Holýma rukama

Miroslav Žamboch

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Bakly pracuje pro „vévodu". Inkognito se pohybuje na území Císařství a plní úkoly občas hraničící až se sebevražednými misemi. Nevadí mu to, vlastně právě takové podniky ze soukromého důvodu přímo vyhledává. Sebrat císaři nadaného čaroděje nevypadá zpočátku na nijak obtížný úkol – do chvíle, než se na místě objeví sám lord Varatchi a jeho těžká pěchota. Když to nejde po dobrém, vždy se to zdá zkusit i po zlém. Zachmuřený muž s krvavou minulostí s tím nemá problém.

Miroslav Žamboch

Bakly – Holýma rukama

© Miroslav Žamboch, 2007

Cover © Milan Fibiger, 2007

© TRITON 2007

ISBN 978-80-7387-018-8

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Baron Coglio nespokojeně zaklepal pohárem o zábradlí.

„Plukovníku, ten váš Lumoc zmrzačil dalšího chlapa,“ oznámil suše podsaditému muži se širokými rameny, stojícímu u malého stolku.

„Je to souboj, pane,“ hájil sebe i svého muže voják.

„Je, ale Lumoc je váš nejlepší šermíř, je to tak?“

„To je, lepší než já,“ připustil důstojník.

Baron Coglio přikývl.

Plukovník Dasmo nebyl hloupý, a kdyby chtěl, určitě by získal lepší místo než na dvoře provinčního barona. Z nějakých jen jemu známých důvodů podepsal kontrakt na deset let a Coglio tomu byl rád.

„Víte, proč jsem uspořádal tenhle turnaj?“ připomněl vojákovi.

„Kvůli náboru nových lidí. Chcete pár desítek chlapů, které nebude mrháním času cvičit,“ odpověděl plukovník klidně.

Coglio měl okolo sebe rád chytré lidi. Sám se považoval za geniálního a neměl pocit, že by ho někdo dokázal předčit. Vše mu zatím dávalo za pravdu. Když po svém otci převzal panství, byla pokladna prázdná, na většině majetku visely dluhy, které houfně zkupovali okolní šlechtici. Po necelých deseti letech všechny závazky vykoupil, i když v jednom či dvou případech to nebylo tak docela legální. I v tom mu Dasmo dokázal vyjít vstříc.

Coglio chvíli uvažoval, zda má plukovník nějakou hranici, za kterou nebude ochoten zajít. Zabíjení žen? Dětí? Možná na ni jednou narazí, uvidí se.

„Kvůli náboru nových lidí, přesně tak. Nemohu si dovolit udržovat tak početnou ozbrojenou družinu jako mí sousedé. Proto chci, aby byli co nejlépe vycvičeni a vybaveni.“

„Rozumím. Když na to přijde, vždycky můžete stáhnout chlapy z polí. Budeme-li potřebovat obyčejné pěšáky,“ odtušil Dasmo a podržel karafu s vínem ve vzduchu.

Coglio nastavil sklenici a víno zaklokotalo, rozhodčí v aréně současně ukončil další zápas. Tentokrát bez zbytečného krveprolití. Mladíkovi s ryšavými vlasy se vydařeným odsmykem podařilo odzbrojit soupeře a vzápětí ho bleskově srazit k zemi jílcem.

„To nebylo špatné,“ zamumlal baron.

„Nebylo,“ přitakal Dasmo.

„Nechci, aby Lumoc nastoupil proti komukoliv, kdo vypadá, že by pro mě mohl sloužit. Zařiďte to, jak chcete. A na tři měsíce mu snižte žold.“

„Rozkaz, pane. Jen nevím, proti komu ho mám postavit. Moc chlapů v poli už nezbývá.“

Coglio se zamyslel. Finále bude zítra ráno, aby se bylo na co těšit a noční oslava byla co nejbouřlivější. Tak se to dělalo už celé generace. Jeho samotného čekal důležitý rozhovor se samotným lordem Varatchim, císařovým bratrancem, důvěrníkem a nejlepším a nejsilnějším spojencem. Pokud dopadne podle očekávání, léta chudoby – samozřejmě ve šlechtickém vnímání, budou za ním a postoupí po společenském žebříčku výš. Na okamžik pocítil lehkou nespokojenost, že se pokladu vzdává. Na druhou stranu – jedna z jeho předností spočívala ve schopnosti reálně odhadnout vlastní možnosti. Nebyl dostatečně silný na to, aby si takový poklad udržel a dokázal ho využít. Spíš by ho kvůli němu zabili.

„Postavím ho proti tomu starému zápasníkovi,“ navrhl Dasmo, který celou dobu přemýšlel o něčem jiném.

„Tomu tlustému chlápkovi, co se při soubojích skoro ani nepohne?“ zajímal se baron.

„Jo. Ale dostal se až do osmifinále,“ připomněl plukovník. „A lidi mu začínají fandit, i když je cizák.“

„Proč mu fandí?“ chtěl vědět baron.

„Asi proto, že opravdu umí. A ti, co s ním prohráli, o něm mluví jen v dobrém.“

„Zajímavé,“ pronesl zamyšleně Coglio.

Dasmo věděl, proč o cizinci chlapi mluví tak dobře. Ten velký tlustý muž mohl každého z nich snadno zabít, a neudělal to. Spokojil se s vítězstvím. Dokonce ani nikoho nezmrzačil nebo vážněji nezranil. Už to mluvilo o tom, jak vynikající se zbraní v ruce je.

„Vyřiď Lumocovi, že když si toho chlapa pořádně podá, že mu možná jeho trest prominu,“ rozhodl Coglio nakonec.

„Rozkaz, pane,“ odpověděl Dasmo, dopil číši a nechal svého velitele o samotě.

Za tři roky, po které pod ním sloužil, se mu už naučil rozumět.

Lord Varatchi, druhý nejmocnější muž v říši, byl vysoký, hubený, starý a smrtelně nebezpečný. Coglio si byl jistý, že k sedmdesátce mu už mnoho let nezbývá, přesto však Varatchi nepůsobil dojmem starce. Pohyboval se mladistvě a po straně se tvrdilo, že není v císařství mnoho šlechticů, kteří by se ho odvážili vyzvat na souboj. Pověst vražedného duelanta z jeho mladších let stále přetrvávala.

Coglio teď k němu na vlastním území přicházel napůl jako prosebník. Rozčilovalo ho to, ale současně si uvědomoval, že tomu tak je. Varatchi by ho dokázal zašlápnout jako mouchu a za minutu by si na to ani nevzpomněl.

Vzácného návštěvníka nechal ubytovat v levém křídle – v nejnovější části rodinného hradu.

Bylo to teplé podvečerní slunce, stále hřející, ale bez kousavých zubů. Mám rád teplo, mám rád slunce, občas si připadám jako jeden z těch velkých ještěrů, které člověk může potkat v kamenitých pouštích vnitrozemí Kontinentu. Ve slunci si připadám silnější, rychlejší, prostě jako bych opravdověji žil.

Za ty dlouhé roky už jsem ztratil respekt před rituálem arény a na nějaké psychologické hrátky se cítím příliš starý a líný. Právě proto jsem si stoupl do písku zápasiště ve chvíli, kdy vyvolávač pronesl mé jméno, a vykašlal jsem se na všechny hrůzu nahánějící přívlastky, kterými mě ozdobil. Nevím, proč okolo toho lidi nadělají pokaždé tolik řečí. Jsem prostě chlap, který umí zabíjet jiné chlapy. A to lépe než kdokoliv jiný.

Písek byl jemný, po předchozích soubojích dobře udusaný těžkým válcem, a díky tomu jsem se bořil minimálně.

Zatímco jsem stál a vychutnával si teplo slunce, které patřilo pánovi i kmánovi, dokonce i takovému parchantovi, jako jsem já, lidé skandovali mé falešné jméno a aplaudovali. Proč? Překvapovalo mě to. Možná proto, že jsem na místním zápasišti nezabil žádného ze svých protivníků. Nebylo proč. Byli jako jehňata nahnaná na porážku, hříbata ve spárech tygra. Nelitoval jsem je, ale přišlo mi zbytečné je zabíjet. Možná jsem měkl. Možná, každý má své chyby.

Mžoural jsem do bílého písku a poslouchal kroky svého posledního soupeře. Posledního, protože s ním jsem měl prohrát. Zaplatil jsem mu za to dost slušnou sumu a navíc pečlivě secvičil choreografii našeho nadcházejícího souboje. Byl právě tak mladý a dobrý, aby mu to před diváky prošlo. Kroky se přibližovaly a zněly špatně. To nebyl můj muž, ten se pohyboval v jiném rytmu. Vzhlédl jsem a spatřil neznámého chlapa. Hloupé ženské by se možná líbil, chytrá by se mu zdaleka vyhnula. Já v něm viděl nebetyčné sebevědomí, krutost a pohrdání ostatními. Nebyl zbytečně vysoký, nebyl zbytečně robustní. Vyvážená postava a pohyby dokonalého zabijáka. Zaposlouchal jsem se do projevu hlasatele. Jonatán Guagin odstoupil pro zdravotní problémy. Soubojový pavouk se kvůli tomu změnil a proti mně nastoupil kapitán Lumoc.

Neviděl jsem žádný z jeho zápasů, pouze jsem věděl, že ze svých čtyř soupeřů jednoho zabil a dva zmrzačil. To nic neznamenalo. Aréna je místo, kde se muži bojí, a proto, aby přežili, se chovají jako zvířata, jako dravci bojující o život s jinými dravci. Když jsem ho však sledoval, jak přichází, věděl jsem, že on se nebojí, že si situaci vychutnává, a naopak pátrá po stopách strachu ve mně. Snadno by objevil celé pláně sežehlé strachem, děsem, hrůznými představami, vzpomínkami, a vůbec by je nemusel hledat. Ale ne teď, ne tady, v aréně. Cítil jsem, jak má předchozí otupělost vyvolaná dlouhým čekáním na skutečnou akci mizí.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se, když se postavil na značku a hlasatel začal druhé kolo našeho představování.

Kolo, ve kterém byly naše činy v aréně líčeny patřičně krvavě a s nadsázkou, aby vyvolaly vášně, ještě než souboj začne.

„Jo, vím,“ odpověděl jsem suše.

Trochu ho to nadzvedlo, ale méně, než jsem čekal. Přenesl se přes můj pohrdavý nezájem s podivuhodnými nadhledem.

„Nikdy jsem neprohrál,“ prozradil mi s jedovatým úsměvem, zatímco hlasatel přistoupil ke třetímu kolu své práce.

Co arénový vyvolávač vykřikoval teď, to si později lidé už nepamatovali, bylo to slizké, oplzlé a krvelačné. Taková je aréna, probouzí ty nejnižší, nejbestiálnější pudy. Ve mně ne. Kupodivu mi to vadí, cítím se kvůli tomu méně člověkem.

„Taky jsem nikdy neprohrál,“ řekl jsem jen tak na zkoušku.

„Všechno je jednou poprvé. Tohle už jsem slyšel snad padesátkrát,“ zakřenil se, jako bych mu sedl na lep.

Nechápal jsem, o co mu jde.

„Nechám tě umírat dlouho. Tak, aby ses svíjel na lavici ranhojiče až do rána,“ slíbil mi.

Rozhlédl jsem se po běsnících tribunách. Místní hlasatel byl skutečně třída a svou práci uměl zatraceně dobře. Lidé šíleli a slunce dál tak příjemně hřálo. Skoro mi přišlo škoda, že tahle chvíle zanedlouho skončí.

„No, přesně to si zasloužím,“ odpověděl jsem a kapitán Lumoc překvapeně zamrkal.

„Bude tě to hodně bolet,“ prozradil mi, jako by to byla nějaká novinka.

Život bolí, tuhle pravdu si osvojuji každou sekundu existence.

„Boj!“ zaječel hlasatel.

Lumoc zaútočil, jeho postup a výpad splynul v jedno, čepel meče by mi prošpikovala ústa, kdybych ji v poslední chvíli nesrazil stranou. Práci nohou měl perfektní, čas na protiútok byl minimální a vzhledem k tomu, že můj katzbalgr byl oproti jeho zbrani mnohem kratší, bych na něj stejně asi nedosáhl.

Stáhl se a vypadal překvapeně.

„Jak jsi to udělal?“ zasyčel.

Chápal jsem, o co mu jde. Můj kryt byl krátký, tak krátký, že téměř ani nešel postřehnout okem.

„A co?“ chtěl jsem vědět.

Postup, pohroz tak rychlý, až byl výpadem, výpad tak bleskový a přesně cílený, že snad ani nebyl, sek – pak stáhnutí se zpět do obrany.

Podle jeho zkušeností jsem měl jít k zemi, nebo se potácet alespoň s řeznou ránou přes žebra, ale to se mýlil.

Čím jsem starší, tím jsem línější a kryji se až těsně u těla. Občas se pak stane, že protivník nepostřehne, co jeho čepel odvrátilo. On však měl postřehu dost.

„Jsi lepší, než vypadáš,“ ucedil.

Pokrčil jsem rameny – na to čekal. Jedovatým úhozem si odsunul mou čepel z cesty, sekl na bok, napůl finta, napůl skutečný útok, a neskutečně rychlým sekem rubem se mě pokusil poznamenat na boku. Čepel zazvonila o čepel, můj blok, krátký skluz a záraz, esovitá záštita katzbalgeru proti koši jeho soubojového meče. Povolit tlak a pak odmrštit. Odletěl dobré tři metry daleko a skončil na zádech. Ještě se stačil postavit do střehu, ale rozbil jsem jeho kryt dřív, než se dokázal doopravdy vzpamatovat, a srazil ho do písku.

Ležel na zádech, stopu krve na tváři, jílec meče v rozevřené dlaní.

„Vzdávám se,“ zaskřehotal.

Dělalo mu to problémy, protože se při pokusu odvrátit můj protiútok praštil vlastním loktem do hrudníku.

Pohybem zápěstí odhodil meč co nejdál od sebe. Prohlížel jsem si jeho sebevědomé, teď jen lehce nervózní oči, vrásky v obličeji.

„Řekl jsi, že budu umírat až do rána, ne?“ zeptal jsem se.

Lidé na tribunách skandovali a z okrajů zápasiště se pomalu blížili rozhodčí.

„To byly jen takové turnajové řeči, znáš to. Prostě fórky,“ zašklebil se.

Už méně bolestivě. Vzpamatovával se opravdu rychle. Byl jako hyena, schopný přežít všechno. Skoro všechno.

„Fórky?“ opáčil jsem. „Nemám smysl pro humor,“ vysvětlil jsem mu a jediným pohybem zápěstí otevřel jeho břicho.

Rozhodčí teď běželi a něco křičeli. Ale pořád byli příliš daleko na to, aby mohli boj doopravdy zastavit.

„Pevné nervy, až do konce,“ popřál jsem mu a sekem s pootočenou čepelí vytáhl vnitřnosti z břicha.

Lidé začali pískat, ale to mi bylo jedno. Kapitán Lumoc právě umřel, i když si to možná ještě odmítal připustit. Život není peříčko. O tom bych mohl napsat román.

Lord Varatchi uznale pokývl hlavou.

„Ten tlustý muž, to je kdo?“ zeptal se.

Baron Coglio se přinutil tvářit naprosto neutrálně. Právě přišel o nejlepšího šermíře své malé armády. Ale on nespoléhá na nejlepší šermíře, ale na nejlepší organizaci, připomněl si v duchu svou zásadu, a to mu pomohlo překonat zklamání.

„Netuším, pane,“ odpověděl po pravdě. „Ale budu se snažit najmout ho jako učitele šermu a zápasu pro své oddíly.“

„To je důvod těchhle her?“ zareagoval překvapivě přímočaře Varatchi.

Coglio před ním musel v duchu znovu smeknout. Ne protože poznal, proč investuje své skrovné prostředky do poměrně nákladných slavností, ale protože svůj názor vyjádřil přímo a bez skrupulí. To mezi císařskou šlechtou nebylo běžné. Každý se snažil využít i těch nejmenších střípků informací ke svému prospěchu. Na druhou stranu – Varatchi pravděpodobně paběrkovat nepotřeboval. Ale jeho přímost mohla mít i jiný smysl.

„Ano,“ přiznal baron. „A právě zabil mého nejlepšího, i když problémového šermíře.“

„Zajímalo by mě, jak by ten muž obstál oproti mým lidem,“ zamyslel se nahlas Varatchi a pohledem střelil ke dveřím, za kterými stáli dva spoří mlčenliví muži.

Coglio se jich stejnou měrou bál a stejnou měrou je obdivoval. Měl talent vůdce a manipulátora a dokázal rozpoznat, že dvojice je naprosto oddána jedinému – zabíjet ve jménu svého pána.

„Ale je to váš muž,“ pokrčil skoro lítostivě rameny Varatchi.

Coglio využil nastalé pauzy, aby jim dolil víno. Při tak důvěrném jednání nestrpěl přítomnost žádného služebnictva a kvůli utajení se byl ochoten v cizích očích i ponížit. Na druhou stranu odhadl, že Varatchimu se bude jeho opatrnost zamlouvat. Podle toho, jak se druhý muž císařství tvářil, soudil správně. Stejně tak si byl ale Coglio vědom, že Varatchiho slibům je dobré věřit jen velmi opatrně. Lord buď našel v dohodě skulinu, nebo nezůstal nikdo, kdo by mohl jeho věrolomnost napadnout. Na druhou stranu existovalo pár mužů, kteří spolupráce s lordem nikdy nelitovali a postavili na ní svou kariéru. Coglio by se mezi ně rád zařadil, současně si však byl vědom, že je nutné a moudré zkoumat skutečné pohnutky konání císařova bratrance.

„Rád bych vám ukázal toho, kvůli kterému jste se tady osobně objevil. V to jsem ani nedoufal,“ přešel Coglio k věci.

Varatchi se na něj podíval a přikývl.

„Pokud je pravda, co jste mi napsal, je ten muž skutečně poklad. Pojďme tedy.“

Seděl jsem s nohama na stole svlečený do půl pasu a na břiše jsem hýčkal velký džbán piva. Sklenici jsem neměl, pivo by v ní jen zbytečně teplalo. Pokud by to stihlo, samozřejmě. Znovu jsem se napil. Chutnalo dobře, prostě ječmen, slad, kapka chmelu, prostá a současně dokonalá chuť, ne jako ty patoky říznuté durmanem, blínem nebo jinými svinstvy. Slunce se už blížilo k horizontu, ale vedro nepolevovalo. I když jsem se nehýbal, cítil jsem, jak mi úžlabinou mezi prsními a pak břišními svaly stéká pot. Nevadilo mi to, horko mi nikdy nevadilo. To mě znovu přivedlo k přemítání o ještěrech. Člověk, pro kterého pracuju, mi jednou řekl, že pradávní ještěři, nazýval je dinosaury, měli rádi teplo stejně jako ti dnešní. Na rozdíl od nich byli však mnohem větší a měli dva mozky, aby dokázali svá obrovská těla vůbec zvládnout. Muselo být těžké zabít pohybující se horu masa desetkrát, dvacetkrát větší, než je největší slon. Já mám sice jen jeden mozek, malý a notně omezený, ale stejně jako oni jsem velký a těžký a stejně jako kdysi ty ohromné ještěry, i mě je těžké zabít. Někdy bych řekl až příliš těžké. Jednou bych chtěl nějakého toho dinosaura vidět.

Moucha zabzučela a usedla mi na předloktí. Vrzl schod, pak další, někdo kráčel nahoru. Nebydlel jsem v hostinci sám. Možná nešel za mnou. Pomalu jsem přiblížil levačku k mouše. Byla to velká moucha, když kladla vajíčka do masa, do mrtvol roztroušených na bojišti nebo tlejících někde v temném zákoutí, určitě si dokázala vybojovat to nejlepší místo, aby její potomstvo co nejlépe prospívalo. To já nedokázal.

Kroky se vytratily, jako by po schodech nikdo nešel. Právě to mi prozradilo, že návštěvník míří za mnou. Pohnul jsem rukou, ne zbytečně rychle, ale ne tak pomalu, aby moucha uletěla. Sevřel jsem ji palcem a ukazovákem a zbyl z ní jen černý marast.

„Slušní lidi klepou,“ řekl jsem v okamžiku, kdy se dveře pohnuly.

Za nimi stál pan Lasička. Malý, bystrý, rychlý a velmi opatrný. Nikdy nepochopím, jak někdo tak opatrný jako on může vykonávat tu nejnebezpečnější práci, co si dokážu představit – krást císaři lidi s nadáním ovládat magii přímo pod nosem. Na druhou stranu, já nemám tu nejlepší představivost.

„Vy ani já nepatříme mezi slušné lidi,“ řekl místo pozdravu.

„Asi ne,“ souhlasil jsem.

Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Pak minutu bez hnutí stál, náhle dveře otevřel a vyhlédl zpátky na chodbu. Co viděl, ho uspokojilo, a zase pomalu a tiše zavřel. Podíval se na nůž, který náhle držel v ruce, a vypadal, že je tou skutečností překvapen. Zavrtěl hlavou a vrátil ho do pouzdra na opasku. Nosil ho rukojetí dolů, aby mohl tasit co nejrychleji. Jak říkám, opatrný.

„Kolik byste musel vyprázdnit takových džbánů, abyste se opil?“ zeptal se mě.

Dopřál jsem si další doušek. Pivo chutnalo pořád skvěle, i když už začínalo teplat.

„Já se z piva nedokážu opít. Jsem na to příliš těžký,“ odpověděl jsem.

Pan Lasička si přitáhl židli a posadil se zády k rohu tak, aby viděl dveře i okno do pokoje.

„Z vás by se snadno udělali tři chlapi,“ zavrtěl nevěřícně hlavou a zamyšleně mě pozoroval. „A přitom na vás není víc tuku než na štíhlé sedmnáctileté holce.“

„Dva chlapi, víc ani o fous,“ odbyl jsem ho a sevřel prsty desku stolu.

Tiskl jsem ho stále silněji, až jsem cítil, že se dřevo síle poddává. Když jsem skončil, byly v desce zřetelně vidět otisky mých prstů – a já měl na kůži pět malých modřin tam, kde maso neodolalo tlaku a krev se vylila do podkoží. Chvíli jsem modřiny pozoroval.

„Když mě bodnete do srdce tím svým ocelovým párátkem, umřu jako kdokoliv jiný,“ zkonstatoval jsem nakonec.

„Možná, ale když vás tak vidím, musím pochybovat.“

Podal jsem mu džbán. Přikývl na znamení díku a bez dalších řečí se napil. Měl za sebou dlouhý den, prozrazoval to prach v záhybech šatů, oči zarudlé od slunce i všudypřítomného prachu, který se v tomhle vyprahlém kraji vznášel ve vzduchu neustále.

„Dobré pití,“ ocenil a vrátil mi džbán.

„Mám špatné zprávy,“ řekl jsem.

„Já také,“ odpověděl. „My dva se obvykle shodneme.“

„Jo,“ souhlasil jsem.

V hovoru obvykle tahám za to kratší stéblo.

„Musíme to provést dnes v noci. Musel jsem v aréně zabít jednoho idiota, takže jsem ve finále. Po vítězství bych se nedokázal vytratit, na každém prstu bych měl deset obdivovatelů,“ prozradil jsem mu.

„Vy o sobě nikdy nepochybujete, že?“ opáčil a natáhl ruku směrem ke džbánu.

Znovu jsem mu ho podal.

„Pochybovat?“ pokrčil jsem rameny. „K tomu je nutné přemýšlet, a to já nedělám.“

Pan Lasička se zakřenil a znova se napil.

„Tak teď se vytasím já se svou špatnou zprávou a myslím, že vás překonám.“

„Vedu čtyři ku třem,“ připomněl jsem mu naši dlouhodobou hru.

„Dnes srovnám skóre,“ zazubil se. „Do dnešního večera hlídali Cvenga dva lidi. Teď je jich šest.“

Čekal, jak se zatvářím. Dopil jsem džbán a otřel si pěnu z úst.

„Jsou to muži z Cogliovy jednotky, co jí říká armáda?“ chtěl jsem vědět.

„Ano. Kdyby byli to najatí chlapi z dědin, nedělal bych z toho takovou vědu.“

Schody zavrzaly, nahoru kráčelo několik lidí najednou.

„Tři,“ zkonstatoval pan Lasička.

Přikývl jsem.

Šli pomalu a váhavě, jako by si nebyli jisti, zda opravdu chtějí udělat to, co zamýšlejí, nebo si nebyli jisti, zda kráčí správným směrem.

„A proč šest?“ zeptal jsem se.

„Protože Coglio tady má návštěvu. Lorda Varatchiho,“ odpověděl Lasička. „Asi chce udělat dojem.“

Vypadal znepokojeně. Buď ho znervózňovali chlápci jdoucí po schodech nahoru, nebo ho samotného ta špatná zpráva zkrušila.

„Šest,“ řekl jsem nahlas. „Šest jich můžu zabít, když to bude nutné. A tiše.“

Už se blížili ke dveřím a vyschlá prkna poctivě hlásila každý jejich krok. Zbývalo jen zaklepat – jak se to dělá u slušných lidí.

Zvedl jsem se, dvěma dlouhými kroky se přesunul ke dveřím, stiskl kliku a prudce otevřel. Toho prvního jsem chytil za dlouhé vlasy na temeni a mrštil jím dovnitř, druhému sevřel zápěstí ruky, kterou právě sahal po dýce u pasu, a na třetího jsem se vlídně usmál.

„Skoč pro pivo, nebo je oba zabiju,“ s těmi slovy jsem mu zavřel dveře před nosem.

„Tak vy jste si se mnou přišli vyřídit účty za kapitána, co?“ nadhodil jsem.

Vyděšeně mě pozorovali, ten, jemuž jsem drtil předloktí, bojoval s bolestí, která ho víc a víc paralyzovala.

„Jo,“ přiznal druhý.

Mrštil jsem jím do místnosti tak prudce, až narazil hlavou do protější zdi. Byl to zrzek s podobanou tváří od neštovic a křivým nosem. U chlapů se na krásu nehraje, takže to bylo jedno.

„Byl to hajzl,“ zkonstatoval jsem,

„Jo,“ připustil Zrzek.

„Tak proč?“ zeptal jsem se znovu.

„Protože byl jeden z nás a tys ho nechal umírat jako prašivého psa,“ procedil přes rty sevřené bolestí muž, kterému jsem drtil kosti.

„Udělal jsem mu to, co on provedl spoustě dalších lidí,“ řekl jsem klidně, pustil ho a současně odstrčil od sebe, aby se nemohl pokusit o překvapivý útok z bezprostřední blízkosti.

Okamžik jsme se vzájemně pozorovali, já a oni dva. Pana Lasičku vůbec nezaregistrovali. V tom byl naprosto dokonalý.

„Nesu pivo,“ ozval se z chodby jejich kumpán.

„Stihl jsi to, ještě jsou živí,“ povzbudil jsem ho.

Vstoupil, převzal jsem od něj džbán a napil se.

„Tak co, pánové, chcete se kočkovat? Chcete tady umřít? Kvůli člověku, který byl mrchožrout? Zabíjel pro radost?“

Měli něco vypito, a přesto jsem v jejich tvářích viděl, jak si postupně uvědomují, do čeho se namočili. Báli se mě. Viděli mě v aréně. Tam se mohli ukojit nadějí, že jsou lepší než mí protivníci; viděli smrt svého velitele, tam se mohli utěšovat představou, že jejich šéf měl prostě smůlu. Že prostě uklouzl a ten tlustý chlap ho díky tomu dostal. A teď pocítili skutečnost na vlastní kůži.

„Byl to hajzl,“ řekl Zrzek a jazyk se mu přitom trochu pletl. „Vůbec jsem sem neměl chodit.“

„Můžeš zase odejít,“ nabídl jsem mu.

Nepřijal to, čekal na své druhy. Lepší chlap, než většina těch, které jsem potkal.

„Raději půjdem, pokud to jde,“ řekl muž, kterému jsem málem rozdrtil ruku.

„Je to na vás, mládenci,“ souhlasil jsem. „A díky za pivo,“ houkl jsem, když se za nimi zavřely dveře.

Vlastně jsem měl štěstí, člověk málokdy přijde tak lacině k velkému džbánu poctivého piva.

„Vy umíte opravdu jednat s lidmi,“ řekl Lasička, když jsme opět definitivně osaměli.

Nevěděl jsem, zda to myslí vážně, nebo si ze mě utahuje.

„Uděláme to přesně podle původního plánu. Dnes ráno,“ vrátil jsem se k našemu problému.

„Souhlasím. Věřím, že těch šest zvládnete,“ přitakal napůl proti své vůli. „Ale nezapomeňte, Cveng je možná zázračně talentovaný čaroděj, ale je to naprostý zbabělec. Nemůžete na něj v ničem spoléhat.“

„Zbabělec? Jeho rodinu tady drží jako rukojmí. To se i nejstatečnější muž chová jako zbabělec,“ nesouhlasil jsem.

Lasička jen zavrtěl hlavou.

„Jeho rodina je záminka. Prověřil jsem ho. On se bojí jen o sebe. Nespoléhejte na něj.“

„Dobrá,“ přitakal jsem. „Ale přesto chci, aby vůz projel před okny věže přesně podle plánu.“

„Domluveno.“

„Domluveno. Srovnal jsem skóre,“ zasmál se vítězně a zvedl se k odchodu.

„Jo, to jo,“ dal jsem mu za pravdu, posadil se na židli, dal si nohy na stůl a vrátil se k tomu nejchytřejšímu, co se ve vedru dalo dělat – k popíjení studeného piva.

Baron Coglio kráčel po kruhových schodech do věže jako první, za ním šel voják vedoucí svázaného muže, kterého cestou vytáhli z vězení, pak následoval Varatchi doprovázený jedním ze svých bodyguardů. Druhý zůstal stát venku přede dveřmi. Věž měla rozšířené první dvě patra a byla vysoká, sloužila jako pozorovací stanoviště a sklad – v dobách, kdy bylo co skladovat. Coglio bojoval s nutkáním otočit se, aby zjistil, jak moc se lord zadýchal. Nakonec si to nedovolil a snažil se poslouchat – rozeznával pouze zrychlený dech vojáka a vězně. Možná na řečech, že ti nejmocnější v impériu vlastní elixír mládí, nebo aspoň prostředek oddalující nastoupení nemohoucnosti stáří, bylo něco pravdy.

„Jsme tady,“ řekl s jistou úlevou před prostými, železem pobitým dveřmi a kývl na vojáka.

Ten zabušil na dveře smluvený signál.

„Baron přichází k vězni, teda hostovi,“ ohlásil muž.

Coglia pobavilo, že Varatchiho naprosto pominul. Ale Jeho Excelence cestovala inkognito, a tím pádem se s jistou neceremoniálností musel smířit. Nezdálo se však, že to lordovi jakkoliv vadí.

Slyšeli odsunování závory, pak se dveře pomalu otevřely. Za nimi vyčkával jeden voják, další dva připravení v pozadí. Coglio si v duchu spokojeně oddechl. Potřeboval na lorda udělat dobrý dojem po všech stránkách.

„Kde je čaroděj?“ Varatchi se podíval na barona.

„V další místnosti.“

„Půjdeme tam jen čtyři, my dva a vězeň s doprovodem,“ poručil.

Coglio věděl, že protestování by mu jen uškodilo.

Pokrčil rameny jako někdo, kdo rád vyplní každé – i hloupé přání milého hosta.

Vojáci se vzdálili od dveří, v jejich zámku vězel klíč. Coglio vykročil první, odemkl a vstoupil.

„Jak se daří, drahý Cvengu?“ zahlaholil hned na prahu.

„Slíbil jste mi, že se uvidím se svou rodinou!“ odpověděl mu víc vyděšený než vzteklý hlas.

Cveng byl třicátník malého vzrůstu s počínajícím bříškem a Coglio jako už tolikrát předtím si položil otázku, jak je možné, že právě tak vypadá čaroděj. A silný čaroděj, pokud to uměl posoudit.

„Bohužel, mí lidé jsou v průběhu slavností velmi vytíženi a nemohou vaší paní s dětmi poskytnout doprovod a zajistit jejich bezpečnost,“ odbyl výčitku.

To Cvenga zarazilo.

„Proč byste jim měl poskytovat doprovod?“ zeptal se a v hlase měl o poznání víc obav než před chvílí.

Varatchi prošel okolo stolu, věnoval letmý pohled materiálům, které Cveng studoval, a vyhlédl z okna.

Věž měla i v posledním patře víc než metr silné zdi a přes denní vedro zde panoval příjemný chládek ještě umocněný slabým průvanem.

„Tak vy jste čaroděj,“ řekl lord, aniž by se na Cvenga podíval.

„Ne, totiž ano,“ zakoktal se drobný muž.

Neznámý příchozí mu viditelně naháněl hrůzu a i Coglio musel přiznat, že dravčí, bezohledné chování Varatchiho vzbuzuje respekt.

„Doufejte, že ano,“ pronesl vážně lord.

„Vy,“ obrátil se na přiváděného vězně. „Za co jste ve vězení a jaký trest očekáváte?“

„Falešně mě obvinili, pane!“ začal muž svou litanii.

Lordův člověk se zdánlivě ani nepohnul, ale najednou držel vězňovu ruku a páčil mu ji v lokti.

„Odpovídejte na otázky,“ doporučil mu Varatchi a znovu se podíval ze zamřížovaného okna.

„Krásný rozhled,“ poznamenal nepřítomně.

„Nuže?“ obrátil se opět na vězně.

„Okradl jsem jednoho muže,“ připustil.

„A zabil ho,“ doplnil Coglio.

Sám netušil, kam lord směřuje.

„Takže zabíjet umíš,“ zkonstatoval spokojeně lord. Kývl na svého bodyguarda, a ten vězni bez dalšího pokynu sundal pouta.

„Tady máš dýku,“ sáhl pod svůj kabát a podal muži zbraň s třicet centimetrů dlouhou štíhlou čepelí.

„Když zabiješ toho muže u stolu, dostaneš milost.“

Vězeň se nechápavě podíval na jílec vykládaný smaragdy, Cveng se zatvářil vyděšeně.

„To nemohu!“ vydechl vrah.

Následovalo opět sotva postřehnutelné gesto lorda a jeho bodyguard držel v ruce krátký jednobřitý meč bez záštity. Coglio netušil, kde ho předtím schovával.

„Pokud ho nezabiješ, sám umřeš. Víš, jak to bolí. Vyber si, zabij ho a dostaneš milost, odmítni a…“ lord pokrčil rameny.

Vězeň váhavě sáhl po nabízené dýce.

„To přece nemůžete!“

Cveng si začínal uvědomovat, že nejde o nějaký podivný žert.

„Zachraňte mě, pane,“ obrátil se v zoufalství na barona. Ten však mlčel. Nechápal, o co Varatchimu jde. Ohrožoval jeho poklad, jeho investici! Protestovat se zatím neodvážil.

Vězeň potěžkal dýku, sevřel zuby a zamračil se na svou oběť. Coglio to chápal, obrátil svou zlost za to, co se mu děje, proti tomu, na kterém si ji mohl ukojit.

„Nic jsem vám neudělal! Nechte toho!“ žadonil Cveng a lomil rukama.

Coglio váhal. Má vězně sám zabít, než zabije čaroděje? Ale tím proti sobě popudí Varatchiho. O co mu sakra jde? Měl pocit, že mu něco nedochází, uniká mezi prsty a každá jeho akce bude špatně.

Varatchi představení, které sám zorganizoval, sledoval se studijním zájmem. Vězeň udělal první krok, pomalý a váhavý, druhý rychlejší, dýku držel v pěsti. Při třetím se napřáhl k bodnutí, Cveng před ním ustoupil až ke stěně, dál už nemohl.

„Ne, prosím ne!“ vykřikl a vztáhl ruce proti dopadající ruce s čepelí.

Coglio se rozhodl. Nechá věcem volný průběh. Neznepřátelí si druhého nejmocnějšího muže v impériu. Čepel se mihla, Cveng něco vykřikl, vězeň ztuhl v pohybu a pak se zhroutil. Stěny, podlaha, nábytek i papíry na stole potřísnily kousky tkáně, kapky krve a drť kostí.

Mrtvý ležel na podlaze s dírou velikosti talíře v trupu. Jako by ji do něj někdo vyřezal pilou. Coglio pochopil, že co v tělu chybí, je rozprášeno všude okolo.

„Zajímavé kouzlo, o takovém jsem nikdy neslyšel,“ zhodnotil Varatchi uznale. „Váš názor na schopnosti pana Cvenga je správný, barone. Myslím, že v našem jednání postoupíme dál.“

Cveng se vyčerpaně svezl na paty, rukama si zakryl obličej a zdálo se, že nic nevnímá.

Coglio konečně pochopil, o co šlo – o zkoušku. Lord se chtěl přesvědčit, že Cveng opravdu dokáže stvořit kouzlo nezávisle na tom, co vyčetl ze starých svitků. Ale to znamená, že lord musí být ve znalostech toho, co magie dokáže, velmi zběhlý. A tím pádem pro něj Cveng bude ještě cennější. Znovu si pogratuloval k tomu, jak se rozhodl. On prostě prostředky na využití čaroděje neměl.

„Jsem rád, že jste spokojen,“ chopil se iniciativy, „slunce už zapadlo. Ideální čas k večeři a po ní si můžeme promluvit o dalším,“ navrhl Varatchimu a snažil se nedívat se na tělo na podlaze.

„Dobrý nápad,“ přikývl lord a vyšel jako první.

„Pošlu vám dobrou večeři, nějaké víno a zítra čekejte svou rodinu,“ slíbil baron Cvengovi na odchodu, aby ho uklidnil.

„Ukliďte tělo,“ štěkl na jednoho z vojáků a spěchal za lordem.

Zatím všechno hrálo v jeho prospěch, i když to místy vypadalo všelijak.

Rozednívalo se. Studeně a rezavě, očistně po noci prohýřené u ohňů, u dubových lavic. Před hradbami ještě plápolalo pár ohnišť, ale s úsvitem ztrácely jejich plameny sílu, spáči se choulili do houní, zpod stanů se ozývalo chrchlání, chrápání. Šel jsem pomalu, lehce přihrbený v dlouhém koženém kabátě, který pamatoval i lepší časy. Ale to koneckonců i já. Pan Lasička mě dostal do hradu a zařídil, aby pomocník kuchaře, tlustý pijan, teď vyspával opici posílenou odvarem z máku. Ten kabát pomocník koupil od jednoho Lasičkova člověka za babku a já si ho teď vzal zpět. Při zběžném pohledu jsme se v něm podobali jeden druhému. Při nezběžném by celý náš plán šel do háje. Došel jsem ke vchodu do věže, kde postával voják. Měl to být nováček, který ještě na hradě nesloužil a moc lidí osobně neznal.

„Jídlo pro Cvenga, jako každý den,“ řekl jsem mu.

„Nějak brzo, ne?“ opáčil podezíravě.

„Mně to povídej,“ pokrčil jsem rameny.

Nakoukl pod poklice a mlsně se olízl.

„Teda, na to, že je vězeň, si fakt nežije špatně,“ ocenil.

„Nevím, jestli je vězeň, ale tohle je přímo od baronova stolu,“ prozradil jsem mu. „Dost mu na něm záleží, a jestli si bude stěžovat, že mu přinesu studený vajíčka… nenechám to na sobě.“

„Tak jdi. Celou noc na stráži a nedostanu ani kus žvance,“ zanadával, ale otevřel mi dveře.

„Stav se v kuchyni,“ poradil jsem mu a vešel dovnitř. Pod tácem jsem nesl katzbalger a byl jsem rád, že jsem zmizel z volného prostranství.

V hlavním sále na lavicích sražených k sobě pospávali tři muži, další dva měli hlídat nahoře. Alespoň podle zpráv pana Lasičky. To bylo i s tím venku celkem šest chlapů, přes které jsem musel tiše přejít. Pak v klidu a beze spěchu přes nádvoří a otevřenou branou ven, kde bude čekat vůz. O něco později po našem odjezdu měli Lasičkovi záškodníci způsobit chaos, aby ztížili pronásledování. Odhadoval jsem, že založí požár nebo provedou něco podobného. Pokud to půjde, já chtěl navíc podpálit věž. Co si člověk neudělá sám, to nemá.

„Nesu snídani vězni,“ houkl jsem na vojáka, co se na půl oka probudil.

V rohu stály tři džbány vína. Prázdné, samozřejmě. Nevěděl jsem, zda je to práce Lasičky, ale koneckonců to nebylo důležité.

Kývl mi, že můžu jít dál, meč měl opřený o roh lavice, na které ležel. Další dva nahoře také pospávali a po ránu nevypadali moc čerstvě. Jeden zamžoural a ukázal mi, ať jdu dál.

Cveng nespal, kruhy pod očima ho proměnily v sovu a vypadal, že za sebou má bezesnou noc. Seděl zhroucený na židli, před sebou zmuchlané papíry.

„Přinesl jsem něco k jídlu,“ oznámil jsem mu a položil jsem tác.

Když zahlédl katzbalgr, celý se přikrčil, stáhl do sebe.

„Vy nejste z kuchyně,“ řekl tiše.

Strach ukapával z každého slova, pohybu, výdechu.

„Ne,“ přitakal jsem. „Nemáte hlad? Já teda jo, kousek si vezmu.“

Nabídl jsem si ze štědrého menu, ve stoje pohodlně žvýkal a přitom ho pozoroval.

„Ani nejste žádný z baronových lidí,“ pokračoval ve svém hodnocení.

„Ne, baron špatně platí,“ potvrdil jsem.

„Pokud mi budete chtít něco udělat, začnu křičet,“ varoval mě.

Hlas měl tak sevřený, že jsem o tom pochyboval.

„Můžete to zkusit. Co když jsem kat Jeho Excelence? Myslím lorda Varatchiho,“ nabídl jsem mu další variantu.

Chvěl se po celém těle, připadalo mi, že je na nejzazší hranici příčetnosti. A to měl být čaroděj. Ale asi se to nevylučovalo, i čarodějové zřejmě mohou být zbabělí.

„Ne,“ rozhodl se nakonec, „nejste.“

Po čele mu stékal pot.

„Bingo,“ zašklebil jsem se. „Kdybych pracoval pro Varatchiho, vypadal bych kapánek lépe, myslím lépe oblečen. Zaměstnává i takové zrůdy, jako jsem já.“

Po koláči jsem si přisunul misku s míchanými vejci. Stejně všechno odedřu já a potřeboval jsem se pořádně najíst.

„Přicházím od někoho jiného. Má zájem o vaše služby,“ přešel jsem k věci.

„A proč bych to měl chtít? Proč?“ vybuchl najednou, až jsem měl strach, že vzbudí zájem hlídačů.

To by celou věc uspíšilo až příliš a já chtěl dojíst svá vejce.

„No, ten člověk, pro kterého byste pracoval, by vás nenutil zabíjet. Pokud byste nechtěl, to je jasný. A taky by vám nezabraňoval stýkat se s vaší rodinou…“

Pochopil, že znám jeho situaci.

„A kdo by to byl?“

„Pokud by nás chytli, nebylo by pro něj dobré, aby se to od vás dozvěděli,“ kývl jsem neurčitě.

„A moje rodina?“

„Podívejte se z okna,“ pobídl jsem ho.

Jako třetí a poslední chod byl džbán slušného piva. Tenhle vězeň se měl lépe než já poslední dva měsíce.

Doufal jsem, že všechno klaplo.

„To je moje rodina?“ řekl překvapeně.

Takže klaplo.

„A celá. Už odjíždí.“

Vůz zastavil kus od hradby, aby na něj bylo vidět. To znamenalo, že Cveng je schopen rozeznat maximálně, že na něj zamává dospělá štíhlá žena a dvě děti. Ta žena měla světle modré šaty, stejně jako Cvengova žena. Pokud by pan Lasička z nějakého důvodu neuspěl, byl by schopen sehrát pouhé divadlo.

„Vy jste je unesli!“ otočil se ke mně Cveng.

„Ne, dívejte se dál. Vaše žena vystoupí, třikrát vám zamává a pak zase nasedne. Musí získat náskok, než se vydáme na cestu. Přece jen – vzbudíme přitom trochu rozruchu.“

Poslechl.

Nechtěl jsem mu říkat, že jeho žena a děti, pokud se je podařilo Lasičkovi z města vytáhnout, pocestují úplně jinou cestou. I když se to zdálo nemožné, Cveng najednou vypadal, že se bojí ještě víc. Zezelenal, pak zesinal, spodní ret se mu třásl jako dítěti chystajícímu se k pláči. „Ale co když náš chytí? To už je nikdy neuvidím!“

„Když tu zůstanete, tak pravděpodobně také ne. Varatchi vás bude chtít v Saxpoliss,“ nechal jsem ho, ať přemýšlí.

Cveng byl divný. Každý normální chlap by po takové šanci skočil všemi deseti, muselo mu být jasné, že jeho žena a děti budou pro Varatchiho jen pákou, pouty, kterými ho bude ovládat. „Za dveřmi jsou strážní, nemůžeme odtud utéci!“ Připomínal mi tonoucího chytajícího se pověstného stébla. Pan Lasička měl pravdu. Cveng se nebál toho, že nikdy neuvidí rodinu, on se třásl jen o vlastní kůži. Tím, že jsem ho nutil k útěku, jsem ho vystavoval nebezpečí, a on by raději tančil podle cizí píšťalky tak, aby mu nikdo nepřerazil o záda hůl. Nejstatečnější tedy nebyl, to ne.

Ráno bylo chladné a čisté. Plukovník Dasmo měl někdy pocit, že ty nejhnusnější věci, na které později chce člověk za každou cenu zapomenout, nejčastěji začínají v té nejkrásnější, nejslibnější části dne. Přesto si nedokázal pomoci a časná rána dál miloval. Nespěchal. Částečně proto, aby si jitro vychutnal, částečně proto, aby nebudil zbytečnou pozornost. Za sebou slyšel kroky doprovázejících vojáků. Coglio to sice nezdůraznil, ale na té ženě a jejích dětech, rodině zajatého čaroděje, mu hodně záleželo a Dasmo tušil, proč. Nelíbilo se mu, kam celá záležitost spěje, ale nevěděl, jak se z toho vyzout. Raději se celé akce zúčastnil osobně, aby nedošlo ke zbytečnému násilí. To by ani jemu asi příliš neprospělo. Dům stál na rohu poslední dlážděné ulice, dál už se nacházely jen chaoticky uspořádané barabizny. Přes nevábné okolí byla budova čistě omítnuta, velikost oken odpovídala mnohem výstavnějším sídlům bohatých měšťanů, zahrada obklopená vysokým plotem vypadala přes svou velikost udržovaně. Vypadalo to, jako by majitel víc než prestižní místo hledal pohodlí, klid a – soukromí. To se koneckonců u člověka, který prý měl něco společného s magií, dalo očekávat.

„Nechci žádné zbrklosti, uvnitř má být jen jedna ženská s děckama a možná služebná,“ zavrčel Dasmo na gardu.

„A možná taky nějaký chlap,“ uchechtl se Vrac, hezoun, jehož koníčkem byly vdané ženy.

„V tom případě chci i jeho živého,“ odpověděl studeně Dasmo.

Neměl rád tyhle vtipy, od jisté doby je neměl rád.

Třem chlapům ukázal, ať oběhnou pozemek a zajistí případné další dveře v plotu. Jeden z nich se měl vrátit, kdyby východů bylo víc.

Pak se Dasmo opřel o zděný sloupek brány a čekal. Netrpělivosti svých mužů nevěnoval pozornost, víc se soustředil na naslouchání. Město se zatím ani nezačalo pořádně probouzet, kdyby se z domu uprchlíci kradli právě teď, slyšel by je. Měla to být žena se dvěma dětmi, nikoliv zkušený zloděj nebo hůř, cvičený agent.

„Jdeme dovnitř,“ zavelel, když usoudil, že trojice dostala už dost času.

Cargo, nejhřmotnější muž jednotky, se prodral dopředu, uchopil obouruč těžké kladivo na dlouhém toporu a rozkročil se k úderu. To bylo jedno z vylepšení, které zavedl, a baronovi muži ho přijali s nadšením. Nemuseli si při vyrážení dveří otloukat vlastní ramena. Než stačil Cargo udeřit, Dasmo najednou sáhl po klice, stiskl ji a zatlačil do brány. Nebylo zamčeno.

„Ať už jste uvnitř,“ zavrčel znechuceně.

„Chci všechny, a v pořádku.“

Nezvýšil hlas, ale muži pochopili, že jejich velitel je vzteklý. To pro ně neznamenalo nic dobrého. Dasmo se nevyžíval v řevu nebo bití podřízených. Svůj vztek si vybíjel ve výcviku, ve tvrdém výcviku, který občas trval celé hodiny. Vyběhli na sypanou cestu mezi udržovaným trávníkem a ovocnými stromy a klusali k domu.

Sám Dasmo nespěchal, měl nepříjemný pocit, který se s každou sekundou, po kterou se z domu neozval žádný křik, měnil v jistotu. Přišli pozdě, v domě už nikdo nebyl.

Žena se dvěma dětmi utekla. Pro ni to bylo dobré, pro něho, plukovníka Dasma, naopak špatné. Tvrdohlavě sám celou budovu prošel od sklepa až po půdu a pak ještě jednou. Zbytečně.

Kočár se lehce pohupoval a sem tam zaskřípěl; nejhlasitějším zvukem byl pravidelný dusot koňských kopyt. Dalija cítila, jak se Dande i Rosi uvolňují a přestávají se k ní křečovitě tisknout. Doufala, že za chvílí usnou. Po prvotním strachu se děti rychle uklidnily, chyběla jim představivost, neuvědomovaly si, jaká nebezpečí je na cestě čekají.

„Jedeme rychle, hodně rychle,“ poprvé od doby, kdy mávala na věž, v níž věznili jejího manžela, na drobného muže sedícího naproti ní promluvila.

Nevěřila mu, nejvíc ze všeho připomínal nějakou malou šelmu, která vykrádá kurníky a pokaždé po sobě zanechá spoušť.

„Ano, rychleji než se zevnitř zdá. Ten kočár je speciálně upravený pro rychlou jízdu,“ přitakal, věnoval jí letmý pohled a dál sledoval okénkem rychle ubíhající krajinu.

„A můj muž?“ zeptala se.

„Právě teď by měl odcházet z vězení,“ řekl její průvodce. „S mým společníkem.“

„Utíká z vězení,“ pochopila.

„Ano,“ přitakal.

„On, on to nedokáže,“ zavrtěla hlavou. „Neodváží se něčeho takového, je prostě příliš zbabělý.“

Malý muž se odvrátil od výhledu ven a znovu se na ni zadíval.

„Bude muset, pochybuji, že ho B. nechá na půl cesty. Proč jste se stala jeho ženou, když sama víte, že je zbabělý?“ zeptal se s nepředstíranou zvědavostí.

„Co vy víte o životě!“ vybuchla náhle. „Stará se o své děti a je hodný! To je víc, než může ženská v tomhle světě očekávat. Teď jedu bůhví kam a vlastně ani nevím proč! A vy mě ještě budete poučovat!“

Dande sebou trhl a Dalija se zarazila. Nechtěla děti vzbudit. Její zlost zrozená ze strachu zmizela stejně náhle, jako se objevila. Kočár náhle začal víc kodrcat, jak najeli na horší cestu, přitiskla děti pevněji k sobě.

„Vy dobře víte, proč jedete pryč. Tam by vás už nic dobrého nečekalo. Váš muž je čaroděj a oni by vás i s dětmi použili jako páku na něj,“ odpověděl jí klidně, jako by její výbuch neregistroval. „Když by na to přišlo, klidně by vás mučili, aby jej přinutili dělat to, co chtějí.“

„Proč bych vám to měla věřit?“ zeptala se klidněji, než se cítila.

Náhle jí její volba připadala neuvěřitelná.

„Teď už to není důležité, jsme na cestě,“ odpověděl.

Chvíli o jeho slovech přemýšlela.

„Ano. Jsem sama ženská na cestě se dvěma dětmi a s cizím mužem, na kterého se musím spoléhat, jedu neznámo kam, můj manžel je ve vězení a nevím, jestli ho ještě někdy uvidím. Taková byla moje volba,“ pronesla tiše.

Kočár zpomalil, na okamžik je ohlušilo skřípění brzdy.

„Pravda, nepředstavil jsem se,“ řekl muž. „Můžete mi říkat pan Lasička. Jeden dobrák mi dal takovou přezdívku a ona se bohužel ujala.“

Jak příhodné, pomyslela si.

To už kočár stál, slyšeli zesilující zvuk kroků. Ne kroků, ale vojenského pochodu, uvědomila si.

Lasička odhrnul kůži nahrazující okna kočáru a Dalija se naklonila, aby se mohla podívat také.

Po cestě se k nim přibližovala pravidelná formace mužů. Tváře měli pokryté prachem, oči zarudlé, jako by byli na cestě už dlouho a moc toho nenaspali, přesto byl jejich krok dlouhý a rázný. Všichni měli stejné drátěné košile, někteří navíc ocelové nárameníky nebo hrudní pláty. Polovina mužů byla vyzbrojena štíty a meči v pochvách u boku, druhá nesla své zbraně – dlouhé obouruční meče na ramenou. Uprostřed zástupu se tyčila standarta se stylizovanou tygří hlavou.

Jak se přibližovali, Dalija viděla, že muži nesou ještě další zbraně. Někteří kuše, jiní hlavice kopí, která mohla být v případě potřeby nasazena na ratiště. Všechny štíty zdobila stejná tygří hlava.

„Varatchiova těžká pěchota. Jak to, že tady jsou sakra tak rychle? Museli přejít přes hory…“ slyšela Lasičku mumlat si pro sebe.

Jeho tón ji znepokojil, ale mlčela.

Když kolem nich vojáci bez zájmu procházeli, cítila, jak ji z jejich pravidelného kroku, vrzání kůže a skřípění zbraní a zbrojí jímá strach. V jejich organizovanosti byla síla.

Muž pochodující stranou od oddílu se zastavil u vozu. Dalije padl do oka prsní plát zbroje, zdobený opět tygří hlavou. Velitel, pochopila.

„Dobré ráno, pane. Nechtěli jsme vám stát v cestě, ale vyrazili jste brzo stejně jako my, pochválen buď císař za to, že jeho muži udržují klid a pořádek na cestách,“ začal okamžitě Lasička.

Daliju šokovala jeho ponížená úlisnost. Ten muž byl jako chameleón, dokázal se změnit v jediném okamžiku.

„Jak daleko je to do Cardburu?“ zeptal se důstojník stroze.

„Ach, už jen kousek. Při vašem rázném tempu sotva půlhodinka. Dnes končí turnaj a chci se s rodinou dostat do Cvilingu, než začne být na cestě tlačenice. Jen proto vám teď překážíme.“

To už se ale důstojník otáčel. Starosti malého obchodníčka mu byly ukradené.

Po celou dobu hovoru kolem nich procházeli muži. Když spatřili záda posledního, Lasička okno zatáhl a ukázal kočímu, že může vyrazit, a okenní závěs zatáhl.

„Dvě stovky,“ zabručel pouze. „Pokud sebou B. pořádně nehodí…“ nechal větu nedopovězenou.

„Tak co?“ chtěla vědět.

„…tak mi nevrátí těch padesát zlatých, co mi dluží, a vy už se nikdy neuvidíte s vaším manželem. Připravte se, za chvíli půjdeme nějakou dobu po svých.“

Pochybovačně se na něj podívala.

„Děti toho moc neujdou.“

„Budou muset a přinejhorším je poneseme.“

Viděla, že je najednou hodně ustaraný, ale současně rozeznávala jeho urputnost, odhodlání. Poníženého obchodníčka nahradil ostražitý rys.

„Tak půjdem,“ oznámil jsem mu, otočil se a sáhl po klice.

Ani za mnou nezamkli. Neměl jsem pocit, že se z téhle chyby poučí. Po dobu hovoru s Cvengem se toho moc nezměnilo, oba dva pochrupovali. Stačil delší krok a stál jsem u bližšího. Oddechoval dlouze a pravidelně, jako by bylo chvíli po půlnoci, a ne těsně před východem slunce. Nahmátl jsem krkavici a současně mu dlaní levé ruky zakryl ústa, aby náhodou nevykřikl. Stačila chvíle a jeho dech ustal, dokonce se ani neprobudil. Jeho kolegu přece jen něco vyrušilo, probral se, posadil a ospale na mě mžoural.

„Donesl jsem snídani,“ prozradil jsem mu a odstoupil od postele.

„Jo, jo,“ pokývl hlavou. „Ale ty přece nejsi kuchař?“ začínal se probírat.

„Nejsem,“ potvrdil jsem mu, a ani příliš pomalu ani příliš rychle jsem se k němu přibližoval.

Ve chvíli, kdy se mu oči rozšířily poznáním, jsem se po něm natáhl, vytrhl mu z ruky meč, který sice stačil zvednout, ale ne tasit. Uchopil ho oběma rukama stejně jako já, ale byl o trochu slabší. O dost. Zaklesl jsem mu pochvu pod bradu a tlakem proti zdi mu rozdrtil hrtan.

„Vy jste je zabil!“ vydechl hrůzou Cveng a nahlížel ze dveří do místnosti.

„Jo, máte postřeh. Jdeme, vy přede mnou,“ popostrčil jsem ho a směřoval ke schodům.

„Já začnu křičet, já nikam nechci!“ zapřísahal mě.

„Tak se vraťte do pokoje,“ doporučil jsem mu. „Čas běží a já se odsud chci dostat. A vzpomeňte si, co se vám stalo večer. Vaše rodina už tady také není.“

Vrhl pohled ke spásným dveřím do cely, ale pak udělal váhavý krok dolů ze schodů.

Ti tři dole už bohužel byli vzhůru. Až podezřele vzhůru – ruce měli jeden jako druhý položené na jílcích mečů. Jejich velitel, který mě už při příchodu zaregistroval, mi věnoval přemýšlivý pohled.

„Něco se mi na tobě nelíbilo, už když jsi přišel. Ale já se tě vyptávat nebudu, jenom tě odvedu do vězení.“

Pomalu tasil meč a zůstal stát ve volném střehu.

„Svaž ho,“ rozkázal ramenatému blonďákovi s vytlačeným vzorem dřeva na stále ještě rozespalé tváři.

Poslední, co jsem potřeboval, bylo řinčení mečů nesoucí se ospalým ránem.

Blonďák vyčkával a jeho parťák, šťastný, že rozkaz nedostal on, napodobil velitele. Pohledem jsem přelétl dvě obnažené čepele a jednoho chlapa.

„No, asi to pro mě bude lepší, snad mě Coglio nevydá katovi za to, že jsem se mu snažil ukrást vězně,“ souhlasil jsem.

„To je rozumné rozhodnutí,“ potvrdil velitel, i když jeho oči říkaly něco jiného.

Opatrně jsem se předklonil, a aniž bych z nich spustil oči, položil jsem katzbalgr na podlahu a šoupl ho dál od sebe. Pak jsem se zase narovnal a ukázal jim holé ruce.

„V pořádku?“

Velitel jemně přikývl hlavou, blonďák se zatvářil spokojeněji a s provazem v levačce ke mně přistoupil.

Současně s ním se ke mně přiblížily i hroty mečů, rozeznával jsem jemné nerovnosti ostří vzniklé po přebrušování vrubů.

Držel jsem ruce těsně u sebe hřbety vzhůru a čekal. Do místnosti vlétla včela. Zmateně vykroužila dvě smyčky a zase zmizela venku. Probudila se příliš brzy a ještě na ni byla zima. Blonďák mi na zápěstí položil provaz a začal obtáčet smyčku. Krátkým ťuknutím zevnitř jsem mu ruce rozrazil, téměř jemně ho oběma dlaněmi současně plácl přes uši a vzápětí strhl bezvládné tělo před sebe do cesty obou mečů.

Velitel dokázal bod zastavit, druhý voják nikoliv. Tlačil jsem mrtvého muže dál proti čepeli, dokud jsem neucítil zaskřípání kovu o ocel, pak jsem s ním prudce trhl a mrštil jím proti veliteli. Vojákův meč uvízl v těle, jak jsem plánoval. Já nezůstal na místě, ale vyrazil jsem proti němu, jeho ruku s napůl tasenou dýkou jsem přirazil k tělu a pravačkou ho chytil pod krkem. Vytočili jsme se v bleskové obrátce, přes bok jsem ho poslal k zemi, temenem to vzal o roh lavice.

Velitel stál proti mně, meč ležel na podlaze. Zřejmě ho pustil, když se snažil za každou cenu nebodnout vojáka, kterého jsem na něj hodil. Podíval se na mě, na zbraň a rozhodl se, že nemá cenu pokoušet se ho zvednout.

Pohledem sklouzl po svých mrtvých mužích.

„Jsi monstrum,“ zašeptal.

„Není to nic osobního, ale budu tě muset zabít,“ prozradil jsem mu.

Vrhl se na mě, v ruce se mu objevila dýka. Překvapivě ale nezaútočil s ní, odrazil se a přímočarým kopem mě zasáhl do tváře. Dokázal jsem se jen zaklonit, a tím sílu kopu trochu zmírnit. Přesto jsem ztratil rovnováhu a neměl možnost vyrazit do protiútoku. Dopadl těsně ke mně, levým předloktím jsem zablokoval jeho bod, čepel dýky zaskřípala na chráničích. Současně jsem mu zasadil úder loktem přímo na tvář. Okamžik jsme se přetlačovali, pak jsem ale proklouzl pravačkou mezi nás, uchopil ho za kazajku a zabral.

Jak začal ztrácet půdu pod nohama, zpanikařil a podařilo se mi vyrazit mu dýku z ruky. Vzápětí jsem ho uchopil oběma rukama a silou celého těla jím mrštil proti stěně, kde ze zdi vyčnívaly dvě skoby. Trefil jsem se.

Zůstal jsem stát, ticho rušil jen můj zrychlený dech a bzučení včely, která se sem bůhvíproč vrátila.

„To bylo strašné,“ ozval se roztřeseným hlasem Cveng a zíral na mě jako na zosobnění pekla.

„Strašné?“ opáčil jsem. „Zvládl jsem to docela rychle, ne? Jen ten poslední mi dal trochu práce. Byl dobrej, lepší, než jsem čekal.“

Cveng pohledem klouzal po mrtvolách.

„Zabil jste je! A tak strašným způsobem!“

„Prvního jsem omráčil úderem přes uši a zabili ho jeho přátelé, druhý měl smůlu, že spadl, kam neměl, a ten třetí, toho jsem zabil, to ano,“ zrekapituloval jsem rvačku.

„Čeho se tak bojíte?“ zeptal jsem se, zatímco jsem hledal svůj katzbalgr.

„Muselo je to strašně bolet!“ kroutil hlavou čaroděj.

Opíral se o stěnu, aby se vůbec udržel na nohou.

„Byl to boj, neuvědomovali si to,“ řekl jsem. „Čeho se bojíte, vy přece nejste voják, válečník. Nebudete bojovat.“

Neodpověděl, jen drkotal zuby.

„Spěcháme,“ chytil jsem ho za rameno a postrčil ke dveřím. Když jsem je otevřel, spatřil jsem přibíhat čtyři chlapy patřící k jednotce barona Coglia. Takže útěk Cvengovy rodiny se zřejmě prozradil. Zapálil jsem olejovou lampu a mrštil s ní o dřevěné schody, potom jsem zvedl meč a štít a vyšli jsme ven.

Nevěřím moc na utajené akce, vždy se něco provalí. A ti čtyři představovali jen nepříjemnou komplikaci – prošel jsem i přes víc chlapů. Na druhou stranu – oni o tom nevěděli.

Baron Coglio se zhluboka nadechl a vydechl. Cvengova rodina byla pryč a zprávu přinesli jeho lidé. To na něho vrhalo špatné světlo v očích Jeho Excelence. Jenomže na druhou stranu, už večer lordovi Cvenga se vším všudy prodal. Musel to zahrát, hop nebo trop.

„Jste si jistý? Prohledali jste celý dům? Nejsou někde u příbuzných?“ spustil stroze na plukovníka Dasma.

Sluha mezitím nosil na stůl brzkou snídani, a jako na potvoru porcelánové hrnky s voňavým svařeným vínem pořád zůstávaly na servírovacím stolku. Coglio by se nejraději hned pořádně napil – byl nervóznější, než si sám odvážil připustit.

„Utekli. Nenašel jsem šperkovnici, některé ze skříní byly prázdné, hospodyně včera pekla chleba a žádný v kuchyni nezůstal,“ vypočítával Dasmo.

Coglio mu jeho klid záviděl. Možná to ale bylo jen tím, že si plukovník neuvědomoval, jak moc je lord Varatchi nebezpečný, a to pro všechny.

„Vaše Excelence,“ obrátil se se sebezapřením přímo na svého hosta, „obávám se, že plukovník má pravdu. Cvengova rodina je pryč. Nedal jsem je hlídat, neb jsem se nechtěl plést do vašich záležitostí.“

Varatchi mlčel, absencí mimiky připomínal kobru, u které si nikdo nemohl být jist, zda v dalším okamžiku smrtonosně zaútočí, nebo se uloží k odpočinku.

„To od vás bylo zajisté chvályhodné,“ opáčil s tichou ironií. „A mohu se zeptat, co teď dělají vaši lidé?“

Coglio pohlédl na Dasma a přitom ze stolu vzal jeden z porcelánových hrnků. Ruka se mu kupodivu netřásla.

„Obávám se, že se právě vměšují do záležitostí Vaší Excelence,“ odpověděl plukovník.

„Poslal jsem je, aby posílili hlídky u věže, kde držíme Cvenga.“

„Co vy na to, barone?“ obrátil se Varatchi na Coglia, který si hřál zkřehlé prsty o teplý nápoj.

„Vzhledem ke změně situace jsem se rozhodl udělat všechno pro to, abych uchránil Váš majetek,“ odpověděl Coglio suše a samotnému se mu zamlouvalo, jak věcně to zní.

Varatchi jen pokývl hlavou a zvlnil ústa do nápodoby úsměvu, jako by se na jisté rovině celou situací dobře bavil.

„My dva bychom možná v budoucnu mohli spolupracovat,“ prohlásil místo odpovědi. „Rád bych nechal vyslechnout sousedy, zda se přece jen u někoho neschovávají,“ Varatchi si vzal šálek s kávou a přemýšlivě pozoroval Coglia.

„Jistě, Vaše Excelence, mí lidé jsou vám k službám.“

Hovor přerušilo zaťukání na dveře, Coglio se překvapeně zarazil. Vydal pokyny, aby je nikdo nerušil. Potom, dříve než stačil něco říct, se dveře otevřely a za nimi stál nakrátko ostříhaný muž v šedých plátěných kalhotách, tunice přepásané tmavou hedvábnou šerpou a lehkých botách, které čímsi připomínaly taneční střevíce. Jeho bezvýrazný oděv vzbuzoval dojem jakési uniformy a baron si byl jistý, že ukrývá spoustu překvapení. Muž nevstoupil dovnitř, pouze pohledem vyhledal Varatchiho.

„Děkuji za nabídku,“ řekl lord, „ale mí lidé právě dorazili, vaši pomoc tentokrát nebudu potřebovat.“

Dasmo studoval příchozího. Stačil mu pohled, aby zjistil, že je to voják. Stačilo počkat okamžik, aby věděl, že je to dokonale vycvičený voják, bojovník ve válkách, které se nevedou na bitevním poli, ale v temných uličkách, v zákoutích sálů, pod příkrovem noci a ticha. Ten muž byl zabiják, příslušník neviditelné armády, kterou Varatchi a další mocní v poslední době víc a víc využívali.

„Pokud dovolíte, rád bych se vydal po stopách uprchlíků, znám okolí a věřím, že je rychle dopadnu,“ nabídl Dasmo Varatchimu a podíval se přitom na Coglia.

Přestávalo se mu tu líbit, čím dále se od Varatchiho a jeho lidí dostane, tím lépe.

„Dobrý nápad, poskytnu vám doprovod,“ zchladil lord jeho naději na to, že se zbaví společnosti cizáků.

Dasmo nedal najevo zklamání, pouze se uklonil.

Narazil jsem štít na štít, muž nepočítal s mou rychlostí a silou a přepadl na záda. Rozsekl jsem mu paži, srážku využil ke změně směru a překvapivě se dostal přímo před dalšího. Sekl shora dolů, já nastavil horní hranu štítu, po záseku trhl levačkou, a já mu tak vyškubl zbraň z ruky. Tlakem štít na štít jsem rozbil jeho kryt a bodl ho do krku. Poslední dva mě sevřeli do kleští. Kryt mečem na levého, rychlá otočka, vodorovný úder štítem na jeho parťáka. Nestačil uskočit, zhroutil se po zásahu do boku, navázaný sek přes spánek, a už jsem stál proti poslednímu. Vyrazil proti mně, pak si uvědomil, že je poslední, a na okamžik zpanikařil. Naznačil jsem sek shora, vytáhl štít příliš vysoko a na okamžik si zakryl výhled.

Protáhl jsem se kolem jeho čepele a změnil sek v hákový úder jílcem přímo do spánku. Na místě šel k zemi

Zastavil jsem se a rozhlédl. Cveng stál pořád u dveří.

„Rychle,“ křikl jsem, „musíme ven z hradu.“

Už jsem myslel, že ho budu muset táhnout za sebou, ale po chvíli strnulosti se dal konečně do běhu. U brány jsem pro strýčka příhodu sebral halapartnu. Zřejmě patřila někomu z těch čtyř, kteří se na nás vrhli.

Náš útěk neprobíhal podle plánu, ale pořád jsme měli slušnou šanci. Město bylo plné návštěvníků, navíc pod hradem tábořilo velké množství lidí. Na dvou místech na nás čekali připravení koně. Já sice nebyl žádný skvělý jezdec a vzhledem k mé hmotnosti mě v sedle dohoní každý normální chlap. Stačilo však získat aspoň minimální náskok a dorazit k prvnímu rozcestí za městem. Tam už čekali dva jezdci, kteří měli odvést pozornost pronásledovatelů. Navíc, Coglio přišel o devět lidí, téměř čtvrtinu svého ozbrojeného oddílu. Ti zbylí nebudou do našeho pronásledování hrr a budou se snažit držet pohromadě. A také by každou chvíli mělo vypuknout pár požárů.

Seběhli jsme z mírného svahu dolů mezi stany a provizorní stánky, stále panoval klid, všichni vyspávali včerejší opici.

Písčitá půda skřípala pod nohama, Cveng víc a víc lapal po dechu, z hradu se nesly výkřiky. První domy znamenaly, že už nás z hradeb nebude vidět. Začínal jsem věřit, že to dokážeme.

„Na třetí křižovatce doleva, pak hned znovu doleva, a tam na nás čekají koně,“ zachrčel jsem.

S uspokojením jsem zahlédl sloup černého dýmu linoucí se zpod hradeb a zdálo se, že konečně začíná hořet i věž. Panika hrála v náš prospěch.

Prudce jsme zabočili, prach pod nohama klouzal, musel jsem strhnout Cvenga za rukáv, aby nepřeběhl přes další odbočku. Pod pergolou bíle omítnutého stavení na konci ulice měla čekat naše zvířata. Jenomže cestu nám najednou zatarasila zeď, uběhl jsem ještě pár desítek metrů a rozeznal, že to není zeď, ale řada mužů se štíty a meči. Posledních pár kroků – stál jsem proti železem okované hrázi tvořené císařskou obrněnou pěchotou.

„Zpátky, zkusíme je oběhnout,“ štěkl jsem na Cvenga spíš ze setrvačnosti, než že bych tomu doopravdy věřil.

Ti chlapi zde určitě nebyli náhodou, a ještě než jsem se zastavil, slyšel jsem, jak se ti zadní někam ženou. Pravděpodobně aby nás obklíčili. Vrátil jsem se o pár kroků, abych se aspoň podíval do jedné z bočních uliček. Reagovali tak rychle, jak jsem se obával – už byla uzavřená.

„Zkusíme se z toho vylhat,“ uklidňoval jsem Cvenga, který se při pohledu na vojáky začal třást.

Už několikrát jsem byl svědkem, jak se Lasička vymluvil z problémů, ze kterých bych se já nevysekal za žádnou cenu.

„Dobré ráno,“ řekl jsem hlasitě. „Tady s mým přítelem spěcháme, ujela mu žena a on se ji snaží zastavit dřív, než spáchá nějakou nepředloženost. Co kdybyste uhnuli kousek stranou a nechali nás projít!“

Odpovědělo mi uchechtnutí.

„Pronásleduješ manželku zbrocený krví s halapartnou v ruce a mečem za pasem?“ zeptal se někdo. „Tak to musí být pěkná saň, radši ji nechte běžet,“ doporučil nám.

Vtipálek.

Před řadu vojáků předstoupil muž s o poznání kvalitnější výstrojí. Zřejmě velitel.

„Teď vás zastavíme, a pokud se ukáže, že je všechno, jak říkáte, necháme vás jít,“ oznámil.

Sloupy dýmu už by přehlédl jen slepý, paniku z tábořiště jen hluchý. A ke všemu jsem slyšel od hradu dusot koní. Už po nás šli.

„Věděl jsem, že se z toho nevykecám, neumím to,“ prohodil jsem do prostoru, přetočil halapartnu v ruce a třetinu ratiště usekl jediným švihnutím katzbalgeru. Získal jsem tak trochu těžší bitevní sekeru na zhruba jeden a čtvrt metru dlouhém toporu. Trochu těžší mi docela vyhovovalo.

„Nemáme šanci, musíme se vzdát,“ drkotal zuby Cveng.

„Možná,“ nepřel jsem se s ním. Byl to prostě slaboch a pesimista.

„Ale řekl bych, že bychom tvé ženě měli dopřát trochu času. Pokud ji chytnou, nebudou se s ní moc párat,“ upozornil jsem ho.

„To nejde,“ drmolil, „je jich strašně moc!“

Zkusmo jsem švihl svou novou sekerou. Nebylo to špatné, vůbec ne.

„Přece nebudeš dělat takovou hloupost, aby ses nám sám jediný zkoušel postavit,“ promluvil znovu velitel, v hlase lehké pobavení.

„Už to tak bude,“ potvrdil jsem, „jsem prostě Hloupej.“

„Kaufri, Ledeku, Maste, Dougu, vemte si ho, ale nezabijte ho, chci ho vyslechnout. Zdá se, že pro někoho pracuje.“

Střed řady ozbrojenců se na okamžik rozpadl a z hradby štítů se vynořila čtveřice mužů. Obezřetně se ke mně blížili, k jejich smůle nevypadali, že si chtějí jen popovídat. Ustoupil jsem ke zdi domu a Cvenga namáčkl do dveří.

„Tady počkáte,“ poručil jsem mu a natlačil ho na klepadlo.

Připomínka bolesti ho paralyzovala, neodporoval. Jeden z kvarteta se stáhl dozadu, aby nepřekážel. Při útoku na chlapa stojícího zády ke zdi jsou tři víc než dost.

„To chceš tou sekerou mávat jednou rukou?“ nadhodil ten ve středu formace.

„Jo, Ledeku, přesně tak,“ zašklebil jsem se.

Tohle kolo jsem dostal darem, netušili, že přesně vím, jakou hru se mnou chtějí sehrát.

„Já jsem Kaufri,“ odpověděl.

Jména mrtvých nejsou důležitá. Mlčel jsem, poslouchal jejich kroky, dech, vrzání kůže a škrábavé zvuky drátěné zbroje. Jeden na sebe stáhne mou pozornost útokem, druhý se soustředí na pokrytí případného protiútoku, třetí mě odzbrojí, zraní, nebo rovnou zabije. Stará taktika.

Oči blýskající se zpod hledí ocelových helem, strniště vousů, prsty pevně sevřené kolem jílců mečů. Teď, o tep srdce dříve než oni.

Šikmo shora dolů jsem sekl proti tomu nejvíc vpravo. Nesnažil jsem se ho zasáhnout, pouze minout bronzový střed štítu a vložit do úderu veškerou sílu. Sám jsem kryl štítem štít na vzdálenost nataženého nadloktí, hrot meče na mě nedosáhl. Třesk se slil s výkřikem zraněného. Rána sekerou šla skrz, roztála bojovníkovi ruku a srazila ho k zemi. Bleskově jsem se stáhl k zasaženému, jeho parťáci naopak zaváhali. Stoupl jsem na štít a vytrhl sekeru, muž pode mnou sténal, prašnou zemi barvila temně rudá krev. Čtvrtý z party se dal do běhu, aby doplnil počet. Hodil jsem po něm vlastní štít, pak bez nápřahu sekerou rozbil jeho kryt mečem a zasáhl ho do boku. Zbývající dva se na mě vrhli, prošel jsem mezi nimi za jejich záda, kryl se katzbalgrem, vidlicí sekery jsem se štěstím zachytil jednu čepel. Otočka do pokleku, sekera se zaleskla ve vodorovném oblouku a zastavila se hluboko ve stehně. Pokračoval jsem pádem na záda a pak bleskově opět na nohy. Poslední muž se na mě hnal, kolem úst pěnu, oči běsnící zuřivostí. Úkrok před štítem, ten stačil korigovat a navalil se na mé rameno, současně ho však zastavil hrot sekery v hrudi. Naposledy zachrčel a ochabl. Sklonil jsem zbraň, nechal tělo sklouznout na zem a vrátil se zpět ke zdi ke Cvengovi.

Nikdo jiný se zatím nepohnul, celý boj netrval déle než deset sekund.

„To je strašné, teď nás určitě zabijí, umučí, bude to bolet!“ drkotal Cveng zuby do ticha.

„Kurva!“ zhodnotil situaci velitel. „Obklíčit, srazit řady a čekat. Třetí a čtvrtý oddíl na střechy. Zastřelte je oba dva.“

Tak, a bylo to tady. Přes dvojitou řadu ježící se těžkými obojručnými meči jsem se svým párátkem neměl nejmenší šanci.

Slyšel jsem dupot vojáků spěchajících vyplnit rozkazy, rozeznával nenávistné oči protivníků. Slunce se rozehřívalo, zanedlouho se vzduch začne tetelit žárem a zhořkne suchým prachem. Ale já už tu nebudu, abych to všechno viděl. Nemohl jsem říct, že by mi to nějak moc vadilo. Splnil jsem své poslední předsevzetí – bojovat až do konce.

„Já za nic nemůžu! Nikomu jsem nic neudělal!“ žadonil Cveng.

Měl smůlu, kdyby se ho snažil vyvézt ze zajetí někdo jiný než já, někdo diplomatičtější, možná by ho nechali žít. Po tom, co jsem jim před očima zmasakroval čtyři spolubojovníky, to nebylo pravděpodobné.

Sloupy dýmu dál houstly, křik lidí také. Na vnější straně obklíčení zastavili jezdci, slyšel jsem podrážděný dupot koní.

„Jsme baronovi lidé! Toho malého muže musíte nechat naživu!“ řval někdo.

Tak vida, Cveng dostal svou šanci, přežije.

„Baronovi lidé!“ oponoval jim pánovitý hlas, který jsem zatím neslyšel.

Člověk, kterého jsem považoval za velitele, byl zřejmě pouhý poddůstojník, seržant.

„Ukažte mi baronovu pečeť nebo prsten! Pokud ne, nezajímáte mě!“

Hádka dál pokračovala, sledoval jsem, jak se na střechách rozmisťují střelci, poslouchal jsem vrzání napínaných silných tětiv kuší. Používali jednoduchý nášlapný typ. To však na tuhle vzdálenost spolehlivě stačilo – při jejich množství ze mě zbude sekaná.

„Kongu, zastřelte je oba, nechci už zbytečně přijít o žádného chlapa!“ zazněl poslední rozkaz.

Vlastně se mi to zamlouvalo, líp jsem dopadnout nemohl. Skončím rychle, železem, jak jsem si zasloužil a přál. Odhadoval jsem, kdy vyrazím do svého posledního útoku. Pokud to dokážu dobře načasovat, vystřelí v okamžiku, kdy se vrhnu na čepele obnažených mečů. Možná ještě někoho vezmu s sebou, možná si pár střel vybere svou oběť i v řadách vojáků. Bylo to pravděpodobné.

„Třetí, čtvrtý oddíl zacílit!“ tenhle hlas jsem znal.

Patřil muži, který poslal čtyři chlapy pod mou sekeru na smrt. Už jsem ho i viděl. Aby měl přehled, stál v okně protějšího domu.

Předklonil jsem se a v okamžiku, kdy otevřel ústa k povelu, jsem vyrazil vpřed. Současně jsem se smál, celé mé já řičelo vítězným smíchem – budu to mít za sebou. Má cesta peklem skončí.

„Pal!“

Konečně se vyšplhali na vrchol kopce. Vypadal jako pouhý zalesněný pahrbek, ale terén pod stromy byl jen těžce schůdný. Kdyby Lasička, jak si Dalija zvykla o svém průvodci přemýšlet, nakonec neobjevil starou stezku, pochybovala, že by to vůbec zvládli.

„Krátká pauza, jen co se vydýcháme,“ řekl drobný muž a postavil Dandeho na zem.

Posledních několik set metrů ho nesl stejně jako ona menší Rosi.

Mezi stromy profukoval svěží vítr a osušoval jejich zpocená čela. Stromy v okolí byly vysoké a mohutné, lidská ruka se lesa netkla po celé stovky let, pokud vůbec. Připadalo jí neskutečné, že ji s jejími dětmi pronásledují a ona se najednou ocitla na tak mírumilovném místě. Možná je nepronásledují, možná je to všechno jen Lasičkův výmysl.

„Nebylo škoda zapálit ten vůz?“ zeptala se místo zpochybňování jeho hodnocení situace.

Přitom současně sledovala své děti. Vycítily nervozitu dospělých a chovaly se nezvykle tiše, přesto si zatím nijak nestěžovaly.

„Byla,“ přisvědčil Lasička, „ale zdrží je to. Budou muset prozkoumat zbytky a zjistit, zda jste v ohni neuhořeli.“

„Proto jste tam nechal shořet ta dvě prasata?“ chtěla vědět.

Mužova lhostejnost k životům zvířat ji znepokojovala.

„Jo, prasečí kosti, pokud dobře prohoří, mohou člověka občas splést,“ přisvědčil. „Je to jen zkouška, kdybych tam hodil ty dva, co jsem od nich prasata kupoval, bylo by to lepší.“

Zachvěla se a strach se jí odrazil na tváři.

„Je to drsná partie,“ řekl bez omlouvání. „Pro vás by bylo lepší, kdybych ji hrál ostřeji.“

Jak to přesně myslel, nevysvětlil.

„Konec přestávky, teď sejdeme dolů a měli bychom se dostat na stezku mezi orizským a petským statkem. Povoz po ní projede a nás bude čekat pár koní. Sice je to ještě pár kiláků, ale to zvládneme.“

Opět se dali do chůze. Z kopce to bylo snazší, i když ji brzy začala bolet kolena.

„Pokud nám půjdou po stopách jen baronovi muži, věřím, že unikneme,“ mluvil k ní přes rameno Lasička. „Znají sice krajinu, ale podcení nás, tím myslím vás. Nebudou věřit, že byste dokázala sama s dětmi překonat tak velkou vzdálenost. A pokud budou předpokládat, že vám někdo pomáhá, tipnou si na nějakého rodinného příbuzného.“

„A kdo jiný nás může pronásledovat?“ chtěla vědět.

Lasička se na okamžik zastavil a pohlédl jí do tváře.

„Varatchiovi zabijáci, klan jeho soukromých nindžů,“ odpověděl. „Zatím jsem žádné neviděl, ale jsou těžko k rozpoznání. Vypadají jako obyčejní lidé, většinou chodí bez viditelných zbraní, chovají se tiše, ale o to jsou nebezpečnější.“

To, jak se přitom tvářil, jí nahnalo strach.

„A máme pak šanci?“ zeptala se a instinktivně přitáhla obě děti k sobě.

„Máme,“ přisvědčil, „neznají krajinu.“

„A co když nás i přesto dohoní?“ chtěla vědět. „Včera večer se takový normálně vypadající muž v šedém motal okolo našeho domu, vypadalo to, že si ho prohlíží.“

Lasička se opět vydal na pochod, zdálo se jí, že tentokrát ještě rychleji.

„Měl bych vás tu nechat a zachránit se sám.“

Nebyla si jistá, zda nemluví jen pro sebe.

„Otče, opravdu si myslíš, že to stojí za to?“ promluvil najednou stěžujícím si tónem a na okamžik pohlédl k nebi.

Zdálo se, že si přímo zoufá.

„Čest, mé slovo a všechny ty kecy? A to ke všemu pracuji pro člověka, který vyznává stejné zásady jako kdysi ty? Je tak nepředstavitelně čestný, až se to nezdá možné!“

Sotva viditelnou cestu přehrazovala změť padlých stromů, Lasička se odmlčel a pomáhal přejít Rosi.

„Pokud nás dostihnou nindžové, já se živý chytit nenechám. A co podniknete vy, to se musíte rozhodnout sama. Máte pro ně cenu jako páka na vašeho manžela. Jen připomínám, s nářadím oni zacházejí krutě. Vůbec – jsou velmi krutí,“ promluvil k ní poté, co překonali obtížný úsek.

„Rozumím,“ řekla tiše a využila krátké zastávky k tomu, aby si upravila účes. Větev jí rozbila drdol, stačil naučený pohyb, přepíchnout jehlice a opět bylo všechno v pořádku.

„Abychom tedy raději šli,“ obrátila se na Lasičku. „Nepřeji si, aby nás dohnali.“

Věnovali si krátký úsměv a starostmi zmořený chlapík byl pryč. Chameleón, připomněla si znovu, muž tisíce tváří.

Lučiště zadrnčela, zatajil jsem dech a rozmáchl se k první a současně poslední ráně. Ocelový klín sekery vyletěl k řadě mečů, aby mi proklestil cestu dovnitř, desítky kalených střel se řítily, aby rozdrtily mé kosti, protrhaly plíce, roztříštily lebku a vymáčkly z ní mozek.

Dong, ozvěna někde uvnitř hlavy.

Sekera náhle zpomalila, jako bych ji zasekl do pryskyřice, šipky uvázly ve vzduchu, vzápětí jsem se otřásl. Někdo mě praštil do každého kousku těla najednou. Nebylo to nic strašného, nepoužil k tomu nic horšího než dřevěnou lať obalenou tlustou dekou.

Drátěná košile zalitá do olova bránila v pohybu, loket zaprotestoval, jak jsem tlačil proti nehybnému štítu. Vlastně nebyl až tak nehybný, jen se pohyboval velmi pomalu, a stejně tak i ostří sekery a čepele mečů proti mně. Všechno uvázlo zalito do asfaltu a každý pohyb stál neskutečné množství námahy.

Zdeformované střely z kuší zarachotily na zemi v nepravidelném půlkruhu okolo mě. Jako by narazily do ocelové zdi. Byl jsem v ní nějak uvězněný? Kouzlo člověka, který chtěl Cvenga živého?

S vypětím veškeré síly se mi podařilo protlačit sekeru o pár centimetrů dál, odstranila mi z cesty jeden meč, štít, další štít. Cítil jsem, jak mi obrovskou námahou nabíhají žíly. Meč chlápka po mé pravé straně se nebezpečně přiblížil, vlastně se pořád přibližoval, chlap poulil oči, jak se snažil překonat neznámou sílu. O kryt sekerou se nemělo cenu pokoušet. Pustil jsem ji, většina síly svazujícího kouzla náhle povolila, dlaní jsem se pokusil bod odvrátit. Zatlačil jsem proti nepřítelově zbrani, ale po počátečním úspěchu opět uvázla v prostoru. Stálým tlakem jsem ji však dál vychyloval. Ale když jsem se snažil méně, šlo to rychleji. Pustil jsem štít, přehmátl na sekeru stále visící ve vzduchu a jemně, navzdory přirozenosti bojovníka, ji nasměroval proti hlavě muže stojícího za štítem přímo proti mně. Šlo to. Čím menší silou jsem se snažil, tím rychleji se zbraň pohybovala. Do určité míry.

Pokusil se rychle cuknout hlavou, viděl jsem, jak se mu kožené řemínky zařízly do brady, jak se helma odmítla posunout. Jeho oči byly plné hrůzy až do konce, dokud se mu břit mé zbraně neprotlačil až hluboko do mozku.

Další salva z kuší, další desítky zničených střel všude okolo, opakované mlácení latěmi v dece. Zoufale pomalými kroky jsem se vzdálil od nepřátelské linie. Zůstali stát na místě, sami zmateni ještě víc než já.

„Jste čaroděj,“ zavrčel jsem na Cvenga. „Jakým kouzlem na nás zaútočili? Zdá se, že se jim to úplně nepovedlo.“

Přitom jsem si bleskově urovnával v hlavě své pocity. Při ústupu jsem se snažil o co největší rychlost, ale zase jako bych narazil do zdi. Ta se při pomalejším pohybu měnila v asfalt, při ještě pomalejším v pryskyřici, med a vodu.

„To nebylo jejich kouzlo, ale moje,“ odpověděl mi.

Zdálo se, že se najednou bojí trochu méně.

„To vám neodpustím,“ ucedil jsem. „Už jsem to mohl mít za sebou.“

Vojáci se stále k ničemu neměli.

„Pal!“

Tentokrát mířili na mě i na Cvenga a pocit bušení latí byl o poznání slabší. V řadě těžkooděnců, která nás obkličovala, stále panoval zmatek. Muži, s nimiž jsem se nestřetl, nechápali, co se stalo, a velitel zatím čekal na další kolo ostřelování.

„A co jste na ně seslal?“ drmolil jsem co nejrychleji a přitom zkusmo pohyboval rukama i nohama, abych se seznámil s novými pravidly pohybu.

„Ne na ně, ale na nás,“ vysvětlil. „Nevím úplně přesně, jak to funguje, ale…“

„Čím rychleji se pohybuji, tím je to těžší. A rychle letící šipky z kuše vlastně narážejí do zdi,“ přeříkával jsem mu, na co už jsem přišel.

„Ne tak přesně,“ zavrtěl hlavou. „I když, laicky se to tak vysvětlit dá.“

„Nechte toho, střely proti nim nic nezmůžou!“ zavelel známý hlas. „Nahustit řady, rameno na rameno, šít na štít!“

Seržant, kterého jsem na počátku považoval za důstojníka, začal vyřvávat pokyny pro jednotlivé oddíly.

„Nechápu, jak nám to může pomoci, když jsem zpomalený,“ namítl jsem.

Vojáci se teď pohybovali na pohled úplně normálně. Ale předtím byli zpomaleni stejně jako já… Divné.

„No, vlastně by to kouzlo mělo působit jen na ocel, na všechny neživé předměty,“ doplnil Cveng.

Vybavila se mi má sekera neochotná k rychlému seku, drátěná košile bránící mi v pohybu. Všechno do sebe zapadlo.

„Zatracené kouzlo,“ zavrčel jsem, „bez něho už bych byl mrtvý.“

Jenže já musím bojovat až do konce, to bylo mé jediné a základní pravidlo.

Odhodil jsem katzbalger, kabát, přídavné chrániče ramenou a vysoukal se z košile.

Vojáci se připravili k útoku, ale čekali, co bude dál.

„Zbláznil se,“ okomentoval někdo mé počínání.

Také jsem měl ten dojem

„Bože, to je špalek masa, jak na tři chlapy,“ doplnil jiný.

Na dva, ani o kousek víc. Nechápal jsem, co mají všichni pořád s těmi třemi chlapy.

Když jsem stál do půl pasu nahý, cítil jsem se volný a pohyblivý jako dřív. Podíval jsem se na své holé ruce, zbraně na zemi a opět jsem si připadal jako naprostý šílenec. Ale vlastně to v nejmenším nevadilo. Pokud se Cveng spletl, zemřu. A tady stejně zemřu tak jako tak.

„Nechcete se vzdát?“ vycenil jsem na ně zuby.

Opověděla mi vlna smíchu.

„Máte pravdu, stejně bych vás zabil,“ pokrčil jsem rameny a vyrazil vstříc pancéřové hrázi ježící se ostrou ocelí.

Jedna věc je chladně uvažovat v žáru bitvy, rozhodovat se v desetině sekundy, bez myšlenek a současně s hlavou zaplavenou změtí obrazů, zvuků a pachů, které pomáhají bojovníkovi přežít. Druhá je jít pomalu s obnaženou hrudí a beze zbraně proti řadě mečů a štítů. Kouzlo, pokud to opravdu bylo kouzlo, pominulo, protože jsem necítil nic zvláštního. A muži přede mnou, zkušení žoldnéři, vyčkávali tak jako už v desítkách bitev; z drobných pohybů jejich mečů a štítů jsem nevyčetl nic zvláštního. Přesto jsem jim šel vstříc. Už ne pomalu, ale stále rychleji, šouravými kroky nízko při zemi. Cveng se bůhví proč držel kus za mnou.

Už jsem je viděl zřetelně, i ty nejmenší podrobnosti. Ježící se vousy, malé boláky na kůži, zbývaly dva tři poslední kroky. I když to kouzlo dávno nefunguje, třeba se dokážu protáhnout mezi dvěma meči, rozbít hradbu štítů a jednomu nebo dvěma přerazit ruku nebo rozdrtit nos. Nebylo to mnoho, ale lepší než umřít jen tak. Vzduch ztěžkl vůní oceli, oleje, pachem strachu a odérem smrti.

Už jsem byl na dosah, věděl jsem, že dlouhý meč chlapa, kterému přes nákrčník vykukoval chumel ryšavých vousů, se mi zahryzne do boku. Ne tolik, aby mě hned zastavil, ale dost na to, aby vazoun přede mnou byl můj poslední. Najednou ryšavec vykulil oči, meč se sotva zachvěl a přes jeho urputnou námahu se pohyboval rychlostí ospalého hlemýždě. Kouzlo bylo zpět! Nebo spíš fungovalo tak, jak jsem předpokládal a jak mi Cveng potvrdil. Jen já tomu odmítal uvěřit.

Projít mezi dvěma štíty dalo práci a zdrželo mě to, ale věděl jsem, jak na to. Trupem jsem je rozhrnoval jako loď probíjející se ledovými krami, rukama opatrně s citem odsunoval meče a pak najednou, napůl ochromen strachem, že i má pěst uvízne v průhledném tekutém olovu okolo nás, jsem udeřil vazouna do krku. Stál s hlavou předkloněnou, krční páteř obnaženou. Má ruka se mihla rychle jako vždycky, kost křupla, zachvěl se a klesl k zemi. Přerazil jsem ratiště kopí těsně za jeho hrotem, loktem prorazil lícní kost jiného muže, který se se zoufalým úsilím snažil na mě nasměrovat hrot meče.

Pak už jsem pravidla pohybů v lese železem spoutaných mužů přijal za svá. Každá rána do pancíře mě stála rozmačkanou kůži, pohmožděné maso – i pro mě byly neživé objekty neskutečně těžké, téměř nepohyblivé. Já se však snažil bít do masa. Čistě a přesně. Prsty do očí, kolenem do rozkroku, nártem do kolene.

Probil jsem se třemi řadami na druhou stranu a pak se zase obrátil zpět. Ti v mém okolí ječeli hrůzou a panikou, ti vzdálenější vztekem, protože netušili, co se děje.

Dva meče synchronizované proti mně, oči majitelů vypoulené úsilím, jak se mě co nejrychleji snažili zasáhnout. Podřep až k zemi, kotoul pod čepelemi, kopnout a přerazit koleno, rychle se překulit dál, abych se vyhnul noze zpomalené ocelovou náholenicí. Opět do postoje, protlačit se vzhůru, než mě přitlučou k zemi vlastní vahou. Pohled ze spodu na krk s žilami naběhlými úsilím, zásah loktem do ohryzku, poslední zachrčení, výraz vzteku chlapa, kterému sletěla přilba. Pustil zbraň, ale v ocelových rukavicích byl pomalejší než želva. Uchopil jsem mu spánky oběma rukama a otočil tam a rychle zase zpět. Páteř praskla a mně se uvolnila cesta pryč z natěsnané řady řvoucích mužů.

S minimálním zpožděním za mnou vyskočil do volného prostoru Cveng.

Lapal jsem po dechu, až to znělo jako dávení, tmělo se mi před očima a na kůži mi naskakovaly kapky potu spojující se do jediného vlhkého filmu.

„Musím se držet za vámi, aby nás to kouzlo krylo oba,“ vysvětloval mi přerývaně Cveng.

Voják, který se dostal z magií ovlivněného prostoru, si náhle uvědomil, že opět vládne svými zbraněmi, a vyrazil proti mně. Pak mu náhle meč ztěžkl v rukou a pancíř zpomalil jeho výpad do líného pohybu. Zvedl jsem se, obešel ostří a srazil ho k zemi přímočarým úderem do tváře těsně pod štítkem helmy. Křuplo to a mlasklo zároveň, padl mrtev k zemi s jedinou krvavou ránou místo obličeje. Zůstal jsem v pokleku na jednom koleni, napůl zadušený předchozím zuřivým vypětí.

„Tak pojďte, pobiju vás jako ovce,“ plivl jsem pohrdání po třech dalších, od pohledu dychtivých pomstít smrt svého druha.

To, jak nedokázali ovládat své zbraně, jim už asi připadalo jen jako vzpomínka. Vyrazili proti mně.

Coglio ze sedla koně s úděsem sledoval, jak polonahý muž, spíš obludnými svaly zbytnělé monstrum, se bez zbraní znovu a znovu vrhá do sevřené linie Varatchiových ozbrojenců; šíří kolem sebe prokletí strachu a jako vlk mezi bezbrannými ovcemi je zaživa holýma rukama trhá na kusy.

„To není možné! Jak to proboha dělá?“ uvažoval nahlas a stěží přitom potlačoval děs ve vlastních slovech.

„To ten čaroděj,“ odpověděl mu zamyšleně Varatchi.

Masakr jeho vlastních mužů ho nijak neznepokojoval, spíš se vpíjel do situace, jako by se ji snažil pochopit.

„Musím ho získat, a pokud ne jeho, tak jeho děcka. Vlohy pro magií se dědí, drahý barone. Ne nadarmo naši předkové vybíjeli čaroděje do sedmého kolena. Hlavně proto je jich dnes tak málo.“

Další kolo krvavého masakru skončilo, osamělý muž se znovu probil ze zástupu vojáků, jeho věrný průvodce čaroděj těsně za ním.

„Držet řadu, držet řady!“ hulákal seržant. Z odstupu se zdálo jasné, že kdyby muži stáli proti cizímu bestiálnímu bojovníkovi samostatně, měli by ještě méně šancí.

„Jako by v jeho blízkosti zamrzli, nebyli schopni se hýbat.“

„Ne,“ zavrčel lord, „tam ten zbabělec, co zahodil meč, jednou rukou máchal docela svižně, i když mu to nebylo nic platné. Zabil ho letmým dotekem na vitální bod,“ zavrtěl Varatchi hlavou.

„Možná proto se ten zabiják vysvlékl,“ zamyslel se Coglio. „Aby mohl rychle pohybovat rukama beze zbraně.“

Jindy by byl možná z celé situace vyveden z míry a možná by tváří v tvář masakru po zuby vyzbrojených vojáků cítil strach. Přítomnost zachmuřeného lorda Varatchiho mu však dodávala jakýsi klid. Jako by v přítomnosti někoho tak klidného, současně nebezpečného a chladně kalkulujícího, jako byla Jeho Excelence, nebylo zdvořilé se vůbec rozčilovat nebo dávat jinak průchod svým pocitům.

„Dobrý postřeh, drahý barone,“ odtušil Varatchi.

„Tady lord Varatchi!“ zahřímal náhle ze sedla. „Přebírám velení!“

„Lord Varatchi přebírá velení!“ zopakoval důstojník.

„Lord Varatchi přebírá velení, tak poslouchejte, vy parchanti!“ předal dál rozkaz seržant někde v hloučku svých mužů.

Obludný zabiják se i se svým čarodějem stáhli dál od linie těžkooděnců. Obrovský muž byl se silami u konce, ani se nedokázal zvednout.

„Sevřít řady! Rameno na rameno, překrýt štíty polovinou!“ štěkal Varatchi povely stylem, který si nezadal s léty protřelým velitelem.

„Nikdo se nebude snažit bojovat mečem nebo jinou řeznou zbraní. Jsou povoleny pouze pomalé pohyby jako při výcviku. Jasné?“

„Jasné!“ zařičel seržant téměř zvířeckým hlasem.

Vojáci odpověděli a Varatchi pokračoval dál.

„Linie bude postupovat až k nepříteli. Pomalu a zvolna v pravidelném rytmu! Znehybníte ho a rozdrtíte tlakem štítů! Na můj povel, pomalým krokem nováčků, pochodem vchod!“

„I když ten čaroděj zemře, získám jeho děti. Mí lidé jdou po jejich stopě a nic je nezastaví,“ ztratil lord náhle zájem o další vývoj situace na bojišti.

Coglia napadlo, že se později vyptá Dasma, jak dobří jsou ti Varatchiovi stopaři.

Sledoval jsem, jak se zeď šnečím tempem dala do pohybu. Tomu vysokému chlápkovi, který zjevně všemu velel, to pálilo. Za chvíli mu to dojde všechno, ale ‚za chvíli‘ pro mě znamenalo celou věčnost.

„Co-co teď?“ zakoktával se Cveng.

Už se opět třásl strachy. Nechápal jsem ho, ještě před chvílí se v těsném závěsu za mnou probíjel bitevní vřavou.

Hluboký nádech a výdech. Ruce i nohy se mi ještě třásly vyčerpáním a svaly naběhlé krví k prasknutí pálily jako čert. Ještě chvíli ale budou muset vydržet, ještě jednou, snad naposledy. Nezabil jsem jich víc než šedesát, sedmdesát, zbývalo jich ještě příliš mnoho.

„Co teď?“ opáčil jsem. „Vyzkouším jeden trik, tedy pokud na něj nejsem už příliš starý.“

Rukou jsem se opřel o zem a oběma nohama zapřel do země pro lepší start. Kdysi jsem něco podobného viděl dělat jednoho mrštného boxera na turnaji bez pravidel. Ten ale nevážil o moc víc než pytel obilí.

Vyrazil jsem obloukem proti přibližující se hrázi, okamžik běžel téměř souběžně, pak se odrazil do výskoku, vytáhl se co nejvýš a kopl patou do horní části štítu. Přes moc kouzla ho má síla a hmotnost vychýlila o pár centimetrů a hrana zasáhla muže za ním do kořene nosu. Kopem jsem se odrazil do vzduchu, setrvačnost mě přenesla o kus dál, zásah druhou nohou do dalšího štítu. To už jsem padal k zemi, ale stále jsem viděl přes hlavy mužů, namačkaných v trojřadé linii, stále jsem viděl mrtvá těla všude kolem. Třetí a čtvrtý štít, do pátého jsem jen lehce ťukl a skončil na zemi pádem na záda. Stačilo mrknutí, čtyři muži šli k zemi jako po zásahu dobrým hákem, chlap přede mnou to nevydržel a vrhl se na mě. Nabral jsem jeho štít nohama a tak rychle, jak mi kouzlo dovolilo, ho jako živý projektil odmrštil mezi jeho druhy. Ti v druhé řadě nesli meče čepelí vzhůru a uhnout nestačili. Linie byla rozbita a já se opět vrhl mezi ně.

„Za tímhle kopcem už je cesta,“ vyrážel ze sebe Lasička a současně lapal po dechu.

Dalija přehlédla stráň pod nimi a cestu, která je ještě čekala vzhůru. Připadala jí nekonečná. Měla chuť se ho zeptat, jak to může vědět, když tu nikdy nebyl, ale byla tak vyčerpaná, že raději mlčela a hladila děti po vlasech. Lasička tu možná nikdy nebyl, ale současně co řekl, platilo.

„O téhle stezce mi řekl jeden místní pašerák. Přenáší po ní náklady pálenky z jednoho panství do druhého,“ vysvětloval, jako by ji chtěl uklidnit.

Současně však očima nepřetržitě sledoval prostor za nimi.

„Myslíte, že nás dohoní?“ podařilo se jí konečně promluvit.

Zvuk vlastního hlasu jí připomněl, jak moc se bojí.

„Ne, zvládneme to,“ věnoval jí krátký úsměšek, „ale už raději půjdeme.“

Aniž by nutil staršího Dandeho alespoň k pokusu o chůzi, vysadil si ho za krk a shrben až k zemi vyrazil vzhůru.

„Držte se za mnou, obě,“ sykl ještě a pak už se ozýval jen jeho hluboký dech. Dalija malou Rosi poponášela, a nakonec jí ale nezbylo než si ji posadit na záda. Už dávno se přestala bát, že upadne a ublíží si, teď bylo hlavní udržet tempo. Připadalo jí, že Lasička spěchá přímo vražedně. Už ho chtěla požádat, aby zastavil, když ji napadlo ohlédnout se. Kousek za úpatím kopce na počátku maliním porostlé stráně spatřila muže v šedém. I na dálku se pohyboval rychle s lehkostí připomínající srnce. Lasička ho musel vidět, ale nic neřekl. Když se otáčela, spatřila vycházet z lesa dalšího. Byl oblečen jinak než rychlejší pronásledovatel a na slunci se leskl kov jeho zbraně. Nic s tím nemohla udělat. Zaťala zuby a znovu vykročila.

Na hřeben se dostali na pokraji vyčerpání, jejich stín mezitím stačil vystoupat do poloviny stráně.

„To stihneme, stihneme to, tohle údolí je mělčí. Jen seběhneme dolů,“ povzbuzoval ji Lasička.

„Já už nemohu, opravdu nemohu,“ vrtěla hlavou a zůstala ležet na zádech.

„Víte, proč o vás mají takový zájem?“ odpověděl jí pouze. „Nejen proto, aby mohli vydírat vašeho muže a nutit ho k věcem, které nebude chtít dělat. Chtějí také zjistit, zda některé z vašich dětí náhodou nezdědilo nadání k manipulaci magií, k čarování. Slyšela jste už něco o katakombách pod císařským palácem?“

Nenáviděla ho za to, co jí říkal a jak s ní manipuloval. Přesto jen přikývla a zase se postavila.

„Jdeme!“

Stráň sbíhali co nejrychleji, mnohokrát upadli, ale nikomu se nic vážného nestalo, pokud nepočítali hluboké škrábance způsobené maliním a bodláky. Konečně se dostali na cestu, pronásledovatele od nich dělilo stále dobrých dvě stě metrů, jeho pomalejší společník byl teprve na vrcholu kopce.

„Tam čekají koně!“ ukázal Lasička, ale Dalija jen zavrtěla hlavou. Dospěla na konec svých sil.

„Zůstanete bez dětí,“ řekl jí, chytl Dandeho pod jednu a Rosi pod druhou paži a potácivým klusem vyrazil naznačeným směrem.

Jeho poslední trik ji donutil, aby sebrala energii, o níž netušila, že ji vůbec má.

„Proč nám tak pomáháte?“ vydechla, když ho dohonila.

Bez příčiny zastavil uprostřed cesty a postavil děti na zem.

„Protože jsem se tak rozhodl,“ odpověděl tiše.

„Ale špatně. Čest je jen pro silné muže, a tím já nikdy nebyl. Ale zkusil jsem to. A teď, teď se bojím.“

Nechápala, co tak změnilo jeho chování, dokud nespatřila postavu čekající ve stínu, jen pár metrů od koní uvázaných ke stromu. U paty stromu leželo na zemi bezvládné lidské tělo.

„Nesmíte si to vykládat špatně,“ pokračoval Lasička ve svém monologu. „Já se o sebe dokážu postarat a pár chlapů na mě do smrti nezapomene, ale tohle jsou odborníci na zabíjení. Nindžové, soukromá tajná armáda těch nejmocnějších aristokratů. Vy se bát nemusíte, vás i děti chtějí živé. Ale mě ne.“

Slyšela, jak se zezadu zvolňujícím klusem přibližuje jejich pronásledoval. Postava vystoupila ze stínu, spatřila štíhlého ramenatého muže v šedých kalhotách, šedé haleně. Z tváře viděla jen jeho oči, vše ostatní měl zakryté hedvábím.

„To proto, abyste ho nemohla později poznat. Zřejmě jde o inkognito zabijáka,“ vysvětlil Lasička.

Otočila se zpět. Nejraději by děti schovala, ale nevěděla kam, muž, který je právě dostihl, byl kromě toho, že neměl zakrytou tvář, zdařilou kopií toho prvního.

Lasička před ně předstoupil, zabiják sáhl do záňadří oděvu, v prstech se mu zaleskl trojbřitý nůž.

Lasička k němu napřáhl ruce s prázdnými dlaněmi.

„Nezabíjejte mě. Vím toho hodně o svém pánovi, mohu vám být prospěšný! Znám další lidi, kteří tady pro něj pracují!“ žadonil

Hlas se mu třásl, padl na kolena a zoufale gestikuloval.

Ten očividně váhal, nůž se mu zatočil v prstech.

Lasička před sebe natáhl ruce, dlaně vytočené k zabijákovi, jako by se tak mohl ochránit před smrtícím útokem.

Nindža se rozhodl, pokrčil předloktí k vrhu, současně zazněl zvuk uvolněné pružiny a z jeho hrudi náhle vyčnívala tenká ocelová rukojeť vrhacího nože.

Dalija vůbec nechápala, kde se tam vzal.

Nindža se pokusil dokončit pohyb, ale nedokázal to. Nůž mu vyklouzl z prstů a dopadl na zem jen o zlomek sekundy dříve než on. Dalija cítila, jak se kolem ní přehnal jeho kumpán, Lasička se vytočil, vztáhl k němu pravou ruku a z dosud ukrytého pouzdra na dlaňové straně předloktí vyletěl další nůž. Nindža však poklekl a téměř nepostřehnutelným krytem vymrštěný nůž srazil.

„Doprdele,“ zaklel Lasička, postavil se a z pod kabátu vytáhl dlouhou úzkou dýku s vidlicovou záštitou. „Další nůž v šialinovém pouzdře už bohužel nemám,“ vysvětlil svému protivníkovi s lítostí.

Ten místo odpovědi vyrazil k útoku nožem, který se mu bez varování objevil v ruce. Lasička zareagoval úhybem a protiútokem, Dalija v první chvíli uvěřila ve vítězství, ale muž v šedém jen ukročil, vytočil trup, lehce se zaklonil a jeho neozbrojená ruka se zdánlivě lehce dvakrát dotkla Lasičky. Její průvodce vzápětí skončil na zemi bez zbraně s jednou rukou drženou protivníkem a zkroucenou způsobem, který ho musel nepředstavitelně bolet.

„Nejste nesmrtelní,“ procedil skrze zuby Lasička s tváří bledou bolestí.

Nindžova tvář se ani nepohnula, jen ostří nože se mihlo v záři slunce.

Tělo hluše dopadlo do prachu, Lasička se chytil za krk, mezi prsty mu prosakovala krev. Řez však nešel přes hrdlo, ale příliš nízko a zboku přes trapézový sval. Lasička se nechápavě posadil a tiskl si ránu.

Zabiják ležel vedle něho s jehlicí zaraženou do krční páteře, Dalijin drdol se právě rozpadl a ve slunci se zaleskly její dlouhé hnědé vlasy.

„Děkuji, madam,“ řekl ochraptěle drobný muž sedící v prachu, otřeseně se postavil a pak se obřadně uklonil.

„Jsem vaším dlužníkem, madam.“

Okamžik setrval v tichu, jako by chtěl zdůraznit vážnost svých slov.

„Teď ke koním, čeká nás dlouhá cesta,“ promluvil najednou rychle.

Dalija postrčila obě děti směrem ke zvířatům a mrtvým se vyhnula pohledem. Neviděla, jak se její průvodce sklonil a vytáhl z jednoho z těl dlouhou bronzovou jehlici s překvapivě ostrým hrotem. Ukryl ji do jedné z četných kapes svého oděvu a spěchal za ní.

O něco později dorazil na místo druhý muž držící se vzadu. Kulhal, a pohyboval se proto pomaleji než obvykle. Chvíli zkoumal stopy, aby zjistil, co se na místě odehrálo. Když vše pochopil, vrásky na jeho čele se na krátkou chvíli vyhladily.

„Podařilo se jim to,“ zkonstatoval s nádechem uznání.

Oba mrtvé prohledal, obral je o užitečné věci a pak si dal tu práci, pohřbil je a místo posledního odpočinku obou nindžů zamaskoval.

Pak se obrátil na zpáteční cestu, ale po pár krocích se zastavil.

„Od Coglia bych stejně žádné slušné doporučení nedostal,“ zabručel. Přišel čas najít si nového zaměstnavatele.

Prachu bylo málo a země začínala být kluzká krví. Při všech těch mrtvých nebylo divu. Znovu jsem se postavil. Pokaždé to bylo těžší a těžší a víc to bolelo. Ale to mi nikdy nevadilo. Jen to nejhorší je pro mě dost dobré.

„Už to kouzlo dlouho neudržím,“ šeptl za mnou Cveng.

Krev z něj crčela jako ze špatně zaříznutého podsvinčete, ale stále se držel na nohou. Jako pokaždé, když se boj na chvíli přerušil, mu strachy cvakaly zuby, ale v akci se neskutečně obratně dokázal držet za mnou v těsném závěsu. Tázavě jsem se po něm podíval.

„Rozsypává se mi pod rukama. Buď musím omezit vzdálenost, nebo účinek.“

„Je to na tobě, čaroději,“ poradil jsem mu a vyplivl krvavou slinu.

Pár zásahů jsem přece jen dostal.

„Tak se sakra svlečte, zbavte se všeho železného!“ rozkazoval seržantským stylem hubený bastard na koni.

Přišel na to, ale pozdě. Část z těch, které jsem nestačil zabít, utekla, na place zůstávala poslední třicítka vojáků, nejtvrdší z nejtvrdších. Teď odhazovali zbraně, pancíře, ti chytřejší i látku a zůstávali do půl pasu tak jako já.

Slyšel jsem, jak mé zabíjením vybičované srdce postupně zpomaluje a začínám rozeznávám jeho jednotlivé údery, plíce přestávají chrčet a začínají zase relativně lidsky dýchat. Ruce, nohy, vůbec všechny svaly, které mě už před chvílí odmítaly poslouchat, pouze nelidsky bolí, jako by je někdo napumpoval žhavým olovem. Ale to není olovo, jen má vřící krev. A na bolest – na tu už jsem si dávno zvykl.

„A teď ho dobijte beze zbraní, už proti vám nebude mít žádnou výhodu!“ řval dál své povely ten starý hubeňour.

Žádnou výhodu? Stál jsem na nohou, víc jsem nepotřeboval.

„Víc už jich tady nemáš,“ houkl jsem na hubeného šlechtice.

Opatrně vyčkával.

„A až je všechny zabiju,“ ukázal jsem na třicítku chlapů kolem sebe, „přijde řada na tebe.“

Uvědomil jsem si, že v průběhu boje musely uběhnout celé hodiny, které jsem si nepamatoval, protože slunce pálilo a nad zemí se tetelily přízraky přehřátého vzduchu. Tak to mám rád, ještěři to tak mají rádi.

„Na něho!“ zavelel seržant.

Stále žil. Tuhý chlápek. Postupovali proti mně, už jsem rozeznával tykadla – první čtyři, co mě měli napadnout nejdříve.

Nemohl jsem dovolit, aby to udělali synchronizovaně. Vyrazil jsem čelně proti udělanému chlapovi se silnými prsními svaly a kulatými masitými rameny. Blížil se v rohovnickém postoji, nohy táhl po zemi, levou ruku před bradou, pravou u hrudi. Měřil si mě očima beze strachu, s potlačovanou zuřivostí zrozenou předchozím masakrem. Ocitli jsme se v kontaktní vzdálenosti, ostatní teprve teď zareagovali na můj překvapivý útok a měnili směr pohybu. Naťukl jsem si ho, vychýlil mou lehkou ránu a sám vyrazil rychlým hákem, i když jsem přitiskl bradu k hrudi a předklonil se, spálil mi kůži na půlce tváře. Jeho druhá pěst už mířila k mé bradě, ale já už vložil celou váhu svého těla do přímého úder na solar. Dokázal se sice lehce vytočit a zasáhl jsem jen spodní žebra, ale i to stačilo. Síla úderu prolomila hrudník a poškodila vnitřnosti. Muž zesinal a na místě se svalil k zemi.

Rozmazaný stín nejrychlejšího, úkrok s vytočením trupu, místo do krku mě zasáhl do trapézů. Dotyk tělo na tělo, periferně jsem registroval další blížící se útočníky. Kontakt dlaní o jeho trup, prudce zatlačit. Do pohybu po dráze ne delší než palec jsem vložil napětí každého svalu těla, od lýtka, přes stehna, trup, záda i paže. Změněný v hadrovou figurku odletěl vzad a srazil další dva.

Ruka zaklesnutá kolem krku, úder zezadu do ledvin. Tvrdý, bolestivý, slabšího chlapa by zabil. Vytočení na patě; loket, instinktem vybroušeným léty k dokonalosti, zasáhl klíční kost, dotočení, dlaň se téměř letmo dotýká spánku. Muž dezorientovaný proražením ušního bubínku šokovaně stojí, dokud ho nepraštím malíkovou hranou do ohryzku. Ruka kolem krku se utahuje, koleno na páteři, snaží se mi zlomit vaz. Je na to moc slabý. Chlap přede mnou, kope mě do břicha, ale chytám ho za chodidlo a jediným trhnutím mu lámu nohu v koleni, pak bodám prsty za sebe a napoprvé nacházím oči. Opět stojím volně, ze všech stran se ke mně sbíhají muži.

Vytočení trupu, zběsilá rána víc sklouzává, než zasahuje, zachycuji ho – podmetán lýtkem, padá k zemi v divokém saltu a brzdí dalšího. Vysoký šlachovitý hubeňour a ksicht s opičíma rukama každý z jedné strany. Nemám čas, víc a víc se jich blíží, bezohlední, ochotní zemřít, jen aby mě zabili.

Hubeňour mě zasypává ranami a čeká, že půjdu k zemi. Ale já nejdu, přitahuji si ho k sobě, strhávám ho do cesty jeho kumpánovi, ještě jedna, druhá rána, ustojím je, ruce mi sklouzávají na jeho bradu a temeno, pohled do očí, ví, co přijde, ale snaží se, jeho koleno cítím na podbřišku, příliš vysoko na to, aby mi rozdrtil varlata, lámu mu vaz a bezvládné tělo vrhám do cesty dalším.

Opakovaný řev rozkazu, boj na chvíli ustává zmražen v okamžiku. Rozhlížím se, krev mi stéká z rozraženého obočí, lapám po dechu a vidím temně modré pulsující žíly svých paží.

„Je vás dost, naskákejte na něj! Zavalte ho vlastními těly, uduste!“ řve velitel v sedle.

Stále je ticho, jako by ti muži zvažovali jeho rozkazy. Vím, jak se rozhodnou, ve vzduchu se vznáší zabíjení, krev, smrt, extáze války muže proti muži, války holýma rukama.

Cveng, malý a bledý ve tváři, se krčí u zdi. Nepatří sem, tohle není jeho hra.

„Až to skončím, přijdu si pro tebe,“ říkám chlapovi v sedle a můj chraplavý hlas je překvapivě dobře slyšet. „Vidíš, už jich moc nezbývá,“ ukazuji rukou kolem sebe.

Seržant, museli jsme se už střetnout, má roztrženou kůži na hrudi a odřené rameno, se dává do pohybu a s ním ostatní.

Živelně, jako lavina. Prvních pár podmetených mi padá pod nohy, přemísťuji se, biju, tluču, páčím, ale není mi to nic platné, dostihují mě; záplava mužů ochotných obětovat život.

Podobám se velrybě, ze které hladové kosatky uhryzávají krvavé a stále větší kusy. Už nemůžu, ale každý dobře zasazený úder, zlomená ruka, každá smrt mi dodává sílu. Vypadá to, že se mi to podaří, že se mi podaří umřít v boji. V boji.

Ještě stále se držím na nohou, ale na krku chlap snažící se zlomit mi vaz, další páčí ruku v lokti, jiný do mě zběsile a rychle buší pěstmi. Kop do stehna původně určený kolenu, mě téměř sráží k zemi, metrákový pořízek visí na pravačce, dech bere opakovaný zásah na solar. Už mě mají.

Pořez zařve, zahlédnu Cvenga za ním, náhle mám volnou jednu ruku. Uder, prsty zaklesnout do očí, cizí hlavou udeřit proti jiné, třesk kulečníkových koulí. Kost pod mým stiskem povoluje, ustojím kop na břicho a konečně se zbavuji škrtiče.

Padám na kolena, bez dechu, bez síly, zatím ještě živý. Ti kolem mě jen leží zmrzačení nebo mrtví, jejich druhové v okolí vyčkávají. Seržant je stále naživu, chybí mu ucho, má zlomenou lícní kost, ale stojí, oddychuje a pozoruje mě sveřepým pohledem.

Snažím se postavit, ale nedaří se mi to.

„Už nemůžu vstát, ale stejně ještě jednoho nebo dva zabiju,“ oznamuji jim.

Je mi dobře.

Slunce svítí, cítím jeho teplo na zádech a vím, že konec už je blízko. Jsem šťastný.

„Stojí vám to za to?“ promlouvá někdo nesmyslně.

Otáčím se po hlase a poznávám Cvenga. O čem to mluví?

„Vždyť i vaši velitelé odjeli! Nezůstal tu vůbec nikdo! Opravdu se musíte pozabíjet navzájem?“

Rozhlížím se. Má pravdu. Jsem tu jen já, dvanáct vojáků a Cveng. Všichni ostatní odjeli vyděšení z boje. I ten starý panovačný chlápek. Vystrašil jsem ho.

S nadějí se dívám na seržanta. Dokončíme to, nebo ne?

„Máš pravdu,“ odpovídá Cvengovi. „Starý Varatchi stáhl ocas mezi nohy a odjel.“

Dívá se na mě a já cítím, že mám smůlu. Bojové šílenství mizí, ztrácí se jako dým, jako by ani nikdy nebylo.

„Zabil jsem vám všem spoustu přátel. Nebo zmrzačil,“ snažím se ještě.

„Byl to boj, my proti tobě. A já už nemám proč v něm dál pokračovat. Hlavní velitel utekl z bojiště, tím pádem zrušil smlouvu,“ odpověděl mi a znovu si odplivl.

Posadil jsem se na zem, náhle k smrti vyčerpán, a neříkal jsem nic. Většina mužů mě napodobila, odpočívali jsme vedle sebe, jako by se nic nestalo. Jako skupina náhodných společníků čekající, až otevřou tržiště.

Vrzly dveře, z domu vystoupil baron Coglio.

Zřejmě byl odvážnější než Varatchi, nebo prostě neměl jinou možnost, protože tohle byl jeho domov, jeho panství. V ruce držel nabitou kuši a mířil jí na mě.

„To kouzlo už nepůsobí,“ prohlásil, „vyzkoušel jsem si to.“

„Cvengu? Půjdete se mnou,“ vyzval čaroděje.

Cveng se náhle roztřásl a začal blednout.

„Pa-pane, nepůjdu. Musím za svou ženou,“ koktal.

Coglio na okamžik namířil kuši jeho směrem.

„Dobře víte, že umím být důrazný, a to by vám nebylo příjemné. Půjdete se mnou!“

„A-ano, pane,“ následoval sinalý čaroděj poslušně Coglia.

„A vy,“ obrátil se baron na vojáky, „seberte zbraně, zajměte ho a odveďte do vězení. Myslím, že bude zajímavé ho vyslechnout a vyzkoušet, co je vlastně zač.“

Když procházel kolem seržanta, ten jen líně mávl rukou a vyškubl mu kuši z ruky a pak ho s ní praštil do holeně. Nohu mu nepřerazil, ale bolelo to dost, aby Coglio skončil v klubíčku na zemi.

„Tolik k vašim rozkazům,“ zavrčel seržant. Byl příliš unavený na to, aby vstal. Stejně jako já, stejně jako my všichni.

„Čeho se bojíte?“ zeptal jsem se Cvenga.

Nechápal jsem to. Po celou dobu boje prokazoval neskutečnou statečnost, udržoval kouzlo, držel se mě jako klíště, aby jím pokryl nás oba, a v samotném závěru mi pomohl přežít. Teď se choval jako naprosto jiný člověk.

„Bojím se bolesti,“ přiznal. „Bojím se, že mi něco udělají, praští mě, svážou… Bolest je pro mě hrozná, neumím ji snášet.“

„Vy se bojíte bolesti,“ zopakoval jsem.

„A-ano, jsem zbabělec, vím to.“

„Na levé ruce vám chybí dva prsty, máte zlomené zápěstí, levý loket odřený až na kost, přeražený nos, a přesto všechno jste bojoval až do poslední chvíle. A vy řeknete, že se bojíte bolesti?“

Znělo to neuvěřitelně.

Cveng si s vytřeštěně prohlédl každé své jednotlivé zranění a pak se zhroutil. Čekal jsem, že bude naříkat, plakat, žadonit, aby mu někdo pomohl, on se však jen třásl.

Nechal jsem ho, ať si poradí, každý má své vnitřní démony.

Když jsem mu opět uviděl do tváře, měl oči plné slz, ale přes bolestivě zkřivená ústa vypadal spokojený, šťastný.

„Bolí to, strašně to bolí, ale zdaleka ne tak, jak jsem si představoval! Já už se nebojím, nebojím!“ vykřikl poslední slova.

Neřekl jsem nic a vychutnával teplo slunce. Kromě sténání zraněných se žádné jiné zvuky neozývaly, městečko bylo prázdné. Obyvatelé zřejmě uprchli ze strachu před drancováním, které provází každou válku. Netušili, že nepřítelem byl jen jediný člověk.

Cveng se po chvíli zvedl, procházel mezi těly a snažil se pomáhat raněným. Seržant mu dal k ruce dva chlapy a společně je přenášeli do stínu a napájeli vodou. Coglia svázali a přidali ke zraněným.

Já jen dál seděl a dýchal, neměl jsem sílu na nic jiného. Potřeboval jsem hodně času, abych zase nabral sílu žít – a bojovat.

Seržant se u mě zastavil, až když se slunce blížilo k horizontu.

„Mí lidé si myslí, že nemůžeš být člověk. Tvrdí, že jsi bojové monstrum stvořené starými čaroději, vyvolané ze zapomnění.“

„Možná to tak nějak bude,“ pokrčil jsem rameny. „Ale dnes jsem málem umřel.“

„A nevadilo by ti to,“ zhodnotil.

Neodpověděl jsem.

„Pro koho pracuješ?“

„Pro někoho, kdo je ještě nebezpečnější než já,“ snažil jsem se ho zbavit.

Odpověď ho kupodivu neodradila.

„U Varatchiho jsme skončili. Viděli jsme, že utekl, a i kdyby ne, stejně by nás nechal popravit pro výstrahu za neschopnost.“

„Hledáme práci.“

Najal jsem je. Hrabě potřebuje lidi a těchhle dvanáct patřilo k těm lepším, které jsem za poslední dva roky potkal. A rozhodně si může dovolit platit i žold, který jsem jim slíbil. Potřeboval jsem dopravit Cvenga do některého z míst, kde operovali agenti rezidenti, kteří ho byli schopni dostat pryč z Císařství. A měl jsem tušení, že ten rozkazovačný paňáca, kterému jsem rozprášil jednotku, po něm půjde dál.

O tři týdny později jsem srkal pivo ve vývařovně v Chramnaborg. Jmenovala se Sarančiho noha a majitel vyznával jednoduchou zásadu – slušná porce prostého jídla bez možnosti výběru a pivo za víc než rozumnou cenu. Cveng seděl u stolu se mnou, hřál si ruce o misku s polévkou a vypadal utahaně. Byly to náročné tři týdny, zbavily ho jeho kulatosti a kruhy pod očima spolu s vyhojenými zraněními způsobovaly, že vypadal jako chlap, který vám v noci podřeže hrdlo, když bude mít pocit, že se mu to vyplatí. A on byl ve skutečnosti čaroděj, což je mnohem horší než nějaký podřezávač krků.

Seržant seděl u stolu s partou kameníků a tři chlapi postávali na ulici, aby nás varovali, kdyby něco. Už si část mzdy odpracovali. Pár lidí se nápadně vyptávalo po dvojici velký – malý chlap. Popis toho velkého se nápadně hodil na mě. Dovyptávali se.

„Co budeme dělat dál?“ zeptal se Cveng tiše.

„Předám vás někomu, kdo ví, jak vás dostat pryč z říše. A pak k hraběti, kde na vás čeká vaše žena a děti,“ odpověděl jsem, jako bych mu to ještě neříkal.

„A budu sloužit jinému pánovi,“ poznamenal.

Na to jsem neodpověděl nic. Každý si musí nějak zasloužit své místo na světě. Ale Dask lidi nenutil, aby pro něj pracovali, někdy se je téměř snažil odradit a mělo to právě opačný účinek. Občas mi připadal jako čaroděj, dokázal, aby pro něj chlapi cedili krev, umírali, obětovali se. I ženy, vzpomněl jsem si na svou dceru. Pořád jsem přesně nechápal, jak to dělá, a Suzi mi jednou řekla, že já to ani pochopit nemůžu. Prý jsem příliš jiný. S tím se dokážu vyrovnat.

Přitočil se k nám tuctově vypadající muž s ušpiněnou čepicí. Věděl jsem, že označuje příslušnost k nějakému řemeslnickému cechu, ale netušil jsem, ke kterému. Chvíli si mě prohlížel, seržant zbystřil a rozhlížel se po davu pro případ, že by k němu patřili další a šlo o léčku.

„Je tu volno?“ zeptal se.

„Jen pro lidi s povozem,“ odpověděl jsem mu heslem, které jsem den předtím sám nechal v mrtvé schránce.

Dask je mazaný. Kdybychom neuspěli v Chramnaborgu, jeli bychom dál.

„Mám po čertech rychlé koně,“ odpověděl druhou částí hesla.

„Cvengu? Tvůj člověk,“ upozornil jsem čaroděje.

„Nějaké novinky?“ zeptal jsem se.

Muž pokrčil rameny.

„Nic, co by stálo za řeč, jen na vrchovině prý honí nějakého čaroděje. Čarodějku. Objevila v Lehském pralese sklad artefaktů, ale při pokusu ho odvézt ji odhalili.“

Ucítil jsem lehké trnutí někde uvnitř, Cveng se probral ze svého zadumání a zbystřil. Začínal si uvědomovat, že si už nehraje sám na svém písečku, ale dostal se do hry, která ho může hodně rychle semlít na kousky, pokud si nedá pozor.

„Víte o tom něco? Jak vypadá? Co se povídá?“

Vyptával jsem se dál a doufal, že nedostanu jednu konkrétní odpověď.

„Prý je to mladá ženská. Pěkná, ale s jizvou ve tváři.“

Rána dopadla. Stalo se přesně to, co mě děsilo ve snech. Nemohl jsem Suzi zabránit, aby si žila svůj život, nemohl jsem jí zakázat, aby v císařství pátrala po artefaktech, skladech magických předmětů, zapomenutých knihovnách, neodhalených talentech. Jediné, co jsem mohl, bylo ulehčit jí práci co nejvíc, aby jí hrozilo co nejmenší nebezpečí. A to znamenalo zabít co nejvíc císařských, zmenšit počet jejích nepřátel. A tak jsem to dělal.

„Lehský prales,“ zopakoval jsem a ti dva sebou trhli.

Můj hlas zněl najednou jinak, i já jsem to slyšel. „Potřebuji mapu, dá se sehnat?“

Muž v čepici jen přikývl a pozoroval mě s obavami, jako bych se na něho mohl v dalším okamžiku vrhnout.

„Co se stalo?“ zaregistroval změnu v mém chování i Cveng.

„Jdou po mojí dceři,“ řekl jsem přímo. „Půjdu jí pomoci. Vy teď odejdete tady s panem čepicí a za měsíc nebo dva budete v bezpečí a s rodinou.“

Cveng jen přikývl hlavou.

„Řekl jste, že o ně bude dobře postaráno, a já vám věřím. Myslím, že cestu za svým novým chlebodárcem ještě o chvíli odložím a podívám se do toho Lehského pralesa. Zní to zajímavě.“

Při řeči dál pokyvoval hlavou, jako by se každým proneseným slovem utvrzoval ve svém rozhodnutí.

„Nebude to procházka růžovým sadem,“ snažil jsem se ukázat mu věc ve skutečných barvách.

„Já vím, my dva a proti nám stovky nepřátel,“ usmál se způsobem, který jsem u něj ještě neviděl. „Ale to není nic nového, to už známe, ne?“

Cveng byl svým způsobem blázen. Možná to v něm dřímalo už od narození a teď se to jen probudilo, nebo dostal při naší bitvě ránu do hlavy. Můj problém to ale nebyl, pokud mi chtěl pomoci, byl bych šílenec, kdybych odmítl. Věděl jsem, jak je dobrý.

„Takže změna, povoz nepotřebujeme,“ oznámil jsem čepičáři.

„Jo,“ potvrdil Cveng. „Až to vyřešíme, možná se vrátíme.“

Seržant přikývl na znamení, že všechno slyšel a jde toho s námi.

Zvedli jsem se od nedojedeného jídla a vyšli ven. Má soukromá válka právě začínala.

The End

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai