlumočil Krajcuk společníkům.

Tlouštík vyběhl z ordinace, jako by na rozkaz čekal. My zbylí jsme čekali v mlčení, měl jsem pocit, že mé srdce bije čím dál pomaleji, myšlenky pomalu zamrzají a já se měním v něco jiného.

Bylo to hypnotické a – příjemné. U mě nic divného, být hyenou nebo ptákem marabu mi připadalo mnohem lepší než existovat v podobě C. R.

Čas běžel a přesýpacími hodinami zrnko za zrnkem propadávaly kousky mého já. Konečně se tlouštík objevil, v každé ruce nákupní košík plný lidských hlav.

„Je to v pořádku?“ vydechl, z některých jeho trofejí ještě odkapávala krev.

„Je,“ odpověděl mu Krajcuk a i v jeho odlidštěném hlase zněla úleva.

Bytost, kterou jsem nedokázal pojmenovat, si přitáhla oba košíky, položila je na stůl vedle sebe, a pak s děsivou samozřejmostí začala lidské hlavy louskat stejně jako obyčejný člověk lískové oříšky. Kousky, které se jí zalíbily, namačkávala do torza lebky, která zbyla Wachtmanovi po zásahu Zabijáka. Pokud tohle byla chirurgie, tak já jsem byl bůh neurochirurgů.

Všechno trvalo asi hodinu. Pak se to otočilo a bez slova odkráčelo z místnosti.

„Za nějakou dobu se probudí, ale nebude to Wachtman jako dřív.

Byl příliš mrtvý,“ pronesl Krajcuk nezúčastněným tónem. „Ale bude muset zvládnout svou práci, pošlu školitele maskování…“

znovu to slovo, které jsem nedokázal ani zaslechnout. „Potřebuje svého zástupce mezi lidmi.“

Krajcuk odešel, ordinaci ovládlo mlčení, jen pomalu vytěsňující cizotu otravující svět.

„Přežili jsme, přežili!“ vydechl tlouštík ve chvíli, kdy jsem si sám uvědomil, že mé srdce už nebije podle cizího rytmu, ale podle skromných potřeb mého těla.

Jeho parťák se ani nepohnul.

„Karle? Je ti něco?“

Druhý lékař mu neodpověděl, ale opustil své místo mezi dvěma ocelovými skříněmi s léky a zamířil váhavým krokem ke dveřím.

„Bože, tys mi dal. Už jsem se bál, že tě to dostalo. Přežili jsme setkání s maníkem z druhého patra!“ zajásal tlouštík.

Úsměv už mu na tváři zůstal navždy. Jeho kolega mu usekl hlavu jediným bravurním pohybem ruky, při kterém malíkovou hranu použil jako ostří meče. Pak se nad ním sehnul a pohybem připomínajícím útok kobry mu vyrval srdce.

„Je žádáno na operačním sále čtyři,“ zamumlal a s dosud pulsujícím svalem v ruce opustil místnost.

Znovu jsem v ordinaci osaměl, tentokrát se dvěma mrtvolami.

Jak příhodné, byli to mí nejčastější společníci. Skoro jsem zalitoval, že tu není Micuma, jí by se můj morbidní smysl pro humor líbil. Stejně jsem si ho vypěstoval jen kvůli ní. Byla jediný živý tvor dobrovolně ochotný setrvávat v mé blízkosti.

„C. R.?“

Uvědomil jsem si, že mě někdo opakovaně volá.

Opatrně jsem se vysoukal ze svého úkrytu a na obrazovce videofonu jsem spatřil obličej Kuan. Musela fungovat i kamera, protože se dívala přímo na mě. Sehnala hardware velmi rychle –prostě bůh.

„Jo, jsem tady. Dává ti smysl něco z toho, co jsi viděla?“ zeptal jsem se.

Čekal jsem, že bude lhát, bohové častěji lžou než mluví pravdu.

„Ano, dává. Ale je to tak šílené, že bych ráda, aby si všichni udělali představu sami. Aby mě neobvinili, že se je snažím oklamat, omámit.“

Ano, milosrdenství dokáže oklamat i omámit, to jsem dobře věděl.

Než jsem se stačil zeptat, jak to vlastně vidí, změnil se záběr na pohled širokoúhlé kamery.

Za Kuan a Kálí čekala spousta dalších bytostí. Skoro to vypadalo jako záběr do gigantického amfiteátru, kde existovala spousta menších soukromých pódií. Na nich hořely ohně, svíjely se tanečnice a tanečníci, vykonávaly se nerůznější bizarní rituály; případně se na rožních opékali stále živí nešťastníci. Všechno dle vůle přihlížejících. Díval jsem se na shromáždění bohů, démonů, ďáblů, duchů, dexů a dalších bytostí, které dnes sdílely svět spolu s lidmi. Jen ty jsem tam neviděl. Na druhou stranu člověk, pokud jsem se ještě stále mohl považovat za člověka, hrál v tomhle přenosu hlavní roli. Takže to nebyla až taková diskriminace.

A právě bohy a jim podobné potřebovala Kuan přesvědčit, že jde o živé představení, a ne o kašírované divadlo. Okamžik jsem zkoumal, co chci já, a stále mi vycházelo to stejné: zemřít. Jak snadné v obklíčení nepřátel.

Z davu svých příznivců se vztyčil obrovský chlap v kožešinové vestě s levou rukou položenou na toporu gigantického kladiva.

Chvíli si mě měřil, v jeho očích se skrývalo tolik měkkosti jako sněhu na slunci. Vztyčil prostředník velikosti mužské paže v hanlivém gestu směrem ke mně a odplivl si na zem.

Naklonil jsem se k obrazovce a poručil Oku, aby zazoomovalo tam a zpět. Neměli to rádi. Nikdo to neměl rád.

„Nemám rád urážky,“ řekl jsem klidně. „Vyzývám tě na souboj, Thore. Až tě porazím, uřežu ti koule a nechám je sežrat krysám.“

„Ty se nevrátíš,“ zasmál se obr. „Není to trik, Kuan, je to skutečný C. R.,“ zaburácel spokojeně.

Znal jsem ho, velmi dobře jsem ho znal. Přídavná datová linka na videu zapípala. Nevěděl jsem, kdo co posílá, a neměl jsem čas.

Jen jsem ji přidal do běžného signálu. Do obrazu se včlenil menší, mnohem dokonalejší záznam. Na něm Thor ležel na lopatkách, nad ním se skláněl tvor, který se mi podobal. Sice měl dvě, vlastně tři klepeta a k tomu jednu obyčejnou paži, ale podle obličeje a typického bezcitného výrazu jsem se bezpečně poznal.

„Prosím, ušetři mě,“ žebral Bůh seveřanů.

A já ho tehdy ušetřil.

Záznam strhl další závoj z mých vzpomínek a tušil jsem, kdo mi ho poslal.

„Sním tvé srdce,“ změnil jsem názor a usmál se na Boha, kterého jsem kdysi porazil, ale nechal ho žít.

Thor zavyl a ze vzteku zabil jediným máchnutím kladiva deset svých nejvěrnějších, ostatní bohové i další tvorové znervózněli.

Skoro bych řekl, že se začali bát.

„Kuan?“ vyslovil jsem jméno té, která mi před chvílí pomohla pochopit další střípky minulosti.

Automatická kamera se zaostřila na její tvář. Chvíli jsem ji studoval.

„Vy jste mě zradili,“ pronesl jsem.

Její tvář se na okamžik změnila. Znal jsem bohy, kdysi jsem je znal velmi dobře. Nemusela dát najevo vůbec nic, ale mohla. A ona chtěla.

„Jsou přísahy, které nejdou porušit,“ pronesla tiše.

„Ale jsou cesty, jak přísahy obejít,“ připomněl jsem.

Najednou se mi vrátila další vzpomínka. Kdysi jsem Kuan Jin málem zahubil a s ní milióny, desítky miliónů jejích vyznavačů.

Přesto dnes sázela právě na mě. Proč? Musela být zoufalá. A ostatní hloupí.

„A vy jste ji obešli,“ zkonstatoval jsem.

Její tvář se změnila v mramorovou masku.

„Ano, obešli jsme přísahu, takže to vlastně zrada nebyla. A já to tak vždycky brala,“ přiznala nakonec.

Z nicoty se vynořily postupně se přibližující kroky.

„Budeme v tom hovoru pokračovat,“ dopřál jsem jim pohled na svůj úsměv a stáhl z lékařovy mrtvoly plášť.

Pokud se tu doktoři vraždili na potkání, pár krvavých skvrn by nemělo být na závadu.

Mrkl jsem do obrazovky na Kuan, pak silou myšlenky přesunul centrum záběru na Thora a ukázal mu vztyčený ukazováček.

Netušil, že je vlastně mojí poslední spásou. Pokud nějakým hloupým řízením osudu neumřu tady, on byl ten poslední, kdo by mě dokázal vydat všanc Pánovi smrti. Už zdaleka jsem nebyl tak mocný jako kdysi.

Doufal jsem, že tady umřu. Já Evelyn miloval. Chtěl jsem pro ni jen to nelepší a současně – toužil jsem po její smrti při vlastním orgasmu.

Vyhlédl jsem ze dveří, k mému štěstí stál hned u stěny další vozík pro pacienty. Nebo mrtvoly, zdálo se, že tady se to tak moc nerozlišuje. Položil jsem na něj Greysona a přikryl ho kusem gázy.

Minula mě žena v modrobílé uniformě, pravděpodobně zdravotní sestra. Nevšímala si mě, vlastně si nevšímala vůbec ničeho, pohled upírala na podlahu kousek před sebou tak usilovně, jako by ji jakékoliv zahlédnutí okolí mohlo změnit v solný sloup.

Možná opravdu mohlo.

Vybral jsem si namátkou směr, a ani ne příliš pomalu, ani ne příliš rychle tlačil vozík před sebou.

„Podle hlášení ostrahy se Doktor Krajcuk nepředpokládaně transformoval!“ zaslechl jsem elektronikou přiškrcený hlas, současně se rozlétly dveře jedné z místností, poklusem z nich vyrazil mladý hubený muž doprovázený ozvěnou nervového induktoru, nabíhajícího na plné obrátky, za ním spěchal bodyguard v neprůstřelné vestě s automatem na popruhu a speciální puškou na narkotizační injekce.

„Zlikvidujeme ho?“ zeptal se čaroděje, když ho dostihl.

Mně nevěnovali sebemenší pohled.

„Ne! Ještě pořád může být užitečný!“ zpražil ho mladý muž.

„Jestli to tak půjde dál, nezůstanou nám tu za chvíli žádní normální lidé! Někdo bude muset Vyjednavače usadit,“ brblal si sám pro sebe.

Vzápětí zmizeli za záhybem chodby a zanechali za sebou jen ozvěnu kroků.

Rozdrkotaly se mi zuby, přede mnou se objevil tvor, jehož pouhá krátká přítomnost změnila doktora Krajcuka v nečlověka.

Nestačil jsem se mu vyhnout, protože se vynořil rovnou ze zdi –pravděpodobně si zkracoval cestu. Připomínal oživlou mumii; pergamenová, už na pohled křehká pokožka v obličeji, hluboko zapadlé oči, ve kterých se skrýval život, ale nebylo jasné jaký. Na rozdíl od ostatních lidí, které jsem zatím potkal, na mě pohlédl se zájmem.

Byl jsem prozrazen.

„To chce asi hodně make-upu, aby člověk vypadal k světu i s takovým ksichtem,“ nadhodil jsem konzervačním tónem a položil ruku na Zabijáka. Pod čtvercem sterilní gázy mířil právě na vyschlouše.

Chvíli nad mou poznámkou přemýšlel, pak jako bych pro něj najednou přestal existovat, pokračoval v cestě.

Nebyl jsem prozrazen. Zatím.

Mířil k výtahu a já ho následoval, vozík jsem přitom tlačil před sebou. Vypadal jsem skoro jako zdravotní sestra. Skoro. Avšak lepší špatná kamufláž než žádná. Voják hlídající dveře do zdviže před vyschloušem o dva kroky ustoupil. Přesto jsem viděl, jak nepříznivě na něj přítomnost té podivné bytosti působí. Já si naproti tomu trochu zvykl. Po tom, co tvor odjel, zůstal muž stát opřený o zeď, zrychleně oddechoval a na čele se mu perlily krůpěje potu. Zamrzající krůpěje potu. Když si je otřel, při dopadu jemně zvonily o dlažbu.

S drzou samozřejmostí jsem si přivolal výtah a nastoupil.

Strážný mě sice po celou dobu viděl, ale buď měl plné ruce práce s vlastním přežíváním, nebo mě neregistroval, nebo mě považoval za jednoho z nich a přál si, abych co nejrychleji zmizel. Pravda, nevypadal jsem o moc lidštěji.

Vyjel jsem do dalšího patra. Tady panovalo ticho, nepřirozené ticho, jemuž chybělo praskání potrubí, hučení ventilace i všudypřítomné šumění molekul vzduchu. Nesvítilo se zde, tmu zahánělo jen pošmourné světlo pronikající mnohavrstevnými okny zvenčí. V dáli na konci chodby jsem spatřil šouravě se přibližující siluety. Pořád jsem doufal, že se před závěrečnou konfrontací dozvím ještě něco dalšího. Konfrontací – to slovo by se Micumě určitě líbilo. Pootevřel jsem dveře nalevo – místnost byla naštěstí prázdná. Vozík jsem nechal na místě, vklouzl dovnitř a rychle za sebou zavřel, současně Oko zběsile zazoomovalo. Jeho téměř panicky úpěnlivá snaha mě přinutila zůstat na místě. Až po chvíli jsem to uviděl: vlákna pomalu plující prostorem, příslib babího léta rozkladu; svazky opaleskujících lan tvořících části gigantické pavučiny, jejíž místa ukotvení se nacházela někde v nedohlednu.

Všechno lidským očím neviditelné. Zatím jsem se ničeho nedotkl a nemínil jsem to měnit, jen jsem se dál rozhlížel. Lana byla spletená právě z oněch vláken, některá se ztrácela ve zdech, případně v podlaze, jiná procházela oknem pryč. Dal jsem si tu práci a protáhl se monstrózní pavučinou, abych se podíval ven. Její prodloužení se klenulo nad Ostravou – přízračná síť spletená v magické diagramy, gigantická, nepochopitelná a ztrácející se v nedohlednu, jako by se chystala přikrýt celý svět. Z toho pohledu mrazilo, přinutil jsem se soustředit na bezprostřední okolí.

Pokud jsem nepočítal převržený stůl, dvě židle a rozsypané lékařské vybavení, byla místnost prázdná. Jako by odsud někdo ve velkém spěchu odešel a věděl, že se už nevrátí.

Sebral jsem ze země skalpel, potlačil prvotní impuls zkoumat vlákna a dloubl ostřím ze strany do omítky v místě, ze kterého podivná pavučina vycházela. Zeď se rozsypala, jako když člověk bouchne kamenem do křišťálu. Drobné střepy nepřirozeně pomalu padaly k zemi a tříštily se o podlahu s tichým cinkotem, pak se s tichým zasyčením vypařily.

Bylo to vlastně hezké, okouzlující – stejně jako čepel nože pomalu pronikající do srdce. Potlačil jsem dávnou vzpomínku, s ní část své osobnosti a najednou jsem se začal bát. Bylo to děsivé, hrůzu nahánějící a já nevěděl, co si o tom mám myslet.

Proč mi to však nahánělo strach? Vždyť jsem chtěl všechno skončit. Možná jsem se bál toho, že to nebude konec, ale začátek cesty, na kterou člověk vstoupí poté, co projde peklem. Byl jsem ledově klidný a současně jsem se třásl strachy, Oko několikrát ze zoufalství přeostřilo z giga-nekonečna do nano-nekonečna. Abych se vzpamatoval, začal jsem znovu pečlivě zkoumat místnost.

Stíněný závojem vláken jsem objevil starý telefon. Skoro to vypadalo, že to něco se ho přede mnou snažilo skrýt. Zasunul jsem kabel do zdířky a zatočil kličkou. Opravdu, velmi starý telefon.

Proč byl právě tady? Zatočil jsem ještě jednou a ozval se vyzváněcí signál. Možná, že fungoval.

Vytočil jsem známé číslo a kupodivu dostal spojení.

„To jsem já. Hledám specialistu, který by mě vyšetřil.“

„C. R., nikdy jsi nebyl takový vtipálek,“ poznal jsem nervózní hlas Kuan Jin.

„Každou hodinou se vylepšuji,“ odpověděl jsem. „Chceš vědět, co jsem zatím zjistil?“ pokračoval jsem téměř rozverně.

„Ano.“

Podle tónu odpovědi jsem poznal, že pochopila.

„Předtím mi ale musíš prozradit pár věcí,“ prozradil jsem svou podmínku.

„Já vím,“ připustila.

„Zradili jste mě,“ připomněl jsem. „Proč?“

„Vy lidé jste divní. Slabí a současně silní,“ začala.

Poslouchal jsem a přitom se rozhlížel po místnosti, ze které ty slabé a současně silné lidi vyhnala jiná, vyšší a smrtelně nebezpečná moc. Bylo zvláštní slyšet na tomto místě od bohyně právě taková slova.

„Raymond Curtis, tvůj bratr, byl nepředstavitelně silný.

Nějakým způsobem, kterému dodnes úplně nerozumíme, nás začal vytlačovat, vyhánět zpět z tohohle úžasně bohatého světa lidí, kam jste nás vy sami pustili. A my se mu dokázali bránit.“

Cítil jsem za dveřmi pulsování cizoty, postupné ožívání něčeho, co sem nepatřilo. Kuan si uvědomila, že ji přestávám poslouchat, a odmlčela se.

„A co bylo dál?“ zeptal jsem se, když se situace trochu uklidnila.

„Pak ses objevil ty. Jezdec z neznáma. Nevěděli jsme, co jsi zač, ale s tebou se síly vyrovnaly. Už jsme jen neustupovali před spojenou frontou lidí, před jednotící silou, která umocňovala jejich sílu a schopnosti nám vzdorovat. C. R., Curtisův Rub, odvrácená strana vůdce lidí, jsme ti začali říkat ještě dřív, než jsme přišli na to, kdo doopravdy jsi.“

Někdo se zastavil těsně za dveřmi, pavučinová vlákna získala stříbrný nádech, začala mi být zima, přes skla vitrín se rozrůstala jemná síť prasklin, slabé vlny deformující realitu mi působily návaly nevolnosti.

„S tebou jsme vítězili. Jenomže ses stával stále silnějším a mocnějším, současně šílenějším. My jsme tady chtěli žít, ty, hnaný neskutečnou nenávistí, jsi chtěl svět zničit. Nemohli jsme ti to dovolit. Nikdo z nás bohů, démonů i jiných bytostí by se už nedokázal vrátit zpět do své sféry. V hlubinách reality je svět tak nudný, šedivý, prázdný.“

Klika se pomalu pohnula směrem dolů, uprostřed pohybu se však zastavila, jako by si to ten na druhé straně rozmyslel.

Kupodivu jsem nebyl ani trochu napjatý.

„A proto jste mě nakonec zradili,“ dokončil jsem Kuanin monolog.

„Nemohli jsme tě zabít, protože jsme si všichni vzájemně přísahali. Ty a já, ostatní bohové, nejsilnější démoni a další, prostě nejmocnější bytosti hlubinných sfér. Nemohli jsme tě zabít, proto jsme ti vzali paměť, větší část tvé osobnosti zamkli na jedenáct magických zámků, nejlepších, jaké jsme dokázali vytvořit. A pustili jsme tě do světa.“

„Bez paměti, bez výčitek svědomí, bez vědomí věcí, které jsem spáchal,“ řekl jsem tiše.

Povrch dveří se vydul, jak skrze ně cosi prolínalo.

„Co jsi zač?“ zeptal jsem se a položil sluchátko, dřív než jsem zaslechl odpověď. „Tady už nikdo neordinuje.“

Přede mnou stál doktor Krajcuk, či spíš to, v co se proměnil.

Jeho oči těkaly po místnosti, na čem ulpěl pohledem, se rozsypávalo na ledový prach.

„Člověk,“ zasyčel. „Člověk tady nemá co dělat!“

Člověk, tss, takové podceňování. Já byl něco víc! Nebo méně?

V okamžiku, kdy se mi jeho oči zahryzly do hrudi, jsem ze stolku zvedl Zabijáka a zmáčkl spoušť.

Výstřel zaduněl místností, plamen zášlehu Krajcukovi sežehl make-up a kulka do něj vypálila kráterovitou díru.

„Člověče, zbytečně se snažíš,“ bublalo mu mezi rty, ale nevypadal, že je v nejlepší kondici.

Přestože jsem z chodby slyšel zvuk spěšně se přibližujících kroků, znovu jsem zvedl sluchátko.

„Jak do toho zapadají tyhle věci?“ stačil jsem se ještě zeptat.

„…hlubinné sféry… tvůj bratr… nemrtvý, potopený v sarkofágu…“

Víc jsem neslyšel, protože jsem musel znova vystřelit.

Tentokrát na ozbrojence, jehož kompozitový pancíř pokrývaly nesrozumitelné hieroglyfy a magické diagramy. Zřejmě obranné znaky poskytující ochranu před přítomností jeho chlebodárců.

Zásah Margaret do helmy ho donutil zvrátit hlavu, druhým výstřelem jsem ho dekapitoval.

Vyběhl jsem z ordinace, ozvěna výstřelů stále ještě rezonovala mezi zdmi, klid byl ten tam. Odevšad znělo cvakání otevíraných dveří, halas rozkazů, dupot kroků, řev a syčení měnící krev v žilách v červený led.

Zarachotila dávka, přes záda mě šlehla řada štípanců. Otočil jsem se, zpoza rohu po mně plivala oheň černá hlaveň ultramoderního automatu. Houknutí Margaret odmrštilo automat někam pryč i s kusem stěny. Vzápětí se objevili další dva ozbrojenci. Těžký revolver mi poskočil v dlani, nábojový válec se třikrát pootočil a už se váleli na zemi. Namáčkl jsem do komor nové náboje, nakrmil Margaret.

„Musíš zjistit, co to je, co se k nám snaží probourat,“ objevilo se ohnivým písmem ve vzduchu.

„Pokud je to Pán démonů z nějakého mrazivého subpekla, máme ještě šanci. Pokud je to bytost z…“

Ohnivá písmena, vzkaz od Kuan, se rozsypala, jak je smetla cizí moc. Uprostřed chodby se zhmotnilo něco, co bylo kdysi člověkem.

Bylo to však tak vyzáblé, smontované z nekompatibilních částí lidského těla, až to působilo jako výsměch, parodie. Otevřelo to ústa, z nich vyklouzla trojice očí na palec silných stopkách, v prázdných očních důlcích se rozhořela chladná modravá záře. Jak milé vylepšení lidské fyziognomie.

Přímý útok možná není vždy nejlepší taktikou. To už jsem letěl vzduchem, modré zasyčení ožehlo pás dlaždic vedoucí od tvora k místu, kde jsem před okamžikem stál. Dlažba zmizela, zůstal jen obnažený popraskaný beton pod ní.

Uvědomil jsem si, že stojím – visím na stropě hlavou dolů kousek před cizákem. Vystřelil jsem ve chvíli, kdy mě spatřil, vzápětí jsem se odrazil směrem k zemi – přesto jsem se na okamžik střetl s jeho modrým pohledem. Bylo to jako ledová čepel zaražená do srdce. První kulku Zabijáka vypařil, druhá ho však zasáhla do hrudi, třetí ho zbavila jeho uhrančivých pseudoočí.

Okamžik se zmateně potácel na místě. Podmetl jsem ho a zásahem z bezprostřední blízkosti ukončil jeho existenci. Ani silný čaroděj neodolá expanzní střele a slušné dávce výkonného střelného prachu.

Zvedl jsem se a vykročil ke schodišti, ze kterého se nesl dusot kroků. To, za čím se mě snažila poslat Kuan, se očividně skrývalo v posledním, nejvyšším patře. A já byl zvědavý. Náboje jsem dobíjel za chůze. Přerývaný dech, vrzání kůže, šustění látky, dupání, cvakání uzávěrů.

Bylo jich mnoho, příliš mnoho. Ohlédl jsem se, kousek za mnou na pojízdných nosítkách stále ještě odpočíval Greyson. Nadešel jeho čas. Schoval jsem Zabijáka do pouzdra a Greyson mi poslušen mentálního příkazu vletěl do ruky, bílý čtverec gázy líně sklouzl na zem a složil se do podoby rejnoka manty.

Slyšel jsem zalehávání mužů, klapání jejich opasků, pouzder zbraní o dlažbu a stěny, jak se snažili najít co nejvýhodnější polohu. Přistihl jsem se, že se usmívám. Možná jsem to tak chtěl.

Určitě. Bylo jich hodně, já sám. Na druhou stranu, mě je o něco těžší zabít než obyčejného člověka. Takže to bylo padesát na padesát.

Namáčkl jsem spoušť, zazněla první dávka.

„Začali jste si,“ upozornil jsem je; s předkloněnou hlavou jsem vykročil proti sílící smršti olova a poprvé vystřelil.

Nebylo to jen olovo, ocel, ochuzený uran. Zahryzávala se do mě kouzla všech možných druhů a typů, rvala mou tkáň, požírala mé maso, mou sílu.

Granát explodoval, stovky zubatých střepin vířily prostorem, hledaly své cíle, vybíraly si nejméně chráněná místa křehkých lidských těl, nebo se tvrdohlavě probíjely pancíři. Mně se vyhýbaly. Výhoda, když si někdo jako já vyrábí munici sám.

Další granát. Na nešťastníky přede mnou pršel napalm, dveře a obložení stěn vzplály, někteří křičeli bolestí a jako živé pochodně ohlašující můj příchod pádili pryč, jiní stále drželi pozice a opětovali mou palbu.

Oko po přímém zásahu zmateně zazoomovalo, vzápětí následovala další záplava kulek a magie. Naklonil jsem se proti sílící smršti a postupoval dál.

Pak přišly střely naplněné mocí, jejíž účinnost spočívala v nicotě. Při každém zásahu se realita zachvěla, kousek z mé podstaty ubyl, vznikla dutina, kterou už nikdy nic nezaplní.

Greyson řekl všechno, co měl na srdci, cákance napalmu se odlepovaly ze stropu, střepiny tvrdohlavě ječely vzduchem.

Nechápal jsem, že mi ještě vzdorují. Ale ani oni zřejmě nebyli jen obyčejní lidé.

Řídl jsem v nepřátelské palbě požírající realitu, ale tvrdohlavě šel dál ke schodišti do posledního patra. Margaret se Zabijákem v harmonické shodě plivali oheň, zastavoval jsem, jen když jsem potřeboval dobít. Snažil jsem se nevnímat, jak rychle přibývají prázdná místa v nábojových pásech.

Série granátů proti mně, dva jsem kopem vrátil majiteli v přemetu vzad, jeden chytil do zubů a odkousl rozbušku, než stačil explodovat, jeden do mě narazil a vybuchl. Většina mých šatů byla pryč.

Vrávoral jsem obklopen expandující koulí ohně, palba polevila.

Zřejmě předpokládali, že jsem zemřel. Ne, ještě ne; jen to příšerně bolelo. Čas běžel neskutečně pomalu, z oblaku kouře jsem se vynořil s opět nabitými zbraněmi.

Zírali na mě, vyděšení až do morku kostí, roztřesení, viděl jsem jejich obličeje za neprůstřelnými štíty z polarizovaného skla, cítil jsem jejich rychle bušící srdce, obíhající krev, horečnatě ševelící myšlenky. Namířil jsem Margaret na toho, který tak úspěšně vypálil poslední granát. Bolest v břiše byla agonická, ale na to jsem si za celý život už stačil zvyknout.

„Opravdu vás musím zabít všechny?“ zeptal jsem se tiše.

Ohně okolo nás pohasínaly, jak se něco blížilo, slyšel jsem praskání okenních tabulek. Oni ještě ne.

„A proč bys nás měl ušetřit?“ zeptal se muž, na něhož jsem mířil.

Klečel v palebné pozici, ale karabinu s integrovaným granátometem držel hlavní k zemi.

„Protože musím šetřit náboji,“ odpověděl jsem mu.

Byl připraven na smrt, předpokládal, že ho v dalším okamžiku zabiji. Mé vysvětlení ho však překvapilo, najednou byl ochoten uvěřit i tváří v tvář černému ústí Zabijáka.

„Máš telefon?“ zeptal jsem se.

Stále zmatenější přikývl a podal mi plastikovou hračku, těsně předkrachovou technologii.

„V okolí nemocnice fungují, máme je místo vysílaček.“

„Běžte,“ pobídl jsem je a ukázal ke schodům, „a vezměte to dolů,“ poradil jsem jim.

Posledních šest živých mužů se zvedlo, sebrali tolik raněných, kolik dokázali, a spěchali pryč.

„Spasitel,“ slyšel jsem mumlat jednoho z nich, který si mě prohlížel a v jeho očích byla úleva.

„Na spasitele docela drsňák, ne?“ zazubil jsem se.

Cítil jsem, jak mi dorůstají roztříštěné zuby. Ani jsem nevěděl, kdy a jak jsem o ně přišel.

Zatímco jsem vytáčel Kuanino číslo, poslední ohně pohasly, napalm zmrzl, ve vzduchu se zhmotňovaly drobné vločky.

„Kdo volá?“ poznal jsem znepokojený hlas Bohyně milosrdenství.

„To jsem já, Drsný spasitel, dostal jsem nové jméno.“

„Není nové,“ poznala mě konečně.

Asi jsem kvůli zubům šišlal.

„To jméno ti jde v patách už nějakou dobu.“

„Co je s mým bratrem? Já jsem ho nezabil?“ chtěl jsem vědět.

Telefon zapípal. Ve stupňujícím se mrazu baterie rychle ztrácela kapacitu.

„Ne. Nedovolili jsme ti to,“ odpověděla. „Kvůli přísaze jsme tě nemohli zabít a i zmrzačeného jsme se tě báli, pořád existovalo riziko, že se dobereš svého já a pokusíš se zničit svět. Tehdy u Sevastopolu se ti to málem podařilo.“

Baterka naposledy zakníkala, ale spojení se ještě nepřerušilo, protože jsem si to nepřál.

„Tvůj bratr je ti podobný, skrývá v sobě stejnou sílu. Přestože ho nepoháněla nenávist, dokázal ti vzdorovat. Po tom, co nám ho Wilhelm Waard vydal, jsme ho zavřeli do sarkofágu a ponořili do Hlubiny. Abychom ho později mohli vytáhnout – kdybychom ho potřebovali proti tobě.“

Informace zapadaly jedna do druhé a skládaly se v překvapivý, ale přesto srozumitelný obraz.

„A po vlákně reality, které spojuje sarkofág s naším světem, se teď šplhají vzhůru oni, „ dokončil jsem. „A vybrali si místo, kde je spojení nejsilnější, kde se Raymond Curtis narodil.“

„Ano,“ potvrdila Kuan Jin, a to jediné slovo obsahovalo oceán hořkosti.

Nepřítel se blížil. Nemusel jsem po něm pátrat, oznámil mi to změněný puls srdce, zoomující Oko, utichající tikot atomů našeho světa. Ale ještě jsem se musel zeptat na jednu věc.

„A jak hluboko jste ho potopili?“

„To nikdo neví,“ zašeptala. „Co nejvíc jsme dokázali.“

„Schovej se za mýma očima, ať vidíš to, co já,“ doporučil jsem jí a zahodil telefon.

Stejně byl vybitý.

Mého bratra zradil člověk, jeden z těch, za které bojoval. Mě zradili bohové, démoni a ostatní. Někdo by mohl říct, že já bojoval za ně. Zasmál jsem se. Já vždy bojoval jen za sebe. Celý život jsem byl sám a mělo to tak zůstat až do konce.

Už byli blízko, jejich přítomnost jsem cítil jako heliový krápník zaražený hluboko do srdce.

Tři čarodějové, jeden zdánlivě lidský, další na půli cesty mezi přízrakem a něčím, co jsem nedokázal pojmenovat. Poslední sešívanec non plus ultra, upír zkřížený s noční můrou postkrachového technologa.

„Doufal jsem, že se objeví někdo, s kým to bude stát za to.

Zatím spíš nuda,“ přivítal jsem je a zahájil palbu.

Pohltila je stěna ohně, ale já nepředpokládal, že to bude tak jednoduché.

Poslední výstřel Zabijáka, poslední slovo Margaret. Odhodil jsem své věrné druhy na podlahu, tasil Nůž a vrhl se na čaroděje.

Narazil jsem do vlny magie koncentrované do takové míry, až získala napůl hmotnou podobu. Nepovolil jsem, jen jsem se víc zapřel a bodl do prostoru Nožem. Ostří zaplálo, opona kouzel se rozpárala; smyčka, která mě měla v dalším okamžiku sevřít, praskla. Ohnivým břitem jsem sekl po potácejícím se přízraku, oslabeném předchozí palbou, záštita Nože metamorfovala v elipticky vypouklý šít, vzápětí se o něj roztříštil zášleh energie.

Odrazil jsem se do výšky a unikl útoku technoupíra. Dvě útočná kouzla, původně zacílená na mě, se neplánovaně střetla a vzápětí zkolabovala. Přízračný čaroděj se po mém útoku zhroutil na zem, jeho tělo rychle ztrácelo na objemu, až se podobalo prázdnému pytli. Do dalšího boje už zřejmě nezasáhne.

Stál jsem na stropě hlavou dolů, ti dva mě pozorovali, pohledy vysoustruhované z vůle a primární matérie světa. Mé amulety, hračky v porovnání s dřímajícími silami, poplašně zvonily, vnímal jsem zlomyslné vibrace molekul vzduchu poddávající se připravovaným kouzlům. Nůž, teď už spíš meč s dvoumetrovým ostřím sršícím bílým žárem a šířící kolem sebe auru zkázy, se mi chvěl v rukou.

Odrazil jsem se od stropu přímo proti nim, beton za mými zády vybuchl. Sekl jsem přes ruku, proti poločlověku, ničené magické zátarasy mi vybuchovaly do tváře a jejich energie se rozptylovala na čepeli. Sevřel jsem jílec jen jednou rukou a kobřím záškubem Klepeta rozvinutým do celé délky jsem sekl do tváře technoupíra.

Zasáhl jsem ho, z rány vytryskl studený oheň. Nikomu z nich už nekolovala v žilách krev. Mně ano. Zatím.

Nůž při střetu s protikouzlem zavyl, napřel jsem veškerou mentální i fyzickou sílu, ale nepostoupil jsem ani o krok.

Okamžik výhody mého překvapivého útoku pominul, s pomocí Klepeta zaseknutého do protější stěny jsem se vytáhl z dráhy modrobílého virtuálního ostří, a pak ho přesekl krátkým švihnutím meče.

Technoupír na mě upíral vražedný pohled, polovina jeho tváře stále hořela.

„Člověk s paží démona, zajímavé,“ poznamenal.

Na svého partnera se nepodíval, ale k útoku vyrazili synchronizovaně.

Prvnímu chapadlu ledového ohně jsem se vyhnul, druhé jsem odvrátil úsporným krytem meče těsně u těla a vrhl se proti nim –do záplavy světelných střel.

Zásah do nohy, končetina mi vypověděla službu, nebránil jsem se pádu, překulil se stranou, přitom se snažil chránit se jílcem a ještě seknout po útočnících. Podařilo se mi to jen částečně, v získané sekundové pauze jsem se dostal na kolena.

Opět chapadla ledového ohně. Kryl jsem se Klepetem a současně vyrážel do protiútoků, až čepel Nože zářila víc a víc a začínala mě oslepovat. Led se kolem ní obtáčel, praskal a zase se obtáčel. Sekal jsem, bodal, přesto se ke mně probíjeli stále blíž a stále víc energie se rozptylovalo až na ochranné vrstvě virtuálního paraboloidu metamorfované záštity Nože.

Ustupoval jsem, i když jsem věděl, že to znamená můj konec –pokud se jim nedostanu na tělo, nepolámu jim páteř nebo nevytrhnu srdce z těla, dříve nebo později mě zničí.

Nešlo to, nedokázal jsem přejít do protiútoku, jen jsem dál sytil Nůž vlastní silou, dával mu jí, kolik potřeboval, a vzdoroval. Cítil jsem, jak mikroskopické ostrůvky prázdnoty, vytvořené magickými kulkami ochranky, rostou a spojují se, vytvářejí větší a větší dutiny, které mě zanedlouho celého pozřou.

Najednou se jejich útok znásobil, do slova a do písmene mě zatlačili o několik metrů vzad zády ke zdi. Nezbyl mi žádný prostor k manévrování.

Oko při hledání východiska zuřivě zoomovalo, Klepeto řízeno částí mé mysli a sobě vlastní inteligencí pomáhalo Noži a v poslední chvíli likvidovalo častější a častější průniky mou obranou.

Ještě sekundu a mají mě.

Zrušil jsem štít, uklidnil meč a zůstal na zlomek věčnosti bez obrany. Než mě zavalila lavina smrtící energie, vrhl jsem se vpřed.

Beton vybuchl, ale ne účinkem kouzla, jen následkem mého odrazu. Letěl jsem vzduchem, Nůž proměněný v pětimetrové kopí mi razil cestu.

Zkáza mě ovanula, sebrala další část mého já, ale pronikl jsem z obklíčení a na hrotu vražedného kopí se skvěla hlava pololidského mága. Dopadl jsem na zem, dvakrát se překulil, ale nedokázal jsem se postavit – nohy už mě neposlouchaly. Zůstal jsem ležet na břiše, s rukou položenou na jílci najednou tuctově vyhlížejícího nástroje z obyčejné oceli.

Vyčerpán, prázdný, na konci sil.

Technoupír se ke mně pomalu blížil, jeho tvář už se stačila vypořádat se zraněním, které jsem mu na počátku souboje způsobil. Vnímal jsem hučení podpůrných agregátů, sloužících k tomu, aby jeho tělesná schránka dokázala snést ohromnou, jemu propůjčenou moc. Prozradily mi to amulety, spolu s částí mého já pozměněného démonem a životem, na který jsem si stále nevzpomínal.

„Prohrál jsi,“ pronesl technoupír studeně a se zájmem mě studoval. „Prohrál jsi, i když jsi mě docela překvapil.“

Nad slovem překvapil se zarazil, jako by mu jen vzdáleně docházelo, co vlastně znamená.

Čím déle jsem ho pozoroval, tím víc ztrácel svou podobu, Oko ho zobrazovalo v podobě proudů vířících energií nesmírné mohutnosti. Ve skutečnosti nežil, nebo spíš žil ještě méně než já. I předtím, než se změnil, než ho něco proměnilo, to byl mocný čaroděj. Teď veškerou svou dřívější moc potřeboval k ovládnutí nové síly. Pouhá jeho přítomnost způsobovala, že se mi špatně dýchalo.

„Nemám, nemám ukončit tvou existenci,“ oznámil mi najednou.

Nedokázal jsem rozhodnout, zda je znechucený podtón obsažený v jeho slovech skutečný, nebo si ho představuji.

Lidským mozkem neanalyzovatelný zvuk mě přibil k zemi.

„…vyslanec pro tebe má použití. Chce tě vidět,“ přetlumočil mi vzkaz svého pána technoupír.

„Ale já nechci vidět jeho,“ zavrčel jsem a náhle jsem stál.

Dřív mě poháněla nenávist k celému lidstvu, k celému světu.

Dokázal jsem zahubit desítky, stovky miliónů lidí a svět zničit –kdyby mě Kuan a pár moudrých v poslední chvíli neprohlédli. Teď jsem nenáviděl jen sám sebe. Sebe jsem toužil zničit.

Bylo to jako zvýšit napětí na deskách kondenzátoru k nekonečnu, jako nechat splynout hmotu s antihmotou a veškerou uvolněnou energii odčerpat a použít.

Nůž se transformoval v meč a rozzářil se černým světlem, ticho zaplašilo jemné praskání temných jisker poskakujících na povrchu čepele. Nebyly to elektrické výboje, to pukala samotná realita sféry.

„Zajímavé,“ pronesl technoupír a já zaútočil.

Částečně se dokázal seku vyhnout záklonem a to ho zachránilo, protože čepel prošla magickým krunýřem až na kůži. Nedal jsem mu čas vzpamatovat se. Lepil jsem se na něj, střídal útok útokem, zatlačoval ho po schodech nahoru a přitom krmil Nůž silou a mocí bez jakýchkoliv omezení. Čerpal jsem ji z vlastní nenávisti a nestaral se, co přijde potom, až dojde. Beton pod našima nohama pukal, zdi praskaly a na místech, kde je nedržela vyztužovací magie, se rozpadaly v prach.

Na konci schodiště jeho sofistikovaná kouzla selhala a musel přijmout boj tělo na tělo, boj primitivní mocí. Najednou i on držel v ruce meč z modrého ledu, třímetrové ostří párající zdi i podpůrné sloupy, jako by byly z papíru.

Nůž už nepředl, ale vrčel jako obrovská šelma z dávných věků.

Technoupír se mě pokusil seknout, vyhnul jsem se zákrokem a pak přemetem vzad, kterým jsem unikl bleskové transformaci jeho zbraně v ohebný bič.

Stál jsem na stropě v nízkém postoji, ztěžka oddechoval a prohlížel si ho. Jeho pomocné systémy žhnuly, jak musely zvládat stále větší příliv moci, vnitřní oheň zviditelňoval síť tepen a žil.

Přesto nevypadal unaveně. Jen nespokojeně, pokud se daly z jeho technologií a zraněními poškozené tváře vyčíst nějaké emoce.

Já byl unaven, k smrti unaven a prázdný. Jenomže jsem věděl, kam sáhnout. Znovu jsem ty dveře do soukromého pekla otevřel a znovu se vydal všanc nenávisti.

Série prudkých útoků a protiútoků, pak se ostří opřelo o ostří, ve vratké rovnováze jsme přetlačovali jeden druhého, led proti plameni, Nůž se sytil mou silou a společně jsme si stáli na svém.

Neustoupil ani o centimetr, ani o milimetr, neustoupil o průměr jediného atomu. Pouze se do jeho mrtvých očí vkradlo něco připomínající údiv či překvapení. Živým ohněm naplněné žíly a tepny najednou zářily téměř jako slunce. Ušklíbl jsem se, někdo ve mně se ušklíbl a nabídl Noži další dávku síly, sám zabral ještě víc.

Ze zrcadlově hladké záštity protivníkova meče na mě zírala tvář zdeformovaná úsilím a nekonečnou nenávistí. Technoupír zasténal, žilky na jeho čele najednou zapulsovaly, žlutý oheň se změnil v modrobílý, pak kůže pukla a plameny ho pohltily.

Padl jsem na zem, pozoroval roztékajícího se netvora a čekal, až se rozpadnu i já. Cítil jsem, že prázdnoty je ve mně najednou příliš mnoho, nebo vlastně dostatečně mnoho na to, aby ukončila mou existenci.

„Vstávej, zvedni se, musím vidět, co nebo kdo se sem dostal,“

slyšel jsem náhle za vnitřní stěnou své lebeční kosti Kuanin hlas.

Podívej se sama, pomyslel jsem ji. Na mluvení mi nezbývala síla. Věděl jsem však, že mě stejně slyší. Mé srdce bilo stále pomaleji, konec se blížil.

„Nemohu, kdokoliv z nás se tam vydá, zanikne. Už to není náš svět, ale realita, kterou si to přineslo s sebou,“ odpověděla mi.

Nezáleží mi na vás, nezáleží mi na nikom, čekám na konec, poslal jsem jí mlčky.

Další tep srdce. Už to nebyl puls, jen pomalé unavené zašustění.

Lžeš sám sobě, vzkázala mi a odmlčela se.

Měla pravdu. Už jsem to nebyl původní já, ten starý dobrý C.

R., Curtisův rub, rub zářného líce. Byl jsem otráven, oslaben, pozměněn životem, který jsem vedl bez paměti.

Nenávist ožila, už ne mocný spalující plamen, pouhý doutnavý unavený žár, ale stačilo to. Srdce naskočilo, plíce se po dlouhé době naplnily vzduchem. Zbývalo urazit poslední kousek dlouhé cesty. Není nic jednoduššího.

Vykročil jsem po prázdné chodbě směrem ke dveřím orámovaným girlandami ledu. Stačilo je otevřít. Sněžilo, s každým metrem přibývalo na zemi sněhu z oxidu uhličitého. Každý nádech jsem cítil jako zahryznutí se do masa.

Obrazovka videofonu zavěšeného na zdi zablikala, objevil se v ní matný obraz Kuan, po boku jí stála sestra.

„Vezmi kameru, už se nemůžeme dívat tvýma očima. Zničilo by nás to.“

Její hlas zněl odněkud zdálky, ze světa, do kterého už jsem nepatřil.

Mechanicky jsem sundal kameru z držáku, udělal posledních několik kroků ke dveřím a otevřel je.

Na první pohled se ohromný, do šera ponořený sál zdál prázdný, na druhý jsem zjistil, že většinu jeho plochy vyplňuje čočkovitě vydulá, slizovitě vyhlížející plocha zvrásněná pomalu se pohybujícími peristaltickými vlnami. Okolo ní na hácích visela lidská těla, nebo spíš slupky, obleky, které zbudou, když z lidského těla odstraníte většinu orgánů a – duši.

Ustoupil jsem, protože jsem nedokázal vydržet chlad deroucí se z místnosti. Vzduch tekoucí dovnitř se měnil v mlhu a poté v proud sněhových vloček.

Na povrchu té věci se zvedla větší vlna a zamířila mým směrem. Zaregistrovalo mě to, současně mi na záda někdo naložil tunu železa. Pak se vzdutá část oddělila od celku a vklouzla do jedné z rozvěšených lidských slupek.

„Už je skoro tady,“ slyšel jsem zhrozený šepot Kuan Jin.

„Ano, larva se už vyklubala,“ souhlasila Kálí.

Kuan musela nějakým způsobem alespoň částečně zůstat ve mně, protože mě zavalila vlna zděšení z toho, co se to právě dozvěděli.

Hmota už vyplnila lidské torzo a zformovala ho do podoby skutečné postavy. Dávno mrtvý člověk zvedl ruku, jako by zkoumal, jak co nejlépe slézt z háku, na němž byl zavěšen za hrudní žebra.

„Je to ještě horší, než jsem si myslela. Musíme to zničit, nebo jsme skončili. My všichni, celý tento svět.“

Vnímal jsem hlas Bohyně milosrdenství, ale věděl jsem, že nemluví ke mně. Hovořila k těm ostatním, kteří se také dívali.

Bylo mi to jedno. Já právě došel až na konec.

Stvoření s lidskou slupkou už pochopilo, jak se dostat z háku.

Rukou uchopilo řetěz, nadzvedlo se, nechalo ostří vyklouznout z těla a pak se pustilo. Dopadlo na okraj vypuklého jezera slizovité huspeniny, sklouzlo po ní a rozpláclo se na zemi. Několik prvních sekund netušilo, jak se vlastně končetiny používají a jak je jimi možno pohybovat. Učilo se však velmi rychle. Slupky z těl zjevně sloužily k tomu, aby to mohlo využívat lidské dovednosti a pravděpodobně i znalosti. Chytré a praktické.

„Musíme zničit celou budovu, všechny, kteří jsou jím naplněni, i kterých se jen dotkl,“ pokračovala horečnatě dál Kuan.

Najednou jsem skrz ni viděl to, co ona: nepravidelnou linii čarodějů, démonů, bohů seskupenou okolo budov nemocnice; bytosti mocnější nad lidskou představivost, bytosti třesoucí se hrůzou.

„Musíme zaútočit všichni najednou, veškerou silou. Není čas na rozmíšky,“ promlouvala dál Kuan.

Tvor oblečený do torza lidského těla se už dokázal postavit na nohy. Cítil jsem se najednou jinak, pouhá přítomnost fragmentu nepřirozené bytosti mě proměňovala. A současně jsem začínal chápat, proč cizák potřebuje lidi. Svět venku byl pro něj vražedný, realita sama o sobě byla pro něj vražedná, vylučující jeho existenci. Nepatřil do ní a nechápal ji. Avšak prostřednictvím svých nástrojů, poskoků obsahujících nepatrné části jeho samotného, ji mohl ovlivňovat a měnit tak, aby vyhovovala jeho potřebám, měnit její podstatu, aby se časem stala jeho realitou –vylučující existenci člověka v původní podobě.

„Teď,“ zavelela Kuan.

Znělo to jako pouhé zaševelení, řada postav okolo nemocnice však padla k zemi, na pozvolně se vlnícím povrchu se zvedla líná vlna, proměnila se v trychtýř, nasála do sebe něco neviditelného a opět splynula s mateřskou hmotou.

Netušil jsem, co přesně se stalo, ale jedno bylo jasné – útok neuspěl. S děsivou jistotou jsem věděl, že mnoho bohů i dalších bytostí venku právě zemřelo. Hůř, cizák je neviditelnou odvetou vymazal ze vzpomínek, z historie, z podstaty celého světa, jako by nikdy neexistovali.

„To ten mráz,“ uslyšel jsem známý hlas. „Představuje průchod, díru do jeho světa – do Hlubiny. S jeho pomocí všechno nasaje, transformuje a pak použije ke svému prospěchu.“

Ten hlas jsem znal.

„Viděl jsem, jak se to děje,“ pokračoval stále stejně bezstarostným tónem.

Vybavil se mi hejsek v košili s tahitským vzorem, co to uměl tak dobře se slivovicí. Najednou jsem si nebyl jistý, co tu vlastně dělám. To byla poslední stoprocentně má myšlenka. Bez varování mé já zaplavila melasovitá kapalina šířící okolo sebe paralyzující mráz. Měnila mě. Setrvávání v blízkosti cizáka mě měnilo. Zatím se mi to nelíbilo, ale věděl jsem, že nepříjemný pocit časem pomine a já svou transformaci přivítám s otevřenou náručí.

Pokusil jsem se vzdálit, abych omezil hypnotický vliv bytosti z hlubinné sféry, ale nohy mě neposlouchaly. Ty už ovládl. Entita oblečená do lidské kůže se ke mně zatím pomalu blížila. Dělalo jí problémy udržet směr, ale zlepšovala se.

„Ohníček, kdybyste mu tady dokázali udělat ohníček a trochu ho ohřáli, nelíbilo by se mu to,“ zamýšlel se nahlas můj starý známý, Maxwell si tuším říkal.

„Zaútočil jsem vší mocí a nedokážu tam zapálit ani třísku,“

ozvala se odpověď – poznal jsem hlas primárního Démona ohně.

Mé vlastní myšlenky se prodíraly melasou zapomnění jako mechaničtí kapři tekutým asfaltem. Pomalu a těžkopádně.

„Já bych mohl,“ promluvil jsem nakonec. „Potřebuji Greysona a tašku s municí. Mám v ní ještě dva granáty,“ řekl jsem.

Zatím to ještě šlo.

„Pár granátů, tss,“ štěkl pohrdlivě někdo po Kuanině levici.

Vědomí se mi začínalo kalit, zatím jen lehce, jako po ráně kyjem do hlavy. Stačilo to však, abych začal přicházet o vnitřní zrak a měl problémy s pochopením, co se vlastně děje.

„Přineste mu to,“ poznal jsem Kálí.

Čas plynul, melasa cizosti houstla. Už jsem se nebál, jen jsem byl zvědavý, co dalšího se mnou proměna provede.

Pak jsem najednou uslyšel kroky. Otočil jsem se a spatřil Evelyn. Vypadala vyděšeně, kráčela směrem ke mně, pod vahou granátometu se nakláněla na stranu. Doprovázel ji Maxwell, v ruce držel mou tašku s municí. Věděl, jakým směrem se to všechno vyvine? Asi jo. A pokud ne, nebyl problém tašku přemístit z místa na místo ve zlomku sekundy. Démon mikrosvěta. Pořád měl tu svoji tahitskou košili a i tady, před prahem mrazivého pekla, vypadal, že je mu vedro.

„Bastardi,“ zaklel jsem nahlas.

Se vztekem část otupělosti pominula.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Potřebují pomoct, Kuan mě poprosila.“

„Nemělas sem chodit,“ procedil jsem skrze zuby.

Bohové si vždy najdou cestičku, vyhrožují, nabídnou, vydírají, poprosí. Nedá se jim věřit, nikdy.

„Neměla,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Ty potřebuješ pomoct.“

Přibližující se netvor zastavil, jako by zkoumal změnu situace.

„Pospěšte si, mládeži, nejsem taková citlivka jako ostatní,“

frajírek démon Maxwell ukázal prstem za sebe, „ale taky mi tu není nijak dvakrát dobře.“

Evelyn mi podala Greysona, frajírek mi otevřel tašku, abych si mohl sáhnout pro náboje.

„Už teď pomáhám na hraně pravidel,“ zamručel nespokojeně.

Pozměněn cizákem, vnímal jsem jeho démonickou podstatu jako tvrdé žulové jádro obalené lidskou vatou. Věnoval jsem mu krátký pohled, sundal papír popsaný ochrannými symboly a rychle založil náboj do komory.

„S tím druhým spěchej,“ doporučil mi. „Budu se muset zatraceně rychle otáčet, aby nám to tu nevybuchlo předčasně.“

Dobře věděl, jakou munici hodlám použít.

„Umřeš, Evelyn,“ poukázal jsem.

Proč většinou umírají ti, co si to vůbec nezaslouží?

„Možná,“ odtušil Maxwell.

Rozbalil jsem i druhý náboj, a když jsem ho přiblížil ke granátometu, zhmotnila se ve vzduchu namodralá záře. Viděl jsem ji, ať jsem se díval kterýmkoliv směrem. Způsobovaly ji vysoceenergetické částice záření gama, poškozující sítnici. Ve skutečnosti neexistovala.

„Drsný spasiteli,“ ozvalo se z videofonu na chodbě za mnou.

Poznal jsem hlas Boha války, jednoho z těch moderních.

„Ty máš plutoniové nálože.“

Přikývl jsem.

„Ale ty na něj nestačí, nestačí ani na mě, nemá to cenu.“

„Počkej, ty srágoro,“ vmísil se do řeči můj frajerský společník.

„My ho nechceme zabít, to je vaše práce. My jen zapálíme ohníček a to uděláme, jakože se Maxwell jmenuju!“

Maxwellův démon,

Pán mikrosvěta,

Pán zázraků, nejnevypočitatelnější bytost všehomíra. Konečně jsem si vybavil, co všechno dokáže a má na svědomí.

Fragment cizáka opět vyrazil ke mně, tentokrát rychleji, jako by v nás začal spatřovat jisté nebezpečí. Na náhle nepokojném čočkovitém povrchu cizáka se vzdouvaly vyšší a rychlejší vlny, melasa houstla, mé myšlenky pohasínaly. Věděl jsem, že pokud to neudělám hned, neudělám to nikdy.

Co jsem chtěl udělat? Nebyl jsem si jistý. Vrhl jsem pohled na Evelyn. Očima jí prosvítala rosolovitá vazkost monstra ze sálu.

Ona už nebyla člověk.

Zvedl jsem Greysona a vystřelil, Oko zazoomovalo a zobrazilo správnou trajektorii. Změnil jsem úhel náměru o tři stupně, dvacet minut a čtyři sekundy a stiskl spoušť. Druhým nábojem jsem se trefil do prvního v nejvyšším bodě jeho dráhy těsně pod klenbou sálu.

Maxwellův démon zmizel, nově probuzeným smyslem jsem vnímal, jak ve své skutečné podobě s nadšením zachycuje neutrony, fotony, nedovoluje jim ulétnout a vrací je do pekla nadkritického množství plutonia. Řetězová reakce začala, exponenciálně silnější a silnější, díky snažení démona démonů však štěpný materiál dál zůstával pohromadě.

Z povrchu tvora se zvedla několikametrová vlna a snažila se explozi uhasit, zmrazit. Démon, místo aby rodící se ohnivou kouli chránil, ji vrhl přímo do kapaliny, a pak ji nějakým způsobem stlačil do jediného bodu, štěpná reakce se změnila v syntetickou, nukleární slunce definitivně vzplálo. Z okolí se zhmotnily i proudy vody, padaly do termojaderné výhně. Žár vodu rozkládal na vodík a kyslík, vodík se slučoval v hélium a pořád dokola, množství energie rostlo nad meze lidské představivosti. Přesto však k explozi nedošlo, nukleární výheň zápasila s chladem hlubin.

Dlouhé sekundy se nedělo nic. Místo aby bylo celé okolí sežehnuto na popel silou myriád vodíkových bomb, stvořené slunce plápolalo, uzavřeno v těle cizáka, který se ho snažil za každou cenu uhasit.

Ale Maxwell neumdléval, místo aby svůj ohýnek chránil před chladem monstra Hlubiny, stlačoval ho do stále menšího bodu a nechal ho polykat hmotu cizí reality po celých oceánech. Pak se zvolna, přímo neskutečně pomalu, o stupeň oteplilo, mikroskopický žhavý bod přestal blikat a začal růst.

Stále napůl ochromen, s myslí částečně ovládnutou cizákem, jsem pozoroval, jak se teploměr v chodbě pomalu šplhá vzhůru.

Sníh začal tát.

„Jsem na dvě stě pětasedmdesáti kelvinech, tak co, stačí vám to?“ zaburácel démonův hlas po půlce věčnosti.

„Musí, protože víc to nebude!“ odpověděl si sám.

Slunce zhaslo, s tmou přišel všeničící malström zániku, vnímal jsem, jak se cizost ztrácí a ustupuje, s ní mizel i kus mě samotného, který už stačila ovládnout. S posledním závanem zkázy se mi zatmělo před očima, celý svět zmizel.

Když se vrátil, zjistil jsem, že se ve společnosti démona a Evelyn vznášíme dobrých dvě stě metrů vysoko ve vzduchu.

Měkce jsme se snesli bržděni proudem vzduchu na ohněm sežehnutou planinu.

Opět jsem se stal pánem vlastních myšlenek. Zůstával jsem však stát na místě, protože jsem si nebyl jist, zda mě nohy poslechnou. Jednou rukou jsem podepíral Evelyn a cítil jsem to, jako bych se snažil unést půl světa. Ale držel jsem. I ona se postupně vzpamatovávala. Maxwellův démon zmizel dřív, než jsem se ho stačil na cokoliv zeptat. Byl to jeho zvyk, nezůstávat nikde příliš dlouho.

Pomalu jsem se rozhlížel a klouzal po tvářích všech, kteří se shromáždili, aby bojovali s obyvatelem hlubinné sféry, tvorem, který mohl snadno zničit, změnit celý tento svět. Pokud cítili nějaký triumf z vítězství, nebylo to na nich znát, všichni vypadali vyčerpaně. Já ale ne. Stále jsem žil, vedle mě stála Evelyn, kterou jsem musel nejvíc ze všech chránit před sebou samým. Síla se mi vracela rychlostí, která mě samotného překvapovala.

„Pokud si myslíte, že jste zvítězili, pletete se,“ oznámil jsem jim a zazubil se.

Neměl jsem je rád, a pokud se kvůli tomu cítili jen o trochu hůře, dělalo mi to dobře.

„Proč?“ zeptal se někdo.

Kuan mě probodávala pohledem, ale mlčela.

Dokonce i Kálí vypadala vyčerpaně.

„Oni touží po tomhle světě přesně tak, jako jste po něm toužili vy. Dali jste jim vlákno, po kterém mohou šplhat vzhůru.“

„Raymond Curtis se zde narodil,“ odpověděl povýšeně Wicilopočtli, starý aztécký bůh, který před stoletím a půl povstal z krvavých obětí, jimž padl nazmar celý jeden národ. „Proto to bylo nejslabší místo, nejslabší bod, kde se dal probourat průchod.

Odrazili jsme je. Všude jinde bude pro ně mnohem těžší probít se.“

„Ano?“ opáčil jsem. „Nevšiml jsem si, že ses nějak moc namáhal. Ještě jednou mi skočíš do řeči a uřežu ti koule, nacpu ti je do huby a přejmenuji tě na bůžka eunuchů.“

Čekal jsem, že se mi postaví, ale vrátil se do davu a tvářil se, že vůbec neexistuje. Kdysi jsem musel mít opravdu děsivou pověst.

„A co místo, kde Raymond Curtis zemřel, vlastně ne, kde jste ho spustili do Hlubiny?“ nadhodil jsem a nechal je, ať nad tím chvíli přemýšlí.

Kuan Jin mě pozorovala a zůstávala vážná, Kálí zvlnil její přísné rty pobavený úsměv.

„Vrátí se s větší silou a lépe připraven. Nejsem si jista, zda jsme cizáka – larvu zničili, možná se jen stáhl tam, kam patří, do Hlubiny,“ poznamenala nakonec Bohyně milosrdenství.

„Ano, pokusí se probít zpět u Sevastopolu, tam, kudy se do světa lidí dostala spousta z vás,“ dal jsem jí za pravdu.

Nepatřil jsem mezi lidi a nebyl jsem bůh ani démon. Stál jsem mezi světy. Navíc ve mně zůstala část cizoty i prázdnoty, viděl jsem věci, které neměl šanci spatřit nikdo jiný.

„Povedu vás, pomohu vám zvítězit,“ řekl jsem a nebylo to vytahování.

Spíš nabídka, u níž jsem si nebyl jist, zda dělám dobře, když ji vyslovuji.

„Proč ty?“ zahřímal vztekle Thor a mrštil po mně kladivo.

Chytil jsem ho a Klepetem ho přecvakl na půl.

„Protože jsem nejsilnější,“ odpověděl jsem klidně.

Díval jsem se na Boha seveřanů tak dlouho, dokud nesklopil zrak.

„A proč bys nám měl pomáhat? Nic dobrého jsme ti neudělali,“

zeptala se tiše Kuan.

Podíval jsem se na Evelyn a neřekl nic.

Sevastopol

Jeden za všechny, všichni za jednoho

Mrtvoly ryb, roztroušené po mírně zvlněné planině pevninského šelfu, ve vedru nehnily, ale scvrkávaly se v malé mumie; nad vyprahlým dnem se tetelil prohřátý vzduch. Obešel jsem pahorek, z jehož vrcholku čněla příď dávno potopené lodi, pod nohama mi zapraskal vysušený potěr. V prohlubni, v níž jsem se teď ukrýval, ho zůstalo gigantické hejno a pokrýval půdu jako nějaký koberec. Koberec z mláďat, která neměla nejmenší šanci dospět.

Ve vzduchu se permanentně rodily a díky mé přítomnosti zase rychle zanikaly zárodky něčeho, pro co jsem neměl jméno. V

krátkých záblescích své existence to připomínalo trojrozměrné inkoustové skvrny vyhozené do prostoru. Tady určitě neměly co dělat.

Slyšel jsem těžké unavené kroky dalších příchozích. Jak se přibližovali, posunovali realitu víc na stranu našeho světa a skvrn ubývalo, až zmizely docela.

Zpoza pahorku se vynořil Démon války následovaný lady Serenou a jejím věrným společníkem hrabětem Defferem. Ten tisíc let starý upír ji svým způsobem miloval.

Letmo mi kývli na pozdrav a posadili se do stínu.

„Ráda tě vidím,“ řekla mi na pozdrav, hrabě rukou naznačil smeknutí klobouku, o který přišel už před mnoha dny.

Souhlasně jsem přikývl. I já jsem je rád viděl, znamenalo to, že jsem nezůstal sám.

Seděl jsem, sbíral síly a přemýšlel, kdo další ještě předchozí vřavu přežil. Pak se překvapivě objevil horal, kterého jsem kdysi dávno potkal v Beskydech několik tisíc kilometrů odsud. Tenkrát utekl ze smrti a teď byl tady, jako by tehdejší setkání svázalo naše osudy a přivedlo ho až sem. Byl posledním člověkem na absolutním hrotu našeho útočného klínu; na hrotu, kterým jsme oslabovali realitu sféry cizáků. Příchozí, obyvatelé Hlubiny, dělali totéž za našimi zády, u hradeb Sevastopolu. Tam to měli těžší, protože obranu města vedla Kuan Jin a svět okolo ní byl ještě stále téměř nepozměněný hlubinnou cizostí. Ale pokud vytrvají dostatečně dlouho a vnutí obydlené části tohoto světa svou cizost, získají základnu, z níž budou nezadržitelně expandovat dál.

Země se zavlnila, písek se na okamžik změnil v myriády hemžících se mnohonožců, slunce získalo rudý odstín. Pak však nestabilita pominula a svět se vrátil do normálu.

„Připravují se, i před jejich posledním útokem proběhlo pár takových poruch,“ ozval se hlas Týra, Boha války starých seveřanů dřív, než jsem ho spatřil.

Teprve za chvíli se vynořil ze zákrytu svahu.

Měl jen jednu ruku, ale nezdálo se, že by mu to nějak vadilo.

Proti němu jsem se občas cítil jako zbabělec.

Vrátil jsem se do vzpomínek. Jejich poslední útok nás všechny málem zabil. Ze země se vynořila beztvará monstra požírající hmotu i duchovní esenci živých tvorů. Tlačila před sebou tak silnou hradbu vlastní skutečnosti, že jsme předpokládali, že přišel náš konec.

Zaskřípěla kola, mezi pahrbky se objevil vozík tažený koněm.

Byla to Micuma, doprovázená nějakým člověkem. Ženou, prozradilo mi Oko, i když byla od hlavy až k patě zabalená do hadrů, které ji spolu s vetkanými magickými znaky měly chránit před vedrem a zplodinami války.

Musela to být výjimečná žena, když se odvážila a dostala až sem. Všichni jsme sledovali, jak se přibližují. Klepeto náhle samo o sobě zacvakalo, Serena znepokojeně vzhlédla k obloze – vzápětí přišla další vlna bortící realitu. Slunce se tentokrát rozzářilo oslepující bělostí, cítil jsem, jak nás zaplavuje proudem tvrdého záření. Micuma se proměnila v osminohou stvůru s vnitřnostmi zavěšenými nad sebou na jakýchsi balónech. Její průvodkyně zprůhledněla, viděl jsem její rychle mizející tkáně i kosti – nebyla natolik silná, kompaktní, aby ve vírech, vznikajících při styku dvou naprosto odlišných světů, vydržela. Uvědomovala si to a to její zánik, absolutnější, než mohla být jakákoliv smrt, jen urychlovalo.

„Ahoj, nedáš si doušek vody?“ zeptal jsem se jí.

Překvapeně se na mě podívala, současně se její rozplývání zpomalilo. Vzápětí se slunce, my i celý svět opět vrátil k normálu – pokud se za normální dá považovat válka na dně vysušeného moře.

„Nemám žádnou vodu, čekáme, až ji přivezete,“ omluvil jsem se. „Byla to jen finta.“

„Sedíte tu jako na pohřbu,“ odfrkla si Micuma. „Stejně všichni zahynete, nechápu, proč se kvůli tomu musíte tvářit tak vážně!“

Týr se zasmál, žena mi podala láhev vody a přitom se uklonila.

Aniž si to uvědomovala, po Micumině poznámce se také usmívala.

Spokojeně začala rozdávat proviant i ostatním.

„Kde je Kálí?“ chtěla vědět Micuma.

„Kálí už není,“ řekl jsem tiše. „Při posledním útoku se vrhla do jejich reality a vytvořila průlom, který nám umožnil je zastavit.“

Znovu jsem si vybavil storukou bohyni, jak se prosekává monstry požírajícími skutečnost, vnáší do jejich světa ten náš a připravuje nám cestu. Útok jsme odrazili, dokonce jsme postoupili, ale ona za to zaplatila svou existencí.

„Eh,“ Micuma pohodila hlavou.

Nastalé ticho přerušilo ševelení písku. Změna byla tak jemná, že jsem ji ani necítil přijít.

Sebral jsem z vozíku bedýnku s náboji, nakrmil Margaret, Greysona i Zabijáka.

„Nechápu, proč se s těma hračkama tak mažeš,“ pronesl někdo chraptivě.

Démon války stál najednou mezi námi. Vzal teď na sebe lidskou podobu hodně pošramoceného, dva a půl metru vysokého válečníka v černé zbroji. Už jen fakt, že se nepřioděl žádnými dalšími efekty, prozrazoval, jak moc je vyčerpán. Já myslel, že je mrtev.

„Ten tvůj nůž s Ogunem je úžasný,“ ukázal na nástroj, který jsem měl položený na kolenou.

Nůž vypadal naprosto obyčejně, protože i Ogun, Bůh železa, který se z bůhvíjakého důvodu rozhodl cestovat se mnou, byl unaven. A já také.

„Možná jsou to hračky, ale zatraceně účinné,“ pronesl Týr. „Až neuvěřitelně.“

Horal z Beskyd přistoupil k bedýnce, vzal mezi palec a ukazovák jeden z nábojů a prohlédl si ho proti obloze.

„Vy to nevidíte?“ zeptal se.

Obličeje ostatních prozrazovaly zájem.

„Ty stovky, tisíce lidí, kteří umřeli kvůli tomuto jedinému náboji? Kvůli tomu, aby se dostal právě sem? Vidím jejich duše namačkané na hrotu kulky.“

Tvorové, kteří se navrátí ze smrti, mívají zvláštní nadání.

Najednou jsem měl pocit, že poznávám horalovu katanu a jejího původního majitele dobře znám.

„To abys zbytečně nemíjel,“ doporučila mi Micuma.

„Na koně jsi docela drzá,“ uchechtl se válečný démon a sedl si kousek ode mě. Ovanul mě odér sopečného magmatu, měl jsem pocit, že sedím na hraně kráteru běsnící sopky.

Mlčky jsme odpočívali, vnímali jemné poruchy reality a čekali.

Na co přesně, to netušil nikdo z nás. V průběhu bojů jsme se dostali už hodně blízko k místu, kde kdysi mého bratra svrhli do Hlubiny. Pokud se nám podaří probít se až tam, vytáhneme ho ven a tím uzavřeme cestu. Už nebudou moci tak snadno přicházet.

Kuan Jin je pak zničí před branami obleženého Sevastopolu a zachrání lidi namačkané za jeho hradbami.

„Má to všechno smysl?“ pronesla najednou Serena otupěle.

Kulky jí sedřely z tváře make-up, cákance cizí krve rozmazaly konturu rtů, vlasy spálil oheň horší než pekelný. Ale pořád byla krásná, měla to v sobě, krásu přinášející smrt.

Zopakoval jsem si v duchu její otázku. Na tomto místě mělo smysl všechno. Moc, energie se skrývala úplně ve všem, uvolňovala se při srážkách dvou světů; nic z toho, co se zde stalo nebo stane, nebude nikdy zapomenuto. Zůstane to vytesáno do základních kamenů, pilířů naší skutečnosti – pokud zvítězíme.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Týr Sereny.

Kálí mi chyběla. Dokud byla s námi, věřil jsem, že to zvládneme. Teď už ne.

Písek pod nohama se hemžil stále intenzivněji, mrtvé rybičky se měnily ve tvory připomínající oživlé oči chobotnic.

„Jestli to má smysl, boj a tohle všechno kolem. Pokud zvítězíme, začneme se opět za chvíli rvát mezi sebou. Bohové proti lidem, démoni proti upírům, každý proti každému. Budeme bojovat o moc, o vládu nad tímto světem, a tím ho stejně zničíme,“

vysvětlila.

Vstal jsem a zavrtěl hlavou. Oči pod mýma nohama pištěly, na slunci naskakovaly tmavé skvrny, jako by pohasínalo.

„Poučili jsme se. Domluvíme si pravidla, domluvíme se, co se smí a co se nesmí. Pravidla pro lidi, upíry, démony, dexy, prostě pro všechny, kteří tento svět sdílíme.“

Už se nezmítal jen písek, ale celá země, slunce trhaně poskakovalo po obloze.

„Jak domluvíme?“ chtěla vědět Serena, z jejích slov jsem necítil odpor, spíš zoufání a touhu po tom, aby to opravdu šlo.

Sto metrů od nás se ze země začínaly vynořovat růžové obrysy gigantických útvarů, připomínajících obrovskou bezzubou spodní čelist. Do hrudi mě udeřila cizí realita, mé já zaplápolalo, ale pak se vrátilo do existence stále stejně kompaktní a pevné.

„Vytvoříme sněm. V něm budou všechny bytosti, ale největší slovo bude patřit těm, kteří bojují tady, kteří zavřou Hlubinu a zničí cizáky,“ musel jsem řvát, abych přerušil zničehonic se rodící vítr přecházející v uragán.

Oči se mi zakously do bot a snažily se lézt vzhůru. Reality se promíchaly v děsivý koktejl, cizost se zahryzávala až do dřeně kostí, do těl i duší. Bylo to ještě horší, než když padla Kálí.

Růžové věci se v řadě daly do pohybu, za nimi se otevíral výhled do ledového mlhavého světa Hlubiny.

„Kdo tam bude první, bude mít o hlas víc!“ zařval jsem a vyrazil.

Před sebou jsem viděl záda horala, třímajícího katanu Pána smrti, za sebou jsem slyšel válečný řev svých spolubojovníků.

Buď, anebo…

Epilog

Byl příjemný jarní den s větříkem čechrajícím ještě svěže zelené listy bříz a lip. Starý Joshua se při poslední fázi práce stejně zapotil. Byl však spokojený, dřevěná socha muže s umělým okem a monstrózní paží konečně stála. Zbývalo jí dát tvář, natřít a doplnit o revolver, brokovnici, granátomet a velký nůž; čtyři věrné pomocníky největšího ochránce lidí – Drsného spasitele.

Socha stála jen kousek od stezky a každý, kdo přijížděl, na první pohled věděl, koho obyvatelé vzývají a kdo nad nimi drží ochrannou ruku.

Praskla zlomená větev, Joshua vzhlédl od práce a přimhouřil oči, aby lépe viděl.

Cizinec jel na koni, na krásném koni, ze sedlového pouzdra čněla pažba pušky, u pasu měl velký revolver. Na sobě kazajku bez rukávů, zubatá jizva na odhalené kůži prozrazovala, že kdysi přišel o ruku, ale někdo si dal tu práci, aby mu ji pokročilou technologií nebo magií přišil zpět. Totéž se mu přihodilo s okem a většinou tváře.

Joshua nervózně polkl a střelil pohledem k soše. To přece nebylo možné, nebo ano?

„Dobrý den,“ pozdravil muž, když ho spatřil.

Hlas měl znělý, Joshuu pozoroval s očekáváním.

Joshua si nemohl pomoct, ale necítil v něm žádnou hrozbu.

Vzhlédl k soše a zazubil se.

„Jste mu podobný, pane. Je to náš patron.“

Muž pobaveně přikývl.

„Nejste první, kdo mi to říká. Někdy mám pocit, že se ten medvěd, co mi to udělal, u těch soch inspiroval.“

„Medvědář?“ chtěl vědět Joshua.

Šelem byla v okolních lesích spousta a mnoho z nich pozměněných. Vesnici by prospělo, kdyby se v ní muž na chvíli zastavil.

„Jo, ale říkám si, jestli nepřišel čas začít dělat něco jiného.

Občas ty rány zabolí…“ ukázal muž na rameno, ale usmál se přitom, jako by to neznamenalo víc než štípnutí komára.

Joshua se ošil a podezřívavě se rozhlédl. Najednou se necítil ve své kůži, něco se blížilo.

Stěna zeleně zašustila a vyjelo z ní pět jezdců. Všichni po zuby ozbrojení, bledí, s klobouky stínícími tváře. Joshua ustoupil o krok a ucítil v břiše ledový strach. Tohle byli upíři, bandité, kteří nerespektovali nové zákony a pořádali nájezdy. Tentokrát přišla řada na jejich vesnici.

„Po stezce je to pohodlnější,“ oslovil je přátelsky muž.

Stále se usmíval, ale byl to jiný úsměv než před chvílí, úsměv někoho druhého, kdo se na chvíli vynořil na povrch, jako když se rozvlní oceán a na hladinu vypluje nebezpečný monstrózní obyvatel Hlubiny.

Vůdce upírů se na něj podíval, pak na dřevěnou sochu Drsného spasitele a pak znovu na muže.

Neřekl nic, jen sevřel rty, sklonil hlavu a pobídl své zvíře po stezce pryč od vesnice, jeho společníci ho následovali.

Joshua si až teď uvědomil, že cizinec měl po celou dobu ruku položenou na opasku jen kousek od ohmatané pažby obrovského revolveru. Stejně si nemyslel, že by právě to upíry odradilo.

Když se mu opět odvážil podívat do tváře, viděl tam jen toho prvního – obyčejného medvědáře.

„No není to krásný den?“ nadhodil muž, rozhlédl se a zhluboka se nadýchl.

„Myslíte si, že by se u vás našla nějaká práce? Možná bych se tu načas zastavil. Je tu nádherně, dobrý kraj.“

Joshua zjistil, že mužův úsměv je nakažlivý. Ten chlapík se mu líbil. Třeba se u nich usadí natrvalo. Vypadal, že se o sebe dokáže postarat, a na svět se díval z té lepší stránky.

„Dodělám to zítra a doprovodím vás,“ poklepal na dřevěnou sochu. „Jemu to vadit nebude.“

„To opravdu nebude,“ ušklíbl se pobaveně muž a seskočil z koně.

„Jmenuji se Curtis, Raymond Curtis,“ představil se a nabídl ruku k pozdravu.

THE END

Miroslav Žamboch

Drsný spasitel

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2007

jako svou 1083. publikaci, v edici TRIFID svazek 215.

Vydání 1.

Odpovědná redaktorka Lenka Švábová.

Ilustrace Lubomír Kupčík.

Grafická úprava obálky Dagmar Krásná.

Sazba Petr Teichmann.

Vytiskla tiskárna EKON Jihlava.

ISBN 978-80-7254-964-1

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 349,– Kč

(členové SFK TRIFID 279,– Kč)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai