Návrat zabijáka

Miroslav Žamboch

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Bakly je tak šťastný, jak může muž s temně krvavou minulostí být. Jeho hlavním bohatstvím je pár lidí, na kterých mu záleží, které má rád. Pak někdo udělá chybu. Zapomene, kým zabiják buldočího vzezření se stiskem drtícím kosti byl, a připraví ho o jeho poklad. Neexistují dobří a zlí. Pouze svištící ocelová koule pobitá hřeby a mrtví nepřátelé. Nevrátil se zabiják, ale monstrum…

Miroslav Žamboch

Bakly – Návrat zabijáka

© Miroslav Žamboch, 2005

Illustrations ©Tomáš Profant, 2005

Cover © Milan Fibiger, 2005

© TRITON 2005

ISBN 80-7254-649-X

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

„Tolik peněz za obyčejný meč? Vy jste se zbláznil!“

Baronův muž vypadal rozčileně, na bledé tváři mu naskakovaly jedna za druhou rudé skvrny a břicho podvázané širokým opaskem se otřásalo v rytmu slov. Snad správce, co bral svou práci až příliš vážně.

Sám baron se rozvaloval v křesle, příliš starý a unavený na to, aby měl vůbec chuť do jednání zasahovat. „Objednávka zněla na meč pro chlapa vysokého metr sedmdesát pět, slabého v ramenou, ale se šikovnýma nohama. To je ta věc, co držíte v ruce.“

„Jak se opovažujete takhle mluvit o mladém pánovi!“ Teď už správci přeskakoval i hlas. „Za to bych vás mohl nechat na místě popravit! A už vůbec nemluvím o tom, že jste zpronevěřil částku tří set zlatých; vždyť ta zbraň není vůbec zdobená!“

Nejsem laciný, nikdy v životě jsem to o sobě netvrdil.

„Objednávka zněla na meč, ne na cetku do společnosti. Sežeňte si nějakou zbraň,“ pobídl jsem správce a sám uchopil hračku, kvůli které se vedlo tolik zbytečných řečí.

Nebyl to nejlepší kousek, co jsem kdy vykoval, ale pořád nejméně pětkrát lepší než ruka, která jim bude vládnout.

Správce se váhavě podíval na pána. Starý baron přikývl, podal mu vlastní meč a v jeho očích se objevil náznak zájmu. On sám o svém potomkovi valné mínění neměl, všiml jsem si toho už dřív. Možná si říkal, že dobrá zbraň plus mizerný chlap je lepší kombinace než mizerná zbraň a mizerný chlap.

Správce váhavě sevřel jílec a pozvedl čepel šikmo nahoru. Sekl jsem, ocel vřískla, polovina baronova meče zařinčela na podlaze.

Starý muž posunkem naznačil, ať mu torzo podá. „To nebylo hrubým na tenčí,“ řekl chraplavě, když prozkoumal poničenou čepel.

Neřekl jsem nic, pouze jsem kouskem kůže několikrát přeleštil povrch ocelového listu a setřel tak jakékoliv stopy po seku.

„S tímhle možná můj syn první souboj, na který bude vyzván, přežije,“ zasmál se nelibozvučně starý muž. „Dobrá práce, vyplať ho,“ přikázal správci.

Dostal jsem peníze, vypadl z pokoje a nechal ty dva jejich osudu.

Sešel jsem po schodech dolů do sálu. Koogana ani Zuzanu jsem nikde neviděl, zřejmě dohlíželi na vůz. Dvojice mužů u korbelů s pivem si mě pátravě přeměřila, pak ale oba sklopili pohled. Byli to týpci, kteří se do ničeho moc nepletou a přežívají. Dobrý způsob jak to hrát.

Já už jsem se také do ničeho nepletl a přežíval jsem.

„Co to bude?“ zeptal se hospodský a dával si pozor, aby se na mě přitom nepodíval. „Pivo“

Dveře vrzly, vstoupil štíhlý muž menší postavy s očima, které viděly všechno hned na první pohled. Někoho hledal, a ten někdo jsem byl já.

Chodil jako lasička, hranostaj, v každém okamžiku připravený uskočit, nebo naopak zaútočit. Hlupák by se nechal jeho křehkou vizáží oklamat, ale ve skutečnosti byl tvrdší než křemen.

Postavil se vedle mě, opřel se o pult a gestem si objednal. Dal jsem si první lok. Nebylo to špatné, vlastně ani nemohlo, když se tady na svých cestách zastavoval sám baron, vládce místního kraje.

„Hledám právě vás,“ začal střízlík a utřel si pěnu ze rtů. Nic jsem neříkal. „Mám pro vás zvláštní nabídku, týká se vaší dcery.“ Nikita mi vždy vyčítala, že mám kamenný obličej, v němž nejde nic přečíst. Občas jsem se kvůli ní snažil usmívat, dát najevo, že se mi něco líbí, ale stejně jsme se raději milovali potmě. Ten chlapík však trefil do černého a něco v mé tváři to prozradilo.

Potlačil jsem touhu chytit ho pod krkem a vymáčknout z něho život; místo toho jsem se znovu napil. Zvenku se ozýval obyčejný hluk doprovázející nakládání vozu, nemohlo se tam dít nic zlého.

„A jste si jist že hledáte opravdu mě?“ zeptal jsem se. Pozoroval má předloktí. Nezávisle na mé vůli se pod kůží rýsovaly napjaté provazce svalů protkané temnými žilami. Byly to velké ruce, silné; objemnější než stehna obyčejných mužů. Dvakrát jsem se zhluboka nadechl a vydechl, jak jsem to dělal kdysi dávno v aréně, abych se zbavil napětí a křečovité strnulosti. Jak jsem to dělal, než jsem si na smrt a tanec kolem ní zvykl.

„Hledám člověka, kterému před pár lety nájemný vrah zabil ženu,“ řekl o poznání opatrnějším tónem a přitom ze mě nespouštěl pohled.

„To se určitě stalo spoustě lidí,“ pokrčil jsem rameny a dopil.

Měl jsem pocit, že dál se mi jeho historka nebude dvakrát líbit a nejlépe udělám, půjdu-li dál.

„Jo, to se stává,“ souhlasil. „Asi dva měsíce potom někdo vypálil sídlo barona Belfonteho.“

Nepokusil jsem se odejít. Historka se mi nelíbila, ale chtěl jsem znát její konec.

„Víte, pane, já bydlím ještě kus dál na severovýchod, skoro v horách. Tam už nejsou ani žádné vesnice, jen pár dobytkářských stezek a kočárových stanic. Do Ribenodu je to dobré tři týdny cesty.“

„Znáte jméno města, kde sídlil, a víte přesně, jak je daleko,“ přikývl a oči měl přitom neproniknutelné. „Palác sice shořel, ale ne jeho majitel. Našli ho i se synem, oba přivázané k trámům v konírně, každého s jeho vlastním penisem v ústech,“ pokračoval.

„Až sem jste to říkal všechno správně,“ přikývl jsem a nechal si nalít ještě jedno pivo. „Jen ty penisy nesedí. Donutil jsem je, aby si je uřezali navzájem, a pak je vyměnil.“

Přes tvář střízlíka se mihnul stín.

„Pomstu bych pochopil, ale…“ nechal větu nedokončenou.

„Nejsem moc dobrý člověk. Vlastně nejsem vůbec dobrý člověk.“

Občas pochybuji, zda jsem člověk, ale to jsem si nechal pro sebe.

Do sálu vstoupila Zuzana a jako pokaždé, když jsem ji neviděl déle než pár minut, jsem pocítil úžas. Ano, byla krásná i přes šrám v obličeji, ale to s tím nemělo nic společného. Má dcera mě totiž přes to všechno, co jsem byl, měla ráda, milovala mě.

„Tati, vůz je nachystaný. Pokud chceme do večera dojet až do Hafluku, měli bychom vyrazit co nejdřív.“

„Jen ještě něco vyřídím,“ ukázal jsem na střízlíka, „a hned jsem tam. Připomeň Kooganovi, ať se postará o něco k jídlu, kdybychom museli přenocovat na cestě.“

Věnovala mi krátký úsměv a byla pryč.

„Vrah měl zabít matku i dceru,“ konstatoval chlapík tiše.“

Myslelo mu to mnohem lépe než mně; o důvod víc dávat si pozor.

„Tak nějak,“ potvrdil jsem.

V životě jsem nepotkal mnoho lidí, na kterých by mi záleželo, a skoro všichni z nich už jsou mrtví. Od smrti Nikity jsem si dával pozor, aby k nim nikdo nepřibyl. Nikdy nikdo nepřibyl.

„Vím, že vaše dcera je nadána jistými schopnostmi,“ pokračoval střízlík tiše.

Podíval jsem se po hospodském. Stál daleko a nemohl nás slyšet. Dnes už sice Konvent ve své honbě po čarodějích a magických artefaktech polevil, ale zase se příliš zajímají jiní.

Střízlíkovi však nemělo cenu lhát, byl příliš dobře informován.

„Zdědila je po manželce,“ řekl jsem tiše. Zkoumavě se na mě podíval, ale neřekl nic. „Zastupuji bohatého, mocného muže, který hledá lidi s talentem, jako má ona. Je k nim víc než štědrý.“

„Pokud pro něj pracují,“ podotkl jsem.

„To ano,“ nezapíral. „A samozřejmě jim poskytuje prostor, aby svůj talent mohli rozvíjet.“

Polkl jsem. Nechtěl jsem, aby Suzi tuhle nabídku slyšela. Obstarat jakoukoliv knihu zabývající se manipulací moci bylo velmi drahé a člověk musel mít ty správné kontakty. A také být po čertech opatrný. Zatím se mi pro ni podařilo sehnat jen jednu knihu a pár volných listů zažloutlého pergamenu s mně nepochopitelnými čmáranicemi. Ona však z nich byla nadšená a toužila po dalších.

„Nemám zájem o vaši nabídku, ani o žádnou další. Má dcera zůstane, kde je,“ odmítl jsem tiše. „Kdybych měl nejmenší pocit, že jí z vaší strany hrozí nějaké riziko, zabil bych vás. Hned, na místě. Je vám to jasné?“ zeptal jsem se ho.

„Naprosto,“ přikývl, ale v jeho gestu strach nebyl.

„Určitě se ještě potkáme. Třeba svůj názor změníte,“ usmál se, ale byl to spíš úšklebek.

„Nezměním.“

Otočil jsem se a bez pozdravu odešel.

„Seš přerostlej maník z hor, jeliman, co si nevidí dál než na špičku vlastního nosu,“ zaslechl jsem, sotva jsem otevřel dveře.

Koogan stál u vozu s lanem pro uvazování nákladu v ruce. Urážka patřila jemu.

Vyčouhlý chlápek v kalhotách přepásaných koženou zástěrou se opíral o zárubeň stáje. Měl skobovitý nos, jednu ruku zaklesnutou za opasek těsně vedle kapsy vesty. Klouby na rukou měl odřené a vsadil bych se, že v té odstávající kapse se schovával boxer. Vypadal na ostrého hocha, ale nezdálo se mi, že by si troufl na Koogana sám. To by musel být blázen. Stačil letmý pohled a našel jsem je. Dva kumpány, jednoho u přístřešku na dřevo, druhého odstrojujícího koně ze zápřahu. Tvářili se jakoby nic, ale podle toho, jak natahovali uši, byli do všeho zasvěceni. Vypadalo to na starou dobrou zábavu vyprovokovat a pak tři na jednoho cizince seřezat.

Suzi seděla na voze a zachmuřeně Skobu pozorovala. Její černé vlasy se ve slunci kovově leskly. Víc než kdy jindy mi připomněla Nikitu. Byla jí podobná, ale měkčí. Svět k ní byl mnohem shovívavější. Zatím.

Koogan dokončil upevňování nákladu, jako by urážku neslyšel, a začal kontrolovat postroje koní. Hnědáka obešel uctivým obloukem. Ten kůň měl výdrž za dva, ale byl zlý. Stačilo málo a ohnal se po komkoliv. Přemýšlel jsem, zda mladík ví i o dalších dvou bijcích.

Skoba houpavým krokem zamířil ke Kooganovi, po krátkém zaváhání spustil ruku do kapsy, látka na moment obtáhla obrysy kloubů zaťatých v pěst. Měl ho tam, masivního boxera, kterým člověku jedna dvě přerazí čelist a pokud jen trochu chce, rozbije lebku. Dva Skobovi nohsledi přestali předstírat, že neposlouchají. Zábava začínala. Opřel jsem se o stěnu a čekal.

„Hej, cucáku, myslíš si, že když seš přerostlej jako jatečnej bejk, že na tebe nemám?“

Koogan zkontroloval i druhého koně, vrátil se k Hnědákovi a přitom upřel na přibližujícího se Skobu pohled.

Bylo mu dvacet a na to, jak byl velký a silný, měl tvář podivuhodně souměrnou, s hnědýma, skoro nevinnýma očima. Pokud oči muže mohou být nevinné. Byl šikovný, měl úžasnou pohybovou paměť a jakýkoliv chvat, který jsem mu ukázal, dokázal napodobit, a co víc, použít v boji. V tréninkovém boji, ještě nikdy mu nešlo o život a nikdy svému soupeři neublížil.

„Vida, cucák si mě všiml, už se bojíš? Už máš mokro v kalhotách?“

Skoba se ušklíbl a vytáhl ruku z kapsy. Byl to hezký, mosazný kousek, který mu někdo musel udělat na objednávku. Každý má své koníčky.

„Jsi ubožák,“ promluvil Koogan poprvé a současně položil Hnědákovi ruku na nozdry.

To kůň nesnášel.

Skoba protáhl krok a naběhl si přímo do kopance.

Kopyto ho sklopilo jako hadrovou loutku, nejprve letěl zalomený trup a za ním ruce téměř se dotýkající špiček nohou. Dopadl o pět metrů dál, zůstal ležet a sténal. Kupodivu nebyl mrtvý.

Dva poskoci zírali a nevzmohli se ani na slovo. „Pojedeme,“ řekl jsem, odlepil se od dveří a vyškrábal se na vůz. Opratě jsem nechal Kooganovi. „To bylo chytrý, moc chytrý,“ poznamenal jsem, když pobízel koně.

„Musíme mu pomoci, vždyť je zraněný!“ vydechla Suzi, když jsme ležícího muže objížděli.

„Má tam dva kamarády,“ odpověděl jí Koogan. Podívala se na mě, ale já jen souhlasně přikývl. „Postarají se o něj.“

Kdybych seděl na kozlíku já místo Koogana, přejel bych toho parchanta vozem a nejlépe předními i zadními koly. To jsem si raději nechal pro sebe.

„Ty jsi hrozný! Hnědák ho mohl zabít!“ otočila se nadurděně na Koogana.

Mladík jen pokrčil rameny. Neuměl se hádat, zejména s ní. S koňským handlířem, který se mu snažil prodat starou herku, vyběhl jedna dvě, ale se Suzi… Přestal jsem je poslouchat. To bylo jen mezi nimi.

Hafluk obklopovalo několik větších vesnic. Třemi z nich jsme jen projížděli a do dvou jsem vezl zboží. Nic velkého, pár tesařských širočin a několik dlát, ale byly to poctivé kousky a za žádný z nich jsem se nestyděl.

V Pšeničné jsem se zastavoval ještě z jednoho důvodu. Po smrti svého manžela se sem přestěhovala Reb. Prý aby byla blíž městu. A protože se po čase nudila, opět si pořídila hostinec. Reb a její muž nám s Nikitou kdysi pomohli, víc než pomohli. A já se občas zastavil, abych se poptal, zda něco nepotřebuje. Dlužil jsem jí to.

U rybníka na návsi si hrály děti, tři kluci a čtyři holky. Ta nejmenší z nich se pohybovala jako tanečnice, měla dokonalý smysl pro rovnováhu a před točící se káčou, se kterou se honily, uhýbala vždy až na poslední chvíli. U bíle omítnuté stěny jednoho z domů postávali dva muži. Nepatřili sem a navíc něco skrývali. Jeden upřeně pozoroval vybouleninu pod svým volným kabátem, druhý nervózně těkal očima po okolí. Najednou mě zabolela hlava, až jsem musel stisknout zuby, ale vzápětí bolest přešla. Rozhlédl jsem se, abych našel dům zdejšího tesaře a řezbáře, který si u mě zboží objednal. Malá holčička si přestala hrát a začala fňukat, spánky si tiskla dlaněmi. Ostatní děti se okolo ní poděšeně shlukly, dva podezřelí chlápci si vzrušeně vyměnili pár slov. Chvíli si děti upřeně prohlíželi a potom zamířili podél břehu rybníka pryč. Holčička přestala plakat. Zvláštní.

Otočil jsem se na patě, protože jsem si vzpomněl, že tesař bydlí kousek zpátky. Na cestě u prvních domů vesnice stál jezdec a sledoval mě. Nebo ty dva chlápky, nebo děti, nebo všechny dohromady. To jsem nedokázal zjistit. Stačilo, aby pobídl koně, a poznal jsem ho. Můj známý, pan Lasička. Zkontroloval jsem, zda mám jílec katzbalgeru pod kabátem při ruce. Byl tam.

Reb zestárla, ale pořád měla stejně laskavé oči a zaměstnávala mladou holku jako kdysi. Bez ptaní přede mě postavila džbán svařeného vína, studenou pečeni a mísu zelí. Nevyptávala se, jen se usmívala a leštila sklenice na policích. Znala mě, při našich setkáních většinu hovoru obstarávala ona. Já nikdy moc nemluvil. Dnes však měla napilno.

„Jak se daří?“ zeptal jsem se, když jsem snědl a vypil všechno, co bylo na stole.

„Skvěle, jak jinak se staré ženské jako já může dařit?“ mrkla na mě.

Kromě toho, že pomohla nám dvěma s Nikitou, pomohla později mně samotnému ještě jednou. Potom, co Nikitu zavraždili. Dozvěděla se, že jsem v jedné vesnici koupil několik beček kořalky a všechnu si ji odvezl k nám do kopců. Přiřítila se jako fúrie, vynadala mi, málem mě zpohlavkovala a pak mi dala na výběr. Buď si Suzi odvede k nim domů, nebo všechny sudy s pálenkou rozbiju. Rozbil jsem je holýma rukama. Jedna z mála dobrých věcí, co jsem v životě udělal.

Vrátil jsem se ze vzpomínek, poslouchal ten přátelský hlas a nechal se unášet jeho melodií. „A co ty?“ zeptala se na oplátku. Pokrčil jsem rameny.

„Stal se ze mě starý samotář. Lovím kance a medvědy, jejich maso ti koneckonců občas pošlu,“ Zašklebil jsem se.

„Nikdo neloví medvědy sám, zvláště ne v horách. Jsou tam bestie tři metry vysoké,“ šlehl po mně zlým pohledem chlapík opírající se o pult kus vedle.

Podle oblečení lovec, levou polovinu tváře měl samou jizvu.

Reb se na něho varovně podívala. Mávl jsem rukou, abych ji uklidnil. Na řeči lidí jsem nikdy nedal. Svůj čas jsem dělil mezi kovárnu, Kooganův trénink, les a Suzi. S tou bych byl rád i častěji, ale nechtěl jsem, aby se jí její nerudný otec zprotivil.

Sál se pomalu začínal plnit, až žádný ze stolů nezůstal neobsazený. Opíral jsem se o bar a pozoroval cvrkot. Po dlouhé samotě v horách to byla vítaná změna. Pro Suzi možná naše usedlost opravdu nebyla to pravé ořechové. Pozoroval jsem sedláky, čeledíny, projíždějící obchodníky. Stačilo se podívat, aby člověk poznal, jak si každý z nich považuje sám sebe, kam se řadí, co jsou jeho slabé a silné stránky. Vše se odráželo v tom, jak lidé chodili, drželi hlavu, dívali se. Tělo člověka prozradí víc než jazyk.

Vešel vysoký hřmotný chlap, přelétl sál pohrdavým pohledem a neomylně zamířil k baru. Nebyl vesničan. Stačilo se podíval na jeho boty se zdviženými špičkami a švihácky ohrnutými kraji. Pod kazajkou měl schovaný biják. Výběrčí výpalného tady? Reb se přestala usmívat, vrásky smíchu kolem koutků úst a očí se přestěhovaly na čelo.

„Nechtějí moc, nech to být,“ řekla tiše. „Prosím.“ Přikývl jsem.

Hromotluk se přihrnul k pultu a opřel se o něj tak, aby do mě strčil. Kabát je dobrá věc, z muže mých proporcí dělá na pohled neohrabaného tlusťocha. Poslušně jsem se odsunul.

„Něco k pití,“ objednal si.

Reb před něj postavila sklenici a na tři prsty ji naplnila režnou. Obličej měla napjatý, oči prázdné, bez výrazu.

„Konečně jsme tě našli, stará škatule,“ ušklíbl se a hodil do sebe panáka.

Měl silné ruce, ale slabší ramena a podle toho, jak se opíral, ho bolelo v zádech.

„Zaplatím,“ řekla Reb klidně.

„Se ví, že zaplatíš. Ale Šmukl rozhod, že zaplatíš i za dobu, co tě hlídal tvůj starej. Aji s úrokama.“

„Kolik?“ chtěla vědět Reb.

Celá se nahrbila a schovala se do sebe. To dělá strach, viděl jsem spousty lidí, které sežvýkal a zničil. Se strachem jsem to uměl, v mých nejtemnějších časech lidé strachem umírali, jenom stačilo, aby se na mě podívali. Zkameněli, zpanikařili a pak stačilo udělat jen takhle… a byli mrtví.

„Padesát zlatejch, stará, padesát zlatejch,“ zachechtal se. „Nalej mi eště jednu.“

„Seš sráč a tahle žena ti nedá ani vindru,“ řekl jsem a natočil se, aby mi viděl do tváře.

„Co se do toho motáš, tlusťochu?“ odsekl „Drž hubu a buď rád, že žiješ.“

„Dlužíš za dva panáky, zaplať,“ tlačil jsem dál na pilu.

„Ty ses zbláznil, víš, pro koho pracuju?“

„Pro Šmukla, slyšel jsem tě. Řeknu mu, že zvyšuješ taxu a rozdíl si necháváš pro sebe.“

Byl to odhad, ale vyšel.

„Ty parchante!“ zařval a rozpřáhl se.

Chytil jsem ho za paži, současně ukročil a provedl ho kolem sebe jako tanečnici na bále. Jenomže stále rychleji a rychleji, pak jsem ho vytáhl do výšky. Bolest páčeného zápěstí mu dodala, sám se odrazil, ale já nepustil. Z jeho zápěstí, loktu ani ramene toho po dopadu moc nezůstalo.

Zůstal ležet na zemi, bledá troska, stín muže, kterým býval. Hlahol utichl, všichni vyjeveně zírali na mě a gangstera ve výslužbě. Do sálu vešel Koogan. Okamžitě pochopil, co se stalo.

„Zuzana je kousek za mnou,“ sykl.

Bezradně jsem se podíval na Reb. Pochopila. „Vyneste ho ven kuchyní,“ přikázala dvěma mužům u nejbližšího stolu a ukázala na zmrzačeného bijce. „Jedna runda na účet podniku!“ zahlaholila tak, aby to slyšeli všichni.

Když Suzi dorazila, byla zábava v plném proudu. „Tati?“ oslovila mě.

Předstíral jsem, že jsem si jí všiml až teď. „Koupila jsem mouku, taky jsem zamluvila pár kuřat a kachen. Všechno si vyzvedneme na zpáteční cestě. Vyjde nás to laciněji než nákupy v Kletikonu.“

„To je moudré,“ přitakal jsem.

Nepotřebovali jsme šetřit a Suzi to věděla, přesto se o domácnost starala jako skutečná hospodyně. „Nějak mě rozbolela hlava,“ přiznala otráveně při mém pátravém pohledu.

Byla bledší než obvykle.

„Pospíšíme si a večer jsme ve městě. Lázeň a pohodlná postel ti prospěje,“ změnil jsem naše plány.

Koogan bez čekání na rozkaz odešel ven přepřáhnout koně.

Navštívil jsem spoustu větších a honosnějších měst než Kletikon, ale po letech polovičního poustevnictví na hranicích divočiny bylo i tohle provinční sídlo na mě moc. Všude lidé, vozy, káry, jezdci na koních. Ulicemi jsme projížděli krokem a na každém druhém rohu stáli v zácpě. Výroční trhy a slavnost přilákaly ještě víc návštěvníků než obvykle. Suzi i Koogan seděli oba jako na trní, každý z jiného důvodu. Suzi se těšila na město, chtěla ho prožít na vlastní kůži, a toho jsem se bál. Mohl bych jí poručit, ať dnes večer zůstane v posteli, ale nebyl jsem si jist, zda by mě poslechla. Čím byla starší, tím méně jsem jí přikazoval. „Stavíme se u Kušiliho, podíváme se, co pro tebe má, a ty pak pro dnešek zůstaneš hostinci. My dva s Kooganem si prohlédneme město.“

Mladík se na mě zmateně podíval, město ho nezajímalo.

„Arénu,“ vysvětlil jsem mu po lopatě.

Suzi mu věnovala pohrdavý pohled, ale tentokrát mu to nevadilo, celý se rozzářil. Ona sama také vypadala spokojeně, i když se to snažila zamaskovat. „Souhlasíš?“ zeptal jsem se.

„Ale zítra si tu všechno prohlédneme!“ ujišťovala se. „Jo,“ odpověděl jsem, pobídl koně, aby se do mezery před nás nevmáčkl horlivě vyhlížející klučina s kárkou plnou zelí, a odbočil na Vévodskou třídu, největší a nejhonosnější ulici v Kletikonu.

Stála zde Kušiliho rezidence. Už několikrát mi naznačoval, že nemám chodit hlavním vchodem, že se pro obchodníka jeho kalibru nehodí přijímat obyčej-kováře, jako jsem já. Jenomže já věděl, jak začínal a co víc, dobře jsem za svitky, knihy a vůbec všechno, co mohl pro Suzi obstarat, platil. A o penězích to všechno je.

Zastavil nás šedivák v plášti potřísněném bahnem s emblémem města na ramenní sponě a povýšeně se mi snažil vysvětlit, že s venkovsky vyhlížejícím vozem nemám na hlavní třídě co dělat. Mlčel jsem a po celou dobu si ho klidně prohlížel. Určitě svůj úřad nezastával dlouho, v každém jeho přehnaném gestu se skrývala nervózní horlivost. Už dávno jsem si všiml, že dříve nebo později uvede můj pohled každého do rozpaků. Vyděsí je možná přesnější.

„Jeďte, sakra, a nezdržujte provoz,“ změnil přístup, když se potřetí zakoktal.

„Vystrašil jsi ho,“ obvinila mě napůl žertem Suzi. „Ne, za to mohlo kouzlo mé osobnosti,“ odpověděl jsem.

Dala se do smíchu, Koogan mě nechápavě pozoroval. Někdy bral věci příliš doslova, asi tak jako já.

Kušili měl na sobě o dobrou padesátku dražší šaty než před rokem, jeho rezidenci přibyly dvě věžičky a pár nových reliéfů na fasádě, ochranka se honosila lepšími uniformami. Jinak to byli stejní břídilové jako dřív. Jeden z nich dokonce vztáhl svou špinavou ruku na Suzi, když jako první zamířila do knihovny, kde jsme měli uzavřít obchod. Byla to jeho chyba a Kušili si to uvědomoval. Dokonce okamžitě poslal pro lékaře, aby se muži podíval na rameno. Promáčknutý ramenní chránič z příliš měkkého železa mu pochroumal deltový sval. To se stává, když člověk šetří na nesprávném místě.

Po krátkém zdržení jsme konečně dorazili do knižního salónu, jak Kušili místnost honosně nazýval. Ze zařízení se mi nejvíc líbil pojízdný servírovací stolek s pitím. Jenomže já už pálenky nepiju a víno ani pivo jsem v žádné z karaf neviděl. Zůstal jsem proto nasucho.

„Dnes toho mám opravdu hodně a samé skvělé kousky, některé tisky jsou přímo z původních čarodějných knihoven, originály!“ zadeklamoval Kušili, odhrnul závěs a ukázal nám pracovní stůl zaplněný knihami a papíry.

Udělalo to na mě dojem. Každý svazek, každá listina byla umístěna ve vlastní přihrádce, na kartičce z tvrdého papíru bylo napsáno, odkud dokument pochází a co obsahuje. A také cena. Pochopil jsem, že jsem si celý život vydělával zbytečně složitým způsobem. Stačilo prodat jen pár těch knížeček a člověk nemusel do konce života pracovat.

Suzi beze spěchu sáhla po palec silné složce papírů v tvrdých deskách. Originál pocházející z vypálené univerzitní knihovny města Vegaš, přeslabikoval jsem nápis vyvedený kaligrafickým písmem. O Vegaši jsem věděl jen to, že před Velkou válkou bylo sídlo čarodějů. Před dobrými třemi stoletími město srovnali se zemí a dnes už nikdo nevěděl, kde vlastně leželo.

„Originál, hm.“ pronesla Suzi uznale.

Kušili zpozorněl a horlivě přikyvoval. Zahlédl jsem cifru na kartičce a pochopil proč. Za útlý svazek listů chtěl pět set padesát zlatých. Tolik v místních končinách stála velká usedlost i s dobytkem.

„Je to psáno saxpolištinou,“ pokračovala s respektem Suzi, „dokonce velmi moderní saxpolištinou, pravopis je vskutku brilantní.“

Kušili celý zářil. Věděl, že po tamhle ocenění se mi bude smlouvat jen těžko, ale příliš jsem to Suzi nezazlíval. Měl jsem ji na nepsaná pravidla obchodování upozornit.

„Vidíte?“ přistrčila knihu ke Kušilimu. „Tohle slovo je napsáno přesně podle Tomoyatyho pravidel, které před pěti lety vydal císařský dvůr jako normu pro oficiální administrativní dokumenty. To by člověk nikdy neřekl, jak dokonale viděli před třemi stoletími čarodějové do budoucna!“

Suzi se nadšeně usmívala, jako by ji objev nesmírně potěšil. Kušilimu naopak potěšený výraz ztuhl ve tváři a změnil se v grimasu člověka pojídajícího uleželou medvědí tlapu za syrova.

„To je opravdu zajímavé,“ zabručel jsem.

Kušili na mě nervózně pohlédl, ale dál jsem už jen mlčel.

„A copak máme tady?“ přešla Suzi k další knize. „Snad ani není nutné, abyste tomuto nicotnému svazku věnovala pozornost,“ snažil se Kušili marně.

Ještě celou hodinu jsem stál opřený o stěnu, poslouchal Suzi oslavně velebit nabízené zboží a zoufalejší a zoufalejší Kušiliho obranu. Nakonec jsme odcházeli obtíženi takovým množstvím knih, až se to zdálo nemožné pobrat. Nikdy by mě nenapadlo, že moudrost může být tak těžká. Ale Kušili také nevyšel s prázdnou, nechal jsem u něj dobré tři stovky.

„Proč jsi nakonec chtěla i ten vegašský padělek?“ zeptal jsem se, když jsme se ubytovávali v hostinci Zelený stůl.

„Byla to kopie, to ano,“ pohodila Suzi hlavou, „a ten, kdo text opisoval, nepředstíral, že jde o originál. Smysl se však snažil zachovat. Věty mají starobylou skladbu a termíny, jimž nerozuměl, přepsal v originálním znění do rejstříku. Je to opis, ale jeden z těch lepších.“

Koogan se na ni šokovaně a obdivně podíval. Neměl mou školu života, já své obdivné hvízdnutí potlačit dokázal.

Kletikonská aréna nebyla nic moc. Kruhová, dobrých deset metrů vysoká palisáda držící neplatící venku, deset stupňovitě se zvedajících řad sedadel a lavic okolo do země zahloubeného písčitého zápasiště. Nemělo větší průměr než třicet metrů. Z bezpečnostních důvodů bylo obehnáno nevysokou zídkou, která měla znemožnit útěk zápasníkům a poskytnout divákům iluzorní pocit bezpečí. Párkrát jsem byl svědkem, že místo bojovníka vynášeli ven diváka, který se s pracovním nástrojem gladiátorů potkal až příliš osobně. Na druhou stranu, nechyběly zde slušné šatny s lázněmi a tři tréninkové boxy poskytující cvičencům dostatečné soukromí.

Prošel jsem dnes nehlídaným vstupem a po ošlapaných schodech sešel až dolů, na písek zápasiště, Koogan za mnou. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. Čekal jsem, co to se mnou udělá, jestli pečlivě prosévaný, krví tolikrát zbrocený písek vyvolá minulosti nějaké vzpomínky. Nic. Stál jsem pod zapadajícím sluncem, pozoroval větrem oprýskané lavice, šeď prostřídanou světlejší barvou nedávno vyměněných prken, naslouchal dunivým ranám, které někdo za gladiátorskou branou uštědřoval boxovacímu pytli. Závan větru přinesl z tělocvičny zatuchlý pach potu, kůže a konzervovaného úsilí stovek, možná tisíců mužů v plné síle kráčejících za přeludem peněz a slávy. Nic. Nepocítil jsem ani trochu vzrušení, jako bych byl na podobné věci už příliš starý. Možná za to mohly mé soukromé války, proti kterým byl boj na život a na smrt v aréně procházka růžovým sadem.

Zato Kooganovi zářily oči, všechno pozoroval dychtivým pohledem, jako by provinční aréna byla tím nejdůležitějším, co ve svém krátkém životě viděl. Byl jako štěně, které se poprvé dostane z pelechu. Štěně, které může v dalším okamžiku skončit se zpřeráženými kostmi, rozdrcenými svaly, potrhanými šlachami, nebo jednoduše mrtvé a studené. Divné myšlenky, na mě opravdu divné myšlenky.

Po dřevěném schodišti sestoupil na písek stařík.

Vlastně stařec, i když kdysi to musel být velký muž; ani věk nedokázal zastřít jeho mohutnou kostru, dlouhé lopatovité ruce a buldočí krk. Vlasy měl muž šedivé, spletené do řídkého copu, jedno ucho mu chybělo a druhé připomínalo karfiól, do kterého někdo párkrát naplocho praštil rýčem.

Bývalý zápasník se opatrně sehnul, nabral do ruky hrst písku, očichal ho, promnul mezi prsty a potom vzhlédl k obloze proti slunci.

„Co to dělá?“ zeptal se Koogan.

„Odhaduje, kde bude slunce v průběhu dne, jak bude zápasníky oslňovat, kde po ránu zůstane písek nejdéle vlhký…“ odpověděl jsem. „Prostě snaží se, aby jeho svěřenec měl k dobru co možná nejvíc bodů.“

„A kdo to je?“

Starý muž vykročil kolem stěny arény a já najednou znal odpověď i na tuto otázku.

Ta klouzavá chůze s nohama těsně nad zemí a nepatrné napadání na levou nohu, kterou mu rozsekli při souboji.

„Edmunt Kaewerg, šampión impéria, několikanásobný držitel otevřené rukavice, vítěz posledního Volného turnaje,“ odpověděl jsem.

„Říká se o něm, že byl nejlepší bojovník na světě,“ vydechl Koogan.

Nekomentoval jsem to. Každopádně byl nejchytřejší, o patnáct, možná dvacet let starší než já. Pamatuju si, kdy jsem ho potkal poprvé. Procvičoval jsem tehdy rychlost na malém boxovacím pytli a on mě pozoroval s ručníkem kolem pasu při cestě do lázní. Měli jsme se oba zúčastnit stejného turnaje.

Druhý den ráno po našem letmém setkání oznámil, že odchází na odpočinek.

Zajímalo by mě, co dělá v zapadákově, kde lišky dávají dobrou noc ve dvou, aby se nebály. Kariéru ukončil jako bohatý muž, ale zlato se snadno rozkutálí. Možná si jen vydělával na živobytí. Nahrbil jsem se, klobouk si narazil víc do čela a houpavějším krokem než obvykle zamířil ke schodišti z arény. Nebylo pravděpodobné, že by mě poznal, ale naučil jsem se být opatrný. Nikdy to neškodilo.

„Už jdeme domů? zeptal se Koogan nespokojeně. „Podíváme se, kdo teď trénuje,“ řekl jsem a zamířil k ohradě okolo tréninkových boxů. „Lidé, kteří zápasníky platí, si občas vyberou město jako Kletiton, aby otestovali svého nového šampióna. Dokonale vycvičeného chlapa s nejlepšími předpoklady. Pokud se osvědčí a ve skutečném zápase neztuhne, postaví ho potom do nějakého známého a velmi populárního turnaje a pokusí se vydělat na sázkách,“ vysvětlil jsem. „Někteří šlechtici sázením zadlužili všechnu svou půdu, jiní lidé si za takhle vydělané peníze koupili urozený původ.“

První tělocvična, spíš cvičební komora pro jednoho muže, byla prázdná, ve druhé trénoval stínový box sporý chlapík s klouby na rukou otlučenýma do žulova. Ze třetí, nejluxusnější se zastřešeným přístavkem, se nesl tlumený rozhovor, bohužel bylo zavřeno. Prošel jsem nevšímavě okolo a zastavil až za rohem. Aréna stála na hranici města a v okolí nikdo nebyl.

„Podívám se tam,“ sykl jsem, vyšvihl se na římsu, nohou se opřel o kámen vyčnívající ze stěny a už jsem ležel na střeše.

Koogan to zvládl jen o trochu pomaleji. Dal jsem si prst před rty a začal se plazit na druhou stranu směrem k malým tělocvičnám. Před zvědavými zraky je chránila prkenná ohrada, ale shora byly otevřené.

Kousek pod námi stál vysoký muž protáhlých rysů a čelistí, která v jeho hubené tváři vypadala jako kostěný pluh. Dva metry výšky, pokožka barvy dobře vydělané usně, netečný pohled upřený do místa, kam jsem neviděl. Nebyl to černoch ani běloch, nepatřil k žluté rase ani nevypadal jako míšenec. Někoho podobného jsem dosud nepotkal. Tváře mu hyzdily široké rituální jizvy, tři nalevo a pět napravo. Byl do půl pasu nahý a i v uvolněném postoji byly jasně patrné jeho dlouhé a pružné svaly.

„Nevypadá příliš impozantně,“ řekl někdo pod střechou.

Byl to hlas muže, který toho večer vypil příliš mnoho a vstával příliš brzy. A dělal to tak předevčírem i před předevčírem, prostě stovky dní do minulosti.

„Porazil Agumeda, netrvalo mu to ani deset sekund,“ odpověděl druhý hlas.

Tón byl zdvořilý, ale skrývalo se v něm pohrdání, které jeho společník neměl slyšet. Tenhle člověk si věřil, hodně věřil.

Došky zaskřípěly, jak se Koogan nakláněl víc dopředu, aby lépe viděl. Nechal jsem ho. I kdyby nás tady nachytali, nic by to neznamenalo, boje v aréně a sázky okolo s sebou přinášejí větší podfuky než špiclování. „To mohla být náhodu, chci ho vidět v akci, než ho přikryji svými barvami,“ řekl Piják.

Mé tušení mě nezklamalo, něco se tady chystalo. Někdo opravdu chtěl vyzkoušet svého šampióna a v utajování šel tak daleko, že potřeboval, aby ho postavila jiná zápasnická stáj.

„Dagevile, skoč,“ přikázal pan Sebevědomý. Bojovník mírně pokrčil kolena, pak se zdánlivě lehce odrazil, v letu vysadil pánev, předklonil trup, hlavu přitiskl až na prsa, následně se sbalil do klubíčka a po saltu vpřed pružně dopadl do stejného místa, z něhož se odrazil.

„Hezký artistický trik,“ ocenil Piják.

Uvědomil jsem si, že překvapením nedýchám a salto si před očima přehrávám ještě jednou. Dagevil ovládal své tělo s dokonalostí virtuosa. Měl úžasný cit pro setrvačnost, rovnováhu, skvělé načasování. Z pohybu jednotlivých svalů vyplývalo, že je má ke kostře upnuté trochu jiným způsobem než normální lidé, způsobem, který zvýhodňuje pákové poměry a umožňuje vyvinout mnohem větší sílu. A skutečnost, jak málo pohybu potřeboval k odrazu, ukazovala jeho nelidskou dynamickou sílu. Z kterého pekla ho vytáhli?

Koogan vedle mě při ukázce ztuhl. Už byl natolik zkušeným borcem, že pochopil, o co tu šlo.

„Dobře, když jinak nedáte, postavte proti němu kteréhokoliv muže,“ zaregistroval jsem hlas pana Sebevědomého.

Kus hovoru mi utekl.

„Rád, chci ho vidět v akci, do první krve!“ souhlasil dychtivě Piják.

„Jak si přejete, s potěšením.“

Pod uhlazeným společenským tónem se skrývala ocel. Pana Sebevědomého už celá záležitost očividně unavovala. Následující rozkaz byl příliš tichý, abych mu rozuměl, slyšel jsem jen spěšné vzdalující se kroky zanikající pod střechou.

Zanedlouho se do tělocvičny přišoural třicátník v uniformě se znakem Baerynů, rodu, kterému Kletiton patřil. Ne však zemědělská půda okolo. Piják svému důstojníkovi chvíli vysvětloval, co se po něm chce. Mladý muž jen přikývl a beze spěchu, bez dychtivosti, ale i jakýchkoliv přehnaných obav tasil a postavil se do volného střehu. Z prostoru, kam jsem neviděl, vyletěl meč jílcem napřed a Dagevil ho obratně chytil. Podle zeleného lesku smaragdového zdobení musela zbraň patřit někomu bohatému, asi přímo panu Sebevědomému.

„Tak do toho!“ rozkázal nedočkavě Piják.

Dagevil meč potěžkal, jako by ho oceňoval, pak svěsil ruku a držel ho hrotem k zemi. Důstojník se už opatrně přibližoval. Chtěl to ukončit rychle a pokud možno bez nějakých následků. Bylo jasné, že zaútočí ze vzdálenosti, která umožňovala způsobit nanejvýš mělký šrám.

Teď. Jenomže bojovník současně udělal přesně načasovaný krok, čepel se mihla a do písku se svezlo důstojníkovo torzo, o zlomek sekundy později dopadla i odťatá hlava.

„První krev byla prolita, souboj je ukončen. Doufám, že po této ukázce vezmete mého muže pod svá ochranná křídla – jak jste slíbil.“

V poslední krátké větě se skrývala hrozba, ale jen chytrý člověk ji mohl odhalit.

Piják mlčel, slyšel jsem jeho přerývané oddechováni. Na ledový tón svého společníka se ani nepokusil zareagovat.

Naznačil jsem Kooganovi, že se stáhneme.

„Jak to udělal?“ chtěl mladík vědět, když jsme se vzdálili od arény a dorazili k prvním domkům periférie.

Pozorně jsem se na něho podíval. Neměl v očích strach, jen zvědavost, a to byla chyba. Já bych se bál, třásl bych se jako osika, kdybych měl s Dagevilem zkřížit zbraň. Samozřejmě jen v případě, že by mi smrt vadila.

„Jednoduše,“ odpověděl jsem. „Pozvedl meč a sekl rychleji než ten voják.“

Oba jsme věděli, že takovou explozivní sílu nemohl mít žádný člověk. Šla daleko za hranice možného. „Ten muž musel mít svaly jako gigantické gorily prý stále ještě přežívající v horských údolích.“ Mnohem výkonnější a úspornější než lidské. Možná byl s nimi nějak spřízněn, nebo byl míšenec, napůl zvíře, napůl člověk. Nechal jsem svých úvah, nebyly důležité.

„Tomu útoku bych nedokázal vzdorovat,“ prohodil po chvíli Koogan.

„Já také ne,“ přitakal jsem. Věnoval mi užaslý pohled.

„Neutkáš se s ním. On se bude účastnit nejtvrdší soutěže, kde se občas i umírá, ty zápasů pro nováčky do první krve s omezenými technikami. Nemusíš se bát.“

Koogan se na mě nespokojeně podíval, ale neřekl nic.

„Dáme si něco k jídlu a pití,“ nasměroval jsem ho k podniku s prasklým štítem zavěšeným nad dveřmi.

Podobných podniků se v blízkosti arén nacházelo dost. Dobře se tam vařilo a měli dvojí ceny: nižší v obyčejné dny a vysoké, když se bojovalo. Na stěnách uvnitř obvykle visely staré zarezlé zbraně a specialitou podniku byla Krvavá flákota šampióna nebo něco podobného.

Vešli jsme dovnitř. První mi do oka padl nálevní pult pobitý tisícovkou ocelových hřebů, takže vypadal jako krunýř podivné ocelové želvy. Celou jednu stěnu zabíraly portréty mužů nakreslené na velkých dřevěných čtvercích. Nebyli to králové, ani myslitelé, ale parta brutálních zabijáků oděných do nejroztodivnějších brnění.

Koogan fascinovaně přistoupil až ke stěně a jeden po druhém si obrazy prohlížel.

Kývl jsem na hospodského, ať nám přinese pivo a něco k jídlu.

Korbele přistály na stole téměř okamžitě, hostinský, břichatý chlapík s posledními třemi vlasy na skvrnité lebce, se přikolébal ke Kooganovi.

„Galerie šampiónů, takovou nikde nenajdeš. Ty nejstarší kreslil můj děd, novější můj otec a poslední tucet jsem přidal já. Co na to říkáš, chlapče?“

Putykář patřil k lidem, pro které se zápasy v aréně staly centrem života. Napůl proti své vůli jsem se k němu a Kooganovi připojil a prohlížel si jednotlivé podobizny. Jedno se muselo nechat, byly to dobré portréty; jejich autoři dokázali vystihnout výraz ve tváři, dokázali zachytit to podstatné. Touhu zvítězit, zabít, rozdrtit, zadupat do země toho druhého. Brutální vůli přežít.

„Proč jsou okraje některých obrazů tak roztřepené?“ zajímal se Koogan.

Putykář mávl rukou.

„To sázkaři; věří, že někteří ze starých šampiónů přinášejí štěstí, tomu se nedá zabránit,“ postěžoval si.

„Ale tenhle je úplně nepoškozený.“ ukázal Koogan na obraz ve spodní řadě.

Byl na něm vypodobněn až groteskně mohutný muž v jednoduché prošívanici. Ještě poměrně mladý, ale současně nějakým nedefinovatelným způsobem příliš starý, možná dokonce mrtvý. Ve svěšené ruce držel biják, v druhé zlomený meč a upíral na nás lhostejné, jako dva kusy ledu studené oči. Občas se vyskytnou umělci, kteří za svá díla nesklízí obdiv ani peníze, ale umí víc než ostatní. A putykář k nim patřil.

„Tenhle přináší smůlu, říkalo se mu Řezník. Byl bestie. Takové by do arény pouštět neměli. Na vlastní oči jsem viděl, jak chlapovi prokousl hrdlo a jinému holýma rukama utrhl hlavu. Nikdo ho nikdy neměl rád.“

Poslední věta byla pravdivá. Na druhou stranu mně také nikdy nezáleželo na nikom, na divácích, obchodnících. Mnohokrát jsem přemýšlel, kdo je větší zvíře, zda ten, co prolévá krev pro peníze a slávu, nebo ten, kdo platí, aby se mohl dívat. To hrdlo jsem mu prokousl, protože mi ruce držel klinči a jeho dýka byla dobrý palec zanořená do mého břicha.

„Půjdeme si sednout,“ ukázal jsem Kooganovi ke stolu.

Mlčky jsme se napili. Začal jsem pochybovat o svém nápadu přihlásit ho k turnaji. Byl arénou a věcmi kolem nadšený, ale ne jako zápasník, nýbrž jako divák, který má shodou okolnosti ty nejlepší dispozice k tomu, aby se stal zabijákem, které sám tak obdivuje. Ale chyběla mu ta základní. Touha po vítězství, touha po krvi. Koogan byl ochoten udělat cokoliv, aby zvítězil v čestném zápase, ale nebyl jsem si jist, zda by byl schopen kvůli vítězství zmrzačit, zabít.

Ve chvíli, kdy jsem dopil pivo a Koogan si sotva lokl, před nás hostinský postavil mísu s hrachovou kaší a dvěma velkými kusy prorostlého vepřového. Zaskřípaly panty, do pošmourné místnosti vklouzlo světlo a hned zase podlehlo šeru vystupujícímu z kouřem nasáklých trámů a stěn. Žebrákovi, který vešel, jsem věnoval jen krátký pohled. Nepatřil sem. Pečeně chutnala přesně tak, jak vypadala, a porce byla vyměřená pro chlapa mého typu.

„Pane?“ oslovení pronesené hlasem vystrašené krysy visící za ocas nad plamenem patřilo mně. „Mám pro vás vzkaz, prý mi za jeho doručení zaplatíte.“

Žebrákovi se strachem chvěla brada a z koutku úst mu stékala slina. Přeložený papír, který držel v ruce, byl však nápadně čistý. Sáhl jsem po něm, než stačil ucuknout.

Zjistil jsem, že někdo má eminentní zájem o vaši dceru… Potřebuje ochranu. Váš přítel, který se vám ale ani trochu nezamlouvá.

„Suzi je v nebezpečí,“ štěkl jsem.

Židle zarachotily, oba dva s Kooganem jsme najednou stáli. Mezi dveřmi jsem za sebe hodil dva zlaté.

Koogan mě předběhl o pár kroků, ramenem nabral nosiče břemen a bez ohledu na proud lidí se prodíral kupředu. Koho neodhodil on, toho jsem do země zašlapal já. Do cesty se nám hloupě postavilo spřežení býků. Koogan nebrzdil, odrazil se, přeletěl-překulil se přes dva zvířecí hřbety najednou, já těsně za ním. Někdo se mě pokusil praštit rukojetí biče, bez ohlížení jsem mu ji vytrhl z ruky, bodl ho s ní do břicha a uháněl dál.

„Ty předem, já zadem,“ sykl jsem, když se mi podařilo dotáhnout se až na Koogana.

Přikývl a dál jsme běželi mlčky a zanechávali za sebou množství stržených stánků, převrácených kár a lidí sražených k zemi. Křik a nadávky přehlušil můj vlastní dech a bušení srdce.

Na poslední křižovatce před hostincem jsme se rozdělili, já zamířil do dvora, on přímo do sálu. Vylekal jsem děvečku, vyšvihl se na římsu oken prvního patra, odrazil se, zachytil se za vyčnívající řadu kamení a už jsem byl u našeho okna. Koogan se právě objevil ve dveřích, tváří v tvář proti němu čtveřice mužů, z nichž dva nesli velký koberec.

„Pan Krisko nám zaplatil za vyčištění, za chvíli ho máte zpátky,“ řekl první z mužů, jeho kumpán v závěsu současně ze zádového pouzdra vytáhl zakřivený kinžál.

To ale Koogan nemohl vidět. Prolétl jsem oknem, kotoulem podmetl zadního nosiče koberce, ze země kopl do rozkroku předního. Mluvčí se zlomil v pase, když mu ji Koogan bez rozmachu natáhl, plynule pak zachytil ozbrojenou pravici druhého muže, podběhl ji, současně sevřel i druhou rukou a zapáčil. Jeden z těch mých se pokusil zvednout. Dlaněmi jsem ho uchopil za hlavu a zakroutil. Ten se zlomenou rukou se vyděšeně podíval na mě, pak na Koogana a rozběhl se jedinou možnou cestou – k oknu. Jeho parťák se po ráně na břicho vzchopil a v ruce se mu zaleskl nůž. Byl ode mě příliš daleko, Koogan však nečekal. Než muž stačil zbraň použít, propíchl ho pohrabáčem opřeným o krb. Vrhl jsem se k oknu, poslední útočník se právě zdvihal z kotoulu. Zasáhl jsem ho do zátylku vázou položenou na stole, k zemi šel okamžitě a dlažbu okolo jeho hlavy ozdobila temná kaluž krve.

Nadechl jsem se a vydechl, svět se vrátil k normální rychlosti. Stačil zběžný pohled, abych zjistil, že jediní držící se na nohou v pokoji jsme my dva s Kooganem. Zlomený vaz většina lidí nerozchodí, kopanec do varlat také dokáže spolehlivě zabít a o třiceti číslech pohrabáče v žaludku nemluvě. Koogan se díval na svého prvního mrtvého a začal zvracet. Bylo to jedno, smrt vždy páchne krví, výkaly a zvratky. Vším, co živá těla skrývají uvnitř. Se zatajeným dechem jsem opatrně začal rozbalovat koberec. Byla v něm. Měla vyděšené oči a ucpaná ústa, jinak vypadala v pořádku.

Uvědomil jsem si, že mám třesavku. Mohli jsme přijít pozdě, mohli ji zabít. Se zpožděním jsem se začal bát všech možných špatných konců, které se nestaly. Už nikdy, už nikdy žádné špatné konce pro lidi, co mám rád. Žádné špatné konce pro mou dceru.

„Jdu se postarat o tělo venku, začněte uklízet,“ prohodil jsem do prostoru a vyklusal ven.

Cestou jsem se musel zastavit, protože mi něco spadlo do oka a přes slzy jsem neviděl.

O hodinu později jsme seděli všichni pohromadě, umytá podlaha voněla mýdlem, čtyři mrtvoly složené vedle sebe páchly smrtí. Koogan i Suzi měli oba skelné pohledy. Smrt na dosah ruky a smrt, o kterou se sám přičinil, s nimi zamávala.

„Vy jste je zabili,“ pronesla tiše Suzi.

Moucha se zabzučením přistála na čele propíchnutého. Ten nadělal nejvíc svinčíku.

„Ano,“ přitakal jsem.

„A kdybyste je nezabili, unesli by mě,“ pokračovala.

„Ano.“

Zdálo se mi, že taková odpověď nemůže nic zkazit. Suzi potřásla hlavou.

„Nejhorší je, že jsem strašně ráda, že jste je zabili.“

„Ano.“

Na Suzi to fungovalo, Koogan stále vypadal, že je mimo. On nemohl být gladiátorem. Možná artistou, zápasníkem, ale ne člověkem, který zachází se smrtí. I když síly a obratnosti měl dost za tři normální muže, uvnitř to byl hodný dobrácký kluk. Jeho zápasnická kariéra byl velký omyl. Můj omyl.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Suzi.

„Bohužel jsme je zabili všechny a nemáme koho se vyptávat. Na druhou stranu ten, kdo je poslal, pěkně znervózní, až zjistí, že se mu jeho gorily nevrátily. Nebude tušit, co se děje. Uklidíme je a já se porozhlédnu kolem,“ přemýšlel jsem nahlas.

„Po tom člověku, který nám donesl vzkaz?“ promluvil poprvé od šarvátky Koogan.

Ještě stále byl bledý, ale prvotní šok pomíjel. „Ne, po tom, který ho poslal.“

Tak trochu jsem tušil, kdo by to mohl být. Pan Lasička z Pšeničné. Jen mi nebylo jasné, co tím sledoval.

„A co my?“ promluvila Suzi.

Tvářila se zachmuřeně, najednou jsem viděl, jak by vypadala, kdyby se musela tvářit zachmuřeně každý den. Přísná žena, jejíž krása a šarm se rozplynuly v záplavě starostí.

„Vy se přestěhujete na půdu a po setmění uklidíte těla. Tahle hospoda má jednu z nejlepších ledových spíží ve městě. Strčíte je pod ledové bloky.“

Neodporovali.

Mistr Lasička mě vyhledal sám, přesně, jak jsem předpokládal. Stačilo se projít kolem hostince a pak se posadit do nedaleké hospody.

Seděli jsme u jednoho stolu, já s pivem, on s pohárem vína, oba jsme pozorovali okolí a tvářili se jako staří známí, kteří si vlastně už ani nemají co říct. „Proč?“ přerušil jsem mlčení.

„Jste mi sympatický, vaše dcera také,“ odpověděl na mou jen částečně vyslovenou otázku.

Při zmínce o Suzi jsem málem vyskočil.

„Máte o ni zájem, nebo ne?“ snažil jsem se z něho dostat něco navíc.

„Ano, to je druhý důvod, ale já, vlastně můj šéf, věří v dobrovolnou spolupráci.“

„Kdo je váš šéf?“

Místo odpovědi se zazubil.

Přišoural se k nám hostinský, mladík, který život vyměnil za jistotu roznášení jídel a pití.

Šlo mu to k duhu, půlmetrák sádla by se z něj vyškvařil.

Věnoval jsem mu jeden delší pohled; odběhl, až prkna praskala.

„Proč se snažili mou dceru unést?“ zkusil jsem další otázku.

„Ze stejného důvodu, ze kterého jsem vám učinil svou nabídku já.“

„Kvůli mému talentu?“

Odpovědí na mou očividnou lež se nenamáhal, místo toho se pomalu napil. Polykal s požitkem, jako člověk, kterému stačí jedna sklenice a po další se nepídí.

„Zdržel jsem se v Hafluxu o něco déle než vy. Ještě než jsem odjel, vypuklo tam pozdvižení – ztratilo se dítě,“ dal se náhle do řeči.

Přikývl jsem a skryl tvář v korbelu, protože do hospody vstoupil muž s vypelichanou bradou a slídivýma očima. Pátravě obhlédl osazenstvo a zase se vytratil. Nikdy jsem ho neviděl, ale měl jsem pocit, že se shání po těch čtyřech u ledu. Ale byl to jen pocit a nemohl jsem ho jen tak skřípnout.

„Malá obratná holčička?“ odhadl jsem. „Přesně tak,“ přitakal.

Uvažoval jsem, co to znamená. Vím, že dvě a dvě jsou čtyři, nic víc. V běžném životě to však dost často stačí.

„Dva muži, ne místní, trochu divní. Možná skončila u nich.“

„Ano. A ti muži jsou teď tady,“ řekl o poznání tišším hlasem. „Mají věc, která u nadaných lidí vyvolá prudkou bolest hlavy.

Dospělý ji překoná snadno, ale dítě se prozradí. Kradou nadané děti. Víte, co tím myslím,“

Díval se na mě s očekáváním, zda pochopím, co mi chtěl říct. Pochopil jsem. Hrál hodně na rovinu, ale všichni lidé, kterým jsem věřil, už byli mrtví. Proto jsem se rozhodl, že mu raději věřit nebudu.

„Víte, pro koho ti čtyři pracovali?“ zeptal jsem se a nečekal, že odpoví.

„Pro místního císařského vyslance,“ překvapil. Císařský vyslanec, ať už v zapadákově, nebo někde jinde, vždy disponoval značnými prostředky. Pokud je neměl v květnu, v červnu vám na dveře mohlo bubnovat tisíc vojáků a měl jste smůlu. V Kletikonu mě moc lidí neznalo a ještě méně vědělo, kde se Suzi žijeme. Ale to nestačilo. Nemusel jsem se dlouho rozhodovat, okamžitě jsem věděl, co udělám. Prodám, co se dá, všechno cenné naložím na vůz a spolu se Suzi zvedneme kotvy. Vůz je příliš nápadný. Náš majetek přeměníme na pár drahokamů a ztratíme se jako dva vandrovní žebráci. Tím setřepeme ze stopy každého.

„Dík za pomoc,“ řekl jsem a zvedl se od stolu.

„Má nabídka pořád platí,“ připomněl a zaklonil hlavu, aby mi viděl do tváře.

„Zapamatuju si to,“ ušklíbl jsem se, narazil si na svou otlučenou hlavu klobouk a místo pozdravu na rozloučenou cvrnkl ukazovákem do krempy.

Bylo už těsně před setměním, ale stejně jsem obešel pár dobře zavedených klenotníků. Pokud jde o velký obchod, nikdo nenamítá, ani když ho člověk vytáhne z postele, a nezáleží na tom, jakou společnost v ní má. Chtěl jsem vědět, jaké kameny mi mohou nabídnout. Potřeboval jsem něco cenného, ale nic výjimečného, aby mě podle nich nemohli vystopovat. Ve dvou bankách jsem měl uloženo dost peněz, aby s nimi člověk dožil a ještě zabezpečil své děti i vnuky. Já měl jen Suzi. Už za tmy jsem se zastavil u Kušiliho. Vešel jsem vchodem pro služebnictvo, shrbený, s límcem ke krku a obličejem stíněným kloboukem. Klepáním jsem se nezdržoval stačilo trochu přitlačit a závora praskla. Spousta lidí utratí zbytečně mnoho zlata za zajištění hlavního vchodu, ale na malá vrátka nepomyslí. A zloději mají pré.

Prošel jsem okolo kuchyně, pokojů služebnictva, celé patro osvětlovala jediná lampa zavěšená na háku ve zdi; její chabá záře mě změnila v temnou masu vyplňující chodbu od stěny ke stěně. Stačilo však vyjít o patro výš a železný hák vystřídaly tepané závěsy, lampy se proměnily v ozdobná svítidla a holou omítku krášlily nástěnné malby v odstínech modré a červené. Ve vzduchu se vznášela vůně oleje, dobrých jídel a dřeva. Skoro jako v nějakém paláci. Kušili se na jedné straně možná moc naparoval, na jiné moc šetřil, ale bydlení si uměl zařídit pohodlné.

Před dveřmi kuřáckého salónku, kde trávil nejvíc času, jsem uslyšel kroky blížící se zprava. Ustoupil jsem do výklenku dveří a zůstal stát. Nepotřeboval jsem se ukrývat, ale pokud mě nikdo ze služebnictva neuvidí, tím lépe. Minula mě služka odnášející tác s nádobím. Nechal jsem ji projít, a teprve když její kroky dozněly, vstoupil jsem bez klepání ke Kušilimu.

„Co je zase!“ zeptal se otráveně, aniž by se díval, kdo to je.

Seděl čelem ke krbu s vodní dýmkou postavenou vedle křesla.

Mlčel jsem, dokud se neotočil.

Strnul, náustek mu vypadl z prstů, oči se mu rozšířily strachem. Čekal jsem, dokud nezalapal po dechu. „To jsem jenom já, něco potřebuji. Obchodně,“ dodal jsem, abych rozptýlil jeho obavy.

„Nemůžeš přece ke mně jen tak vpadnout!“ ohradil se.

To znamenalo, že se vzpamatoval a zase mu to myslí.

„Můžu,“ upozornil jsem ho a posadil se. „Potřebuji ubytování pro dceru. Na dva tři dny, a aby o tom nikdo nevěděl. Služebnictvu řekni cokoliv. Že je to tvá milenka, dítě, je mi to jedno. Hlavně se nic nesmí dostat ven.“

„Někdo po tobě jde?“ zeptal se nervózně, ale současně už uvažoval a kalkuloval.

„Možná. Chci jen, aby Suzi byla v bezpečí. A za tu službu samozřejmě zaplatím.“

Tohle byla voda na mlýn jeho myšlenek. Okamžitě se uklidnil.

„Sto zlatých záloha, dvě stě, až odsud budeme odjíždět, k tomu tě pověřím prodejem kovárny i pozemků a investuji u tebe nějaké peníze,“ vypočítával jsem dál.

Zlato je věc, na které se dá postavit důvěra. Nikdo neporazí dojnou krávu.

Nadechl se k odpovědi.

„Nesmlouvej, jsou to královské podmínky, od nikoho, ani od psance na útěku, bys nedostal lepší.“

„To je pravda,“ přikývl po chvíli. „Chceš změnit vzduch?“

Tuhle větu by bohatý obchodník neřekl, ale překupník s kradeným zbožím, kterým kdysi býval, ano.

„Tak nějak,“ potvrdil jsem. „Jsme dohodnuti. Suzi dorazí do půlnoci, přichystej její pokoje.“

Otočil jsem se ke dveřím.

„Vyprovázet mě nemusíš. A nech si opravit zámek u vchodu pro služebnictvo.“

Přesun ke Kušilimu proběhl bez problémů, jen jsem málem přizabil žebráka, který nespal a snažil se pozdě v noci získat nějakou tu almužnu. Než stačil upadnout, přidržel jsem si ho tělo na tělo a okamžik uvažoval, zda ho pro jistotu nemám opravdu zabít. Místo toho jsem ho opatrně pustil a podal mu deseti zlaťák.

„Týden se v okolí neukazuj,“ doporučil jsem mu a při té příležitosti si na něj pořádně posvítil lampou.

Sám jsem si dal pozor, abych měl tvář neustále ve stínu.

„Já tě poznám, ale ty mě ne,“ řekl jsem pro případ, že by mu to moc nemyslelo.

„Nikdy jsem vás neviděl, o žádném vloupání nic nevím,“ zadrmolil a byl pryč.

Vchod pro služebnictvo byl stále otevřený a Kušili čekal v chodbě. Sám, s plédem pro Suzi.

Až teď jsem si uvědomil, že je chladno a sychravo. Musela jí být pořádná zima.

Otočila se ke mně a vtiskla mi na tvář polibek.

„Co bude dál?“ zašeptala.

„Odejdeme z města jako obyčejně, jen se už nevrátíme domů. Nenajdou nás, neboj,“ uklidnil jsem ji.

Ještě jednou mě objala a pak se ztratila v šeru chodby. Mávl jsem na Kušiliho a spolu s Kooganem jsme zamířili do čtvrti, ve které se i pozdě v noci dá sehnat ubytování. To znamenalo do podniků, kde se za pokoje většinou platí po hodinách.

Stačilo pár slov a ochranka i bordelmáma pochopily, že nechceme dělat žádné problémy, jen se potřebujeme v klidu vyspat a nevadí nám zaplatit za číslo, které nedostaneme. A taky najíst. To je druhá výhoda těchhle míst – vaří se celou noc. Bez dlouhého okounění jsme se uklidili do patra do pokoje.

Tác s jídlem nám přinesla holka s velkými ňadry a těžkým zadkem, kterým kroutila, až se to zdálo nemožné. Za představení dostala stříbrňák.

„Dej si,“ pobídl jsem Koogana a přisunul mu podnos.

Vypadal zaraženě a mně až teď došlo, že je v nevěstinci poprvé, že s městem ani lidmi v něm nemá příliš zkušeností. Že je to silný vesnický chasník, který je příliš hodný na místo, na které jsem ho zavedl. Nemohl jsem ho nechat jen tak.

„Zítra i pozítří se budeme tvářit, že se nic nestalo.

Dokončím obchody, ty vybojuješ pár zápasů v aréně. Jen si dáme pozor, abychom nikoho nepřivedli na Suzinu stopu. U Kušiliho je v bezpečí, nikdo o ní neví. Pak odjedeme. O den dřív, než to bude z našich příprav vypadat,“ předestřel jsem mu plán.

Seděl na posteli s rukama v klíně a svěšenou hlavou. Natáhl jsem se po obloženém chlebu a nalil si z poháru víno. Chutnalo nakysle, ale plísní nesmrdělo. Na bordel ušlo.

„A co pak?“ vzhlédl ke mně,

„Rozejdeme se. Ty zamíříš domů a my se Suzi jinam.“

„A kam, to mi neřeknete,“ konstatoval s povzdechnutím.

„Přesně tak. Co člověk neví, neprozradí.“

„Chtěl bych jet s váma. Ve vesnici mě nic nedrží.

Jsem dospělý, macecha i otec budou jen rádi, když se ztratím.“

Co jsem mu na to měl říct? Byl jsem zvyklý cestovat sám, pracovat sám. Většinu života jsem se potloukal sám, tak sám, jak si jen málokdo dokáže představit. Jenomže teď se mnou byla Suzi. Možná nám Koogan bude užitečný.

Odněkud z vedlejšího pokoje zaznělo hlasité zavýsknutí přecházející v smích a ten postupně v tišší a pak zase výraznější vzdechy. Někdo si svou noc v nevěstinci užíval.

„Ona tě nemiluje,“ řekl jsem tiše. „Nemá ráda chlapy, jako jsem já nebo ty, schopné lámat kosti a trhat šlachy, nenávidí zabijáky. Já jsem její otec, se mnou se musela smířit. Ale až si jednou bude vybírat muže, poohlédne se po někom vzdělaném, s nímž bude moci hovořit o věcech, kterým my dva nerozumíme. Poohlédne se po někom úplně jiném, než jsem já – nebo ty.“

Neodpověděl, protože odpověď neexistovala. Vzpomněl jsem si, že speciálně kvůli Suzi se Koogan naučil číst i psát, ale pro ni to nic neznamenalo.

Natáhl jsem se na postel, založil ruce za hlavou a zavřel oči. Zítra nás čeká dlouhý den.

Brzy po ránu jsem už rázoval ulicí, abych dokončil staré a uzavřel nové obchody. Lidé spěchali stejně jako já, dokonale jsem zapadal do všeobecného ruchu, zavalitý tlusťoch v dlouhém kabátě s kloboukem staženým do čela. Plánoval jsem, že se se Suzi ztratíme jako dým a ať se kdokoliv bude vyptávat kohokoliv, nezjistí nic neobvyklého. Všechno muselo nasvědčovat tomu, že se vracím zpátky domů.

Zbavil jsem se svého posledního kousku, nože přesně na míru, u překupníka objednal železnou rudu z Gratských dolů a zamířil do První císařské banky. Nikomu to nebylo nápadné, chystal jsem se nakupovat nějaké vybavení a zásoby na zimu. Kromě toho také diamanty, rubíny a smaragdy – cetky, do kterých člověk mohl snadnou uložit peníze. O nažloutlou fasádu se opíral muž střední postavy v kazajce se zvýrazněnými rameny a širokým opaskem zdobeným stříbrem. Už jsem ho párkrát zahlédl. Ve rtech žmoulal stéblo trávy a když jsem se na něj přímo podíval, neuhnul očima, právě naopak. Pokud mě sledoval, dělal to hodně mizerně. Pokud zamýšlel něco jiného, chtěl jsem vědět co. Zvolil jsem směr tak, abych prošel kolem něho. Ve chvíli, kdy jsem ho míjel, jsem se otočil na patě a chytil ho pod krkem. Trochu to s ním škublo, ale jinak zachoval chladnou hlavu.

„Co mi chceš?“ zeptal jsem se, mimovolně zesílil stisk a trochu ho pozvedl.

Nedobrovolně se postavil na špičky a zaklonil, to ho zbavilo části suverenity.

„Mám – mám vám předat tohle,“ zachroptěl a vykouzlil z kapsy jemný řetízek, na němž se houpalo písmeno N.

Řetízek jsem vykoval sám a písmeno také. N jako Nikita. Jediná věc, kterou si Suzi nechala na památku po své matce.

Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. Nesměl jsem tomu parchantovi zlomit krk, protože bych se nic nedozvěděl.

„Pusťte mě, prosím!“ vyjekl a kopal nohama ve vzduchu.

„Vyřiď, co máš, a přidej k tomu, co víš.“ řekl jsem tiše.

Přestože ho mé sevření muselo zatraceně bolet, držel se. Teď však, při pohledu tváří v tvář, měkl jako máslo na slunci, najednou se z toho ostře řezaného obličeje stala neorganizovaná změť jednotlivých rysů, kolem rozkroku se mu začala rozšiřovat mokrá skvrna.

„Rychle,“ pobídl jsem ho.

„Pracuji pro pana Esgana, Múrimara Esgana. Měl jsem vám předat ten řetízek a vyřídit, že se máte co nejrychleji dostavit k aréně, do červené budovy. Prý abyste se nezdržoval, pokud nechcete způsobit něco, co se nedá odčinit.“

„S kým jednal tvůj pán, než tě sem poslal?“ zeptal jsem se a trochu povolil stisk.

„Chlapík mé výšky, trochu širší v ramenou, nakrátko ostříhaný, jde z něj strach a člověk neví proč,“ vysypal ze sebe. „Nosí šedé, volně střižené kalhoty, kabát stejné barvy a moc toho nenamluví,“ dodal když jsem ho nepouštěl.

Uvolnil jsem sevření. Sklouzl po zdi, nohy se mu podlomily a na zemi se rozvzlykal. Nezáleželo mi na něm. Kdybych si myslel, že to Suzi pomůže, zabil bych ho, rozemlel na kousíčky, vytrhal mu střeva. V hostinci, kde jsem se měl sejít na oběd s Kooganem, jsem nechal vzkaz a poklusem vyrazil k aréně. Ulice se už stačily zaplnit, ale já měl místa dost. Lidé se přede mnou rozestupovali, uhýbali mi, někdy přímo uskakovali a nikdo se na mě nepodíval dvakrát. Jako by i ten nejmenší kontakt se mnou přinášel smrt. Možná měli pravdu.

Červená hala stála nedaleko arény a v dobách rozkvětu sloužila atletům, zápasníkům a bojovníkům k ubytování i přípravě. Hlavní dveře byly oprýskané, schodiště napůl rozebrané, jen zámek někdo nedávno vyměnil. Zřejmě aby zabránil žebrákům a dalším bezdomovcům v přespávání. Zastavil jsem se, zhluboka se nadechl a vydechl. Ne proto, že bych potřeboval odpočívat, ale abych ze sebe setřásl strach přetavovaný mým mozkem v touhu po krvi, v touhu ničit a zabíjet. Pokud jsem chtěl Suzi zachránit, musel jsem myslet. Jasně a rychle. V tom jsem bohužel nikdy nevynikal tak, jako v umění vymlátit chlapovi mozek z hlavy.

Na prašné cestě čekal lehký, dokonale odpružený kočár, na kozlíku vozka v černé uniformě a o přední kolo se opíral vysoký udělaný chlap v kabátě volného střihu. V okamžiku, kdy mě zaregistroval, se jeho spokojeně sebevědomý pohled změnil v ostražitý a podvědomě sáhl po krátkém meči ukrytém pod oděvem.

Strčil jsem do dveří a vstoupil. Rozbitá dlažba skřípěla pod nohama, ve vzduchu se vznášel pach letité plísně. I tuhle budovu měli už dávno strhnout. V bohatě vyřezávaném křesílku ve vyvýšené části místnosti seděl muž s odulou tváři, hlavu si podpíral sepnutýma rukama zapřenýma o opěradla. Napočítal jsem osm masivních prstenů, na šatech měl zlata ještě víc. Po jeho levé ruce stál nakrátko ostříhaný chlapík o pohlavek menší než já v šatech barvy šera. Napravo stařec, který kdysi býval velkým mužem, bývalý šampión Edmunt Kaewerg.

„Zajímalo by mě, nad čím teď přemýšlíte,“ promluvil muž v křesle.

Poznal jsem ten hlas okamžitě. Byl to stejný muž, kterého jsme s Kooganem slyšeli hovořit před dvěma dny. Piják.

„Přemýšlím, jestli mi nějak pomůže, když vás teď všechny tři zabiju,“ odpověděl jsem po pravdě.

Piják překvapením zakašlal, Kaewerg se ušklíbl a šedivák dál vypadal jako vyřezaný z kamene a upíral na mě nehybné oči.

„Máme vaši dceru. Možná by vás zajímalo, co s ní uděláme – tedy pokud nevyhovíte mému přání,“ řekl Piják, když se vzpamatoval.

„Co chcete od mojí dcery? Kde je?“ zeptal jsem se.

Piják, podle slov floutka s trávou Murimar Esgan, pozvedl bradu. Oči měl vodnaté, plytké kaluže chlastu, který se každou chvíli přelije přes okraj.

„Vaše dcera má jisté schopnosti, které jsou pro nás zajímavé.“

Lhal. Byly zajímavé pro muže, se kterým předevčírem hovořil. On neměl na tak složitou hru odvahu ani dost chytrosti. Čekal jsem, co bude dál.

„Ať tak, či tak,“ dodal a zatvářil se samolibě. Představil jsem si, jak by vypadal, kdybych ho udeřil pěstí přímo do středu tváře. Krvavý kráter plný roztříštěných chrupavek a kostí. Představa mi pomohla a uklidnil jsem se.

„Co mám pro vás udělat, abych ji dostal zpátky?“ zeptal jsem se tiše a myslel to vážně.

Pokud byl nejsnazší způsob, jak Suzi zachránit, někoho zabít, neměl jsem s tím problém. Zabíjel jsem už pro menší věci.

Murimar zavrtěl hlavou. Posměšně, pohrdlivě, božstvo, které si samo nasadilo korunu. Snažil jsem se nedávat nic najevo, ale šedivák si mého napětí všiml a ušklíbl se.

„Nikdo nemluvil o tom, že vaši dceru někdy pustíme. Na vaší spolupráci bude záviset, v jakém stavu a jakým způsobem bude sloužit svému novému pánovi.“

Hlupák. Prozradil, že Suzi nemá on, ale někdo jiný. Nerozdrtím mu nos, to by měl příliš lehké. Stočil jsem pohled k Kaewergovi.

„Poznal jsem tě na první pohled,“ promluvil, jako kdyby čekal na svou příležitost. „Jsi stále stejný nezastavitelný zabiják, možná ještě děsivější než tehdy.“ Starý muž se odmlčel a Piják ho s očekáváním pozoroval.

„Ve vzpomínkách se věci mění k lepšímu a já litoval, že jsem v ringu nezůstal ještě pár let. Když jsem tě předevčírem uviděl, vrátil se mi ten samý pocit a pochopil jsem, že jsem se tehdy rozhodl správně.“

„A to nás přivádí k tomu, proč jsme se tady všichni sešli,“ chopil se slova Piják. „Doughu!“ křikl a otočil se ke dveřím otevírajícím cestu dál do nitra budovy.

Klika cvakla, z temného ústí se vynořil shrbený zavalitý muž opásaný kolem hrudi, ramen a boků silnými řemeny. Až po chvíli mi došlo, že jde o jakýsi postroj. Řemeny se spojovaly na zádech a všechny byly provlečeny silným železným kruhem. Jak se muž kolébavě přibližoval, táhl za sebou masivní řetěz, jako by byl divokou šelmou na vodítku. Podlaha zaskřípěla, chodbou se přibližoval někdo další.

„Vezmi si ho nakrátko, sakra!“ požádal nervózně Piják a oči přitom nespouštěl z okšírovance.

Řetěz zařinčel, muž v postroji se zastavil a začal si nás jednoho po druhém prohlížel. Přitom se otáčel celým tělem, jako by měl nepohyblivý krk, zornice jednoho oka mu neustále ujížděla stranou a mezi rty mu prosakovaly krvavé sliny.

„Toby je dneska fakt klidnej, žádnej strach“ zaznělo hlubokým basem a vstupní salónek byl rázem přeplněný.

Nikdy jsem neviděl tak obrovského člověka. Obrovského a svaly oplátovaného, až se změnil v jakousi groteskní sochu. Dough byl ještě větší zrůda než já. Pozoroval nás ze své víc než dvoumetrové výšky, masivní řetěz se ztrácel v jeho rozměrné ruce, stačilo, aby pohnul hlavou, a příliš mohutný trapéz vykreslil pokaždé jinou siluetu.

S neomylnou přesností jeho pohled ulpěl na mně.

Byl jako samec, který se potkal s jedincem svého druhu. Z jeho postoje, pohledu, z jeho dechu, ze všeho čišelo zavilé animální nepřátelství. Nic z toho mě nezajímalo, já chtěl jen zachránit Suzi.

„Nevím, co mají tihle dva hošánci,“ ukázal jsem na Dougha a jeho mazlíčka, „společného s mou dcerou.“ Řetěz zachřestil, ale jinak se nikdo nepohnul. „Hned se to dozvíte,“ usmál se blahosklonně Piják. „Už nějakou dobu panuje sháňka po jistým způsobem nadaných lidech a Toby,“ ukázal na okšírovance, „takové dokáže vyčenichat.“

Toby při zvuku svého jména zakýval hlavou zleva doprava a řetězy zacinkaly.

„Naneštěstí je jeho talent podřízen jeho choutkám. Dokáže je vyčenichat, protože si s nimi rád hraje, a to na mnoho způsobů, nemám-li to nijak blíž specifikovat.“

Piják mi věnoval dlouhý posměšný pohled, pokud se dvě alkoholová jezera mohou dívat posměšně.

„V praxi to vypadá tak, že na dva až tři ulovené musíme jednoho obětovat, což představuje velké ztráty,“ pokrčil rezignovaně rameny. „Ale nadaná dívka, mladá žena, by Tobymu mohla vystačit na delší dobu, zvláště pokud dáme pozor, aby jí zpočátku nijak vážně neublížil.“

Čekal, jak zareaguju, ale já jen stál a poslouchal. Mluvil jako šéf, ale já si dobře pamatoval rozhovor, který jsme s Kooganem vyslechli. Piják pro někoho pracoval a tohle setkání vypadalo jako soukromá libůstka milovníka zápasů. Nebo to byla libůstka jeho šéfa. Musel jsem počítat s tím, že nevidím všechny karty.

Sáhl do záňadří, vytáhl hedvábný kapesník, v němž bylo něco složeného, a vytřepal z něj na podlahu kus látky. Toby zavětřil a v dalším okamžiku se po hadříku na podlaze vrhl s takovou silou, že Dough měl co dělat, aby ho udržel. Pochopil jsem, proč je postroj tak komplikovaný; měl zabránit, aby si Toby příliš neublížil. Při svém nasazení by si klidně zlomil vaz.

Dough ho zadržel sotva krok od hadříku, Toby klesl na všechny čtyři, slintal, chrčel řemeny se mu zařezávaly do masa a na čele mu vystupovaly žíly, jak zoufale se snažil dostat k látce.

Poznal jsem, že se jedná o část ženského spodního prádla.

„Dopřej Tobymu jeho hračku,“ kývl Piják na Dougha.

Zvíře v lidské podobě se po látce vrhlo, očichávalo ji, olizovalo, střídavě ji žvýkalo a zase vyplivovalo.

„To abyste věděl, jak rád si Toby hraje,“ prohodil Piják žoviálně. „I kalhotky vaší dcery mu stačí k nevýslovnému štěstí.“

„Co po mně chcete?“ zeptal jsem klidně.

Kupodivu jsem nemusel svou zuřivost ani vztek přemáhat. Byla pryč, divil jsem se, že se mi na čele nesráží jinovatka.

„Jste obdivuhodně klidný, zvláště když uvážím vaše předchozí reakce,“ pokývl uznale Piják.

Kaewerg ze mě nespouštěl oči, a pokud jsem ve výrazu jeho tváře dokázal něco najít, byl to strach. Šedivák mě dál studoval, Dough jen opovržlivě pozoroval.

„Jak to děláte?“ pokračoval Piják v konverzaci. „Představuju si, co všechno vám udělám,“ odpověděl jsem. „Nejprve najdu rovný kravský roh, kterému uříznu špičku.“

Piják se zatvářil nechápavě.

„Pak zapálím oheň, rozžhavím v něm pohrabáč, roh s uřezanou špičkou vám zastrčím do prdele a skrze něj pak do hloubky ten žhavý pohrabáč. Tak komplikované je to proto, abych neměl později problémy se spravedlností.“

Piják zůstal neschopen slova.

„Co po mně chcete?“ zopakoval jsem otázku. „Abys zítra bojoval v aréně,“ odpověděl tentokrát Kaewerg.

Okamžitě mi docvaklo. Chtěli mě vyzkoušet proti svému bojovníkovi. Stálo jim to za to? Proč ne, odpověděl jsem si sám. Magicky nadané děti lovili tak jako tak, a proč nespojit jedno s druhým.

„Takže když nastoupím v aréně, pustíte mou dceru,“ zkusil jsem to.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Piják, „nedáme ji tady Tobymu.“

Raději jsem se nezeptal, proč bych jim měl věřit. „Takže nezapomeňte, zítra ráno se hlaste u mistra arény. Už jsem vás nechal zapsat, k dispozici máte zbrojírnu pro šampióny,“ oznámil mi Piják s nadšením.

„Jako za starých časů,“ ušklíbl se Kaewerg. Otočil jsem se k němu a pozoroval ho, dokud se jeho ironie nezměnila na strach.

Opustil jsem halu rázným krokem a vydal se zpět do města. S každým krokem můj klid mizel, postupně se mi začínaly třást ruce. Bál jsem se, k smrti jsem se bál, že nedokážu Suzi zachránit, že zemře jako všichni, které jsem kdy měl rád.

Ukázal jsem se v pár hospodách, o kterých se zmínil pan Lasička, uklidnil Koogana a přikázal mu, aby dál pracoval na našem odjezdu. Sám jsem pak pokračoval od hostince k hostinci, všude si objednal pivo, nechal ho nedopité stát a pokračoval v cestě. Přemýšlel jsem a přemýšlel, ale pořád jsem zůstával stát před zavřenými dveřmi; cestu ven, cestu pro Suzi jsem nenacházel. Věděl jsem příliš málo.

Za soumraku, než jsem se snad podvacáté odlepil od barového pultu, se vedle mě někdo vmáčkl a ozval se známý hlas.

„Pohár vína.“

„Potřebuji pomoc,“ řekl jsem bez ohlížení.

„Proč bych vám měl pomáhat?“

„Dám vám jistou informaci.“

„Zkuste to,“ přikývl Lasička a přisunul si pohár.

„Strašný podnik. Ani nádobí tu neumývají.“

„Existuje ještě další skupina, která loví děti.“

„To už vím.“

Popsal jsem Tobyho, Pijáka a zmínil se i o muži, od kterého předevčírem přijímal rozkazy.

„Chytré a zajímavé,“ zhodnotil mé vyprávění. „Jak je líčíte, je to větší skupina. Ale nemohou jen tak chodit od města k městu. Brzy by se rozkřiklo, že se po jejich přítomnosti ztrácí děti. Pokud však kočují v těsném závěsu za tím cirkusem, co panuje kolem bojů v aréně, drží se neustále uprostřed zmatků. A nikomu nepřijde divné, že v období slavností, se kterýma se souboje spojují, se ztratí pár děcek.“

„Jedou ještě v dalším byznysu,“ upozornil jsem ho. „V Kletikonu chtějí otestovat černého koně.“

,,Jo, to se nevylučuje,“ zaťukal nervózně prsty o pult. „Právě naopak. Jak vám mohu pomoct?“

„Potřebuji zjistit, co je zač člověk, s nímž Piják – Murimar Esgan hovořil.“

„Murimar Esgan patří k místní honoraci a ten druhý nebude z města,“ odtušil Lasička.

„Pak potřebuji vědět, kde sídlí císařův člověk myslím diplomatického zplnomocněnce.“

„Asi nemluvíte o jeho oficiálním sídle.“

„Ne, kde se scházejí a domlouvají chlapi, které používá na špinavou práci. Takoví, kteří přepadli mou dceru,“ upřesnil jsem.

„Rozumím. Ještě něco?“

Pokrčil jsem rameny.

„Možná pár chlapů, kteří budou umět utíkat a pak se ztratit ve tmě.“

Mlčeli jsme každý ponořený do vlastních myšlenek.

„Zajímalo by mě, jak ty děti transportují. Pokud cestují s arénovým byznysem po celém císařství, nemohou přece mít povoz plný dětí, který táhnou stále za sebou,“ napadlo mě.

„Proč ne? Klidně je mohou odvážet po dvou, po třech, to nebude nikomu nápadné. Ale zvyšuje to riziko odhalení, zvlášť když má o talentované zájem víc skupin. Co se chystáte provést?“ nadhodil.

„Dozvíte se to jako první,“ ujistil jsem ho a poprvé dopil pivo až do dna.

Seděli jsme s Kooganem v pokoji a čekali na zprávu od Lasičky. Bez nich jsem nemohl dělat vůbec nic.

„Co když se neozve?“ zeptal se Koogan tiše, „Ozve se,“ uklidnil jsem ho.

Mě neměl kdo uklidnit. Ruce jsem měl položené na desce stolu a nespouštěl z nich oči. Jen tak tak se netřásly.

„Co když se ozve pozdě? Máme jen dnešní noc, ráno musíte do arény a souboje skončí až pozdě večer,“ sýčkoval dál.

Nejraději bych zařval, ať mlčí, ať drží hubu, protože se bojím stejně jako on, možná ještě víc,

„Musí se ozvat do půlnoci, jinak je pozdě. Ale kdyby to nestihl, nevadí. Po zápasech v aréně Suzi někam odvezou a já ji najdu,“ vymyslel jsem si raději pozitivní odpověď.

Byla to lež, to jsme věděli oba, protože jsme viděli bojovníka, který bude s největší pravděpodobností nasazený na opačné straně soubojového pavouka. Utkat se s ním znamenalo zemřít.

Venku řádila noc, v očekávání slavností divoká a nevázaná. Skrz vlastní myšlenky jsem ji vnímal zastřeně a vzdáleně. Snažil jsem se objevit nějaký geniální, snadný způsob, jak Suzi zachránit. Jenomže, já ani nevěděl, kde ji ukrývají.

Odbila půlnoc, pak první i druhá hodina. Pak třetí. Nespal jsem, i když by to bylo rozumné. Nedokázal jsem to. Hodiny dál odměřovaly zbývající čas. Lasička se ukázal krátce po svítání. Špinavý, unavený, s hřbetem ruky odřeným do masa.

„Dřív to nešlo, dělal jsem, co jsem mohl.“

Pozoroval jsem ho ve světle rodícího se dne. Vyčerpaného muže s krví na rukou. Nemělo smysl se omlouvat nebo vymlouvat, skutečnost byla, jaká byla.

Řekl mi, co jsem chtěl vědět, a odmlčel se.

„U Agriviho vaše dcera není, prohlédl jsem jeho rezidence podrobně,“ dodal ještě.

Agrivi byl muž, který přicestoval před týdnem a přivezl s sebou svého zabijáka.

„Zápasy v aréně začínají za tři hodiny,“ upozornil mě Koogan.

„A vám nezbyl žádný čas,“ konstatoval Lasička. „Budu bojovat místo vás,“ řekl Koogan. „jsem podobně stavěný, ve zbroji se správnou maskou si nikdo záměny nevšimne.“

Vzhlédl jsem k němu, k mladíkovi, který byl na zabíjení příliš hodný, který na krev prostě neměl.

„Ona tě nemiluje.“

Mlčel, probuzená moucha popolezla po rozpraskané desce stolu a skryla se v hluboké prasklině. „Já vím, ale někdy – někdy si člověk nemůže vybírat. Budu bojovat místo vás.“

„Dobře. Máme dvě hodiny spánku,“ přikývl jsem. Nejhorší jsou dary, které člověk nechce, ale současně je nemůže odmítnout.

Celé město se valilo k aréně obklopené džunglí stánků, výčepů pod širým nebem, prodavačů uzeného masa, preclíků, kořalky, opia a spousty další věcí, které si lidé zvykli spojovat s oslavou čehokoliv. Prošlapávali jsme si s Kooganem cestu davem a šlo nám to snadno, oba jsme vypadali jako zápasníci a lidé nám uvolňovali cestu. Občas jsme si vysloužili i rádoby uznalý, případně posměšný výkřik. Lasička už byl opět v pohybu. Pokud jsem měl mít, pokud Suzi měla mít, sebemenší šanci, musel zařídit spoustu věcí. Nevěděl jsem, proč tak ochotně pomáhá, ale neptal jsem se. Darovanému koni jsem se na zuby nedíval. Na to jsem v životě dostal příliš málo koní.

U mistra arény jsem podpisem stvrdil svou účast a dalším zbavil pořadatele odpovědnosti za případné zranění nebo smrt. Pak jsem se nechal převážit. Vzhledem k tomu, že při boji se zbraní váhové kategorie neexistovaly, byla to jen divácká libůstka. Krvežíznivce vždy zajímalo, jak velký a těžký chlap je na place. Zapisovatel musel posunout závažíčko až za hranici sto třiceti kilogramů. Nejistě se na mě podíval a potom zkontroloval váhu, zda se nespletl

„Jaké bojové jméno máme napsat na tabuli?“ zeptal se mistr arény.

„Řezník,“ odpověděl jsem.

„Ten ale přece už…“ zaprotestoval, pak se ale zarazil.

Nebylo mi dvacet jako většině bojovníků, ani třicet jako těm nejlepším, ani čtyřicet jako těm výjimečným nebo těm, co je zpět do arény zahnala nouze. Po světě jsem chodil už půl století a bylo to znát v každé vrásce mé tváře.

Nechal jsem mistra arény i s pomocníky stát v užaslém překvapení a doprovázen Kooganem jsem prošel dveřmi do prostoru pro zápasníky.

Moje šatna šampióna byla nedávno dovybavena vším potřebným, dokonce jsem objevil i masku, kterou jsem kdysi dávno používal. Bez velkého zdržování jsem začal Kooganovi vybírat brnění. Vybral jsem hauberk, k němu prsní a zádový plát plus nárameníky a náholenice. Nic z toho nemuselo sedět úplně přesně, šikovnému poskytovalo slušnou ochranu a neomezovalo v pohybech.

„Jakou zbraň mám zvolit?“ zeptal se Koogan, když jsem mu pomáhal do jeho pracovního oděvu.

„Takovou, se kterou se budeš cílit nejlépe. Před každým zápasem musíš nahlásit změnu.“

Hlas měl zastřený, nervózní. Bál se. Buď strachy zdřevění a jeho cesta skončí dřív, než začala, nebo mu strach pomůže, stane se rychlejším, přesnějším a tvrdším. To nikdo nepozná dřív, než si to vyzkouší na vlastní kůži.

„Masku?“ ukázal na démonickou kovovou tvář pověšenou na stěně.

Zavrtěl jsem hlavou a ukázal na břitvu.

„Maska může sklouznout a v rozhodujícím okamžiku tě oslepit. Ber si ji jen při nástupu a odchodu. Teď si oba vyholíme vlasy a pomalujeme se válečnými barvami,“ ukázal jsem na krabičky s barevnými prášky.

Netrvalo dlouho a byli jsme oba holohlaví, barva naší kůže zmizela pod nánosem černé a rudé.

Tribuny zaječely, první zápasníci se představovali. „Teď půjdu ven já, pak už bude vše jen na tobě. Ještě to můžeš vzít zpátky.“

Koogan se usmál a místo odpovědi se natáhl po meči. Nasadil jsem si masku, uchopil biják a dlouhou chodbou vyšel do arény. V nejtemnějším šeru jejího konce stál Šedivák. Kdybych ho nehledal, nevšiml bych si ho. Věděl jsem, že nechají někoho dávat pozor.

Obloha slibovala zářivý den, písek byl ještě vlhký rosou a na tribunách se mačkala hlava na hlavě.

Došel jsem až do středu arény, otočil se kolem dokola a pozdvihl ruce. Škoda, že jsem nevěděl, kde sedí mí nepřátelé. Dav byl bezejmenný, anonymní.

„A z hlubiny zapomnění se vynořil nikdy neporažený přízrak všech gladiátoru – Řezník!“ zaburácel vyvolávač.

Dav hned nezabouřil. Teprve po chvilce, jak se od úst k ústům rozšiřovalo, kdo jsem kdysi byl, se zvedal stále silnější šum.

Sundal jsem si masku a ještě jednou jsem se otočil, aby si mě všichni mohli prohlédnout, přitom jsem švihl do vzduchu bijákem.

„Takovýma ranama vytloukal mozek svým soupeřům už před čtvrtstoletím, uvidíme, jak si povede dnes!“

Nechal jsem běsnící tribuny za zády a vrátil se do šatny.

Začal první zápas, ale publikum už bylo nažhavené. Občas nebylo slyšet vlastního slova.

„Mrtví se prohlížejí,“ řekl jsem v krátké pauze relativního klidu.

„Rozumím. Ve chvíli, kdy umřu, vám a Suzi vypršel čas,“ pochopil Koogan má slova.

Přikývl jsem.

„Až nastoupíš k prvnímu zápasu a Piják se ujistí že se řídím podle jeho rozkazů, zmizím. Vrať se pak rovnou do šatny, nikoho k sobě nepouštěj, s nikým nemluv. Není to zvykem,“ poradil jsem mu ještě.

Čekali jsme, každý s vlastními těžkými myšlenkami, a poslouchali řev diváků. Vzduch se postupně prohříval, na čele mi perlil pot. Kooganovi také. Napil jsem se vody z připraveného džberu a podal mu pohár.

Po půl hodině přišla řada na něj. Odcházel trochu toporným krokem s mečem a štítem. Klasická oblíbená kombinace.

Koogana v mé kůži přivítal řev protkaný nadávkami. Ať zvítězí nebo prohraje, nemělo cenu dál vyčkávat, čas běžel.

Umyl jsem si obličej a vyšel z místnosti, Šedivák mě okamžitě zaregistroval a poprvé se mu na tváři objevil nějaký výraz – spokojený úsměv.

Blížil jsem se k němu klidným krokem. Znal jsem týpky jeho druhu, vycvičené v zabíjení holýma rukama, špendlíkem nebo třeba svitkem starého pergamenu. Někteří z nich dokázali rozkopnout cihlu zavěšenou dva metry vysoko. Neměl jsem čas ani chuť na zápas, který by ukázal, kdo s koho. Věděl jsem, že je hodně dobrý, vynikající. Musel, protože se mě nebál.

Udeřil přesně ve chvíli, kdy bych na jeho místě udeřil já. Ještě tvrději a rychleji, než jsem čekal, prsty pevnými téměř jako skutečná ocel neomylně zasáhl solar. Takový úder projde skrz, do těla, prorazí plíce, rozdrtí srdce, rozbije zeď. Jenomže já nejsem obyčejný člověk. Patřím do kolonky nadepsané cedulkou Bakly, zabiják opancéřovaný svaly jako těžkooděnec brněním. Bolelo to, bolelo to jako peklo, ale on si myslel, že v dalším okamžiku půjdu mrtvý k zemi. Zachytil jsem pravačku, kterou zaútočil, a úderem zespodu ji přerazil. Pak mu loktem prolomil žebra a stejným loktem přerazil čelist. Pozoroval mě nechápajícím pohledem, ve kterém se šok mísil s úžasem.

Mrtvé tělo jsem zabalil do závěsu, přehodil si ho přes rameno a zamířil ven. Tenhle nebožtík se mi vlastně docela hodil.

Aréna běsnila, ale dav okolo žil svým vlastním životem v rytmu jídla, pití a dalších zábav, jen někde se sdružovaly skupinky lidi a pozorovaly přehrávače, kteří za menší taxu znázorňovali souboje odehrávající se za zdmi arény.

Mě teď čekala schůzka s nevyhnutelným koncem. Odhadoval jsem, že Kušili bude doma. Nepatřil mezi fanoušky zápasů a neměl rád tlačenice. Dveře pro služebnictvo byly zamčené, ale stačilo do nich zatlačit a závora praskla. Místo aby ji vyměnil, nechal ji opravit. Tomu říkám šetření na nesprávném místě. Než jsem vešel dovnitř, ohlédl jsem se. Pod podloubím protějšího domu někdo čekal. Pokud to byl někdo z Lasičkových lidí, bylo všechno v pořádku. Pokud ne, neměl jsem to jak napravit.

Nešel jsem do salónku, ale do ložnice. Byl to dobrý odhad, Kušili snídal v posteli a podle všeho měl výbornou náladu. Do chvíle, než mě spatřil. Vyprskl a současně si do klína zvrhl tác s nádobím.

„Přišel jsem se zeptat, jak se to stalo, že Suzi unesli,“ řekl jsem a opřel se nohou o pelest postele.

„Byli to mnohem lepší lidi, než jsem mohl najmout! Vloupali se dovnitř jako duchové, dozvěděl jsem se to, až když jsem tvou dceru chtěl pozvat k obědu!“ zaklínal se.

Bál se, ale nebylo divu. Možná za to mohla krev na mých rukou, kterou jsem potřísnil saténové povlečení jeho postele.

„Kudy se dostali dovnitř? Vchodem pro služebnictvo?“

„Oknem, umí lézt po stěnách jako pavouci!“ zachytil pevnou půdu pod nohama.

Uměli lézt jako pavouci, někteří možná i létat jako vážky.

„Pojď mi to ukázat,“ přikázal jsem a vytáhl ho z postele.

Kušili klopýtal přede mnou a neustále něco drmolil. Neposlouchal jsem ho, čas, kdy bude mluvit pravdu, nebyl daleko.

„Oknem, vlezli tímhle oknem,“ otočil se k marnotratně velkému oknu zabírajícímu půl stěny pokoje.

„Bylo otevřené, když jsi sem přišel?“

„Ano, ano, bylo! A za rám ještě visela zaháknutá kotva!“ zarazil se. „Mohu ti ji ukázat,“ rozjasnila se mu v zápětí tvář.

Sklonil jsem se, abych si rám okna pečlivě prohlédl. Dal jsem si načas a zkoumal kousek po kousku.

„Někdy je škoda, když má člověk pečlivé služebnictvo, které nábytek leští a pulíruje skoro každý den,“ řekl jsem a narovnal se. „Tohohle mahagonového obložení se žádná kotva ani nedotkla.“

„Já, já…“ v očích měl hrůzu.

„Proč? Kolik ti nabídli?“

Stále mi nedokázal odpovědět.

„Mám takový dojem, že jsi zapomněl, jaké to bylo, když jsi začínal. A jaký jsem byl já.“

Kroutil hlavou ze strany na stranu a bledl, až začal připomínat bílý mramor.

„Špatná paměť může jednoho stát i život. A já jsem se nezměnil. Přišel čas vyrovnat dluhy.“

„Nedělej to, nedělej! Najal jsem čtyři nové muže ochranky! Jsou dobří! Jsou tady v domě!“ zapřísahal mě.

Místo odpovědi jsem mu svázal ruce za zády a zavěsil ho za ně přes trám. I ten, aby zapadal do vzhledu místnosti, byl obložený leštěným dřevem. Hrubý konopný provaz nechal na jeho povrchu zřetelnou stopu.

Kušili úpěl a snažil se na špičkách udržet co největší část své váhy. Až si jeho klouby zvyknou, vytáhnu ho výš, aby bolest nepolevila.

„Komus ji prodal, jak ses s ním zkontaktoval, proč jsi to udělal, kde sídlí,“ seznámil jsem ho s otázkami a pokračoval tím, co všechno mu udělám, pokud na ně rychle a přesně neodpoví. Nebylo to nic pěkného.

„A když ti všechno prozradím, necháš mě jít?“ zeptal se slabým skomírajícím hlasem.

Mluvil příliš snadno, vytáhl jsem ho výš.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Tak co teda uděláš?“ skoro hněvivě vyprskl.

„Bezbolestně tě zabiju,“ prozradil jsem mu. „Neměl jsi sáhnout na Suzi. Věděl jsi, co pro mě znamená.“

Nakonec řekl všechno a já splnil slovo. Zatím jsem vždy splnil slovo.

Chvíli jsem zamyšleně postál nad chladnoucím tělem. Kaluž krve pod ním se už nezvětšovala, spíš naopak. To huňatý koberec dokazoval, že stojí za každou zlatku, kterou za něj majitel utratil. Suzi Kušilimu přinesla tři tisíce. Prý nabídka za dospělého vzdělaného člověka s magickým nadáním. Tři tisíce představovalo spoustu těch nejúžasnějších koberců. Ne však pro mrtvého obchodníka.

Někdo zakašlal, do pokoje vstoupil člověk, kterého jsem nikdy neviděl.

„Mám vám vyřídit, že první část vzkazů byla předána,“ oznámil.

„Máte pro mě kárku?“

„Ano.“

„Víte, kde se nachází Klepníkův dům? Bývalá prádelna?“

Tam sídlili Arwiliho lidé pro špinavou práci. A právě tam odvezli Suzi. Kušili jim dokonce půjčil vůz, parchant.

„Ano. Na opačném konci města, než mají základnu císařští.“

„Tím lépe,“ ucedil jsem. „Naložím vozík a můžeme vyrazit na první návštěvu.“

To jsem trochu uspěchal. Poledne bylo příliš brzy. Má šou mohla začít až později, aby ve chvílích největšího zmatku panovalo šero. Všechno samozřejmě stálo a padalo s tím, jak obstojí Koogan v aréně.

V pět hodin vypadaly ulice Koniktonu jako vylidněné morem a těch pár přeživších bylo většinou namazaných, jak zákon káže. I mezi domy občas dolehl nadšený, nebo naopak šokovaný řev krví víc a víc zfanatizovaných diváků aplaudujících umírání v písku. Udělali chybu – neměli utrácet za vstupné. Větší umírání a větší masakr se právě chystal v ulicích jejich tak poklidného města.

Tlačil jsem kárku středem ulice, nikdo si mě nevšímal a já světu oplácel stejně. Nespěchal jsem. Aniž jsem se zapotil, stál jsem před branou do dvora Klepníkova domu. Bylo otevřeno, nezdržoval jsem se proto bušením. Prostranství mezi patrovou budovou s otlučenou omítkou a nízkou konírnou z neomítnutých cihel bylo částečně zaplněno dvěma naloženými vozy. Na zárubni studny kousek od vchodu do domu posedával chlap a žvýkal tabák. Dlažbu všude okolo něj poskvrnily černé plivance. Uviděl mě, bez váhání sáhl k boku a v ruce se mu objevil šikovný obušek.

„Co tu děláš?“ zeptal se kupodivu skoro mírumilovně a vykročil ke mně.

Přitom si ťukal obuškem do dlaně. Jeho hračka měla bronzovou hlavu s rýhovaným povrchem.

„Přivezl jsem tenhle vozík,“ odpověděl jsem po pravdě.

„A co je v něm?“

V hlase měl zvědavost, dokonce se i přestal předvádět.

„Mrtvoly,“ nezalhal jsem ani tentokrát a stáhl plachtu.

Okamžik užasle zíral, pak ho sklopil úder do slabin a koleno mu změnilo tvář v masitou omáčku. Přetáhl jsem ho přes postranici do vozíku, prořízl mu hrdlo a zakryl plachtou. Zatím si mě nikdo nevšiml. Vlastně to bylo jedno. Vešel jsem do domu, z kuchyně se neslo cinkání nádobí.

„Haló? Je tu někdo?“

Na mé zavolání se objevila služka s mokrýma rukama a vzápětí chlap v košili s vykasanými rukávy a sklenkou pití v ruce.

„Co tu k čertu děláš? Jak ses sem dostal?“

„Náš šéf se rozhodl, že to s váma skoncuje jednou provždy,“ informoval jsem ho.

Se zaklením sáhl pro noži, ale proti katzbalgru mu stejně byl k ničemu.

Žena se rozječela, vzápětí se ozval zdvojený dupot na schodech, dveřmi jsem zahlédl vybíhat z konírny dalšího chlapa. Ten měl aspoň meč.

„Jděte někam jinam,“ poradil jsem ženě.

To už se do místnosti vřítili dva muži současně, každý z jedné strany. Kryl jsem rychlejšího až do zárazu, přehmátl mu na loket, pákou a rotací ho poslal za sebe vstříc kumpánovi a ještě jsem ho stačil poznamenat sekem přes ruku. Při srážce ztratili balanc, prošel jsem pod rukou druhého a sekl ho přes bok. Koňák se přiřítil jako velká voda, při druhém krytu jsem přitlačil o poznání víc, jeho meč odskočil a on zemřel s poznáním, že už to nestihne.

Žena se krčila v rohu místnosti a naštěstí už nekřičela.

„Je tu dnes ještě někdo?“ zeptal jsem se.

„A-ano, pan Gilbert, šéf, vyspává opici.“

„A nějaká dívka? Mladá, šestnáct let?“

Zatvářila se vyděšeně.

„Byla tady, ale jen chvíli, hned ji někam odvezli. Netuším kam,“ energicky vrtěla hlavou, jako by mě tím mohla přesvědčit o své pravdomluvnosti.

„Kdo?“ zeptal jsem se s nadějí, že to bude aspoň o něco snazší.

„Cizí muži, nikdy dřív jsem je neviděla.“

To znamenalo, že to vůbec nebude snadné. Stejně jsem s tím nepočítal.

„Fajn, já zajdu za panem Gilbertem a vy zatím zmizte a už se nevracejte. Stejně nezbude, kdo by vás platil.“

Po návštěvě u Gilberta jsem se v domě dál nezdržoval. Z vozíku jsem vyhodil těla mrtvých mužů, které Koogan se Suzi uskladnili u ledu. Byli pod plachtou pár hodin a už změkli. Pečlivě jsem je naaranžoval, aby to vypadalo, že padli v boji. V kombinaci s narážkami, které trousil Lasička a jeho lidé, to vypadalo, že císařským zplnomocněncem řízená tajná služba se rozhodla vypráskat Arwiliho lidi z města. Teď zbývalo zařídit, aby si císařovi lidé mysleli, že se Arwili snaží o totéž. Stačilo zabít dva tři císařovy lidi a pohodit tam těla falešných útočníků, stejně jako tady. Nechal jsem si mrtvolu šedovlasého a přidal k ní Gilberta. To muselo stačit. Zakryl jsem vozík plachtou a zatlačil.

Sotva jsem Klepníkův dvůr opustil, přitočil se ke mně neznámý muž.

„Zplnomocněnec i Arwili si uvědomují, že se něco děje. Jsou nervózní, ale přesto se chtějí setkat dřív, než začnou válku. Oba sedí v lóžích arény, nedokážu schůzce zabránit,“ poznal jsem Lasičkův hlas.

Měl jsem se rozklepat strachy a zoufalstvím, protože to znamenalo, že má přímočará past nesklapne. Místo toho jsem dál kráčel ulicí doprovázen vrzáním kol.

„Co Koogan?“ zeptal jsem se místo pochybování. „Drží se. Ale na rozdíl od Esganovy opice ještě nikoho nezabil. To opičák zatím zmasakroval všechny, co mu stáli v cestě.“

Lasičkův hlas byl dostatečně vážný, abych dokázal odhadnout, jaké šance Kooganovi dává v dalších soubojích.

„Co to vezeš?“ přikolébal se mi do cesty opilec a vysvobodil mě od dalších otázek, na které neexistovaly pozitivní odpovědi.

V ruce držel láhev a zeširoka se na mě usmíval.

Nacházel se v tom stádiu opilosti, kdy se člověku zdá všechno úžasně zábavné. Pak stačí lok a svět se změní v prašivé a chmurné místo. Nezbývá než pít dál, dokud všechno nezčerná. Můj svět právě zčernal, přišel o barvy, změnil se v prázdnou jámu s hroutícími se stěnami, ze které nejde vylézt, jen čekat, dokud silnější a silnější vrstva těžkého bahna člověku nerozdrtí hrudník, mazlavá hmota nezaplní ústa, plíce, neoslepí oči a nakonec přijde smrt jako vysvobození. Musela být nějaká cesta, musela. Jenomže… v životě jsou i slepé ulice.

„Mrtvoly,“ odpověděl jsem, a protože jsem nevěděl, co jiného mám dělat, tlačil jsem káru dál.

Muž se rozesmál, plácal se do kolen a halekal za mnou tak dlouho, dokud jsme mu nezmizeli za dalším rohem. Lasička mě doprovázel, tichý a shrbený.

„Co budete dělat?“ zeptal se nakonec.

„Myslíte, že spolu budou jednat, když jedna strana začne otevřený boj? Nemyslím pošťuchování chlapů najatých na špinavou práci, ale otevřený útok na život a majetek jednoho z nich.“

Lasička zastavil a únavu vystřídal úžas.

„Nemůžete přece napadnout zplnomocněncův palác! To je přímý útok proti císaři! Do toho s vámi nikdo nepůjde!“

„Nikoho nepotřebuju,“ odpověděl jsem tiše.

Svět už nebyl černý, netvořila ho jen hlína protékající mezi prsty, hlína, kterou nebylo možno uchopit. Získal rudé obrysy, ježil se ocelí, krví a umíráním. A v centru toho všeho jsem stál já.

„Zaútočím na palác, sám,“ rozvíjel jsem svou myšlenku.

„Císařův zástupce je strašpytel, přímo v paláci ubytoval jednotku dobrých sto padesáti mužů osobní gardy!“

Lasičkovy nepodstatné námitky jsem nevnímal.

„Napadnu je, rozpráším a přesvědčím, že na ně Arwiliho muži zaútočili plnou silou. A oni se budou snažit zachránit to nejcennější. Nikdo jen tak neodepíše investici tří tisíc zlatých, tolik zaplatili za Suzi. A možná těch lidí mají víc.“

„I kdybyste je donutit věřit, že na ně útočí Arwiliho armáda, nepřežijete a svou dceru nezachráníte,“ oponoval Lasička.

„Možná nepřežiju, ale zachráním. Vaši lidé budou čekat, kam se vyplašení agenti vrhnou, aby zaopatřili své investice. Vytáhnete ji z vězení a ona pak přijme nabídku, kterou jste mi učinil.“

Už nějakou dobu jsme nepokračovali v chůzi, ale debatovali na místě. Muž, jehož skutečné jméno jsem neznal, mě pozoroval chladnýma, kalkulujícíma očima.

„To by mohlo vyjít. Pokud budete opravdu přesvědčivý.“

„Já budu přesvědčivý,“ odpověděl jsem a Lasička neprotestoval.

Palác císařského zplnomocněnce nebyl obehnán žádným plotem nebo zdí, sto padesát mužů posádky zřejmě považoval za dostatečnou ochranu před jakýmikoliv zloději a násilníky.

Od hlavní třídy a okolních budov odděloval palác malý, dokonale udržovaný parčík se stromy ostříhanými do nejroztodivnějších tvarů, trávník byl krátký, až příliš zelený a bez květin. Aspoň neshoří žádné další domy, napadlo mě, zatímco jsem rychle, ale beze spěchu kráčel po cestě. Lasička slíbil, že pokud se mi podaří vyvolat zmatek, pomůže mi několika zápalnými šípy. Na ulici měli čekat dva jeho agenti, aby rozšířili poplašnou zprávu, že palác byl napaden celou kohortou ozbrojenců.

Čtveřice vojáků hlídkující v labyrintu křivolakých pěšin si mě nevšímala, zatím jsem pro ně byl jen jedním z mnoha zaměstnanců paláce. Zahradník hrabající se v jezírku s lekníny mě zaregistroval. Napřímil se, aby si protáhl záda, a přitom mě zvědavě sledoval. Zvědavý výraz jeho tváře se změnil v nervózní a pak ve vystrašený. Okamžik váhal, ve chvíli, kdy jsem ho míjel, šplouchlo nářadí odhozené do vody. Pak už jsem jen slyšel spěšné brodění, které se ode mě vzdalovalo. Vchod do paláce už byl blízko, posledních pár desítek kroků, na kterých mě mohla snadno zastavit střela z kuše nebo luku. Někdo za mnou vykřikl, nemuselo, ale mohlo to být určeno mně. Přinutil jsem se nezrychlit krok, další výkřiky, to už jsem stál na úpatí širokého mramorového schodiště. Dva strážní v parádních uniformách lesknoucích se zlatem mě se zájmem pozorovali, halapartny stále zapřené o zem. Zřejmě nebylo zvykem, aby zaměstnanci používali hlavní vchod.

„Co tu chcete?“ zeptal se chlapík, kterému zpod parádní čepice vykukovaly světlé kudrny, a váhavě proti mně sklopil ostřími se ježící sekeru halapartny.

Držel jsem tempo.

„Řekněte mi, kam jste zavřeli Suzi, a nezabiju vás,“ slíbil jsem jim.

Kudrnáč vytřeštil oči, jeho parťák teprve teď pořádně uchopil zbraň.

Možná je pletlo, že mám stále prázdné ruce. Pokusil se mě bodnout, dlaní jsem halapartnu odtlačil, současně se přiblížil o další dva schody a sevřel ratiště. Jediným škubnutím jsem mu zbraň vytrhl z rukou a obloukem rovnoběžným se zemí usekl ruku a hlavu strážnému, který se právě napřahoval k útoku. Nepřehmatával jsem a než Kudrnáč stačil vykřiknout, rozdrtil jsem mu koncem ratiště hrtan. A byl jsem uvnitř.

„Vzdejte se, nebo vás zabijem, stejně jako toho císařského poskoka, kterému sloužíte! Tohle je válka! Za Arwiliho!“ zařval jsem a shodil ze stojanu olejovou lampu. Plamen bohužel při pádu zhasl.

„Válka!“ řval jsem dál a vybral si dveře do levého křídla.

Nedošel jsem k nim, z každého vstupu do přijímací haly se vynořilo několik mužů, všichni v uniformách s meči u boku. Někteří už dokonce stačili tasit. Protáhl jsem krok, sekl a pak navázal zpětným krátkým úderem tak rychlým, že se ani nestačili leknout; dva muži padli k zemi, jeden zavrávoral. Ze dveří se hrnuli další obránci a tlačili své předchůdce vpřed, pod ostří mé bestiální zbraně.

Dva tepy srdce a na záda mi dýchali vojáci z dalších dveří. Přehmátnutí, čísi břicho, protržené násadou, zakročením jsem se vyhnul seku na rameno, pak se na chlapa navalil, sekera halapartny současně svištěla nízko nad zemí a trhala maso. Šikovný zrzek se vyhnul oceli a šel mi po hlavě, kryl jsem, čepel prošla skrz ratiště a škrábla mě do hrudi. Stáhl jsem se zády ke sloupu, najednou jsem měl zbraně dvě, jednoruční sekeru na dlouhé násadě a dřevěnou hůl s ostrými rozeklanými konci. To bylo ještě lepší.

Dva si mysleli, že jednou rukou těžkou zbraň nezvládnu tak rychle. Dychtivějšímu jsem roztříštil meč i s loktem, druhému zásahem na plocho hlavu, zrzkův pohroz na břicho srazil a nedovolil mu navázat dalším útokem. S dřevěnou třískou v oku se o to už nepokoušel. Krátké přerušení, kruh vyděšených, zakrvácených a rozzuřených tváří okolo. Černými vlasy orámovaný obličej, ústa otevírající se k výkřiku. Nesměl jsem jim dát čas přeskupit se, začít přemýšlet, poslouchat rozkazy velitelů. Vrhl jsem se vpřed, směrem ke dveřím do stísněnějších prostor.

Prošel jsem skrz, sekeru i tyč jsem v chumlu ztratil, podlaha kluzká krví, v ruce cizí šavli a vlastní katzbalger. Tři šermíři tlačící se na mě. Odkopl jsem stůl, už byli jen dva, čepel klouzající po čepeli, jedovatý katzbalger, současný útok ze dvou směrů, kotoul, vztyk, kryt šavlí a vzápětí protiútok dlouhým kolenem, které protivníkovi přerazilo pár žeber.

Další místnost, větší, víc lidí, k čertu. Lampa letící k zemi, čadivý plamen poskakující po záclonách.

Řev, krev, víc krve, smrt, šavle mě opouští pohroužená v čímsi hrudníku, kryju se a odvracím dvojitý útok, sek, reverzní sek, pak levačkou chytám paži, zakročuju, páčím zápěstí, posílám pořízka s dlouhým mečem k jeho kumpánům a na cestu ho značkuju sekem přes záda, další dva, jednoho nabaluju na sebe, přidržuju se ho, nutím ho překážet v útoku partnerovi, lámu loket a protínám hrdlo.

Malý těsný pokoj, kde na mě můžou jen dva, každý z jedné strany. Někoho zašlapávám do země, procházím skrz, sál plný mužů, snad jídelna nebo štábní místnost. Všichni zbraně v rukou, ale stojí na opačném konci, bledé tváře, ve vzduchu dým, za mnou oheň, hučí a hučí, mně hučí v hlavě, horko a černá krev na rukou. Lavice, velké a těžké, jednu zvedám, proti mně živá lavina, metráky těžký kus nábytku sráží k zemi celou řadu najednou a vzápětí už letím já sám, šlapu po nich a zabíjím v panice utíkající ostatní.

Oheň, žár, krev. Nevidím, neslyším, skoro ani nedýchám, hustý černý dusivý kouř.

„Tady, tyhle dveře! Tady!“ volá někdo.

Je to tak podivné, že se zastavuju, ve stěně plamenů a kouře je tunel, utíkám po schodech vzhůru, vedle mě najednou Lasička.

„Oknem!“ řve.

Následuju ho, skáčeme do prostoru a končíme v kotoulech na doutnajícím sežehlém trávníku, kus za námi palác v plamenech.

„Dokázal jste to,“ zachraptěl Lasička. Neuvěřitelné. „Začali utíkat z paláce, služebnictvo, vojáci, prostě všichni. Stačilo jedinkrát zařvat, že to útočí Arwiliho lidé. Všichni na to skočili.“

„Proč jste mě odtamtud vytáhl?“ chtěl jsem se zeptat, ale hlas mě zradil.

Nedokázal jsem se pohnout, přestože jsem cítil, jak mi na temeni hlavy žárem naskakují puchýře.

„Byl jste jako posedlý démony. Všichni kolem vás padali jako klasy a pak jste zůstal stát, nic jste nevnímal.“ Lasička potřásl hlavou. „Musíme dál, nebo uhoříme.“

Nečekal, až se pohnu, a začal mě táhnout pryč od plamenů, sledoval jsem, jak mé nohy vyrývají do půdy hlubokou brázdu.

„Už je to lepší,“ svezl se vyčerpaný na zem.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, když popadl dech. Černý mrak dýmu zakrýval slunce a hukot ohně přehlušoval řev lidí mačkajících se u blízkých domů s vědry s vodou.

„Co Suzi? Víte, kde je?“ podařilo se mi zachraptět.

„Ano. V přístavu. Utíkalo tam pár lidí, které tipuji na agenty. Čekají na lodi na další rozkazy. Arwiliho lidé a císařští si jdou po krku, v ulicích zuří válka.“

„Jdeme pro Suzi,“ zavrčel jsem a postavil se. Lasička ukázal směr. Kráčeli jsme od stále sílícího požáru směrem k davu. Nikdo se nás nesnažil zastavit, místo toho se před námi ustrašeně rozestupovali. Byl jsem od hlavy k patě pokrytý krví a mourem, místo tváře černou masku, z níž se dívalo jediné oko. Na druhé jsem neviděl.

„Dlouhá loď u soukromého mola vzadu,“ prozradil mi Lasička a stáhl se do pozadí.

Pomalu jsem se šoural po dlážděném chodníku.

Rychleji to nešlo – viděl jsem dvojitě, předměty rámovala duha a točila se mi hlava. Před lodí, dlouhou a štíhlou, určenou k plavbě po klidných vodách řek, rozpačitě přešlapovali dva muži. Jeden z nich měl kuši. Když jsem došel na deset kroků, namířil na mě.

„Co tady chceš?“

Od břehu vyletěl šíp a zasáhl ho do hrudi, ve chvíli, kdy sám vystřelil. Šipka zařinčela na kamenech kus přede mnou. Nezareagoval jsem, všechnu sílu jsem potřeboval, abych se udržel na nohou. Další krok, další a ještě jeden. Druhý strážce mě okamžik pozoroval a pak skočil do vody. Sebral jsem kuši, natáhl ji a přehoupl se na palubu. Nohy mě neudržely, dopadl jsem do pokleku, loď se pode mnou zachvěla. Z průlezu do podpalubí se vynořil na ježka ostříhaný chlap s bijákem. Viděl jsem ho jen jako rozplizlý stín. Zpoza centrální kabiny zakrývající rozhled zaznělo skřípání prken. Ze tří kroků jsem ho nemohl minout. Na krátkou vzdálenost šipka zmizela v hrudníku celá. Vmáčkl jsem se dovnitř a zajistil za sebou vstup. Protáhl jsem se úzkou chodbou a vešel do místnosti, kde někdo právě chystal výbavu pro malou válku. Na chvíli jsem se musel opřít. Síly mi docházely, čerpal jsem z posledních rezerv, musela se mi otevřít nějaká rána, protože na boku jsem stále cítil čerstvou krev. Ještě pár kroků. Pár kroků přece ještě nikdy nikoho nezabilo. Posloužil jsem si z bohatých zásob zbrojnice a pokračoval. Další dveře nebyly zamčené, stačilo do nich strčit. Musel jsem se opřít o zárubeň, abych udržel rovnováhu. V dlouhé úzké kajutě stál čelem ke mně obrovský Dough, před sebou držel Suzi a o hrdlo jí opíral nůž. Nesahala mu ani po prsa, ústa měla ucpaná roubíkem, ruce spoutané. Jeho paže byly silnější než její trup. Nepotřeboval nůž, aby ji zabil, utrhl by jí hlavu, kdyby chtěl.

„Muselo to tak skončit,“ řekl zpěvavě s úsměvem na rtech. „Ty a já.“

„Rozdáme si to, holýma rukama?“ navrhl jsem. Chtěl to, sálalo to z jeho očí, pohybů, z jeho já. „Já a ty?“ napodobil jsem jeho tón.

I mluvit už mě unavovalo, bál jsem se, že mi hlas vypoví službu.

„Přesně tak, odhoď to,“ ukázal očima na kuši v mé ruce. Poslechl jsem ho a stále opřený odložil i katzbalger.

Suzi mě pozorovala, neodvažovala se pohnout, ale její oči říkaly vyděšené ne, nedělej to.

Znala mě a věděla, že se sotva držím na nohou. „Tak se mi to líbí,“ zabručel Dough.

Znělo to jako říhnutí hrocha, potěšený zvuk obrovského zvířete.

„Zmrzačím tě a pak tě před jejíma očima pomalu umučím.“

Odtlačil Suzi na stranu a převlékl její pouta přes vysoko zavěšený hák. Musela stát na špičkách. Chvíli pozoroval svůj nůž a pak ho vrátil do pouzdra.

„Podíváme se, kdo z nás je lepší,“ zamručel s uspokojením.

Diváci namačkaní na lavicích nedýchali napětím. Nejlepší dva bojovníci se střetli v klinči, ze kterého mohl živý vyjít jen jeden. Zranění a mrtví předchozích soubojů se vtělili do závěrečného utkání na život a na smrt, poražení byli zapomenuti, aby vítězové žili. Písek byl rudý, ve středu kruhu stáli dva muži, jeden vysoký a hubený, druhý menší a robustní.

Ticho houstlo, lidé zkameněli momentem očekávání.

Koogan sklonil dýku a nechal ji tak, dokud po ní tělo jeho soka nezačalo klouzat dolů. Ve chvíli, kdy se svalilo na písek, se strhla bouře ovací. Stál a rozhlížel se po aplaudujících divácích. Nezajímali ho, ani smaragd zakutý do oceli, který mu jako vítězi zanedlouho přinesou. Svět byl jiný, než když se poprvé postavil do písku, on sám byl jiný.

Stařík, kterého znal od vidění, bývalý gladiátor, ho zahrnul množstvím nabídek, ale Koogan neposlouchal. V aréně ho nečekalo nic nového, to věděl. Nevěděl však, co si počít s novým světem a novým Kooganem. Nečekal na závěrečný ceremoniál, otočil se zády k písku i k městu ověnčenému sloupy dýmu a vyrazil na cestu.

Nechal jsem Dougha udělat dva kroky, odlepil jsem se od zárubně a namířil na něho druhou kuši, kterou jsem celou dobu držel v levé ruce schované za stěnou.

Rukou instinktivně sjel k rukojeti nože a ztuhl. Věděl, že by mu stejně nepomohl.

„To není fér, chtěli jsme bojovat, ty a já,“ zabručelo zvíře ukryté v těle obrovského muže, ale tentokrát to nebyl výhružný zvuk, nýbrž konejšivý a uklidňující.

„Není,“ souhlasil jsem a střelil ho do hrudi. Dokázal udělat ještě krok a svalil se na zem, až prkna zapraštěla. Natáhl jsem kuši, vložil další šipku a střelil ho ještě jednou, do zad. Jistota je jistota. Až pak jsem si se zděšením uvědomil, že se na mě celou dobu dívá má dcera. S obavami jsem ji sundal z háku a sňal jí pouta. Objala mě, cítil jsem, jak z ní postupně opadává napětí.

„Věděla jsem, že přijdeš, věděla jsem to,“ řekla tiše. Zaklonil jsem jí hlavu, abych jí viděl do tváře. „Teď odtud zmizíme a zapomeneme na všechno, co se stalo.“

Místo odpovědi zavrtěla hlavou. Bez vysvětlování se mi vysmekla z objetí, odběhla k průlezu do podpalubí lodi a otevřela ho. Nahlédl jsem dolů, do prostoru připomínající stísněnou hrobku. Z temnoty, pachu rybiny a plísní se na mě dívaly drobné vystrašené obličeje.

„Co s náma bude, pane?“ zeptal se kluk s obličejem poznamenaným modřinami.

Nic jsem jim nedlužil, naše cesty se jen střetly. Už jen otevřením toho poklopu jsem jim pomohl víc než kdokoliv jiný. Nepotřeboval jsem, aby na mně byl závislý někdo další. Nechtěl jsem nikomu pomáhat, nechtěl jsem mít rád žádné další lidi.

Vzhlédl jsem k Suzi. Pozorovala mě s očekáváním. „Znám místo, kde se o vás postarají. Už tam na vás čekají. Když se budeme všichni snažit, dostaneme se tam,“ řekl jsem a překvapeně zmlkl.

Suzi se mi vrhla do náruče a poprvé se rozplakala. Pak stále popotahující začala uvězněné děti zbavovat pout. Já se vyplahočil na molo, abych přivolal Lasičku. Měl jsem pár zájemců o práci na dvoře jeho pána. Mozek už mi běžel na plné obrátky. Půjdou po nás, císařští i jiní agenti. Ty děti představovaly v blízké budoucnosti obrovské bohatství, potenciál. Na cestě do bezpečí se bude umírat, tím jsem si byl jistý. Potřebovali jsme zakrýt stopu, to znamenalo získat novou loď. Rozhlédl jsem se a jednu si vybral. Nepočítal jsem, že by nechtěli vyhovět. Chystal jsem se předložit jim nabídku, která se neodmítá.

Miroslav Žamboch

(sběratelská minisérie)

Koniáš – Konec vlka samotáře

Bakly – Návrat zabijáka

Valašský vojvoda

Jennifer – Důl Quake

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai