Predátoři

Miroslav Žamboch

(2007)

Triton

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Lidé už dávno ovládli svou planetu a chtějí víc, ovládnout vesmír - i čas. Možnost podívat se do minulosti je tak lákavá – spatřit svět před stamilióny lety. Svět rodících se kontinentů, svět patřící největším predátorům, co kdy na Zemi žili.

Cestovatelé v čase ale netuší, že se vydávají někam, kam nepatří. Do prostoru a času, kde se setkají s něčím, s čím si nedokáží poradit ani jejich nejmodernější zbraně. Tam, kde je něco, co nás může zabít všechny.

-Úryvek-

Vzduch byl teplý, téměř horký, páchl sírou, silicí a dalšími neidentifikovatelnými vůněmi. Tma se změnila v šero, po stranách jsem zahlédl siluety postav se zbraněmi. Vzepřel jsem se těm, co mi drželi hlavu v předklonu a podíval se vzhůru. Na východě už obloha zbledla, ale na západě ještě zůstával černý samet zdobený hvězdami. Nepoznal jsem jediné souhvězdí. Podařilo se to, dostali jsme se, kam jsme chtěli. Asi, možná.

Z dálky se ozvalo hluboké zadunění, dlouhé a táhlé, odpovědělo mu několik dalších, o mnoho slabších. Lodi zdravící se na moři? Nesmysl. Nedaleko od nás, ne dál než dvacet třicet metrů, zaskřípěl štěrk. Neodvážil jsem se pohnout, jen jsem co nejvíc natáhl krk, abych lépe viděl. Štěrk skřípěl dál, možná i kameny pod velkou vahou, měl jsem pocit, že vidím temnou pohybující se hmotu, ale možná jsem si to jen namlouval. Siluety s puškami se napjaly

Miroslav Žamboch

Predátoři

TRITON

Copyright © Miroslav Žamboch, 2007

Cover © Marek Hlavatý, 2007

Illustrations © Lubomír Kupčík, 2007

© TRITON, 2007

ISBN 978-80-7387-027-0

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Věnováno:

Josefu Augustovi

Zdeňku Burianovi

Karlu Zemanovi

Překladač úspěšně doběhl do konce a ukázal čas nutný pro jedno kolo iterací. Oproti předchozí verzi běžel osmkrát rychleji. To bylo víc než slušné, otázkou bylo, jak bude fungovat má změna Thomsonova vyhledávacího algoritmu.

Ze zvyku jsem vytáhl z kapsy košile brýle, mechanicky je leštil a chvíli jen tak zíral na displej. Doufal jsem, že mé vylepšení bude fungovat, věřil jsem v to, přál jsem si to. Vyzkouším to dnes, nebo až zítra?

Telefon zazvonil, podle melodie jsem okamžitě věděl, kdo volá. Edita.

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

Mrkl jsem se na hodinky a bylo mi jasné, že testy provedu až zítra. Za hodinu mě čekalo rande.

„Ahoj, Marku.“

Stačil tón prvních dvou slov a věděl jsem, že testovat začnu hned. Měla to být naše druhá schůzka, ale… naslouchal jsem jejímu švitoření… ale asi jsem nezaujal, nebo objevila někoho lepšího, což pro ni asi nebyl problém, vzhledem k tomu, jak vypadala. Na mě až příliš velká kočka.

„Je mi líto, domluvíme se někdy příště,“ ukončila. „Ozvu se ti.“

„Jasně, měj se,“ řekl jsem stroze a zavěsil.

Žádné příště nebude, tohle jsem už dobře znal. Vyzkouším svůj nový algoritmus hned, ale předtím ještě dodělám pár restů.

Dlužil jsem doktoru Fanbrickovi sjetinu z posledního skoku a doktoru Olmenovi profiltrování záznamů spektroskopu z jeho družice. Jako postdoktorand jsem v týmu dělal takovou holku pro všechno a nikdo se se mnou příliš nepáral – na druhou stranu, účastnit se jakýmkoliv způsobem projektu KS, tedy Kauzální skok, mi za to stálo. Doufal jsem, že po obhájení doktorátu pak snáz získám místo v nějakém korporačním týmu. Na skutečnou vědeckou práci jsem v poslední době nějak rezignoval, stejně jako i na spoustu dalších věcí.

Další zazvonění telefonu, dva hovory pro mě obvykle představovaly týdenní penzum komunikace s okolním světem. Že bych se začal dostávat do kurzu?

„Marek,“ ohlásil jsem se.

„Mám pro tebe kšeft,“ vybafl na mě Tony Hernand.

Napůl kamarád a napůl známý ze servisu.

„Hra?“ nechal jsem na konci zaznít otazník.

„Panu Framolimu spadla síť. A potřebuje nutně vyúčtovat pár věcí.“

„Má to zálohovaný?“

„No, spíš ne.“

Peníze se hodí každému a zvlášť někomu, kdo dostává postdoktorandské stipendium jako já. Třeba právě kvůli tomu se mnou Edita nešla na druhé rande, správně odhadla, že si nemůžu dovolit o moc víc než posezení u McDonalda nebo kino. I když, těch příčin bylo asi víc.

„Je pátek večer,“ nadhodil jsem. „Už něco mám.“

Slyšel jsem, jak Tony zakryl rukou sluchátko. Zřejmě situaci konzultoval ze svým šéfem.

„Tři stovky. Když se ti to podaří rozchodit do rána, šest.“

„Fajn, za půl hoďky jsem tam.“

Zkontroloval jsem, že mám identifikační kartu, a vyšel ze svého kutlochu ven. Bezpečáci, i když mě dobře znají, vždy dodržují předpisy, a to stojí nějaký čas. Pravidla jsou prostě pravidla. Tak tak to stihnu.

V duchu už jsem přemýšlel, co si za šest stovek, které mi při troše štěstí spadnou do klína, pořídím. Možná to s dalšími úsporami bude stačit na renovaci turbodmychadla, kterou můj Lotus Esprit nutně potřebuje. Nebo lepší oblečení, pokud stojím o víc než jedno rande. Ale ta renovace přece jen vypadala lákavěji.

Tony Hernand i jeho šéf, pan Giuseppe Framoli – majitel servisu – už na mě čekali a bez otálení mě zavedli do kanceláře, kde trůnil teď mrtvý server. Framoliho jsem znal od vidění. Menší tlouštík, který každé ráno chodil do své kanceláře v černých kalhotách a čisté bílé košili s motýlkem a každý večer ze svého podniku odcházel s oblečením potřísněným olejem a jinou špínou, které se člověk ochomýtající se kolem aut nevyhne.

„Budete něco potřebovat?“ zeptal se mě.

„Když tak si řeknu,“ odbyl jsem ho a rovnou usedl za stůl.

Tony vypadal nejistě, do kanceláře šéfa asi moc často nechodil.

Já tu zatím byl jen jednou, když jsem chtěl, aby mi vyrobili na objednávku součástku, kterou jsem potřeboval do svého plechového krasavce.

Kupodivu jsem tehdy uspěl a nebylo to ani tak drahé.

Vrhl jsem se do kříšení mrtvého serveru. Hodinu mi trvalo, než jsem přišel na to, v čem je problém, pak jsem k Framolimu štěstí zjistil, že systém včera provedl automatickou zálohu dat i adresových tabulek. Za další hodinu a půl se mi všechno podařilo oživit a vrátit do provozuschopného stavu.

„Pane Framoli! Pane Framoli,“ vřítila se do kanceláře účetní. „Už to jede!“

Když spatřila, kdo sedí za stolem, znejistěla.

„Jo, už to jede,“ zvedl jsem se ze židle a protáhl si záda.

Měl jsem dobrý pocit, jak jsem všechno zvládl. Teď měla přijít na řadu jedna z oblastí života, s níž jsem si nevěděl moc rady. Peníze mi slíbil Tony Hernand, ne Framoli, co když mě jeho šéf odbyde? Už se mi něco podobného stalo a nejhorší nebylo přijít o hotovost, ale pocit totální nablblé méněcennosti.

Malý tlouštík přišel z hlavní montážní haly, rukávy černé, až se zdálo, že je máchal v kolomazi. Se zafuněním si sedl, ponořil se do hlubin servisního programu a chvíli upřeně pozoroval nabídku menu.

„Vytiskněte účty pro tyhle tři lidi a pošlete jim faktury,“ ukázal prstem na monitor.

Ustoupil jsem, aby jeho účetní mohla projít.

Framoli pak bez dalšího čekání sáhl do kalhot, vytáhl svazeček bankovek a bez počítání jich z něj sedm oddělil.

„Domluvili jsme se na šesti stech,“ protestoval jsem překvapeně.

„Rychlá dobrá práce si zaslouží odměnit,“ pokrčil rameny.

„Slyšel jsem, jak jsi přijížděl. Ten tvůj krasavec bude brzy potřebovat vyměnit turbo a taky asi přední tlumiče. Znám někoho, kdo má na skladě originální AiResearch Garrett dmychadlo. Co ty na to,“ usmál se.

Originální součástka do vozu, který se začal vyrábět před více než třiceti lety, se nesežene každý den. Framoli správně předpokládal, že větší část peněz se mu zase vrátí. Zatím jsem se nechtěl ptát, na kolik by to přišlo – pocit, že jsem vydělal slušné peníze, mi byl vzácný a chtěl jsem si ho užít.

„Na ty tlumiče se mrknu a stavím se zítra. I kvůli tomu dmychadlu, díky za informaci. Nashle,“ rozloučil jsem se a vypadl.

Tony na mě čekal u zavírajících se vrat už v civilu. O pět let mladší než já, bez velkých nesplněných ambic, tím pádem o pět let veselejší.

„Jedu podél pobřeží do Jersey, co si tak dát závody?“ nabídl mi.

Nasadil jsem si brýle a mrkl na oblohu.

Do západu slunce ještě nějaká chvíle chyběla a obloha byla bez mráčku. S mýma očima nerad jezdím za šera a už vůbec ne rychle.

„Proč si vlastně nepořídíš kontaktní čočky? Vypadáš jako ten z tý starý kapely, co ji pořád hrajou. Lennon,“ vzpomněl si. „Nebo si nenecháš udělat operaci?“

„Nevím,“ odpověděl jsem popravdě.

Operace byla drahá a čočky – zase tolik mě ty brýle neobtěžovaly. U počítače, kde jsem trávil většinu času, mi krátkozrakost nevadila.

„Cíl v Lansdallu,“ označil jsem ostroh na pobřeží, kde byla dobrá vyhlídka a slušná restaurace. Pak jsem se mohl po úzké, ale kvalitní asfaltce vrátit domů, na jižní okraj Vinsenu, kde jsem v těsném sousedství kukuřičných polí bydlel.

Přikývl na znamení souhlasu s výběrem trasy a zašklebil se. Dveře našich aut zaklaply současně. Hernand se pyšnil Chevroletem Camaro s mnohem silnějším šestilitrovým osmiválcem. Můj Lotus Esprit Turbo poháněl menší přeplňovaný dvoulitr, ale jízdní vlastnosti, hlavně dokonalá čitelnost a ovladatelnost, z něj dělaly mnohem lepší vůz. Tedy podle mě, Tony měl opačný názor a pobřežní autostráda dávala prostor i prosté síle.

Zadní kola svalnatého Chevroletu zahrabala ve štěrku parkoviště, než jsem se odpíchl za ním, zahlédl jsem Framoliho, jak stojí u okna a s melancholickým úsměvem nás sleduje.

O třičtvrtě hodiny později jsem udýchaný, s tepem někde nad dvoustovkou zastavoval před restaurací Pobřežní vyhlídka. Ve skutečnosti to byl spíš bar, kde se navíc vařilo. A dobře.

Hernand také zastavil, ale nevystupoval.

„Kdyby nejel v protisměru ten náklaďák, tak jsem tě měl,“ chlubil se s úsměvem.

„Možná jo, ale…“ pokrčil jsem rameny. „Kdyby bylo kdyby – někdy příště.“

„Jo!“ zazubil se a vztyčil palec na pozdrav.

Při nájezdu zpět na silnici si neodpustil, aby nezagumoval.

Otočil jsem se k restauraci. Ovládla mě euforie, jako pokaždé, když jsem při jízdě trochu víc tlačil na pilu. Miloval jsem ten pocit, na druhou stranu jsem si dával pozor, aby riskování nepřesáhlo jistou hranici. Závodit s Hernandem mělo ještě jednu výhodu, kromě toho, že se ničím nenechal naštvat – jeho bratranec dělal u místní dopravní policie. Když Hernand vybral autostrádu, bylo jasné, že tam nikdo nehlídkuje.

Zamířil jsem ke vchodu. Dnes jsem si zasloužil něco lepšího než obvyklé špagety nebo čínu přes ulici.

Ze zvyku jsem zkontroloval parkoviště. Několik silných, nablýskaných vozů – uvnitř se dnes sešla smetánka. Přesto jsem cítil, že můj Lotus je něco víc než drahý auťák. Třicet let staré, konzervativní, ale přesto čistě sportovní tvary z něj dělaly dravého sportsmena mezi nudnou zlatou mládeží. Těšilo mě to.

V sále mě uvítal halas, cinkání skleniček a herních automatů. Posadil jsem se k volnému stolu pro dva v koutu, kupodivu z něj byl slušný výhled na oceán. Společnost, která zabrala většinu sálu, vyhlídka nezajímala.

Servírka mi donesla jídelní lístek. Bylo příjemné vybírat podle chuti a nenechat se omezovat cenou. Pro jednou.

„Ale, koho to mé bystré oko nevidí!“ vytrhl mě ze soustředění hlas.

Znal jsem ho, ale nedokázal jsem ho hned zařadit.

Na ježka ostříhaného muže mého věku v maskáčových kalhotách a pískové safari košili také ne.

„Večeře osamělého vědce na pobřeží oceánu?“ zasmál se. „Přisedni k nám!“

„Jan Petr Flaks,“ poznal jsem ho. „Ses dal k vojákům?“

Jan Petr, jak jsme mu všichni kdysi říkali, byl můj spolužák ze střední a poté z prvních čtyř semestrů univerzity. Pak pověsil techniku na hřebík a šel podle přání svého otce na práva.

„Vracíme se z lovu, úspěšného lovu,“ zajásal.

Buď opravdu něco velkého střelil, nebo za jeho vzrušení mohla nějaká ta sklenička, případně obojí. Poslušně jsem se zvedl, Janu Petrovi se, pokud se nacházel ve své téměř manické náladě, dalo odporovat jen špatně. A většinou marně.

„Nabídni si,“ máchl rozšafně rukou nad dobrotami rozprostřenými na stole.

„Marek Twilli, můj spolužák a kumpán v několika dobrodružstvích,“ představil mě společnosti.

Dva další muži obdobně sportovního vzhledu, nevěděl jsem proč, ale měl jsem pocit, že patří k sobě, uvolněně vyhlížející černovláska, která si vystačila s džínami zastrčenými do polovysokých pohoř a košilí se zdůrazněnými manžetami. Věnovala mi zvědavý pohled a jeden letmý úsměv.

„Pat a Mat,“ ukázal Jan Petr na dvojici, „má sestřenka Alice Goodwigová, a tady přichází z místnůstky pro pány a jen pány král lovu, Henry Wirgan.“

Otočil jsem se a spatřil vyššího chlápka trochu připomínajícího superhrdiny z filmových plakátů. Silný krk, elastické triko obtahující vypracované prsní svaly, když se pohnul, obtisklo se přes látku ploché břicho vyprofilované do valchy. S maskou přes oči by mohl rovnou pózovat na Batmana. Jenomže ani v obličeji se neměl za co stydět, představoval zosobnění úspěchu. Potlačil jsem až překvapivě silný nával závisti. Něco podobného jsem naposledy zažil někdy v pubertě.

„Před barákem stojí pěkná kára, starej Esprit Turbo. Po třiceti letech a taková nádhera,“ zakroutil Wirgan hlavou.

Jan Petr se potutelně zašklebil, tušil jsem, že rozjíždí zase jednu ze svých oblíbených her podle pravidla padni komu padni. Blbé bylo, že tím bitým jsem za studií býval až příliš často já.

„Ten skvost patří tady Markovi. Na vědátora to není špatný, co?“

Henry Wirgan konečně zaostřil pohled na mě, téměř bylo vidět, jakou mu dá práci, aby mě vůbec zařadil do světa, který je schopen vnímat.

„Koupím ho,“ pronesl pouze.

Okamžitě mi došlo, co je všem lidem, jimž mě Jan Petr představil, společné. Peníze. Už jen Wirganovy hi-tech boty do hor stály víc, než byl můj měsíční příjem, a něco podobného se dalo říct téměř o každém kusu jeho oděvu. Teď, když jsem věděl, na co se dívat, jsem nacházel nenápadně nápadné obchodní značky firem, jejichž reklamy jsem sledoval, pokud jsem si jednou za čas u holiče prolistoval módní katalog. Byli bohatí, hodně bohatí. O Janu Petrovi jsem to dávno věděl, mělo mi dojít, že se bude stýkat se sobě rovnými.

„Není na prodej,“ odpověděl jsem klidně.

„Zaplatím padesát táců. Stačí jen sjet do města,“ odbyl mě Wirgan.

„Když ho začali prodávat, byl za třicet čtyři tisíc liber,“ zasmál se Jan Petr. „A libra byla tehdy tuším dvakrát silnější, než je dnešní euro. Padesát táců, pche!“ doprovodil svůj projev pokrčením ramen.

Překvapilo mě, že si to pamatuje. Když jsem auto ještě jako student dostal, mockrát jsem s ním probíral, zda se ho zbavit či nikoliv.

„Není na prodej,“ zopakoval jsem.

Černovláska, Alice Goodwigová, dokázal jsem si vybavit její jméno hned napoprvé, což se mi u lidí většinou nestává, se přestala bavit se starším chlápkem u vedlejšího stolu, který zřejmě k celé sešlosti také patřil, a začala sledovat, co se děje.

Wirgan to samozřejmě zaregistroval. Oba jsme se načepýřili jako dva kohouti, jenomže v mém případě to bylo spíš směšné. On zato povyrostl o pět čísel a hrudník měl najednou dvakrát klenutější. Patřila k němu.

„Sto padesát tisíc na ruku,“ zvýšil nabídku.

„Rodinný dar od mého děda,“ řekl jsem, abych to celé ukončil.

Auto, které si děda na konci života pro radost pořídil, neodkázal otci, protože ten podle něj neměl vztah k technice. Já prý ano. Asi měl pravdu.

Wirgan znechuceně přikývl. Arogantní možná byl, ale hloupý nikoliv.

Mohl jsem ho sice ještě chvíli provokovat, ale tím bych si nepomohl a maximálně bych dostal pár přes hubu. Vypadal na chlápka, kterému by to nedělalo nejmenší problém, a to včetně zaplacení advokáta, který by ho hájil.

Jan Petr na mě spiklenecky mrkl a podal mi sklenku s džusem. Přikývnutím jsem mu poděkoval a začal si na talířek nabírat z prostřených mís, při tom jsem poslouchal, o čem se baví.

Opravdu se vraceli z lovu, kupodivu z lovu medvědů. Někdo z nich získal povolenku na odstřel pěti velkých samců, mezi nimi byl jeden konkrétní kus, který minulou zimu zabil pár lidí a nedávno vážně zranil turistu. Celá společnost, kromě pětice, které jsem byl představen, k ní patřilo i osazenstvo vedlejších tří stolů, byla tvořena většinou lidmi o generaci staršími než já.

Jídlo bylo dobré, spíš vynikající. Užíval jsem si ho a přemýšlel, co Jan Petr svou miniaturní etudou, do níž mě namočil, sledoval. Podezříval jsem ho, že už na škole sám sebe pasoval do role amatérského Shakespeara, který své divadelní výstupy sehrává s reálnými lidmi.

Z dalšího hovoru jsem pochopil, že grizzlího zabijáka sejmul právě Wirgan, a to za velmi nebezpečných okolností, kdy se medvěd dostal lovcům do zad a vydal se po jejich vlastní stopě. Považoval bych to za mysliveckou latinu, kdyby se dva starší muži vášnivě nepřeli, jak se takový trik medvěd mohl naučit. Najedený jsem byl, odpočinutý také, zažil jsem i vzrušení, o které jsem nestál, a přežil ho bez úhony. Nejvyšší čas zmizet. Klidně, potichu, bez rozloučení.

„A co vlastně dělá takový vědec, který se po cestách prohání ve starém Lotusu?“ využil pauzy v diskuzi Wirgan a obrátil pozornost opět ke mně.

Svůj okamžik jsem propásl, došlo mi. Zřejmě patřil k lidem, kteří si pamatují i jen stín neúspěchu, nebo spíš zazlívají druhým i sebemenší pochybnost o jejich výjimečnosti.

„Pracuju jako postdoktorand v týmu profesora Valentrepa v projektu Kauzuální skok. Hledáme volné vektory, po nichž posíláme do časoprostorového kontinua sondy, a pak vyhodnocujeme, co naměřily.“

„Do časoprostorového kontinua?“ zeptala se Alice.

Kupodivu mě poslouchala.

„Do vesmíru, ale v různých časech. Podle toho, kam jsme díky konfiguraci našeho 4D prostoru schopni se skrze ostatní dimenze provrtat,“ vysvětlil jsem.

Pokud začnu nějakou ženu při první replice, kterou mi věnuje, v duchu oslovovat křestním jménem, řítím se do dalšího průšvihu. To mi bylo jasné. Zvláště když se mi líbí, celkově je víc než atraktivní, k mé smůle zjevně i hodně bohatá, a ještě má za přítele Batmana v civilu.

„A co z těch měření zjistíte?“ zeptal se Wirgan ještě nevraživěji.

„Většinou nic. Vzhledem k tomu, jak je vesmír obrovský, míří volné vektory v absolutní většině případů do naprosto opuštěných míst, ze kterých nedokážeme rozeznat, jaké hvězdy či souhvězdí se vlastně v blízkosti nacházejí,“ připustil jsem.

„Aha,“ zhodnotil posměšně. „A ty děláš konkrétně co?“

„Já sedím u počítače a hledám ty volné vektory,“ řekl jsem.

„To asi nebude moc vzrušující. A proto se po večerech proháníš po cestách s tou svou plechovkou?“

Nevěděl jsem, co mě vytočilo víc. Zda slovo plechovka – uznávám, že mám své auto víc rád, než je obvyklé – znám na něm každý šroub a většinu z nich jsem i držel v ruce. Nebo fakt, že se Alice při jeho slovech lehce pousmála.

„No, to, čím se živíš ty, asi také nebude moc zábavné, když ve svém volnu decimuješ zbytky dravé fauny,“ opáčil jsem ledově.

Alice se teď usmívala zcela nepokrytě a Markovi zářily oči. Etuda se změnila ve hru. Zda končí první, nebo začíná druhé dějství, jsem netušil. Ani to, zda se jedná o tragédii či komedii. On se možná bavil, já ale ne. Wirgan ze mě byl schopný udělat dva invalidní postdoktorandy, v tuhle chvíli vypadal, že k tomu nemá daleko.

„Henry se ničím neživí, je profesionální milovník života, ale máš pravdu, že se více méně nudí, stejně jako my všichni,“ přilil Jan Petr olej do ohně.

Ne olej, ale benzín nebo napalm. Nikdy nevěděl, kdy přestat.

Wirganovy rysy v obličeji ztvrdly, změnil se v bronzovou bystu. Takové člověk někdy najde v muzejních expozicích slavných válečníků a vojevůdců.

„Lov, tak jak ho praktikuju já,“ odpověděl ledově, „vyžaduje železnou kázeň, předvídavost, jistou ruku a schopnost nést riziko.“

Když jsem ho slyšel drtit souhlásky předními zuby, měl jsem pocit, že stojím na vyschlé skořepině zakrývající bahenní gejzír, který se právě chystá k erupci. Nebo že bosou nohou šimrám kobru po roztažené kápi.

Vycouvej, chlape, vycouvej, sugeroval jsem si. Sáhl jsem po brýlích, abych si je nasadil a vyšel ven, vtom můj pohled padl na Alici.

Pozorovala mě úkosem, rty stažené napětím. Čekala, jak zareaguju.

Vycouvej, sugeroval jsem si.

„Jo, to jsou přesně ty vlastnosti, které vyžaduje rychlá jízda,“ odpověděl jsem s přezíravostí, o níž jsem nevěděl, že jsem jí schopen.

Wirgan mě probodával svýma dokonale modrýma očima. Kdyby to byly hroty dýk, zbylo by ze mě jen jemné síto.

„Rád bych VÁM ukázal, čím se lov liší od jízdy autem,“ ucedil skrze zuby.

„Rád bych VÁM ukázal, co je jízda skutečným autem, a ne těmi přibližovadly, co stojí venku,“ kontroval jsem.

Pozorovali jsme se jako dva kohouti, jeden podvyživený a přisleplý, druhý borec těžké váhy.

„A co si tak zasoutěžit v něčem jiném, abychom nemuseli opustit tento příjemný podnik?“ zahlaholil Jan Petr.

„Oba jste mluvili o jisté ruce. Můžete si zahrát šipky!“ ukázal na terč.

Přitom na mě znovu po straně mrkl. Proklínal jsem okamžik, kdy jsem ho poprvé potkal.

„O co?“ zeptal se stroze Wirgan a sáhl do záňadří pro peněženku.

Naše diskuze oscilující mezi otevřeným napadením a zuřivou hádkou už stačila připoutat pozornost ostatních, cítil jsem se víc a víc trapně.

„Obávám se, že nebudu s to vyrovnat Henryho sázku, takže si nezasoutěžíme,“ podařilo se mi ze sebe vydolovat.

„Mám jiný nápad, pánové. Nechť každý vsadí hotovost, kterou má u sebe, přičemž její výše nemusí být nikomu známa. Samozřejmě kromě výherce.“

Všichni pobaveně zahlaholili, Wirgan podal Janu Petrovi peněženku a já ho chtě nechtě napodobil. Alice nás střídavě pozorovala, netušil jsem, co se jí honí hlavou. Sbohem, má se štěstím vydělaná sedmistovko, rozloučil jsem se v duchu s nemalým obnosem.

Pak už mi někdo do ruky vtiskl trojici šipek a já se soustředil jen na ně a na terč. Hra začala.

O hodinu později jsem za mohutných ovací přihlížejících poslední šipkou v kole dosáhl cílové hranice a tím o tři body Wirgana porazil. Napůl v mátohách jsem se se společností už notně rozkuráženou drinky, které vypila v průběhu soutěže, rozloučil. Alice si se mnou srdečně potřásla rukou.

„Byl to skvělý souboj, Henryho už dlouho nikdo v ničem neporazil,“ řekla mi na rozloučenou.

Venku na schodech jsem si uvědomil, že jsem z celého toho dobrodružství vyvázl se zdravou kůží a možná o pár eur bohatší. Byla sice už tma, ale pokud pojedu pomalu, i s mou šeroslepostí žádný problém. Zamířil jsem k vozu.

„Jak se cítí náš přeborník v házení šipkami?“ zastavil mě ledový hlas.

Wirgan na mě čekal venku. Asi to nebude se zdravou kůží, uvědomil jsem si a krve by se ve mně nedořezal.

„Dobře, rád vyhrávám,“ odpověděl jsem na oko lhostejně a vzápětí se v duchu proklel.

To nebyla diplomatická odpověď.

Vůbec jsem nepostřehnul, jak se přiblížil. Narazila do mě rozjetá lokomotiva a pak jsem obličejem upadl na něco hodně tvrdého, co mohlo být jeho kolenem.

„Ubožáci jako ty nemají nárok vyhrávat,“ upozornil mě.

Slyšel jsem, jak přešlápl a připravil se na kopanec, ale vycítil jsem, že se zarazil. Riskoval jsem pohled směrem k budově restaurace a pochopil proč.

Na schodech stála Alice a dívala se na nás.

„Příště si na mě dej pozor,“ zasyčel tiše a odešel směrem k ní.

Vnímal jsem její pohled a cítil se ještě mizerněji, než pošramocené břicho a rozbitý nos zasloužily.

„Neměl jsem to dělat,“ slyšel jsem Wirgana říkat, „ale měl na tebe hodně oplzlé narážky. Neudržel jsem se, promiň. Pojďme dovnitř. Je v pořádku, už se zvedá.“

Nesnesl bych, kdyby se mi snažila pomoct.

Přesně podle jeho slov jsem se zvedl a odbelhal se k autu.

Domů jsem přijel až za tmy a po paměti jsem přibrzdil před nízkým prahem parkoviště. Musel jsem ho dorovnávat štěrkem, abych přes něj s relativně hodně nízkou světlostí Lotusu mohl přejet. Po delší době nebo dešti, když si štěrk sedl, jsem stejně sem tam zavadil o podvozek. Dnes se tak nestalo, aspoň to.

Vytáhl jsem klíče ze zapalování a chvíli seděl potmě a potichu a přemýšlel, proč se cítím tak mizerně. Vydělal jsem peníze, dokonce ještě nějaké vyhrál a ukázal nafoukanému bohatému spratkovi, že není pánem světa. Pak jsem sice dostal dvě rány, ale pád z kola je podstatně horší. Otevřel jsem dveře a vpustil dovnitř zpěv cikád, vůni vlahé noci kořeněnou lehkým odérem benzínu. Budu se muset podívat na palivové potrubí. I když, spalování víc než čtvrt století starého sporťáku má vždy daleko k dokonalosti dnešních motorů. Ve sprše jsem si uvědomil, že má mizerná nálada pramení z toho, že mé ponížení viděla Alice. A ještě mě teď považovala za vulgárního chlápka léčícího si své komplexy oplzlými řečmi. Sakra, ta holka se mi líbila.

„Blbče,“ řekl jsem sám sobě nahlas a rázně otočil kohoutem a změnil vlažnou ve studenou.

Možná se mi líbila, ale nepatřila do mého světa.

Osušil jsem se, potmě a nahý došel do obýváku, který mi současně slouží i jako pracovna a studovna. Do křesla jsem to vzal oklikou okolo lednice a pak se pohodlně v županu rozvalil do proutěného křesílka. V mém miniaturním bungalovu na okraji města je místo ještě pro malou ložnici a přístavek kuchyně. Vybral jsem si to tu kvůli nízkému nájemnému, izolované poloze a skutečnosti, že k domu patřila i velká garáž upravená na dílnu. Se vším všudy jsem platil dvě třetiny nájmu za dvoupokojový byt přímo ve městě.

Ráno jsem se probudil s knížkou na kolenou a nedopitou plechovkou piva na stolku. Právě svítalo. Přitáhl jsem si deku výš, abych se trochu zahřál, a současně mi před očima ostře vytanulo logické schéma mého programu, pátracího psa, hledajícího volné vektory ve dvanáctirozměrném časoprostorovém kontinuu. Znovu a znovu jsem kontroloval jeho jednotlivé procedury a přes jisté znepokojení nenacházel žádnou chybu. Jeho struktura se mi stále jevila čistá, krystalicky čirá a dokonalá.

Mezitím se rozednilo a vrcholky pinií lemujících příjezdovou cestu k mému zapadákovu ozářilo slunce – čas dát se do pohybu.

To znamenalo obléct se, do batohu vhodit flašku s vodou, co jsem koupil v supermarketu, a pak hup na kolo. Každý druhý den jsem do práce dojížděl. Ranní fyzická zátěž mi pomohla rozptýlit poslední pachuť ze včerejšího večera a dokonce mi náladu nezkazila ani překvapivá návštěva profesora Valentrepa, který mi přivedl návštěvníka – novináře.

„Marku,“ obrátil se na mě. „Proveďte pana Travise po našem pracovišti a ukažte mu, na čem děláme. Říkal jste, že píšete pro?“

„Pro Techniku dnes,“ doplnil novinář.

Byl jen o něco málo starší než já a v nezvykle tmavě modrých riflích, vysokých kovbojských botách a safari košili vypadal dobře. Tím mi připomněl včerejšek a bohatého Henryho Wirgana. Ten taky vypadal dobře.

„Tak to asi budeme moci zajít i do technických podrobností, ne?“ usmál jsem se.

V jedné knize, kterou jsem prolistoval přímo v obchodě, psali: Mysli pozitivně. Proč to občas nezkusit.

„Obávám se, že naše čtenáře přeceňujete. Ale snažíme se podávat fakta nezdeformovaná, pouze zjednodušená.“

Profesor nás propustil s potěšeným přikývnutím. Projekt Kauzuálního skoku vznikl stejným dílem díky jeho genialitě a stejným dílem díky jeho… řekněme společensko obchodnímu talentu.

„Začneme u kávy,“ pobídl jsem Travise do svého kutlochu.

Mému úvodu, který byl laickým popisem teorie dvanáctirozměrného kontinua, naslouchal soustředěně, ale nevěřil jsem, že mi rozumí. Já sám jsem v některých aspektech neměl jasno a pochyboval jsem, že je na světě někdo, kdo tomuto syntetickému modelu shrnujícímu naše pochopení vesmíru, všeho a vůbec, do detailu rozumí.

„Ale vy se tady nevěnujete jen teorii,“ přešel k věci, která jeho čtenáře zajímala víc.

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou.

„Kupodivu i praxi. Podle našeho modelu hledáme volné vektory, a pak se jimi snažíme posílat měřící přístroje do jiných míst vesmíru.“

„A už se to podařilo?“

„Celkem se nám podařilo přemístit a zase dostat zpět čtyři sondy,“ prozradil jsem mu. „Myslím tam i zpět. K tomu se nám podařilo transportovat ještě dalších dvacet pět měřících zařízení, ale ta se nikdy nevrátila.“

Fakt, že dvě stě sedmnáctkrát zůstala sonda ve skokové místnosti a nepřenesla se vůbec nikam, jsem nezmínil. Dvě stě sedmnáctkrát jsme museli totálně přebudovat toroidní vinutí vytvářející kolem transportovaného výseku časoprostorového kontinua extrémně silné elektromagnetické pole zahušťující plazmu na takové hodnoty, až dojde k lokálnímu zhroucení a skoku podél volného vektoru.

„A víte v těch čtyřech případech, kam jste družici poslali?“ položil další otázku. „Pokud znáte vektor?“

Možná všemu nerozuměl, ale ptal se správně.

Sáhl jsem do pořadače a vytáhl svazek fotografií.

„To jsou fotky, které sondy nafotily.“

Jednu po druhé si je prohlížel, v optickém, infračerveném i ultrafialovém spektru.

„Problém je v tom, že dokážeme objevit volný vektor umožňující skok, ale chybí nám znalost všech jeho souřadnic,“ začal jsem a pozoroval, jak se snaží identifikovat fotografie. Pokud by se mu to podařilo, získal by 50 000 eur, cenu vypsanou Evropskou astronomickou společností. Nevypadal, že ty peníze získá.

„Zatím jsme neidentifikovali žádné ze souhvězdí, které tam vidíte. Nevíme, kam jsme naše přístroje poslali. A to si platíme výpočetní čas na světové univerzitní síti a využíváme i výkonu PC uživatelů zapojených na internetu. Nic,“ řekl jsem.

Zazněl signál připomínající zvonek starého telefonu.

„Právě jsme našli další volný vektor,“ vysvětlil jsem. „Není jich víc než jeden za týden a jednou za měsíc se objeví dvojsměrný, tím myslím vektor umožňující návrat.“

„Další neúplný vektor do neznáma,“ řekl Travis s pochopením.

Ťukl jsem do klávesnice, obrazovku zaplnily sloupce čísel reprezentující souřadnice cílového stavu časoprostorového kontinua našeho vesmíru.

Automaticky se začaly spouštět ověřovací rutiny.

„Jsou v pořádku, máme další místo, kam můžeme naši sondu poslat,“ oznámil jsem Travisovi, když kontrolní výpočty skončily. „Ale bohužel nevíme, kde to je.“

„Takže lety ke vzdáleným hvězdám našim čtenářům slíbit nemůžete,“ zeptal se se špatně potlačovanou lítostí.

Zavrtěl jsem hlavou.

Když odcházel, uvědomil jsem si, že jsem ho zapomněl upozornit na jednu důležitou věc.

„Pane Travisi?“ zastavil jsem ho.

„My nevíme nejen to, kam v našem vesmíru skočíme, ale ani do kterého časového okamžiku skočíme. Časoprostor je jako měnící se ementál, člověk se může dírami-vektory dostat do kamkoliv-kdykoliv. Jen musí mít štěstí, nebo dost času.“

Přikývl, okamžik vše zvažoval, a pak se se mnou ještě jednou rozloučil.

Ve stejný okamžik jsem na něj prakticky zapomněl, protože právě přišel další balík dat z astronomických a fyzikálních laboratoří celého světa. Tahle data poskytovala onen úzký paprsek ve tmě, kterým jsme se rozhlíželi a mapovali vesmír, a pak podle něj měnili náš model časoprostorového kontinua.

Také jsem panu Travisovi neprozradil ještě jednu věc, svou pýchu, to nejlepší, co jsem kdy vymyslel a naprogramoval. Nezmínil jsem se o svém pátracím psovi, který neprohledával oceán nekonečna náhodně nebo pseudonáhodně, jak to dělaly supervýkonné počítače projektu. Zkoumal ho podle kritérií vyplývajících z mé vlastní teorie časoprostorového kontinua. Mrkl jsem se do zásobníku, kde se měly objevovat jím vypátrané volné vektory umožňující i návrat. Zatím nic, ale to mě neodradilo. Věřil jsem, že má chvíle přijde. Až já najdu vektor, bude to plný vektor s přesným určením místa, kam ukazuje.

Ponořil jsem se do práce a skončil unavený až pozdě odpoledne. Na oběd i svačinu jsem zapomněl. Zvedl jsem se od stolu a zamířil do kantýny, když se mi vybavila věta, kterou jsem Travisovi řekl, abych mu přiblížil, co vlastně děláme.

Podle našeho modelu hledáme volné vektory a pak se jimi snažíme posílat měřící přístroje do jiných míst vesmíru.

Ale odkud jsem k čertu věděl, že skáčeme právě do našeho vesmíru? Co když je to někam úplně jinam?

Zastavil jsem se a stočil pohled k monitoru písíčka. S něčím takovým moje teorie, ani ta uznávaná profesorova, nepočítala. Složitost celého problému, jak se přede mnou náhle objevila, mě šokovala; práce, jíž jsem věnoval desítky, stovky nocí, se najednou stala jen hrubou zdeformovanou skicou snažící se zachytit skutečný obraz reality. Uvědomil jsem si, že jsem se při svém snažení podobal člověku, který se pokouší olovnicí na silonovém vlasci zmapovat sluneční soustavu. Tak kardinální chyba! Jak jsem ji mohl přehlédnout? Jak ji všichni ostatní mohli přehlédnout?

Rezignovaně jsem se vrátil, vypnul svůj analytický podprogram – pátracího psa honícího se za vlastním ocasem – a totálně deprimovaný vypadnul. Ne do kantýny, potřeboval jsem se provětrat, odpočinout si. Místo toho jsem ještě o dvě hodiny později nad šálkem vychladlé kávy a nakousnutým hamburgerem se špačkem tužky v ruce a hromadnou popsaných ubrousků okolo sebe prověřoval, zda jsem se náhodou jen nespletl. Pořád mi vycházelo, že ne; časové kontinuum se přede mnou rozvíjelo v nekonečnech s rostoucí mohutností tak dlouho, až jsem se dostal na konec imaginace a definitivně překročil hranice svých schopností abstrakce.

Dalších pět dní jsem kromě nutných povinností na svou disertační práci ani nesáhl a místo toho jsem se ve volném čase hrabal v motoru a snažil se Lotus dostat do takového stavu, abych byl spokojený.

O své nové teorii, nebo spíš děsivé představě, že možná posíláme sondy úplně jinam, než si myslíme, jsem s nikým nemluvil a snažil jsem se ji zašlapat co nejhlouběji. Pokud by byla pravdivá, znamenalo to, že jsem zahodil čtyři roky práce na dizertaci. Co bylo horší, pokud bych se ji snažil prosadit, znamenalo by to boj s většinou fyziků a astrofyziků na světě v čele s několika laureáty Nobelovy ceny. Já byl jen obyčejný doktorand s přiměřenými schopnostmi a permanentními finančními potížemi.

Při své každoměsíční cestě do supermarketu za městem jsem na parkovišti potkal Jana Petra nakládajícího do zavazadlového prostoru velkého džípu krabice s pitím a jídlem. U vedlejšího obdobně vyhlížejícího auta jsem poznal Henryho Wirgana. Skláněl se nad nějakým podlouhlým kufrem a otevíral ho.

„Nazdar, Marku,“ všiml si mě Jan Petr, bohužel.

„Ahoj,“ kývl jsem a nezmenšenou rychlostí kormidloval svůj vozík naložený vodou, těstovinami a dalšími nutnostmi na měsíc života dál.

Henry Wirgan měl bohužel ke všem svým dalším fyzickým přednostem i dobrý sluch.

Otočil se, v ruce držel velkou pušku s matně se lesknoucí hlavní. Loveckou pušku, poznal jsem.

„Rád tě vidím,“ protáhl ironicky a postavil se mi do cesty. Pušku držel oběma rukama, před tělem s hlavní šikmo k obloze.

„Já ani moc ne,“ odpověděl jsem a musel chtě nechtě zastavit.

„Na lov?“ otočil jsem se k Janu Petrovi.

„Jo,“ zakřenil se. „Pojedeme dolů do Mexika.“

Wirganův džíp se lehce zhoupl, zpoza vozu vystoupila Alice Goodwigová. Doufal jsem, že se nečervenám. Pitomá náhoda.

„Kolikrát se dá vystřelit z takové pušky?“ zeptal jsem se s kamenným obličejem.

Jan Petr se uculil, Henry Wirgan se zatvářil pyšně a pohrdavě zároveň. Nevěděl jsem, co jeho miláček dokáže.

„Je to opakovací kulovnice, přesná, výkonná, šest ran,“ pochlubil se.

Uznale jsme pokývl hlavou, Alice mě pozorovala, Jan Petr vyčkával, co bude dál, a skrytě se bavil. Znal jsem ho.

„No, šest ran a výkonná,“ řekl jsem uznale. „To ti medvědi, nebo co se to chystáš vybíjet tentokrát, moc šancí nemají. Možná by ještě lépe posloužil kulomet.“

Wirgan jednou rukou odstrčil vozík mezi námi a vztekle vykročil ke mně, z toho, jak pušku uchopil, jsem pochopil, že tentokrát to asi nebude rána rukou, ale pořádný bodyček, který mě rozmázne o karosérii. Přikrčil jsem se do boxerského postoje odpozorovaného z televize.

„Co to provádíte s tou zbraní, pane? Chystáte se vyloupit obchod?“

Současně s větou objala hlaveň kulovnice velká snědá ruka. Henry Wirgan se vztekle vytočil, aby s opovážlivcem skoncoval, při pohledu na policejní uniformu se ovládl a pušku pustil.

„Chystáme se na lov. Jen jsem tady kamarádovi chtěl ukázat zbraň, seržante.“

Policista byl Faragi, Hernandův bratranec. Celým jménem Joshua Faragi Hernand. Menší, ale pořez udělaný z pořádného býka.

„Mně spíš připadá, že jste tady svého kamaráda chtěl uhodit. Nemám rád, když lidé nezvládající své nálady manipulují se zbraněmi,“ odpověděl a podíval se na mě.

„Chcete tady pána žalovat pro napadení?“ nabídl mi.

Jen to zkoušel. Samozřejmě zaregistroval Wirganovo auto, vybavení i sebevědomí. Nedostalo by se to ani k soudu.

„Ne, strážníku. Šlo o nedorozumění.“

„Dobrá tedy. Zabalte to tady a zmizte,“ pokračoval Faragi a otočil se k Wirganovi. „Do pěti minut vás tady nechci ani vidět.“

Přesvědčil se, že v kulovnici nejsou náboje, a teprve potom ji Wirganovi vrátil.

Ten jen nehybně stál a vztekle pozoroval střídavě mě a střídavě strážníka.

„Tady Joshua,“ promluvil Faragi klidně do vysílačky. „Pošlete mi sem patrolu. Jsou tu nějací lovci a dělají potíže, hrajou si se zbraněma před supermarketem.“

To donutilo Wirgana k akci. Možná měl v autě pár jointů marihuany a zjevně nestál o problémy.

„Málem jsi přišel o pár zubů,“ řekl mi Faragi, když jsme osaměli.

„Vypadalo to tak,“ přikývl jsem.

„No, dávej si pozor, pokaždé u toho nebudu. A až si zas s Tonym budete závodit, dávejte pozor na červenou Toyotu Lexus. Patří náčelníkovi. Nemá rád, když ho někdo předjíždí dvoustovkou.“

Cvrnkl prstem do čepice a odešel.

Okamžik jsem přemýšlel, kde jsem takovou Toyotu zahlédl, ale nevzpomněl jsem si.

S úlevou jsem začal skládat nákup na sedadlo spolujezdce. Doufal jsem, že Wirgan bude v Mexiku aspoň několik týdnů.

Ráno jsem byl v práci dříve než jindy. Předtím, než své předchozí teze hodím za hlavu, jsem si chtěl prověřit pár věcí a k tomu jsem potřeboval klid spolu s výpočetním výkonem naší malé sítě. Na hlavní počítače jsem si nemohl dovolit sáhnout, ty prakticky jely dnem i nocí, osobní písíčka jsem si naproti tomu mohl s trochou opatrnosti vypůjčit. Než jsem se pustil do práce, spíš náhodou než že bych se doopravdy chtěl podívat, jsem otevřel zásobník svého programu pátracího psa, který byl ve skutečnosti slepou želvou s jednou nohou snažící se v oceánu najít bílého žraloka. A to jsem mu ještě lichotil.

Nebyl prázdný, obsahoval sadu souřadnic dvojitého volného vektoru. Prostě jedna chyba plodila další. Věděl jsem, že po tomhle nezdaru si už nikdy nebudu věřit jako dřív. Ne že bych si kdy věřil moc. Vysypal jsem zásobník do koše a začal mazat další desítky, stovky pomocných souborů. Nezbývalo mi nic jiného než se s tím vyrovnat. Děda mi vždy říkal: snaž se být co nejlepší, ale smiř se sám se sebou.

Co když je to správný vektor? Co když jsem neudělal chybu? Co když není všechno úplně špatně? Vědec by se měl vždy přesvědčit o výsledku, který z jeho teorie vyplynul, a pokud je špatný – je špatný. Otevřel jsem koš, po chvíli hledání vylovil souřadnice vektoru a pustil na ně sadu kontrolních rutin. Špatný vektor, který náš standardní Thompsonův algoritmus občas díky své neformální logice vybere, je obvykle odhalen už v první sekundě kontroly. Jen dvakrát nebo třikrát za dobu, co se projektu účastním, se stalo, že by falsifikát, jak takovým souřadnicím říkáme, odhalila až druhá polovina kontrolních procesů. To pak bývalo obtížné najít příčinu chyby. S napětím jsem sledoval ubíhající sekundovou ručičku a s každou vteřinou jsem se cítil lépe. Nejsem génius, ale také ne absolutní idiot a můj program a má nesprávná teorie mají alespoň správné jádro. Kousíček jádra. Když kontrola skončila, nevěřil jsem svým očím. Přestože jsem během několika posledních hodin prokázal, že má teorie je postavena na vodě a platí jen za speciálních okrajových podmínek – tedy téměř nikdy, přes to všechno jsem našel volný vektor popsaný úplnou řadou souřadnic. Po analýze bych měl být schopen zjistit, kam vektor míří. Měl jsem stejné štěstí jako člověk, který vyhraje ve sportce – desetkrát za sebou.

V průběhu dalšího týdne jsem obdržel výtku od profesora Valentrepa, že zanedbávám svou práci. Měl pravdu, trávil jsem u počítače šestnáct hodin denně, ale věnoval jsem se něčemu úplně jinému, než za co jsem byl skrovně placen. Nakonec jsem měl na harddisku program, který byl alespoň teoreticky schopen umístit můj vektor do naší mapy časoprostorového kontinua a říct mi, kde se jeho koncový bod nachází.

Spouštěl jsem ho s nepříjemným pocitem, že pozitivní identifikaci polohy nedostanu nikdy. Obrazovka mi ukázala typické přesýpací hodiny a harddisk se rozběhl. Opřel jsem se v křesle a sáhl po hrnku s kávou. Kolik dní budu čekat, než připustím, že můj výsledek je špatný? Jak dlouho bude trvat, než prohledám celý náš známý vesmír? Napil jsem se, obrazovka blikla, objevil se nápis: Identifikace pozitivní. Vyprskl jsem, ohodil kávou klávesnici a skácel se i se židlí dozadu. Když jsem se otlučený zvedl, spatřil jsem ten samý nápis.

Nebyl jsem blázen. Má teorie byla špatná, obrazně řečeno pohyboval jsem se v rovině místo v 3D prostoru, ale přesto jsem intuitivně nebo jinak chápal nehumánní logiku časoprostoru. Stáhl jsem si výsledky do svého obstarožního notebooku a vyrazil ven. Musel jsem se uvolnit, zbavit se přebytečné energie, která hrozila, že mě rozbije na tisíc kousků. S maximálním sebezapřením jsem opatrně dojel domů, z Lotusu přesedlal na kolo a pak ukazoval línému letnímu větru, oč jsem rychlejší než on. Než jsem se zchvácený vrátil domů, vydržel jsem to dobré tři hodiny.

Ve sprše jsem si uvědomil ještě jednu věc. Pokud mám pozitivní identifikaci, bude sonda vyslaná mým volným vektorem schopná udělat fotku, na níž dokážeme rozeznat jednotlivá souhvězdí, a já – dostanu odměnu padesát tisíc eur. Bylo to jednoduché jako facka, mapu vzhledu hvězd ze známého bodu ve vesmíru jsme uměli sestavit s rozumnými nároky na výpočetní čas. S ručníkem kolem beder jsem vylétl z koupelny, pustil si svůj oblíbený rockandroll a vytáhl z ledničky láhev šampaňského, která tam byla od doby, co jedna má skoropřítelkyně nepřišla na domluvenou schůzku. Letité šampaňské. Vypil jsem ho s na mě nezvyklou rychlostí za neustávajících představ, co s odměnou udělám. V průběhu konzumace úvahy o vlastním domě vystřídaly představy supersportovního auta. Když jsem pak otevíral první pivo, uvědomil jsem si, že vlastně ani nevím, kam můj vektor míří. Po dvou pokusech jsem se napojil na ústavní síť a po dalších třech rozjel identifikační program.

Když jsem dostal výsledek, musel jsem se smát. Buď si ze mě někdo střílel a zásoboval mě falešnými daty, nebo jsem byl člověk, který za celou historii lidstva vyhrál tu největší výhru. Ne, byl jsem planeta ze všech planet galaxie, na které se vyvinul inteligentní život. Souřadnice mého vektoru podle naší hrubé mapy časoprostorového kontinua ukazovaly na Zemi. Na Zemi v čase t minus 3.2 × 10E16 sekund, to znamenalo zhruba před víc než sto jedna miliony lety.

Vypil jsem dost alkoholu na to, abych neměl problém uvěřit. Co žilo na Zemi před sto jedna miliony lety? Pralidé? Netušil jsem. Spíš nějaké přerostlé ještěrky. Šampaňské došlo, nahradil jsem ho pivem. Hodně přerostlé ještěrky. Další plechovka chutnala taky skvěle. Chvíli jsem nad tím přemýšlel a před očima se mi objevila dokonalá mužně atraktivní tvář bohatého Henryho Wirgana. Sáhl jsem po telefonu, který vlastním už od svých studií na univerzitě, číslo Jana Petra tam pořád bylo.

Byl jsem tak opilý, že mě ani nepřekvapilo, když hovor přijal.

„Ahoj, Marku, co se děje? Je dost pozdě.“

Zašklebil jsem se oslněn vlastní inteligencí.

„No, pokud by tvůj kámoš, myslím toho velkého lovce, však ty víš koho, chtěl ukázat, že se opravdu nebojí, mohu mu zprostředkovat výlet za dinosaury. Tam to s tou jeho opakovací kulovnicí bude fifty fifty.“

Zasmál jsem se.

„Jsi v pořádku?“ zareagoval Jan Petr. „Mluvíš nějak divně.“

„Oslavuju,“ přiznal jsem. „Je to, řekněme, částečně náhodný objev.“

Telefonní sluchátko se na chvíli odmlčelo, slyšel jsem jen šumění, které mohlo být stejně dobře šuměním vln jako stromů.

„Takže ty jsi našel volný vektor směřující na Zemi v období druhohor,“ pronesl Jan Petr po chvíli překvapivě informovaně.

Napil jsem se piva, na dně zašplouchal poslední zbytek, ale lednička naštěstí neřekla své poslední slovo.

„Jak víš, v čem přesně dělám?“ zeptal jsem se nejistě.

„Zajímal jsem se. Tak našel jsi takový vektor? I návratový?“

Opravdu se zajímal a byl zasvěcen.

„Jo, i návratový,“ potvrdil jsem, přisunul jsem k sobě notebook a posunul výpis o další stránku.

„Návratový vektor s časem delta t šedesát jedna,“ přepočítal jsem údaj v sekundách z hlavy.

„Šedesát let?“

„Ne, šedesát jedna dní,“ zasmál jsem se.

Jan Petr mé pošťuchování bral vážně a to se mi líbilo. Věděl jsem, že s Wirganem sehraje zajímavou hru. Škoda, že u toho nebudu.

„A kolik bys chtěl za souřadnice toho vektoru?“ zeptal se.

Najednou jsem se cítil méně opilý. Přestože jsme byli tak různí, v něčem jsme se podobali – ani jeden z nás nebral své slovo na lehkou váhu.

„Za sto padesát tisíc ti ho prozradím,“ řekl jsem.

Asi jsem měl říct pětasedmdesát, protože oficiální odměna za skok do oblasti známého vesmíru byla jen padesát, ale nemělo cenu koktat.

„Beru,“ potvrdil okamžitě. „Jsi blázen, mohl sis říct o víc,“ zasmál se.

„Co když jsem to spočítal špatně?“ nadhodil jsem najednou skoro střízlivý.

„Znám tě,“ zasmál se tentokrát Jan Petr. „Nepamatuju si, že bys někdy řekl něco, co nebylo pravda.“

„Hej, Henry!“ zavolal, změna modulace zvuku mi prozradila, že přepnul mikrofon telefonu do konferenčního módu.

„Volal mi Marek. Prý jestli se nebojíš, můžeš si zastřílet na dinousaury.“

Mikrofon nebyl tak dobrý, ale přesně zachytil pohrdlivou odpověď. Pak už jsem slyšel jen Jan Petrův hlas.

„Jsme domluveni. Už tady končíme, za dva dny jsem u tebe. Ber to tak, že ty peníze máš na svém účtu, jen o tom tvůj výpis zatím neví. Měj se, uvidíme se.“

A zavěsil.

Ráno mě bolela hlava a měl jsem hrůzu ze svých snů. Nemám rád, když se mi má podvědomá přání promítají tak hluboko do podvědomí. Celý svůj dospělý život si zakládám na tom, že vím, kdo jsem, co mohu dokázat, a jsem s tím srozuměn. Proč najednou pořád přemýšlím o Henry Wirganovi? Na základní a později i na střední škole jsem od svých spolužáků musel vytrpět mnohem víc, než byly dvě obyčejné rány. Do práce jsem nejel Lotusem, i když po včerejší dlouhé vyjížďce na kole jsem na to měl právo, ale raději jsem šel pěšky. Motala se mi hlava a nebyl jsem si jist, zda nemám v krvi ještě zbytkový alkohol.

Další dva dny jsem ověřoval svůj vektor a přemýšlel o tom, jakým způsobem ho zveřejním. Pamatoval jsem si sice, že jsem mluvil s Janem Petrem, navíc volané číslo zůstalo v paměti telefonu. O čem jsme spolu hovořili, jsem si vybavoval matně, jen to, že nějakým způsobem šlo i o Wirgana a Alici, ale o té jsem se snad nahlas nezmiňoval. Tedy – doufal jsem v to. Když si se mnou Jan Petr smluvil na večer schůzku, byl jsem jako na trní.

Sešli jsme se Pod dubem, v restauraci, kolem které jsem jezdil domů. Už seděl u stolu a pil džus. Objednal jsem si minerálku a kávu.

„Co ten dvousměrný vektor, je správný?“ přešel rovnou k věci.

Byl opálenější, než když jsme se viděli naposledy, levé předloktí měl zpevněné ortézou.

„Spadl jsem, když jsme traverzovali přes jednu rokli. Nic hrozného, ale bolí to,“ vysvětlil, aniž bych se musel ptát.

„Jo, ten vektor je správný. Míří sto jedna celých tři desetiny milionů let do minulosti do naší sluneční soustavy. Rozptyl průchodnosti sahá asi po oběžnou dráhu Marsu.“

„Takže je možné poslat sondu na Mars?“ ujišťoval se.

„Ano, nebo do Slunce. Ale zaměřit se na Zemi samotnou mi přijde mnohem zajímavější.“

„To určitě. Myslel jsem ale, že neumíte určit, kam vektor směřuje. Tedy podle toho, co jsem četl v novinách a časopisech.“

Pozoroval mě, sklenice džusu se už stačila orosit a po jejím vnitřním povrchu stékaly kapky vody.

Buď se Jan Petr o problematiku Kauzálních skoků zajímal víc, než je běžné, nebo během uplynulých dvou dní stačil hodně věcí nastudovat.

„Když stávajícím algoritmem najdeme volný vektor, neznáme všechny jeho souřadnice,“ vysvětloval jsem pomalu. „Dokážeme pouze ověřit, že je opravdu průchozí a umožňuje skok jinam. Je to podobné, jako bys házel kamenem, uměl zamířit, ale nerozhodoval o síle vrhu. Samozřejmě, v případě Kauzálních skoků se pohybujeme v multidimenzionálním prostoru, kde je mnohem víc stupňů volnosti a přirovnání z běžného života selhávají.“

Pokývl hlavou, jako by byl s odpovědí spokojený.

„A můžeš najít víc úplných volných vektorů?“ zeptal se klidně, jako by o nic nešlo.

Ale já jsem věděl, že jde. Kdybych toho byl schopný, nobelovka by mě neminula.

„Myslel jsem, že ano, ale nemůžu. V mém hledacím algoritmu je systémová chyba, jen neskutečně šťastnou náhodou jsem dostal pozitivní výsledek,“ přiznal jsem. „Asi stejná náhoda jako vyhrát stokrát za sebou v loterii.“

O samotě, bez společnosti, jíž se obvykle obklopoval, byl můj bývalý spolužák mlčenlivý a přemýšlivý; dalo se s ním zajímavě diskutovat o spoustě věcí. Asi právě proto se z nás před léty stali kamarádi, když už ne přátelé.

„A kdy se ten vektor otevírá?“ položil další otázku.

Musel studovat. Málokdo věděl, že volné vektory existují jen dočasně, vznikají a zanikají v závislosti na vývoji časoprostorového kontinua.

„Za dva měsíce,“ prozradil jsem mu.

S uspokojením přikývl.

„Teď bych potřeboval, abys podepsal tohle,“ přisunul přede mě složku tří papírů.

„Sto padesát tisíc by v tuto chvíli mělo být už na tvém účtu, jak jsme se domluvili,“ oznámil a mně rázem vyschlo v krku.

Napil jsem se a začal studovat dokument.

Byla to smlouva mezi mnou a akciovou společností Hard Hunters. Za data volného vektoru směřujícího do období vrcholných druhohor na planetu Zemi, a za dalších několika předpokladů, jako je správnost vektoru, mlčenlivost a exkluzivitu, jsem měl dostat už zmíněných sto padesát tisíc.

„Myslíš to vážně?“ zeptal jsem se.

Jan Petr se jen pousmál.

„Nikdo nevyhazuje peníze do vzduchu. Je to jedinečná šance na výlet tam, kam se nikdo ještě nedostal a pravděpodobně ani nedostane. To si nemohu nechat ujít.“

„A chystáš se tam lovit?“ došla mi spojitost s názvem firmy, kterou Jan Petr pravděpodobně založil jen pro tento účel.

Přikývl.

„Ale co když to změní naši minulost?“

„Řekl bych, že je jedno, jestli někam pošlete sondu, která tím, že přijímá a vysílá signály, mění vesmír, nebo chlápka s kulovnicí do světa, který už dávno skončil. Vždyť to zkoumáte, ne?“

Na to jsem neuměl odpovědět. Nikdo neuměl odpovědět.

Věděl jsem, že riskuju a zahazuju celou svou poklidnou a jednoznačně nasměrovanou budoucnost, ale přitáhl jsem si papír a podepsal.

„Rád bych o tom s tebou ještě hodil řeč, ale teď fakt spěchám. Když se něco změní, zavolej. Já se ozvu určitě.“

Mávnutím přivolal číšníka a zaplatil džus. To jsem měl na něm rád, nikdy se svým bohatstvím nevytahoval.

„Jaký byl výlet?“ zeptal jsem se ještě.

„Úžasný. Nádherná divočina, dostali jsme dva jaguáry. Bylo to,“ zamyslel se, „hodně drsné.“

„A kdo byl tentokrát králem lovu?“

V očích se mu zablýskalo a na okamžik se zatvářil pobaveně.

„Henry Wirgan.“

Doufal jsem, že jsem na sobě nenechal nic znát. Jan Petr mě plácl po rameni a odešel.

Parchant. Ještě že jsem se zeptal jen tak obecně, jinak by ve mně četl jako v otevřené knize.

Tři dny se nic zvláštního nedělo, kromě toho, že jsem si střídavě prohlížel katalog realitní kanceláře a katalog sportovních speciálů. O tom, že se mi všechno nezdálo, svědčila jen neskutečná částka na mém kontě.

Pak si mě k sobě zavolal profesor Valentrep. Šel jsem k němu s těmi nejhoršími představami a děsil se vyhazovu, který by asi přišel, kdyby se rozneslo, kdo společnosti Hard Hunters volný vektor dodal.

Můj šéf však vypadal jen zamyšleně.

„Vy jste si ještě dovolenou nevybral,“ zeptal se mě překvapivě.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

Takové věci ho nikdy nezajímaly, dovolená byla v celém týmu to poslední, o co se někdo staral.

„Navrhuji, abyste si ji vybral v listopadu a pak měsíc pokračoval volným studiem dle vlastního uvážení již za obvyklý plat,“ přešel přímo k věci. „Stejnou nabídku jsem udělal i ostatním členům týmu. Někdo si chce na dva měsíce pronajmout naše zařízení i s obslužným personálem a smlouva je finančně natolik výhodná, že ji nechci odmítnout. Budeme pak moci pozoruhodně vylepšit naše vybavení a obstarat si víc počítačového času.“

„Rozumím,“ přitakal jsem, současně mi došlo, která bije.

Na světě existovala tři pracoviště disponující technologií Kauzálních skoků. To naše umožňovalo transportovat největší objem prostoru – sféru o průměru patnácti metrů, právě tak velká podzemní hala se pod ústavem nacházela. A Jan Petr si jen vybral, co nejvíc vyhovovalo jeho záměrům. Začalo mi docházet, že mých sto padesát tisíc byla jen první a vlastně malá investice celé společnosti. Ale nemrzelo mě to. Nebyl jsem obchodník a ani nikdy nebudu. Z mého hlediska to byly velké peníze.

„Vyberu si dovolenou v navrženém čase,“ souhlasil jsem.

„Ano, je to pro nás pro všechny výhodné,“ zhodnotil mé rozhodnutí profesor a přestal mi věnovat pozornost.

Se mnou nebylo nutné hrát společenské šarády.

Šel jsem k sobě a uvažoval, co se bude dít dál. Doufal jsem, že toho nebude přespříliš, ale bylo to jen přání a já věděl, že pravděpodobnost hraje v jeho neprospěch. Znal jsem JP – najednou se mi vybavila přezdívka, kterou jsem nepoužil od doby studií, rozpoutá kolem své akce velký humbuk. Dál jsem se snažil věnovat obvyklým rutinním záležitostem a v myšlenkách se vracel ke své teorii časoprostorového kontinua. Snažil jsem se poodhrnout oponu poznání, aniž bych přitom rozbil všechno, co jsem celá léta tvořil. Přehlédnutí a nedostatky se musely nacházet v samotných základech – v matematickém aparátu, který jsem celá léta tak pracně tvořil. Půjdou opravit, aniž bych musel strhnout celou budovu? Byla to výzva a já tenhle typ výzev miloval.

Kolem oběda mi zavolal Jan Petr a navrhl, abychom se sešli v pět hodin v restaurantu Malpete. Ten se nacházel na hlavní třídě města a patřil k místním nejdražším podnikům. Sice jsem teď netrpěl nouzí, ale nechtěl jsem utrácet za zbytečnosti, v hlavě se mi víc a víc vynořovala představa mírně ojetého Porsche 997. Lotus měl svá léta a víc a víc jsem si uvědomoval, že na každodenní ježdění už není. Nové bydlení jsem nějak hodil za hlavu. „Bude to pracovní schůzka, zaplatím jídlo,“ dokončil.

Pak už jsem neměl proč odporovat. Zapnul jsem si budík, aby mě vytrhl z práce a já nepřišel pozdě. Předvídavost se vyplatila.

Už na mě čekali, Jan Petr v nezvykle střízlivém, téměř konvenčním obleku ve společnosti zhruba čtyřicetiletého opáleného muže. I ten byl v obleku, mírně pomačkaném, jako by v něm strávil uplynulých několik hodin. Byl ostříhaný nakrátko a temeno hlavy, kde mu už ustoupily vlasy, měl opálené dohněda. Vypadal na člověka trávícího hodně času pod širým nebem.

„Doktor Palfrey,“ představil ho Jan Petr.

„John Palfrey,“ opravil ho muž, když mi podával ruku.

Když JP vyslovoval mé jméno, Palfrey přimhouřil oči.

„Tak to jste vy, kdo tvrdí, že nás může dostat do minulosti.“

„Já to netvrdím, vyplývá to z analýzy volného vektoru, který má tady Jan Petr k dispozici.“

„Matematik,“ přikývl Palfrey spokojeně.

Měl mozolnatou ruku zvyklou na fyzickou práci.

„V paleontologii se musíme víc spoléhat na domněnky a dohady,“ zasmál se.

„Doktor Palfrey je odborný konzultant, v současné době pracující pro Hard Hunters,“ vysvětlil Jan Petr.

„Že by se z tebe stal mecenáš vědy?“ nadhodil jsem překvapeně.

„Ne, spíš bych si rád z chystaného výletu odnesl ty nejlepší trofeje a pan Palfrey je odborník, který nám prozradí, co stojí za to zastřelit,“ vysvětlil JP klidně.

„Pokud se tam doopravdy dostaneme,“ dodal Palfrey a pochybovačně mě probodl pohledem.

Vycítil jsem, že si moc přeje, abych dokázal svůj slib naplnit. Nedivil jsem se mu, právě naopak. Měl šanci ověřit si své představy a teorie na vlastní oči. To byl sen každého vědce.

„Takže vy jste ochoten skočit do minulosti s těmi šílenci?“ ujišťoval jsem se a kývl směrem na Jana Petra.

„Každý, kdo se nějakým způsobem podílí na organizaci naší lovecké expedice,“ promluvil oficiálním tónem JP, „se jí i zúčastní. Je to riziková záležitost a já chci, aby na ní všichni byli osobně zainteresováni.“

Obchodně-organizátorskou část jeho osobnosti jsem neznal, musel si ji vypracovat poté, co se naše kroky rozešly.

„To zní rozumně,“ přikývl jsem.

„A já bych rád, abys s námi spolupracoval i nadále,“ pokračoval Jan Petr. „Jménem Hard Hunters ti nabízím pracovní smlouvu na dobu určitou s účastí v naší expedici. Zabezpečíš provedení skoku a zajistíš všechna opatření nutná pro návrat. Na dalších věcech se domluvíme tak, aby ti vyhovovaly.“

Zalapal jsem po dechu. Nebyl jsem dobrodruh, ani v nejmenším, a už vůbec jsem se netoužil dostat někam, kde nefungovala klimatizace a ropa byla ještě příliš mladá na to, aby ji bylo možno použít jako palivo. I když, podívat se, přesvědčit se na vlastní oči – ne, zakázal jsem si takové myšlenky.

JP mi podal koženou složku zdobenou zlatým monogramem dvojitého H a umělecky vyvedenou rytinou lovecké pušky. Tohle už vypadalo téměř jako reklamní materiál. Věděl jsem, že na jeho návrh nepřistoupím. Jen ze zvědavosti jsem otevřel složku a našel v ní smlouvu. Mé pracovní závazky v ní byly pospány více slovy, ale v podstatě je Jan Petr shrnul správně.

Odměna představovala dalších sto padesát tisíc. Podíval jsem se na něj, tvářil se netečně, ale oči mu jiskřily.

První krok od nalinkované budoucnosti jsem učinil, když jsem prodal data volného vektoru. Odsunul jsem desky od sebe. Druhý jsem udělat nechtěl. Jak to v tak vzdálené minulosti sakra může vypadat? Dobrodružnější typ než já by se asi nechal zlákat. Sebedisciplína je dobrá věc, jedna z mála těch, v nichž jsem opravdu skvělý.

Přišel číšník, rozdal nám jídelní lístky. Podepsal jsem po lososu marinovaném v bylinkách obloženém mladým salátem a před jelením steakem s omáčkou z lesního ovoce a koňaku. V životě bych si neodpustil, že jsem nevyužil tuhle příležitost.

Jan Petr originál smlouvy spokojeně ukryl do kufříku a obřadně ho zavřel.

„Nezklamal jsi mě,“ věnoval mi čtverácký úsměv.

Najednou jsem si nebyl jistý, zda jsem učinil dobře.

„Tak, abych vám vyložil, do čeho se to vlastně pouštíte – pouštíme,“ začal Palfrey věcně u dezertu. „O tom, jak to na Zemi vypadalo před víc než sto miliony lety, máme jisté představy, ale podotýkám, že to jsou jen představy. Situace může být odlišná. Dosud období vrcholné křídy nikdo nenavštívil.“

Jan Petr se zájmem naslouchal, já dojídal dezert. Už dlouho, vlastně ještě nikdy jsem se tak skvěle nenajedl. Číšník uvedl k vedlejšímu stolu pár, mladou atraktivní ženu doprovázenou obstarožním chlápkem, jehož drahý oblek nedokázal zakrýt trojitou bradu a rozměrné břicho. Věnovala nám zkoumavý pohled a pak si ještě chvíli prohlížela jen mě. V džínách a košili s rozhalenkou jsem se zde zjevně vyjímal trochu nepatřičně. Jiný důvod její zvědavost mít nemohla.

„V té době se na zeměkouli nevyskytovaly trvale zaledněné oblasti, tropický, případně subtropický vegetační pás se rozkládal od sedmdesátého stupně severní šířky po sedmdesátý stupeň jižní šířky a v oblastech kolem pólu se šestiměsíčním obdobím bez slunečního svitu rostly stromy a žila zvířata.“

To znělo zajímavě.

„Atmosférický tlak byl pravděpodobně vyšší, obsah kyslíku něco mezi třiceti až pětatřiceti procenty oproti dnešním necelým jednadvaceti. Koncentrace oxidu uhličitého byla dvakrát až třikrát vyšší než dnes.“

„To by měli slyšet zelení,“ poznamenal jsem.

„Líčíte nám horký skleník,“ řekl Jan Petr.

„Ano, skleník s pro člověka potenciálně nebezpečnou atmosférou,“ upozornil Palfrey.

Dojedl jsem poslední lžičku a přemýšlel, co to pro naši expedici znamená.

Jan Petr si nechal přinést účet a chvíli uvažoval.

„Od vás bych potřeboval zprávu, zabývající se všemi aspekty druhohor, které pro nás mohou mít význam,“ požádal doktora.

„S tebou se spojí člověk, který se bude starat o technické zabezpečení. Musíte dát dohromady, jak tam dostat veškeré potřebné vybavení. Zná podrobnosti. A připomínám, všechno je důvěrné, s potenciálními zákazníky jednám jen já.“

Zákazníky? Až teď mi došlo, že Jan Petr akci bere jako obchodní záležitost – samozřejmě, jinak by nezakládal akciovou společnost. Vlastně mu nic jiného nezbývalo, uvědomil jsem si, když jsem si představil, kolik asi musel zaplatit za dvouměsíční pronájem technického vybavení našeho týmu.

„Rozumím, šéfe,“ ušklíbl jsem se.

„Šéf jsem jen tady a teď. Až to doopravdy vypukne, budu lovcem, co si chce pořádně užít, pane konzultante,“ vrátil mi to.

„Zůstaneme ve spojení, nejlépe přes telefon a email.“

S tím jsme se rozloučili.

Ještě večer jsem od Palfreyho dostal první dokument týkající se druhohor, speciálně mezozoika – křídy. Další přišel dřív, než jsem si stačil prostudovat ten první. Čím déle jsem je četl, tím víc jsem své rozhodnutí považoval za ukvapené. Tohle nebyla lovecká expedice, ale výprava do světa, kde kontinenty měly jiný tvar a jiná jména než dnes, kde se z Afriky do Jižní Ameriky dalo přejít suchou nohou; do světa, v němž podle některých spekulací nemohl kvůli vedru existovat život okolo rovníku a docházelo k samovznícením biosféry. Stejně tak jsme se mohli chystat na planetu kroužící okolo úplně jiné hvězdy, než bylo naše Slunce.

Abych si trochu pročistil hlavu, dal jsem se v garáži do výměny svíček a spousty dalších věcí, které je třeba u motoru, jako má můj Esprit, dělat častěji, než si většina lidí myslí. Právě jsem měřil hustotu elektrolytu v bateriích, když jsem uslyšel blížit se auto a pak skřípat štěrk na parkovišti před domem. Vyklouzl jsem ven s rukama zamazanýma od oleje a spatřil jsem lehce sešlý Landrover s nedávno přezutými pneumatikami.

Vystoupil z něj ramenatý, ale mírně přihrbený muž mezi čtyřicítkou a padesátkou. Rozhlédl se, všiml si mě a zamířil ke garáži.

Pohyboval se beze spěchu, v tom, jak kontroloval okolí, bylo cítit jistou ostražitost. Vypadal obdobně jako vůz, kterým přijel – nenápadný, poznamenaný prací, kterou v minulosti vykonal. Přesto vzbuzoval respekt, až jsem se ho skoro obával, a to se mi nelíbilo. Zatvrdil jsem se a vyšel ven ho přivítat.

„Daniel Storch,“ představil se.

„Marek Twilli,“ odpověděl jsem.

Prohlížel si mě, nic neříkal, byl jsem rád, že mám špinavé ruce a mohu se tvářit, že si je zaujatě čistím.

„Pracuju pro Hard Hunters, starám se o technické zabezpečení celé akce. Mám se s vámi spojit.“

Mohlo mě napadnout, že lidé, které Jan Petr zaměstná, budou všechno jiné než obyčejné bílé nebo modré límečky. Daniel Storch za sebou určitě měl pohnutou minulost. Přestože jsem nebyl Sherlock Holmes, vsadil bych se, že nějakou dobu vojákoval.

„Tak se dejme do toho,“ nechal jsem zbytečných úvah. „Netuším, co všechno s sebou povezeme, kolik lidí a materiálu. Asi by bylo dobré, kdybyste mi to zhruba vyložil, a já vás naopak seznámím se skokovým systémem, hlavně jeho omezeními. Nebo to uděláme obráceně. Pojďme ke mně domů.“

Viděl jsem, jak se mi dívá přes rameno na vůz na rampě.

„Krasavec,“ ocenil.

„Budeme s sebou brát i auta?“ zeptal jsem se a vykročil k domu.

„Podle toho, co dokážete transportovat,“ odpověděl a následoval mě. „Ale rád bych.“

„Co udělá vyšší obsah kyslíku a vyšší tlak se spalováním?“ zauvažoval jsem nahlas. „Bude se muset přestavit řídicí elektronika. Nebo –“

„– nebo bude lepší, když tam žádná nebude,“ dokončil. „Potřebujeme maximální spolehlivost. Jednoduchý motor, klasické pružiny nebo listová péra, prostě věci, co opravíme na koleně.“

Měl pravdu.

Za dvě hodiny jsem osaměl s předběžným seznamem materiálu, který jsme s sebou plánovali vzít. Bylo toho víc než dost, připadalo mi, že se Jan Petr chystá do minulosti přestěhovat menší městečko.

Já teď ale musel vyřešit mnohem důležitější problém – jak nás dostat bezpečně tam i zpět. Při skoku docházelo k přesunu časoprostorového kontinua, které jsme my, bytosti omezené na vnímání čtyř dimenzí, chápali jako sféru o průměru patnácti metrů. Ta byla z naší reality vyříznuta bez ohledu na to, zda v ní bylo vakuum, nebo šlo o několik set kubických metrů olova. V měřítku kvantových energií vakua v tom nebyl rozdíl. Existence návratového vektoru znamenala, že ve stejném čase se tentýž kus časoprostorového kontinua bez dodání další energie vrátil zpět. Fyzici to občas přirovnávali ke kyvadlu existujícímu jen v bodech obratu, pro mě to byla dvě řešení komplikované soustavy rovnic. O slova v témže čase a tentýž kus se vedly zuřivé debaty bez nějakého rozumného výsledku.

Já tentokrát neřešil teoretickou, ale ryze praktickou otázku. Kam mám vektor přesně zamířit, když se povrch Země, poloha kontinentů i výška nadmořské hladiny za sto milionů let podstatně proměnila? Co když nás pošlu sto metrů pod zem a my se objevíme v kulové jeskyni vykousnuté do žulového masívu, odsouzeni k pomalé smrti udušením? Nebo naopak vysoko ve vzduchu? Když přistaneme na padácích, jak se pak do místa, v němž jsme se vynořili, dostaneme? To byla nutná podmínka návratu.

V kanceláři jsem nechal své povinnosti plavat a věnoval se sestavování transformačních matic, které by dokázaly provázáním přes kontinuum definovat souvztažnost dvou míst ve dvou časových rovinách s přesností na několik metrů. Lidsky jsem tomu úplně nerozuměl, ale v operátorové logice teorie časoprostorového kontinua, nepřesné a platící jen za specifických podmínek, to fungovalo. Zabral jsem se do toho naplno a jako pokaždé mě ohromil vznešený soulad vesmíru, v němž jsme žili. Tohle byl můj svět, svět hledání vztahů, zákonitostí, vyšší harmonie. Pracoval jsem dva dny v kuse, jedl jsem, jen protože jsem si natáčel budík, spát jsem nemohl. Poprvé od doby, kdy jsem zjistil, že má teorie není tak dokonalá, jak jsem si myslel, jsem se znovu opravdu hluboce ponořil do práce. Možná víc než kdy předtím. Nakonec jsem to díky úplné znalosti vektoru dokázal. On byl po dobu svého trvání absolutní invariant, on byl můj pevný bod, s jehož pomocí jsem chtěl pohnout zeměkoulí. Nebo přesněji skočit z času do času, z parkoviště na parkoviště.

Po několika dlouhých konzultacích s Palfreym jsem zavolal Janu Petrovi.

„Potřebuju zjistit přesnou nadmořskou výšku vykopávek v Argentině. Je tam víc slibných lokalit, ale ideální by to asi bylo někde blízko Challaca, v oblasti Neuquen v Argentině. Kvůli kalibraci souřadnic,“ začal jsem přímo.

Nevysvětloval jsem mu, že polohu místa pak budu komplikovaně vztahovat přímo k místu, odkud budeme startovat.

„Tak si sežeň, co k tomu potřebuješ, účty posílej mé sekretářce a zařiď to. Dám ti přístup k provoznímu kontu Hard Hunters,“ odbyl mě stroze.

„Já?“ zeptal jsem se překvapeně.

Nedokázal jsem si představit, že bych letěl do Argentiny, dokodrcal se do nějakého zapadákova v poušti, sehnal partu geologů, která by pro mě změřila, co potřebuju, nebo to v horším případě provedl sám a pak se v pořádku vrátil. Můj svět představovaly počítače, matematika, dílna s vybavením, hladký asfalt a vůně benzínu.

„Jasně, kdo jiný,“ zasmál se. „Předpokládám, že je to důležité pro náš návrat. Bude nejlepší, když na to dohlédneš sám.“

S tím zavěsil.

Znovu jsem si uvědomil, že jsem se dobrovolně zapletl do mnohem dobrodružnějšího podniku, než na jaký stačím a jaký se mi zamlouvá. Ale už jsem nemohl couvnout – podepsal jsem smlouvu.

Další den jsem si vzal týden neplaceného volna. Vzhledem k chystanému pronájmu naší skokové technologie panoval všude chaos a mě teoretika nikdo nepostrádal. Den mi trvalo, než jsem zjistil, co všechno k měření potřebuji – stačila obyčejná GPS stanice – a jak se na místo, které jsme s Palfreym vybrali, dostanu. Dal mi kontakt na jednoho z paleontologů, kteří nedaleko právě prováděli vykopávky.

Pak už vše následovalo rychle za sebou. Cesta na letiště, první letadlo, transkontinentální let, rozhrkaná Cesna, den zdržení, než jsem dokázal pronajmout džíp, cesta do pouštní osady a pak dva dny plahočení po vykopávkách a jeden večer se sympatickým paleontologem, který mě přinutil vypít víc piva, než mému žaludku a hlavě udělalo dobře. A cesta domů.

Celých šest dní jsem neměl čas pořádně zkontrolovat poštu a teď na mě čekala celá řada dokumentů od Jana Petra, Storcha, Palfreye a v poštovní schránce na plotě vzkaz s pravopisnými chybami psaný neumělou angličtinou, podepsaný Fjodor Grimkov.

Jan Petr v jednom ze svých emailů oznamoval, že Fjodor Grimkov je dalším zaměstnancem Hard Hunters a že s ním máme spolupracovat. Přemýšlel jsem, co může být zač. Člověk, který neuměl používat email a dělal v psaném textu základní chyby?

Zavolal jsem na přiložené telefonní číslo.

„Grimkov, podle telefonního čísla mluvím s panem Markem Twillim,“ ozvalo se těžkým slovanským přízvukem.

„Ano, mám od vás vzkaz, písemný,“ potvrdil jsem.

„Pan Jan Petr mě najal jako stopaře a lovce,“ oznámil mi. „Taky se mám postarat o co největší…“ chvíli pátral nad správným slovem, „…nebezpečí, teda bezpečnost zaměstnanců Hard Hunters,“ vysvětlil. „Bylo by dobré uspořádat párty.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co tím chce říct.

„Myslíte sejít se?“ ujistil jsem se.

Telefon pípl, dosluhující baterka protestovala proti z jejího hlediska příliš dlouhému rozhovoru. Možná bych si měl pořídit nový a nešetřit na nové auto za každou cenu. Vzhledem k dalšímu štědrému honoráři jsem upíral svůj pohled k ještě zajímavějším modelům. Nebo jsem si také mohl pořídit nějakého supersportovního veterána ze sedmdesátých let v horším stavu a dát ho do pořádku.

„Da, ano, sejít,“ souhlasil po chvíli.

I jeho hovor zřejmě vyčerpával podobně jako baterii telefonu.

„Kdy a kde?“

Další pípnutí.

„Čím dřív, tím lepší,“ odpověděl a nadiktoval mi adresu.

Bylo to asi sto kilometrů daleko, po slušných okreskách, příjemná členitá cesta přes kopce.

„Fajn, za chvíli jsem tam,“ odpověděl jsem a nestačil jsem ani zavěsit, protože mobil odumřel.

Krátká sprcha, čisté džíny, triko, ledvinka s doklady a pár bankovkami pro případ nouze. Když jsem usedal do vozu, s potěšením jsem si uvědomil, že mě nemusí trápit cena pneumatik ani benzínu, kterého si Lotus počatý někdy v sedmdesátých letech minulého století bral o něco víc, než bylo dřív pro mou kapsu snesitelné. Obloha byl čistá, slunce už dost vysoko na to, aby neoslňovalo, ale ještě nepálilo. Oblékl jsem si kožené řidičské rukavice, jednu z mých neřestí, zařadil, opatrně přejel přes práh parkoviště; dvojka, trojka, přišlápl jsem plyn a akcelerace mě vmáčkla do sedadla.

Byla to přesně taková jízda, jakou mám rád. Souboj přilnavosti gum s odstředivou silou, souboj adrenalinového našeptávače s život milujícím realistou.

Místo, které Grimkov označil, byla bývalá farma přebudovaná na dům, ve kterém se dalo příjemně a pohodlně bydlet. Pokud majiteli nevadila samota a odlehlost místa.

Zastavil jsem a vystoupil, do zátylku se mi opřelo kruté slunce. Při rychlé jízdě jsem vedro nevnímal.

Zazvonil jsem a čekal. Nejprve se zpoza rohu vyřítili dva psi, možná nedorostlí medvědi, potom se otevřely dveře do budovy, která byla kdysi dávno stájí. Teď zběžným pohledem – slušně vybavenou strojírenskou dílnou.

Vyšel hřmotný muž s plnovousem, gestem zahnal psy a kolébavým krokem došel k plotu. Nad čelem měl ochranné plastikové brýle, jako by ještě před chvílí na něčem pracoval.

„Mark Twilli,“ představil jsem se. „Měl jsem se tu setkat s panem Grimkovem,“ dodal jsem, když dorazil až ke mně.

„John Smith,“ zašklebil se. „Puškař. Grimkov je vzadu na střelnici. Je to kus cesty, ale,“ podíval se na Lotus, „s tím vaším žihadlem byste tam asi nedojel. Budete muset pěšky. Kolem domu a dál po cestě.“

Zařídil jsem se podle pokynů a ve chvíli, kdy jsem si říkal, že jsem někde mezi velkými balvany a skupinami borovic zabloudil, jsem dorazil k úzkému rovnému plácku mezi dvěma pahorky. Podle krytých stání a řady terčů v různých vzdálenostech to byla zmíněná střelnice.

U srubu, spíš pouhého přístřešku, protože místo oken sloužily jen obyčejné otvory s nahrubo přimontovanými okenicemi a dveře chyběly úplně, parkoval starý minivan, boční posuvné dveře otevřené, v něm spousta krabic.

„Došel jste brzo,“ ozvalo se, s leknutím jsem se otočil.

Netušil jsem, odkud se vynořil, ale kousek ode mě stál menší, hubený člověk, šedivé vlasy stažené do culíku, ve tváři třídenní strniště. Obličej měl jako vyřezaný ze dřeva; vrásčitý, nehybný, světlé oči – kousky břízy zasazené do temného dubu. Mohlo mu být čtyřicet stejně jako sedmdesát.

„Marek Twilli,“ představil jsem se rozpačitě.

„Grimkov,“ odpověděl stroze.

Chvíli si mě prohlížel, co viděl, se mu asi příliš nezamlouvalo.

„Ty brýle potřebujete?“ zeptal se.

„Ano, jsem krátkozraký,“ přiznal jsem a ze zvyku si své lenonky očistil.

„Tak si je pozorujte – dávejte na ně pozor,“ opravil se. „V největším bezpečí vy být, když se naučíte bránit – hm, myslím používat zbraně. Už jste někdy střílel?“

Jen jsem zavrtěl hlavou.

„Takže vy ne lovec.“

Přitakal jsem.

„To chorošó. Nebudeme muset zabývat teleskopem. Spousta nezkušených klientů ho chtít a on u velkých pušek k ničemu. Jen rozbít oko. Podchadíte támhle,“ ukázal do stínu střeleckých stání, „párkrát bouchnete a já budu smotréť, jak vám to jde.“

Došel k minivanu a vytáhl z něj pár podlouhlých kufříků, pochopil jsem, že obsahují zbraně.

„Pan Jan Petrovič Flaks,“ použil celé, ale trochu zkomolené jméno, „říkal, že tam, kam my vydáme, žít velká zvířata.“

Grimkov vypadal tak netečně a lhostejně, že jsem neodolal trochu do něj píchnout.

„Jo, hodně velká, dinosauři. Někteří z nich draví a dvakrát větší než slon.“

„Tím to být pro nás těžší,“ opáčil. „Myslím nošení zbraní. Budeme potřebovat kulovnice na nebezpečnou zvěř a ty nelegkije.“

V úlevném stínu přístřešku položil s bouchnutím kufry na jednoduchý stolek.

„Takže jste nestřílel,“ pronesl zamyšleně Grimkov. „A máte nějakou představu o tom, jakou zbraň chatíte vy?“

Mluvil pomalu a pozoroval mě, zda rozumím. Přemýšlel jsem, kde ho Jan Petr vyhrabal a z jakého důvodu najal právě jeho. Specialistů na zbraně byla určitě spousta, alespoň jsem si to myslel.

Jenomže Jan Petr, i když miloval nebezpečné hry, nedělal nic bezdůvodně.

„Nemám. Rád si dám poradit,“ řekl jsem klidně.

Střelil po mně pohledem, jako bych mu o sobě právě něco prozradil, otevřel jednotlivé kufry a začal z nich zbraně a náboje v krabicích vytahovat a rozkládat na stůl.

„Tak pojďme streljať.“

„Budeme lovit, vlastně zákazníci budou lovit, velkou nebezpečnou zvěř,“ začal a při řeči se svýma mozolnatýma rukama s hlubokými rýhami a množstvím starých jizev mimovolně dotýkal jednotlivých pušek.

„Na lov velké zvěře třeba speciální nástroje.“

Při hovoru o předmětu jeho zájmu mluvil plynule ji s méně chybami, i když přízvuk zůstával. Možná o něčem podobném hovořil už vícekrát.

„Tady vidíte pušky určené na lov buvolů, losů, nosorožců a slonů, leopardů, tygrů.“

„Myslel jsem, že lov slonů je už zakázaný,“ poznamenal jsem. „A nosorožců také.“

„Je,“ potvrdil mi. „Ale stejně se loví.“

Na to jsem neřekl nic.

„Jan Petrovič říkat, že se mám připravit na větší zvěř než tu, co já vyjmenoval.“

„Víte jakou?“ zeptal jsem se přímo.

„Doktor Palfrey mi dát tohle,“ odsunul kufřík obsahující sadu teleskopů a ukázal na štos papírů.

Vzal jsem je do ruky a prohlédl si je. Byly to karty dinosaurů žijících na území Jižní Ameriky a Afriky v albském období křídy. Všechny měly stejnou strukturu: kosterní rekonstrukce, pokud byla provedena; přibližné zobrazení vzhledu, základní data býložravec, masožravec, hmotnost, velikost, občas nějaká další informace o životě daného druhu.

„A vy si myslíte, že tyhle zbraně,“ ukázal jsem na stůl, „budou na ta monstra stačit?“

„Tohle je opakovací kulovnice Ruger M77 Mark II Magnum v ráži .416 Rigby. Oblíbená u profesionálních lovců, používaná na lov slonů.“

Vybral jednu z pušek. Neviděl jsem na ní nic zvláštního, pouze jako člověk, který sem tam obrábí kovy, jsem musel ocenit dokonalé strojní zpracování.

„Hodně velký africký slon může vážit až šest tun, a tahle zbraň je ho schopná zastavit na kopejce – pokud se samozřejmě trefíte do správného místa.“

„Na kopejce?“ nechápal jsem.

„Na deseticentu,“ vysvětlil mi.

Očekával jsem, že se usměje, ale jeho tvář zůstávala stále stejně netečná.

Zalistoval jsem kartami a vytáhl kartu označenou jménem giganotosaurus. Na obrázku pod textem byly zobrazeny profily dvou ještěrů – ten menší patřil Tyrannosauru rex, ten větší právě giganotosaurovi. Zuby čnící z lebky vyfocené někde v muzeu připomínaly dýky.

„Hmotnost šest až osm tun,“ přečetl jsem, „některé odhady udávají i více. A slon je býložravec,“ upozornil jsem Grimkova.

Třeba měl v biologii mezery a tenhle drobný rozdíl si neuvědomoval. Na další kartě, u daleko monstrózněji vyhlížející ptakoidní ještěrky, jsem našel ještě děsivější údaj – devět až deset tun.

„Opravdu si myslíte, že ty pušky budou stačit?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„Lepší neexistují,“ řekl a zjevně to považoval za dostatečnou odpověď.

„Tak v tom případě chci tu nejvýkonnější pušku, co existuje,“ vybral jsem si logicky.

Chvíli to vypadalo, že mi něco řekne, ale pak mi jednu podal.

„Tahle je nejsilnější ze všech, co já zatím sehnat.“

Odněkud vyčaroval náboj tvarem připomínající raketu Saturn, zatažením za boční páku otevřel komoru a vložil ho dovnitř. Pak zatáhl ještě jednou a pušku mi podal.

„Zkuste, jak vám bude sedět, střílejte někam tam,“ ukázal k řadě terčů. „A pevně se rozkročte. Pojistka tady.“

Nelíbilo se mi to jeho střílejte někam tam. Jako bych nedokázal trefit ani ty nejbližší terče. Poslechl jsem ho, zapřel botku pažby do ramene, namířil a zmáčkl spoušť. Nic, uvědomil jsem si, že jsem zapomněl na pojistku. Podíval jsem se na Grimkova, ale mlčel, jen mě lhostejně pozoroval. Odjistil jsem, zhluboka se nadechl, položil ukazovák na spoušť a zmáčkl.

Někdo mě praštil do obličeje a pak zezadu do hlavy, uvědomil jsem si, že sedím na zemi opřený o stůl, který jsem svým pádem převrhl, puška leží o kus dál v trávě a v hlavě mi rezonuje zvuk výstřelu.

Zpětný ráz té příšernosti, ze které jsem právě vystřelil, mě knockoutoval. Terč, na nějž jsem mířil, zůstal samozřejmě neporušený. Brýle to odskákaly naplno, skleněné střepy se leskly v trávě všude okolo mě. Ještě že jsem měl v palubní desce náhradní.

Cítil jsem, jak mi ve tváři naskakuje podlitina, hlava mě bolela, klíční kost jí zdatně sekundovala. Grimkov ušel pár kroků, zvedl pušku a zkontroloval, zda je v pořádku. Konečně se mi podařilo se zvednout na nohy, pořád ještě trochu třaslavé v kolenou.

Cítil jsem se otřesen a věděl jsem, že pokud něco neudělám, budu se za chvíli pušky bát mnohem víc než teď. Nebylo mi lépe v kanceláři? Bylo. Asi.

„Fajn, tohle bylo na mě trochu silné. Něco slabšího, co by ale přece jen dokázalo zastavit ta monstra?“ přinutil jsem se říct.

V Grimkovově tváři se objevil pomalý úsměv. Připomínal vrásnění zemské kůry v jen mírně zrychleném měřítku.

„Otřete se, krvácíte z obočí,“ podal mi balíček papírových kapesníků.

„Začneme malorážkou. Pokud chtít opravdu naučit střílet, myslím nejen na střelnici, ale i v terénu za nepředpokládaných situací, musíte několik tisíc výstřelů udělat.“

Z množství krve na kapesníku se mi udělalo trochu mdlo, ale Grimkov se tvářil, že to nic není, tak jsem ho napodobil. Snad věděl, co dělá.

Domů jsem odjížděl o tři hodiny později s bolavým ramenem a prsty, cestou mě k tomu ještě začala bolet záda. Od malorážky jsem stačil postoupit k o poznání kopavější winchestrovce.

Další dny jsem lítal v jednom kole a snažil se všechno stihnout. Profesor Valentrep vyjádřil potěšení, že najímatel technického vybavení, firma H&H, Jan Petrova krycí zástěrka, požádala o někoho, jako jsem já, schopného udržovat v chodu datovou komunikaci počítačů projektu se světem a tedy zajištění aktuálnosti našeho modelu kontinua. Vyšel jsem mu vstříc a prohlásil, že to samozřejmě zařídím, on mě na oplátku ubezpečil, že mé dva měsíce dovolené mi budou proplaceny podle naší předchozí dohody. Jak výhodné pro obě strany.

H&H mi oproti názvu Hard Hunters nepřišlo příliš jiné – Jan Petr byl občas ve svých hrách na utajení téměř dětinský. Ale zatím mu to stále procházelo. Já sám jsem znovu, stále dokola a pokaždé jinak, ověřoval výpočty, které určovaly místo přistání v minulosti, a téměř donekonečna projednával se Storchem, co všechno s sebou vezmeme. Množství techniky na seznamu bylo neuvěřitelné, ve většině případů jsme našli řešení, ale malou dvoumístnou helikoptéru jsem musel odmítnout. Už i terénní vozy budeme muset dostávat do podzemní komory po částech.

Každý podvečer jsem absolvoval další lekci ve střelbě. Rameno i tvář mě bolely stále víc, cítil jsem se, jako když jsem kdysi nedobrovolně absolvoval boxerský zápas na střední škole. Spíš hůř. Tohle byl zápas na víc kol.

Ve čtvrtek už jsem měl opravdu dost. Doma jsem se vybelhal ze sprchy a neoholený padl do postele, poslední, co jsem vnímal, byla voda z mokrých vlasů stékající mi po obličeji. Asi bych se měl ostříhat.

Až ráno jsem zkontroloval poštu a objevil ve schránce krémovou obálku z tvrdého papíru, bez adresy, pouze s mým jménem.

Obsahovala luxusně vyhlížející pozvánku na večerní párty společnosti Hard Hunters pořádanou ku příležitosti seznámení účastníků lovecké expedice tisíciletí. Pod textem se skvěl emblém řvoucího lva orámovaný dvojicí loveckých ručnic. Chvíli jsem pozvánku rozpačitě obracel v prstech a pak prohlížel šatník. V džínech jsem tam jít nemohl. Oblek, v němž jsem obdržel diplom, vyšel z módy už před léty, a pokud bych přehlédl tuto drobnost, díry vykousané moly se už jen tak zanedbat nedaly. To znamenalo koupit nový, to znamenalo zdržení a to znamenalo, že později budu vše v šíleném spěchu dohánět. Poslal jsem zprávu do ústavu, že dorazím později, a vrátil se do koupelny, abych dokončil ranní hygienu. Ze zrcadla mě pozoroval muž s modřinou přes půl obličeje, ospalostí ještě stále zamženýma očima a rozcuchanými vlasy s délkou na půl cesty mezi manickou a Robinsonem Crusoem. Tu modřinu bych dokázal zamaskovat jen s pomocí svářečské kukly.

Oblékl jsem si košili s krátkým rukávem, sandály a džíny, sedl do Lotusu a vyrazil. Cestou jsem se ještě stavil v myčce a smyl z karosérie prach ze včerejší cesty na střelnici za Grimkovem. Ve městě jsem zaparkoval na jediném místě, kde se zatím ještě neplatilo parkovné, shodou okolností se nacházelo na půl cesty mezi dvěma obchody: Lavaceho móda a Nakupujte levně a kvalitně. Pokud už jsem čas od času potřeboval něco na sebe, v rámci optimalizace poměru cena x výkon jsem samozřejmě navštěvoval obchod Nakupujete levně a kvalitně. Dokonce tam měli i nějaké obleky, i když i mému neskolenému oku připadaly lehce z módy. Nespokojeně jsem sáhl do přihrádky přístrojové desky a snad po osmé se podíval na pozvánku. Proč mě tam JP vlastně tahá? Jsem jen jeho nájemná síla! Znechuceně jsem vystoupil a zamířil k Lavaceho módě.

Už první okamžik mě měl varovat. Téměř neslyšitelné šumění klimatizace, mramorová dlažba a koberce, oděvy rozmístěné na ramínkách tak, aby si je každý mohl prohlédnout, obrazy na stěnách.

„Přejete si?“

Zpoza zrcadly obloženého sloupu vyklouzla mladá žena v kostýmu, který pravděpodobně pocházel přímo ze skladu obchodu, dokonale nalíčená, mrkání dlouhých černých řas vydatně napomáhalo ventilátorům.

„Potřebuji oblek. Na párty loveckého klubu,“ vykoktal jsem.

Pod blůzou se jí zřetelně a nezřetelně současně rýsovala krajka podprsenky, na okamžik jsem očima sklouzl do výstřihu a pak opět rychle zpět k obličeji. Věděl jsem, že se červenám. Proklínal jsem se za to, ale snažil jsem se zachovat chladnou tvář.

„Tak to jste přišel na to nejlepší místo,“ ozvalo se zleva.

Líčením se podobaly, ale oč měla první vyzývavější výstřih, o to měla druhá rafinovanější šikmo střiženou sukni s rozparkem.

„Lovecká párty?“

Objevila se třetí žena, očividně šéfka dvou předchozích, o patnáct dvacet let starší a svým vzhledem popírající zákonitosti stárnutí a narůstající entropie.

Možná, že když je člověk zaměstnán v obchodě s takovým zbožím, platí pro něj jiné přírodní zákony, napadlo mě. Chudák Maxwell.

„To chce něco střihem ležérního, ale z velmi kvalitního materiálu,“ pronesla královna obchodu.

Jako by to byl nevyřčený rozkaz, začaly mě navigovat do další místnosti. Lavaceho móda byl labyrint, za nějž by se nemusel stydět ani Mínotaurus.

Pak už jsem si jen poctivě zkoušel kalhoty, košile a saka a poslouchal mně nesrozumitelné poznámky týkající se střihů a nedostatků jednotlivých modelů.

„Myslím, že to máme,“ zhodnotila po hodině výsledek mého urputného týrání vládkyně salónu.

„Jen, vzhledem k vysportovanosti vaší postavy, necháme trochu zmenšit vycpávky ramen a přizpůsobíme pas kalhot. Náš krejčí to zvládne za chvíli. Budete mít čas právě tak zajít si ke kadeřníkovi – samozřejmě, máte-li to v plánu,“ usmála se. „Pan Bovie přes ulici je výtečný a mám s ním dobré vztahy, zavolám mu, chcete-li.“

Jen jsem přikývnul. Všechno bylo lepší než profesionální péče těchto příliš dokonale vyhlížejících žen.

S úlevou jsem vyšel ven, do poledního vedra. Musel jsem uznat, že označit mou chorobnou vyhublost za dokonalou vysportovanost byl z její strany dobrý tah. A výměna vycpávek ramen také. Ve většině sak jsem vypadal jako strašák.

V kadeřnictví jsem vyslechl litanii pana Bovieho, a než mi začal ukazovat jednotlivé střihy, zarazil jsem ho.

„Na krátko, na ježka. Asi takhle,“ ukázal jsem dvěma prsty.

Zatvářil se uraženě, ale přikývl.

Když jsem platil, udělalo se mi nevolno. Za to jsem mohl pořídit přední tlumič od chlapa, který je dělal na objednávku přímo pro Esprity. Kdybych byl co k čemu, naúčtoval bych to Janu Petrovi jako nutné vydání, ale věděl jsem, že něčeho takového se neodvážím.

Podle pozvánky se párty konala v Davisburgu. To pro mě znamenalo zhruba sto kilometrů, ale řídit mi nikdy nevadilo, tím spíš, že jsem nemusel tolik šetřit kvůli benzínu a pneumatikám. Když jsem přibrzdil před vchodem do hotelu Hemingway hlídaným dvěma livrejovanými vrátnými, musel jsem se znovu ujistit, že jsem si nespletl adresu. Nespletl. Jan Petr zvolil nejluxusnější hotel ve městě. Vystoupil jsem, abych se rozhlédl po místu k zaparkování, ale už u mě stál další zřízenec, tentokrát v šoférské čepici a stylizovaném oblečení.

„Dovolíte? Zaparkuji vám vůz.“

Můj pochybovačný pohled si vyložil správně. Lotus se svým sportovním řazením a odladěným motorem potřeboval velmi lehkou nohu.

„Jsem vyškolen k zacházení i s velmi extravagantními vozy,“ snažil se rozptýlit mé obavy. „A zvládnu i tohohle nádherného veterána.“

„Tak jo, doufám, že ho nepochroumáte, kytování a laminování nesnáším,“ odpověděl jsem a podal mu klíče.

Zazubil se a téměř uctivě se posadil do vozu. Nohu měl opravdu lehkou.

Levému vrátnému jsem ukázal pozvánku, pravý mi otevřel dveře a další hotelový úředník mě doprovodil až do Modrého salónu, kde se celá záležitost měla odehrát.

V místnosti už postávalo několik lidí se skleničkami šampaňského v ruce, Jan Petr mezi nimi korzoval a šířil kolem sebe pohodu a příjemnou náladu stejně nenucené a snadno jako moucha tse-tse spavou nemoc.

Zaregistroval mě ještě dříve než číšník se šampaňským.

„Vypadáš skvěle,“ zhodnotil můj zevnějšek, když dorazil až ke mně. „Dokonale reprezentativně, mohli bychom tě rovnou dát na první stránku firemních materiálů.“

Za ty peníze by dobře vypadal i strašák na poli. „Kdybych byl co k čemu, přinesu ti stvrzenku a budu chtít uhradit náklady, protože jsem si tohle všechno,“ cvrnknul jsem do klopy saka, „pořídil jen kvůli téhle snobské akci.“

„Je to snobská akce,“ přitakal. „Ale lístek na tuhle loveckou šou stojí padesát milionů. Nemohu servírovat nic jiného než prvotřídní zboží, jako je například tohle šampaňské.“

„Padesát milionů, panebože,“ vydechl jsem. „Měl jsem ten účet přinést.“

JP se zatvářil pobaveně.

„Když tenhle ohoz,“ sklouzl do žargonu let dávno minulých, „v příštích čtyřech měsících nepoužiješ, proplatím ti ho.“

Tvářil se přitom šibalsky. Obchodoval, to ano, ale současně hrál vlastní hru pro osobní, ryze soukromé potěšení.

„A když ho použiješ, pozveš mě do baru na pár panáků.“

„Beru,“ souhlasil jsem a napil se.

Šampaňské chutnalo docela dobře, ale neviděl jsem na něm nic zvláštního. Asi proto, že jsem zatím nic podobného nepil.

„Jsem tu vozem, tohle je má první a poslední sklenka,“ oznámil jsem mu.

„Hosté párty mají rezervovány pokoje,“ prozradil, „předpokládám, že se vše protáhne a ty budeš muset vysvětlovat spoustu dotazů našich zákazníků. Zbytečně je nestraš, tvař se sebejistě. Všechna rizika jsou podrobně popsána ve smlouvách, které s Hard Hunters uzavřeli. Ty teď zastupuješ intelektuální element, mladého matematického génia, díky němuž se vypravíme tam, kde ještě nikdo před námi a zřejmě ani nikdo po nás nebyl a nebude.“

„Rozumím,“ přikývl jsem suše.

„A také se dobře bav,“ poradil mi. „Jdeme tě představit.“

„Mark Twilli, lady Olivie Campbell, lord Walter Campbell,“ začal hned u nejbližší dvojice.

Manželé vypadali jak z příručky o aristokratech. Oba přes šedesát, hubení, při pohledu z dálky nenápadní, ale z blízka vyvstávaly detaily prozrazující jejich společenské zařazení.

„Rád vás poznávám, mladý muži,“ pronesl sir Campbell a potřásl si se mnou rukou. „Na génia vypadáte až příliš normálně.“

Repliku doprovodil udiveným výrazem, takže z ní udělal víceméně kompliment.

„Já bych naopak řekla, že vypadáte mnohem lépe než prodavači, co se mi v salónu u madam La Fondée snaží pokaždé prodat co nejdražší šaty,“ nesouhlasila lady Cambell.

Nevěděl jsem, co na to říct, ale tušil jsem, že nějaká replika je očekávána.

„No, jaký obličej mi narostl, takový mám,“ zkonstatoval jsem nakonec nepříliš chytře.

„Bravo! Vždy rovnou k jádru věci,“ sir Campbell se zatvářil, jako bych pronesl bůhví jakou duchaplnost.

Otevřely se dveře a do salónku vplul Henry Wirgan. On na rozdíl ode mě očividně netrpěl při vstupu rozpaky. To ale byl můj problém, ne jeho.

„Host?“ zeptal jsem se Jana Petra a naznačil pohledem směr.

JP se ohlédl a rozzářil se.

„Ano. Stačilo se zmínit o této příležitosti a Henry si okamžitě rezervoval místo.“

Když mi to říkal, vypadal naprosto nevinně, neznat ho už pár let v době, kdy se neuměl ještě tak dokonale přetvařovat, uvěřil bych mu.

„Ehm, ehm,“ chopil se slova opět sir Campbell. „Můžeme si gratulovat, že tak zdatný a proslulý lovec, jako je Henry Wirgan junior, s námi pojede. Má tu nejlepší pověst a myslím, že prestižní kořisti bude dost pro všechny.“

Wirgan už mířil naším směrem, v ruce číši šampaňského, na všechny strany rozdával přátelské pohledy.

Bohatý, pohledný, silný a neodolatelný. Já byl jen chytrý a ještě ne dostatečně na to, abych dokázal vypracovat správný model časoprostorového kontinua. Svého největšího úspěchu v životě jsem dosáhl jen díky náhodě. Sakra.

„Madam! Sire! Jane!“ věnoval jednomu po druhém lehkou úklonu, formální a současně osobní. „Jsem rád, že se zde potkáváme.“

Já rád nebyl. Na druhou stranu, mě vlastně ani nepozdravil.

Napil jsem se, v nose mě přitom zalechtaly bublinky šampaňského, až jsem se málem rozkašlal, ale naštěstí jsem to zvládl.

„S Markem už se znáte,“ prohodil nenucené Jan Petr, „to díky němu je vlastně celý tenhle podnik možný. Hard Hunters ho najala jako experta, který nás v pořádku dostane tam i zpět.“

„Hard Hunters je akciová společnost, kterou ve skutečnosti vlastníte vy, potažmo váš otec,“ zamíchala se do hovoru lady Campbell s šibalským úsměvem ve tváři. „Před námi to nemusíte tajit.“

„Netajím, madam,“ zasmál se Jan Petr. „A musím říct, že v tomhle podniku mám většinový podíl já, ne můj otec. Ale jakmile organizační blázinec skončí, stanu se pouhým účastníkem lovecké expedice. I já si ji chci užít. Je to jedinečná příležitost.“

Lady Campbell se podívala na svého manžela a zamyšleně přitom pokývala hlavou.

„Věřím, že přivezeš zpět nějakou opravdu zajímavou trofej a nové historky, drahý.“

„Jistě drahá, udělám pro to všechno. Čím zajímavější, tím lepší. Uslyšíš je první.“

Mezi dvojicí to jiskřilo a já nedokázal pochopit, zda v dobrém nebo ve zlém. Každopádně nevypadali na pár, který se spolu nudí.

„Kde jsi přišel k té úžasné modřině?“ zašklebil se Henry Wirgan.

Se snadností přirozeného dravce našel můj nejslabší bod.

„Vypadáš, jako by tě někdo pořádně praštil do obličeje,“ pokračoval.

Ostatní se zájmem naslouchali a mě žádná vtipná odpověď nenapadla.

„Učil jsem se střílet a hned první výstřel jsem neustál.“

Henry Wirgan se rozesmál hlasitým pohrdavým smíchem. Ne tak hlasitým a tak pohrdavým, aby to vzbudilo nevoli. Možná jsem však byl jen přecitlivělý.

„No, dám si pozor, abych nestál nikdy v tvé blízkosti, až budeš střílet,“ odpověděl nakonec. „Možná bychom mu raději žádnou zbraň dávat neměli. Aby si doopravdy neublížil,“ prohodil směrem k Janu Petrovi.

Ten se na mě podíval, v očích jsem mu viděl stopy pobavení. Tahle nepříjemná výměna uštěpačných replik se mu určitě líbila, vsadil bych se, že tak nějak to plánoval.

Uvědomil jsem si, že naší poměrně hlasité diskuzi naslouchají i další. Starší muž, který před okamžikem mluvil se svým společníkem německy, a žena bez doprovodu. Uvedl jsem se skvěle.

„Pokud bych se mohl spolehnout na kvalitu a pověst krále lovů, určitě bych se o střílení nezajímal. Já jsem ten, kdo vás dostane tam a zpátky, to je moje práce. Z vlastní zkušenosti ale vím, že nemáš tak jistou ruku a pevné nervy, jak se povídá, proto se raději naučím zacházet s puškou a postarám se sám o sebe…“ vzmohl jsem se na odpověď.

„Omluvte mě prosím na chvíli,“ vzdálil jsem se a zamířil k číšníkovi, abych se zmocnil další sklenice a vykázal tím nějakou činnost.

Teď abych si dával pozor a nepotkal se s Henrym Wirganem o samotě na toaletách. Vypadalo to, že mě JP opět navezl do ošemetného podniku.

Uklidňoval jsem se kaviárem a nemohl jsem se rozhodnout, který ze tří podávaných druhů je chutnější.

„Netušila jsem, že vás tady potkám,“ vyrušil mě z epikurejské meditace hlas, který jsem si v prvním okamžiku nedokázal zařadit.

Ohlédl jsem se bez uvažování a zůstal stát s otevřenými ústy, která jsem vzápětí zavřel s jasně slyšitelným cvaknutím zubů.

Krása a bohatství je jedinečná kombinace. Dosud jsem předpokládal, že nejlepší krejčí či švadleny šijící pro zámožné klienty jsou nejlepší, protože dokáží dokonale zakrýt nedostatky. Tady si návrhář šatů naopak vyhrál, aby maximálně zdůraznil klady a přitom zachoval zdání distingované cudnosti. Alice Goodwigová byla krásná, úchvatná, dech beroucí. Poslední přirovnání platilo v mém případě doslova.

„Ehm,“ začal jsem zkušeně – z konverzace se sirem Campbellem jsem přece jen něco pochytil, „ehm, já také nečekal, že vás tady potkám.“

„Ráda lovím, je to můj koníček, vášeň, jinak byste mě tehdy Na vyhlídce nepotkal.“

„Máte pravdu, mé holmesovské analytické já asi na chvíli usnulo,“ pokrčil jsem rameny.

Šaty jí odhalovaly celá ramena, musel jsem se nutit, abych se jí při řeči díval do obličeje a ne někam jinam.

„Víte, před třemi týdny, myslím tehdy Na vyhlídce,“ pokračovala a najednou vypadala lehce nejistá, „Henry reagoval tak výbušně kvůli mně.“

Sklenička s vínem, vlastně šampaňským, je skvělá věc. Člověk se jí může držet a lépe tak schová svou nervozitu. Možná jsem i vypadal jako světák, nebo alespoň společensky zběhlý člověk. No, prostě normálně.

„Ano?“ nadhodil jsem tázavě.

„Rozčílila ho poznámka, kdy jste zlehčoval nebezpečí lovu. Můj otec zemřel při lovu. Narazil na medvěda, který měl s lidmi, tedy přesněji s lovci zkušenosti. Obešel ho v kruhu, dostal se mu do zad a zabil ho.“

„To je mi líto,“ řekl jsem.

„Je to už dávno,“ pohodila hlavou.

Zastavil se u nás číšník, odložil jsem prázdnou číši a vzal si plnou. Dnes už každopádně řídit nebudu. Prostě světák.

Možná by nějakým fyzikálním zákonem měla být zakázána existence tak krásných žen, jako byla Alice Goodwigová. Nebo by měla být zakázána existence chudých nezajímavých vědců, kteří mají tendenci se do nich zamilovávat. Něco takového jsem opravdu nepotřeboval.

„Je mi to líto, ale stejně trvám na svém názoru. V devatenáctém století existovala pro člověka nebezpečná zvěř – sloni, lvi, tygři, nosorožci. Tihle nebezpeční tvorové byli loveni za pomoci jednoranných, maximálně dvouranných pušek s náboji založenými na bázi černého střelného prachu,“ začal jsem si zavírat dveře. „Tehdy to byla opravdu skutečná hra kdo s koho. Dnes s opakovacími kulovnicemi s výkonem i přesností dostačující k likvidaci malých tanků minulého století je to prostě jednoznačná záležitost,“ pokrčil jsem rameny.

„Odkdy jste expertem na lov a jeho historii?“ zeptala se jedovatě. „Nebo jen odborník na techniku?“

„Jsem expertem najatým loveckou společností,“ odpověděl jsem, „a proto jsem se začal zajímat o vše, co s tím souvisí. To je všechno.“

„Možná zjistíte, že na skutečném lovu je to trochu jinak, než to vypadá v učebnici.“

Odešla bez rozloučení.

Asi to nebyl společenský prohřešek, protože já byl zaměstnanec a ona klient. Stejně to ale trochu bolelo.

Přesto jsem ji s požitkem sledoval po celou dobu, než došla až k Henry Wirganovi. Oceňoval jsem, jak splývající šaty zdůrazňují přirozený rytmus chůze a střídavě zcela zahalují nebo naopak obtahují křivky jejího těla. A když pak při prvním slově hněvivě pohodila hlavou, až jí pramen vlasů přistál na stříbrné sponě držící drdol, věděl jsem, že jsem ji naštval v pravý čas. Teď už bych to vědomě nedokázal, protože to jediné gesto stačilo, abych se do ní zamiloval.

Zbytek večera proběhl bez dalších vyrušení. Seznámil jsem se s ostatními klienty Hard Hunters a odpověděl na tucet otázek. Na to, že se chystali vypravit sto milionů let do minulosti, byli všichni až nečekaně bezstarostní a zjevná rizika si nepřipouštěli. Nebo je Jan Petr na smlouvě uvedl tak drobným písmem, že o nich ani nevěděli.

Semjon Ivanovic Lavaskin doprovázený svou o patnáct let mladší ženou Sofií Jegorovnou chtěl vědět, jak je pravděpodobné, že se podaří objevit další volný vektor směřující do minulosti. Má odpověď, že miliónkrát méně než výhra ve sportce, ho naprosto uspokojila.

Baron Joachym Mauschwitz von Ameruh se zajímal o omezení, co všechno si může vzít s sebou tam a zpět. Vysvětlil jsem mu, že jsme limitováni pouze transportovaným objemem a ničím jiným, pro přesnější údaje jsem ho odkázal na Daniela Storcha. Ale možná mu stačil i můj povšechný údaj, že se jedná zhruba o osmnáct set metrů krychlových materiálu.

Další klientka Hard Hunters, paní Jessica Meyersová, neměla žádné zvláštní otázky, měl jsem z ní pocit, že chce pouze prohodit pár nezávazných slov a zjistit si, s kým vlastně pojede. Překvapilo mě, že se bez jakékoliv další blízké osoby účastní tak náročné výpravy. Nebyla o mnoho mladší než sir Campbell, i když stejně jako on v sobě skrývala houževnatost lidí, kteří se celý život spoléhají na své tělo a často se pohybují v divočině. Poslední klient se jmenoval Chuan Martinéz a napohled v sobě neměl ani špetku hispánské krve. Ten se nezeptal na nic a vůbec jsme spolu nepromluvili. Rozpor mezi jeho vzhledem germánského heroa a jménem mě zaujal natolik, až jsem se rozhodl zjistit o klientech Hard Hunters, co nejvíc toho z veřejných zdrojů bude možné. Něco určitě. O lidech, kteří si mohou dovolit zaplatit za lovecký lístek padesát milionů dolarů, se většinou něco ví. Nebo vůbec nic.

Ráno jsem vstal brzo s překvapivě čistou hlavou, kterou jsem připisoval vínu po padesáti eurech za láhev, a do kanceláře se dostavil jen o půl hodiny později než obvykle. Celý den jsem pak žhavil počítače i telefonní linky a snažil se zařídit dodržení harmonogramu, který Jan Petr poslal ve dvě hodiny třicet ráno. On snad opravdu nešel spát vůbec. A pak jsem ještě pozdě odpoledne, spíš už k večeru, uháněl na střelnici ke Grimkovovi. Kdybych se nesetkal s Henrym Wirganem, asi bych se na to vykašlal. Střelba opravdu nepatřila do mého života. Ale nechtěl jsem se v budoucnu za žádnou cenu spoléhat na pochodující reklamu na anabolické steroidy a platinovou kreditní kartu v jednom. Měl jsem z něj pocit, že by mě spíš strčil do cesty divokému praseti, než mi doopravdy pomohl. Samozřejmě, pokud by mu nemohli dokázat vraždu prvního stupně. Po pravdě řečeno, já bych nejraději udělal to samé. Jenomže on by to prase asi přepral.

Můj první pocit z promarněného času se na střelnici brzy rozplynul a z téhle už bůhvíkolikáté lekce jsem měl podivuhodně dobrý pocit, téměř nadšený. Střílel jsem už z poctivé kulovnice a na pětadvacet metrů zasahoval terč pokaždé, na padesát metrů ve dvou třetinách případů.

Začalo mě to bavit natolik, že jsem zkoušel co nejrychlejší nabíjení a střídavou palbu na různé cíle. Kupodivu jsem se přitom nezhoršil, spíš naopak, a to i přesto, že jsem se cítil unavenější.

„Střelnice není všechno,“ vyrušil mě z mého střeleckého zápalu Grimkov.

„No, to asi ne,“ souhlasil jsem a otřel si pot z čela.

Najednou jsem neměl chuť už ani jednou zmáčknout spoušť. Bolelo mě celé tělo včetně uší i očí. Třikrát jsem cvakl uzávěrem, vyprázdnil zásobník a opatrně položil pušku na prázdný stůl.

Grimkov mě přitom pozoroval a neříkal nic.

„Tohle je zbraň, na kterou bych si měl zvyknout?“ nadhodil jsem a napil se minerálky, kterou jsem si přinesl s sebou. Voda zteplala, ale měl jsem pořádnou žízeň, takže mi to bylo jedno. Nevěděl jsem, co náš střelecký expert celou dobu dělal, ale také vypadal, že má odpoledního vedra dost. Podal jsem mu láhev, i když už v ní zbývala sotva čtvrtina a já měl stále napůl sucho v ústech. Přimhouřil oči, stříkl si mezi rty dva hlty a zase mi ji vrátil.

„Díky. Ne, tohle je kulovnice tak na srnce, z blízka na jeleny. Vy potřebovat něco výkonnějšího. Něco takového,“ ukázal mi zalamovací pušku s dvěma hlavněmi pod sebou.

„Kulová kozlice CZ Stopper .458 WinMag. Jednoduchá, za všech okolností spolehlivá, další rána k dispozici tak rychle, jak dokážete stisknout druhou spoušť. Tenhle typ už se nevyrábí, ale já zaručit se za ni. Nedám na tenhle styl dopustit.“

Puška vypadala proti té, kterou jsem střílel, jako menší dělo. Ústí obou hlavní měla hrůzu nahánějící průměr, mimoděk jsem si sáhl na naražené, stále ještě bolavé rameno a tvář.

„Vezměte si ji,“ podal mi zbraň. „A trénujte nabíjení. V leže, kleče, na boku. V každé myslitelné poloze, kterou si dokážete představit. „A tady máte náboje. Nejlepší bude nosit je na opasku. Jsou tak stále při ruce.“

„A co když náhodou vystřelím?“ chtěl jsem vědět.

„Nevystřelíte. Jsou školní. Sloužit k tomu, abyste osvojil správné návyky a zarýt je pod kůži,“ vysvětlil.

Zajímalo by mě, zda se stejně věnoval všem zaměstnancům Hard Hunters, nebo jsem mu připadal jako největší ňouma ze všech.

„Myslel jsem, že se střílením naprázdno mechanismus ničí.“

„Ničí,“ přitakal. „Ale mám k dispozici dobrého puškaře a spoustu továrních náhradních dílů.“

„Nemám zbrojní pas,“ zkusil jsem poslední námitku.

Neodpověděl na ni, jen mě dál pozoroval pohledem, o němž jsem nedokázal odhadnout, co znamená. Pokud by Buddha lovil a měl nějaký vztah ke zbraním, byl by to tento člověk.

„Fajn, asi bych se teda neměl nechat načapat policií,“ odpověděl jsem si nakonec sám a dopil poslední zbytek vody.

„Nevědět, jak to v téhle zemi chodí,“ řekl na rozloučenou a zamířil dál k strmým svahům hor.

Nechápal jsem, co tam chce v podvečer dělat, ale byla to jeho věc.

Domů jsem jel přesně podle předpisů. I když jsem se před Grimkovem snažil tvářit jako suverén, neuměle zabalená puška opřená o sedadlo spolujezdce mě pekelně znervózňovala. Naštěstí se transport obešel bez jakýchkoliv problémů.

Čas skoku se blížil a já pracoval čtrnáct hodin denně a za běhu řešil problémy vznikající ze Storchových nároků dostávajících se do konfliktu s omezeními, jimiž mě naopak zase zásobovali naši ústavní technici. Ve chvíli, kdy jsem zuřivě přemýšlel, kam umístit další rezervní naftový agregát, který se najednou objevil na seznamu věcí, zazvonil telefon. Už dávno jsem v kanceláři (zůstal jsem ve své původní, abych pak nemusel profesorovi nebo někomu z doktorů vysvětlovat přítomnost svých zapomenutých věcí v jejich pracovnách) neměl starý telefon z minulého století, ale nový ukazující čísla stanic a jména volajících, pokud je měl v paměti. U mezistátních hovorů překvapivě zobrazoval alespoň oblast, kde se volající nachází. Měl jsem pocit, že tahle vymoženost jde lehce za hranici legálnosti, ale nezajímal jsem se o to. Další zabzučení, nápis Hledám vystřídalo slovo USA a po chvíli Virginie. Číslo samotné zůstalo skryté.

Trochu nejistě jsem zvedl sluchátko.

„Prosím.“

Ve Virginii jsem nikoho neznal.

„Mluvím s panem Markem Twillim?“

„U telefonu. S kým mluvím já?“

„Joseph Magyard, redaktor týdeníku Moderní věda. Naše čtenáře by velmi zajímaly poslední pokroky ve vašem výzkumu Kauzálních skoků. Četl jsem článek prezentovaný na konferenci v Seattlu, jehož jste byl spoluautorem, a myslím, že vy jste ten správný člověk, který by tak složitou věc dokázal vysvětlit alespoň částečně srozumitelně.“

Nadmul bych se pýchou – kdyby mi takhle zavolali před měsícem a půl.

„Mám hodně práce,“ odpověděl jsem odtažitě.

„To je mi jasné. Mohli bychom vše probrat u oběda, na který bych vás – by vás naše redakce pozvala?“

„Řekněme pozítří?“ navrhl jsem. „V podniku Pod dubem, je to tady ve městečku, téměř v centru.“

„Skvělé, pane Twilli, už se moc těším. Tedy v jednu hodinu?“ dodal po kratší odmlce.

„Také se těším,“ ukončil jsem.

Po přerušení spojení na displeji ještě chvíli přetrvával nápis USA, Virginie. O Virginii jsem nevěděl téměř nic kromě toho, že jsem kdysi v nějakém špionážním románu přečetl, že se v ní nachází Langley, kteréžto je sídlem CIA. Byla to hloupost, ale pokud dotyčný opravdu volal z Virginie a byl skutečně redaktorem Moderní vědy, určitě by mu nestálo za to cestovat až sem.

Sáhl jsem po telefonu a odložil ho, potom spustil emailového klienta, ale zase ho vypnul. JP byl v každodenním osobním kontaktu s techniky a Storchem a ten byl ještě v podzemí. Vzkaz jsem mohl poslat po něm.

Měl jsem hovor z Virginie. Chtějí se se mnou setkat zítra u oběda. Mám pocit, že se o náš výlet zajímá někdo další.

Byl jsem stručný a nechal jsem na Janu Petrovi, ať si závěry udělá sám. Papír jsem složil, vložil do obálky a tu nadepsal jménem. Hotovo.

Večer jsem byl naprosto zničen, hlavu jsem měl jako vystříkanou silným insekticidním přípravkem. Možná deratizačním. Klasickou vědeckou práci jsem snášel mnohem lépe než tu organizační, při níž jsem se neustále s někým o něčem dohadoval a ještě jsem přitom spouštěl a odlaďoval verifikační výpočty našeho skoku.

Plácl jsem sebou do svého jediného křesla a tupě zíral na vypnutou televizi. Byl jsem líný i jen sáhnout po ovladači. Zpoza závěsu vykukovala stále zabalená puška. Jako kluk bych z ní byl nadšen, ale dnes ne… i když, nebyla to tak docela pravda. Zvedl jsem se, rozbalil ji a po chvíli přemýšlení se opásal řemenem s poutky na patrony. Chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, jak zacházet s řemeny oblékanými šikmo přes prsa – zpočátku pořád někam klouzaly. Když jsem do poutek nastrkal všech čtyřiadvacet školních nábojů, které jsem od Grimkova dostal, připadal jsem si jako skutečný desperát. Na maškarním plese pro děti bych určitě získal první cenu. Chvíli jsem se na sebe zubil do odrazu v okně a pak zkusil pušku párkrát nabít. Samozřejmě jsem se do postroje navlékl jen kvůli tréninku, nebyl jsem žádný puberťák, abych si jen tak hrál se zbraní. Dostat návyk pod kůži, přesně jak to říkal Grimkov. Jen škoda, že jsem nevlastnil i pořádný stetson, to bych vypadal ještě lépe. Trénink je hlavní, samozřejmě.

V jedné ruce jsem musel držet zalomenou pušku, druhou vytahovat z těsných poutek náboje, zasunout je do hlavní, zaklapnout, zamířit, vypálit, vyhodit a pak znova. Nešlo to tak lehce jako ve filmech. Vyzkoušel jsem si nabíjení v nejrůznějších polohách a zjistil jsem, že nejobtížnější je to kupodivu v leže na zádech. Každý třetí náboj z hlavně vyklouzl ven. Umínil jsem si, že se o tom Grimkovovi zmíním. Potom jsem zhasnul a vše opakoval ve tmě. Bylo to ještě těžší. Vzpomněl jsem si na jednu detektivku, kdy hlavní hrdina vtrhl vyzbrojen dvouhlavňovou brokovnicí do místnosti plné padouchů a mezi rty svíral další náboje, aby je měl pro ruce. Nebyl to dobrý nápad, okamžitě jsem měl ústa plná slin – natáhl jsem se po vypínači, abych rozsvítil, vtom jsem slyšel šramot ze zadní části domu. Původní majitel nechal do koupelny se záchodem nainstalovat francouzské okno z vlnitého skla a já ho nikdy úplně nezavíral, protože papírové dveře a jednoduché zámky by stejně žádného zloděje nezastavily.

Opatrně jsem přešel přes pokoj, špičkou nohy strčil do dveří a čekal. V koupelně opravdu někdo byl, prozradil ho úzký paprsek světla. V okamžiku, kdy se objevil ve dveřích, jsem se ramenem opřel o vypínač.

Chlap s černou kuklou přes tvář a baterkou v ruce ztuhl v kámen. Slin jsem měl v puse už tolik, že bylo otázkou času, kdy začnou odkapávat, navíc jsem ani neměl nabito. I když to bylo jedno – školní náboje jsem po něm mohl maximálně házet.

Rutinovaným pohybem jsem patrony ze svých úst přesunul zpět do poutek, puškou jsem stále mířil na neznámého.

„Jsi sám,“ zkonstatoval jsem, aby to vypadalo, že právě proto se zbavuji možnosti rychlého přebití.

„Ano,“ přitakal. „Vzal jste si na mě pořádný kanón.“

Mluvil angličtinou bez náznaku slangu – někdo, kdo vystudoval dobrou školu.

„Přepůlí vás to,“ prozradil jsem mu. „A ještě si přitom provrtám stěnu. Doufám, že u vás najdou nějaké peníze na pokrytí nákladů.“

Nechápal jsem, jak to, že se mi netřese hlas.

„Dejte ruce vzhůru, opřete se jimi o zárubeň a ustupte kus dozadu.“

Poslechl, ale já nevěděl, co dál. Přemýšlel jsem, jak se dostat k telefonu, abych zavolal policii, a vůbec jsem netušil, jak dlouho ještě vydržím hrát roli ostříleného borce. Na druhou stranu, i on vypadal nesvůj. Asi podobné přivítání neočekával.

Udělal jsem krok zpět, pak další, přitom ho stále držel na mušce.

„Zapomeňme na to,“ řekl tiše. „Nejsem ten, za koho mě považujete.“

Nechápal jsem, co tím myslí, už jsem stál na prahu obýváku, telefon po pravé ruce. On byl dost daleko na to, aby se ke mně nedostal jediným skokem. Stočil jsem pohled k přístroji, přitom jsem neúmyslně sklonil hlaveň. Zašustění látky, zahlédl jsem, jak se vrhá pryč ode mě, škrtnutí podrážky po dlaždičkách, při skoku oknem lehce zavadil o rám… ale přesto byl pryč.

Zhasl jsem, nohy se mi podlomily. Dýchal jsem jako po dvousetmetrovém sprintu a celý jsem se třásl. Co to mělo znamenat? Ve tmě jsem cítil, jak mi na hřbety rukou dopadají z čela kapky potu.

Za půl hodiny jsem přímo z auta telefonoval Janu Petrovi. Na opuštěné cestě, kde jsem ve svitu měsíce viděl na obě strany na vzdálenost nejméně pěti set metrů, jsem se cítil nejbezpečněji. Stroze jsem mu oznámil, co se mi přihodilo, spolu se svým předpokladem, že to má co dělat s naší expedicí.

Podle souhlasného přitakání a dlouhého odmlčení jsem pochopil, že se mnou souhlasí.

„Přepojím tě na Daniela, tyhle věci jsou tak trochu jeho oborem. Třeba přijde na to, co by nám mohlo pomoct.“

Spojení se přerušilo a pak začalo nové vyzvánění. Otevřenými okny do kabiny pronikaly závany vlhkého vzduchu až odněkud od oceánu, tma okolo silnice kypěla životem plným cvrkání, šustění trávy a občasného zadupání nočních hlodavců.

Spojení naskočilo, co nejstručněji jsem vše ještě jednou zopakoval.

Přestože bylo krátce před půlnocí, Storch nezněl v telefonu ani trochu ospale nebo překvapeně, že mu někdo v noci volá.

„Měl rukavice?“

Představil jsem si scénu vloupání do mého domu ještě jednou.

„Ano.“

„Kuklu?“

„Kromě očí jsem mu neviděl nejmenší kus těla,“ zkrátil jsem to.

„Nechal tam nějakou věc?“

„Baterku.“

„Fajn. Dejte ji do igelitového sáčku. Jste schopen dorazit na Astrov?“

Astrov byla oblast sama pro sebe, pár domů bohatších lidí soustředěných dohromady v jednom z malebných kaňonů, bezpečnostní služba jim zajišťovala soukromí.

„Jsem ve voze, budu tam za půl hodiny.“

Nastartoval jsem, rozsvítil světla a rozjel se. Uvědomil jsem si, že po celou dobu čekání jsem byl nervózní, až se mi třásly ruce, a teď stres pomíjel, i když jsem se pro baterku musel vrátit k sobě. Činnost, jakákoli činnost, přinášela úlevu. A řízení auta bylo vůbec nejlepší.

Storch na mě čekal s hlídkou u závor střežící vjezd na území obytného komplexu. Mávl na strážného, nasedl ke mně do vozu a bez kontroly jsme vjeli dovnitř.

Pod koly skřípěl jemný štěrk, plynové lampy v secesním stylu neoslňovaly, pouze měnily tmu v světlou šeď.

„Doleva a ještě jednou doleva, pak až na konec ulice a jsme na místě,“ navigoval mě.

„Podívám se, jestli na baterce nejsou otisky prstů,“ prozradil mi, když jsme šli k němu domů. „Výbavu mám.“

Storch v domě očividně nebydlel dlouho, zařízení prozrazovalo spíš uniformní vkus realitní kanceláře než jeho vlastní. V pokojích se povalovaly bedny, odhadoval jsem, že většinu z nich povezeme s sebou.

Když jsem pak pozoroval, jak zkušeně a rychle hledá na baterce otisky prstů, uvažoval jsem, proč ho vlastně Jan Petr najal a jaká je jeho hlavní specializace.

„Byl to naprostý profesionál, i když neplánoval, že baterku nechá na místě, pořádně ji otřel a nenechal na ní jediný otisk. Podíváme se ještě přímo na vlastní baterie.“

„Máme to,“ řekl po dalších pěti minutách práce a umístil otisk prstu na silikonové bláně pod sken.

Když pak pustil notebook a klávesovou zkratkou skočil do mezinárodní databáze vyšetřovaných osob, bylo mi jasné, že technický specialista představuje v jeho případě velmi široké označení.

„Janius Polovski,“ přečetl jméno, které po chvíli naskočilo na monitoru. „Imigrant, odsouzen za loupežné přepadení. Významné polehčující okolnosti a spolupráce s policií. Vzhledem k věku ustanoven kurátorský dohled.“

Že by to bylo tak jednoduché, obyčejný pokus o loupež? To se mi nechtělo věřit.

Storch si přisunul notebook víc k sobě, teď už jsem neviděl nic.

„Podle poslední informace pracuje jako prodavač v obchodě s eletrotechnikou. Ten člověk, co vás navštívil, byl absolutní profesionál.“

„A co to znamená?“

Storch pokrčil rameny.

„Z vašeho rozhovoru v poledne bych tipoval na CIA, ale tohle se udalo příliš brzy po kontaktu. Může to být kdokoliv jiný. Informace o našem výletě se již stačila rozšířit a je to tak bizarní a potenciálně nebezpečná záležitost, že si žádná zpravodajská služba nemůže dovolit neprověřit ji. Představte si, kdybyste měl způsob, jak skákat do minulosti přesně podle přání…“

„To je už z principu nemožné,“ přerušil jsem ho.

„Ale oni to nevědí. Vědí jen, že se osm bohatých a inteligentních lidí rozhodlo utratit nějakých čtyři sta milionů za právě takový výlet. Čím dříve budeme pryč, tím lépe. Pokud bude skok podle vašeho volného vektoru označen za záležitost státní bezpečnosti, jde celá Hard Hunters do háje. Jan Petr měl s uveřejněním ještě chvíli počkat.“

Storch měl pravdu. Stát by Jana Petra asi kompenzoval, ale trvalo by to dlouho a hlavně – zjistil jsem, že o peníze mi už nějak nejde. Chtěl jsem se tam podívat.

„Takže kdy nejdříve můžeme vyrazit?“ chtěl vědět Storch.

„Popozítří ráno, to už jsem Janu Petrovi říkal.“

Odjížděl jsem s vědomím, že spát už nepůjdu. Na strach jsem si přitom ani nevzpomněl a nebyl na něj čas ani celý další den, kdy jsem od rána do pozdního večera byl do slova a do písmene v jednom kole.

„Tyhle krámy tady nechci! Zabírají místo pro mé věci!“ rozezněl se halou vzteklý hlas Henryho Wirgana.

Zrovna jsem kontroloval tlak v patronách, které měly v případě nouze naplnit naše přistávací airbagy. Přitom jsem se nacházel pod ocelovým roštem tvořícím podlahu naší skokové plošiny.

„Tohle je vědecké vybavení!“ oponoval Palfrey.

Odhadoval jsem, že padla kosa na kámen. Opatrně jsem se narovnal a vyhnul se kaluži vody, která se v podzemní prostoře shromažďovala přes nepřetržitou práci čerpadel.

Už jsem stačil zjistit, že větrem a sluncem ošlehaný paleontolog je právě tak drsný, jak vypadá, a nenechá si od nikoho nic líbit. Na druhou stranu, veškeré vědecké vybavení, které jsme spolu v průběhu posledních pár dní sehnali, jsme do minulosti vezli jen díky laskavě mecenášskému přístupu Jana Petra. Za prostor pro zařízení žádal pouze, aby byl v budoucnu uveden jako mecenáš vědeckého výzkumu založeného na datech získaných v průběhu naší expedice. Nepochyboval jsem však, že při případném sporu dá za pravdu Wirganovi. On byl platící zákazník.

„Prostě si to odneste!“ soptil lovec.

Už jsem stál u okraje transportní plošiny a rozhlížel jsem se s nadějí, že tu bude Storch nebo Grimkov, oba praktici řešící podobné spory za pochodu. Bohužel to tak nebylo.

Vyhoupl jsem se po žebříku nahoru a rychle přešel k hádající se dvojici. Bednu, kterou se doktor Palfrey snažil umístit do mezery mezi dva kontejnery, jsem poznal okamžitě. Ukrývala velmi výkonný zaměřovači laser umožňující skenování zadané výseče prostoru. Hodlali jsme ho použít na změření vzdálenosti Měsíce od Země.

„Má pravdu. Najdeme jiné místo,“ vstoupil jsem do eskalujícího sporu.

„Je to křehká věc,“ připomněl Palfrey vztekle.

Nelíbilo se mu, že ho nutím k ústupu, ale tušil, že mám něco za lubem – věděl, jak dobré mé vztahy s Wirganem jsou.

„To bude v pořádku. Vím, kam ho dáme,“ pokračoval jsem.

Ve tváři Henryho Wirgana se rozhostil vítězný úsměv.

„Dejte si to kam chcete, ale ne mezi mé věci,“ prohodil nakonec pohrdavě a rázně odkráčel.

Zvuk jeho kroků se jen částečně zaplněným podzemním prostorem rozléhal podobně, jako z něj čišela samolibost a sebevědomí. Hotový gejzír.

Počkal jsem, až se za ním zavřou dveře, podíval se na Palfreye a kývl k velkému transportnímu boxu na kraji plošiny. Ten patřil přímo společnosti Hard Hunters a zdobilo ho její logo.

„Mákneme si, ale…“ pokrčil jsem rameny, otevřel kontejner a chvíli sledoval jednotlivé přihrádky, než jsem objevil tu, kterou si sám pro sebe zabral Wirgan.

Bez dalšího vysvětlování jsem z ní začal vytahovat plechovky s pivem.

„Na to místo neměl právo,“ odpověděl jsem na Palfreyho nevyřčený dotaz.

Místo dohadování mi začal pomáhat. Stačilo vyndat čtyřicet plechovek a místo pro laser bylo na světě. Pak jsme přístroj jednou vrstvou zase zakryli a potom si bez domlouvání každý jednu otevřeli.

„Nemáte z něj obavy?“ nadhodil Palfrey, když jsme se napájeli pivem.

„Mám. Ale zjistit, jak daleko Měsíc před sto milionem let od Země doopravdy byl, to stojí za to, ne?“

„To jo,“ potvrdil a otřel si pot z čela.

„Musíme ty přebytečné plechovky někam schovat. Pak si konečně sbalím i já sám.“

Když jsem osaměl, zaslechl jsem z autobusu, jak jsme přezdívali pěti řadám sedadel v úplném středu plošiny určených pro cestující, tiché zakašlání.

Otočil jsem se za zvukem a spatřil Alici. Musela tam být celou dobu a viděla nás.

„Tak to se nepovedlo,“ zhodnotil jsem. „Ale já už tam to pivo zpátky dávat nebudu.“

Zvedl jsem se a šel po svých. Na řadu teď měly přijít počítače. Ve dveřích jsem se srazil se Storchem a Grimkovem. Na malých vysokozdvižných vozících přiváželi zásoby jídla. Třináct lidí ho za dva měsíce sní skutečnou horu.

Úkoly, kterými mě Storch spolu s JP zahrnuli, jsem nakonec splnil s předstihem. Vrátil jsem se proto do kanceláře a znovu a znovu procházel své výpočty a kontroloval nastavení vektoru. Na počátku celého tohohle šíleného podniku byla má kardinální chyba, při níž jsem zjistil, že nerozumím všemu, tak jak si představuju, a to mi na sebevědomí nepřidávalo. Co když jsem se spletl ještě jinde, co když po všech přípravách, investovaných penězích nikam neskočíme? Nedokázal jsem si představit, co bych potom dělal. Důvěra Jana Petra, který si nic z mých pochyb nepřipouštěl, mi připadala jako naprostý výsměch. Existovala ještě spousta dalších Proč a Co když… místo abych se jimi ničil dál, začal jsem raději s bůhvíkolikátou kontrolou.

Z práce mě vytrhly výkřiky, šum davu a cvakání fotoaparátů. Vstal jsem od stolu a podíval se z okna. Na hranicích pozemku se mačkal zástup lidí, podle mikrofonů, kamer a fotoaparátů to byli novináři a zpravodajci. Okamžik mi trvalo, než mi došlo, co je sem přivábilo – tajemství Hard Hunters se definitivně rozkřiklo. Pokud jsem se spletl a z celé šou nic nebude, budu se muset v budoucnu živit jako maskovaný fantom opery. Po sté jsem proklel okamžik, kdy jsem se do celé záležitosti zapletl, ale ničemu to nepomohlo, novináři se stále mačkali před chatrnou brankou. Až teď jsem si všiml řady ozbrojených mužů zabraňujících jim ve vstupu. Měli uniformy nějaké soukromé bezpečnostní služby, Jan Petr s návalem zvědavců zřejmě počítal.

Vyšel jsem na chodbu, abych se dozvěděl, co to všechno znamená pro expedici, a ve vestibulu jsem potkal Jana Petra s jedním z lovců – Semjonem Ivanovičem, jeho ženou a doktorem Palfreym.

„Ne, nikdo zvenčí nemá až do startu přístup na pozemky ústavu,“ pronášel právě Jan Petr kategoricky.

Ruský klient se tvářil nerudně, jeho žena nespokojeně. Stejně jako na recepci byla dokonale nalíčená, v dlouhých prstech s rudě lakovanými nehty držela cigaretu, ze které odklepávala popel rovnou na podlahu. V uších se jí leskly velké zlaté kruhy a v dlouhých splývavých šatech s odvážným rozparkem a na vysokých podpatcích vypadala, že si expedici spletla s módní přehlídkou. Zato její muž se honosil oděvem určeným na safari. Až teď jsem zahlédl, že v pravé ruce drží futuristicky vyhlížející zbraň. Tak mohutnou a neforemnou, jako byl on sám.

„Nemůžete nás držet pod zámkem,“ zabasoval Semjon Ivanovic a zdálo se, že svůj vztek stěží drží pod kontrolou.

„Samozřejmě že ne,“ zatvářil se Jan Petr udiveně a zvedl ruce v teatrálním gestu.

Přitom mi věnoval bleskový letmý pohled. Nepatrné nadzvednutí levého koutku znamenalo Dívej se, celé to stojí za to.

„Pokud stojíte o to, promluvit si s novináři, jděte za nimi. Zakázal jsem vstup cizím osobám, vy jste klienty Hard Hunters, vám samozřejmě nic přikazovat nemohu. Současně však nenesu zodpovědnost za to, když se nedostavíte na start…“ klesl omluvně hlasem. „Právě teď,“ ukázal nám své náramkové hodinky, na nichž se odečet číslic blížil k nule, „se blíží počátek našeho startovního okna.“

Rus vypustil páru a chvíli přemýšlel.

„Rozumím, vaše opatření je moudré.“

„Promluvíme si s novináři, ale ven už nepůjdeme,“ přikázal své ženě.

„Chtěla jsem jít dnes ještě nakupovat!“ protestovala, ale připadalo mi, že spíš ze zvyku, než že by o to opravdu stála.

„Nebudu riskovat, že nám někdo zabrání vrátit se. Lístky do první řády stály pár pětek,“ Semjon Ivanovic spiklenecky mrkl na Jana Petra a zasmál se vlastnímu vtipu.

„Zabrání?“ nechápala žena.

„Přesně tak,“ přisvědčil Jan Petr. „Určitě se v okolí bude vyskytovat spousta šílenců, kteří udělají všechno pro to, aby vás mohli nahradit. Samozřejmě bych jim nevyhověl, ale čekat nemůžeme. Startovní okno se zavírá…“ podíval se na mě.

„Za dvacet pět hodin dvacet minut,“ odpověděl jsem poslušně.

„Tady nejsme doma, drahá,“ prohlásil Semjon Ivanovic a shlédl blahosklonně na svou ženu. „Tady to nemám všechno pod kontrolou. Jdeme.“

Vyšli ven, po vzoru Jana Petra jsem je následoval. Sám jsem byl na celé to divadlo trochu zvědavý. Okamžitě se rozcvakaly fotoaparáty a kamery a mikrofony vypjaly k pohotovosti.

„Tys něco předpokládal, nebo dokonce připravoval?“ zeptal jsem se JP polohlasem.

Přikývl a s úsměvem pozoroval, jak se Semjon Ivanovic naparuje v dešti blesků.

„Denní zprávy! Prý jedete do pravěku!“ vykřikl první reportér.

„Ano, to je pravda,“ přikývl Ivanovic a přehlédl linii hlídačů. Když zatáhl ramena a vypjal hruď, vytvořil se svou ženou dvojici á la Tarzan a Jane po dvaceti letech. Ona zatím pózovala po vzoru filmových hvězd, hned ukazovala jednu a hned druhou nohu, občas se o něj opřela, aby dala najevo, jakou jí poskytuje mužnou podporu. Docela jim to šlo.

„Věříte, že opravdu pojedete do pravěku? Že jste se nenechal podvést? Deník Tradice, Marschal Lavockin!“ dostal se ke slovu další reportér.

„Své peníze jsem nevydělal tak, že bych se nechal převézt,“ odpálil Semjon Ivanovic blahosklonně.

I když jsem mu neviděl do tváře, dokázal jsem si představit, jak se usmívá. I z tónu jeho hlasu bylo jasné, jak se mu všeobecná pozornost líbí.

„A vy, madam? Nebojíte se?“

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděla a přivinula se manželovi.

Odpovědělo jí mnohohlasé zasmání, rázem je měla na své straně.

„Anna Farkinsová, Zelený zítřek. Do které historické epochy se chystáte? Co tam hodláte dělat? Nebojíte se, že změníte historii?“

„Skočíme do druhohor,“ zabasoval Semjon Ivanovic. „Do doby před sto miliony lety, kdy zemi vládli dinousaři. A nevím, co tam budou dělat ostatní, ale já se chystám získat tu největší loveckou trofej na světě!“ zaburácel.

Vypadal jako neobratný medvěd, ale tím jen mátl lidi.

„Jste jedním z nejbohatších ruských oligarchů. Kolik jste zaplatil za lovecký lístek?“ šlehla další otázka.

„Pro někoho, jako jsem já – pár drobných.“

Další zasmání. Tuzemští milionáři, spíš miliardáři, většinou nedávali své bohatství tak okázale na odiv. Ivanovic ano a to jen zvyšovalo jeho téměř animální půvab obrovitého magnáta z nebezpečného Ruska.

„Nestačí vám ničit přírodu dneška?!“ snažila se znovu dostat ke slovu reportérka Zeleného zítřka, ale ostatní ji překřičeli.

„A čím je hodláte lovit? Na druhohorní ještěry přece naše zbraně nestačí!“

Semjon Ivanovic pozvedl svou brutální pušku. Pokud jeho žena fotografům pózovala před chvílí, jeho chvíle přišla teď.

„Design z mých konstrukčních kanceláří Krasnojarskie Oružija, mechanika ze strojařských dílen Švýcarska, elektronika z Japonska. Samonabíjecí puška se zákluzem hlavně ráže 1.0!“ vysvětloval, zbraň stále nad hlavou.

Současně sáhl druhou rukou do kapsy a vytáhl něco, co se podobalo spíš menší mosazí se lesknoucí raketě než náboji do pušky.

„Tomuhle žádný dinosaurus neodolá!“

„Jdu pracovat a připravit se,“ prohodil jsem k Janu Petrovi a vrátil se do vestibulu.

Cestou do své kanceláře jsem u okna zahlédl postávat lorda Campbella s baronem Mauschwitzem. Oba v ruce drželi sklenku koňaku a pozorovali mumraj před ústavem.

„Lidi nic nezmění. Chléb a hry, to je jediné, po čem touží,“ prohlásil baron. „Jsou stejní, jako když pracovali pro mé předky na polích, jako když si je římští císaři kupovali v Coloseu krvavými představeními.“

Lord jen pokývl hlavou.

„Řekl bych, že je to pochopitelné. Také se rád pobavím a hlad zrovna nemiluji.“

„Ale ta úroveň, příteli,“ poznamenal na jeho smířlivou odpověď baron.

„To ano, máme různou úroveň.“

Lord Campbell pohlédl na barona s uvážlivým úsměvem a pozvedl sklenici k mlčenlivému přípitku. Neviděl jsem, jak se Mauschwitz tváří, ale připadal mi, že mezi nimi jde o něco víc než pouhé vysmívání se obyčejným lidem venku.

K počítání jsem se už nevrátil a místo toho jsem si zkontroloval vlastní privátní výbavu. Sice jsem už v životě párkrát na treku byl, ale tentokrát jsem si pro jistotu nechal poradit od Grimkova. Kromě obvyklých věcí mi doporučil, abych si bez ohledu na výbavu expedice s sebou vzal soupravu na šití ran, sadu základních léků a širokospektrální antibiotika, benzínový zapalovač, pár balíčků se sušeným ovocem. Doufal jsem, že nic z toho nebudu potřebovat. Také jsem musel připravit svůj nový notebook určený pro drsné podmínky. Stál nekřesťanské peníze a výkon nic moc, ale měl být vodotěsný a nárazuvzdorný. Navíc ještě v zavazadle strategicky rozmístit několikerý náhradní brýle, které jsem plánoval vzít s sebou. Jistota je jistota.

Ve chvíli, kdy můj sbalený batoh stál opřený o skříň a na harddisk jsem dohrával poslední užitečné drobnosti, zazvonil telefon. Byl to hlavní technik zodpovídající za chod zařízení. Hard Hunters ho najala spolu s celým jeho týmem a platila jim všem oproti profesoru Valentrepovi dvojnásobnou mzdu, takže se mnou spolupracovali ochotněji než kdy dřív. Okamžik po zvonku pípl indikátor nahrávání, šlo o oficiální rozhovor, který byl automaticky dokumentován.

„Přípravy u konce. Potřebuji povolení k odběru elektřiny,“ oznámil mi stroze.

Vytočil jsem na mobilu Jana Petra a v průběhu pěti sekund od něj dostal heslo zpřístupňující mi hardwarové pravomoci, které měl původně jen samotný šéf projektu profesor Valentrep. K ústavu vedlo podzemní vysokoenergetické vedení přímo od patnáct kilometrů vzdálené jaderné elektrárny. Potřebovali jsme dvě stě jejich megawattů, abychom rozběhli generátor kvark-gluonové plazmy. Zadal jsem všechny nutné kódy a znovu zvedl sluchátko.

„Mluví Marek Twilli,“ představil jsem se oficiálně, „máte povolení k odběru elektřiny a započetí předskokové přípravy. Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se už normálním tónem.

„Najíždíme na skokové parametry,“ pípnutí signalizovalo ukončení nahrávání, „jedeme přesně podle protokolů, velkej šéfe.“

„Tak to jsem rád,“ oddechl jsem si.

S napojením na energetický zdroj budova ožila, technici na chodbách se pohybovali poklusem, zaměstnanci a klienti Hard Hunters okolo sebe vrhali podezřívavé pohledy a při každém nečekaném zvuku nadskakovali. S minimálním zpožděním jsem obdržel mail od JP, že za dvě hodiny chce všechny v transportním sále. Vzápětí mi telefonoval, zda je opravdu všechno připraveno ke startu. Bylo, dostatečné množství kvark-gluonové plazmy, která nás vystřihne ze světa, jsme měli k dispozici třicet čtyři minuty po připojení na zdroj.

Poslední rozhlédnutí po kanceláři, letmá kontrola, zda jsem zabalil opravdu všechno, co jsem plánoval. Sakra, zapomněl jsem se převléct, uvědomil jsem si při spatření úhledného komínku se šatstvem a těžkými koženými botami u nohy stolu. Nervozita se mi zadírala pod kůži stejně jako ostatním.

Lehké džíny, triko, všechno dolů, rychle se nasoukat do kalhot ze silného plátna se spoustou kapes, navléct speciální opasek. Přes opěradlo židle visely další řemeny se zatím prázdnými nábojovým pouzdry. Ještě tohle. Při spěchu jsem zakopnul a rozmetal zbytek věcí po kanceláři, současně se rozječela siréna – bylo dosaženo kritických parametrů. To mě kupodivu uklidnilo. Pořád nám do startu zbývala fůra času. Posbíral jsem věci a dostrojil se bez dalších problémů. Najednou jsem vypadal podobně jako předtím Semjon Ivanovic, ale na rozdíl od něj jsem si připadal hloupě. Jako bych se chystal hrát si na vojáky nebo hrdinného objevitele.

Krátké klepnutí na dveře, vstoupil Grimkov. Jeho oděv vypadal mnohem civilněji než můj, obnošený, s vybledlými pruhy barvy tam, kde se člověk nejvíc potí. Jen boty měl nové. Přes rameno nesl vojensky vyhlížející pušku, v ruce dvouhlavňovou kulovnici, přes předloktí zavěšené pouzdro s revolverem a koženou kabelou.

„Tohle je teď vaše. Opatrujte je, může na nich záviset váš život,“ řekl stručně a podal mi obě zbraně.

Asi jsem vypadal vyděšeně a nechápavě, protože ruský lovec se zastavil a přemýšlivě si mě změřil.

„Nevíme, co nás TAM,“ velká písmena jsem přímo slyšel, „čeká. Třeba nebude čas hledat zbraně v kontejnerech. Vybral jsem kulovnici, která vám nejlépe seděla v ruce. V tašce jsou tři krabice nábojů, nejlépe uděláte, když si je vezmete přímo k sobě.“

„A co s revolverem?“ ukázal jsem na překvapení.

„Záložní zbraň,“ vysvětlil. „Nevyzkoušel jste si ji, ale to zvládnete. Jen ji musíte pořádně držet. Je to lovecký revolver a kope.“

Málem jsem nahlas sykl. Grimkov tvrdil, že kulovnice, kterou mi vybral, je i s výkonnými náboji .458 Magnum ke střelci podivuhodně ohleduplná. Při vzpomínce mě bolelo rameno a píchalo pod klíční kostí. A pokud dle něho revolver kopal – asi z něj raději nikdy střílet nebudu.

Ještě chvíli pozoroval mě, můj batoh i počítač v brašně s polstrováním, pak přikývl nějaké své myšlence, otočil se na místě a zmizel.

Chvíli mi trvalo, než jsem se dostrojil a pak konečně vyrazil po schodech dolů, do jeskyně. Puška na rameni mě každou chvíli nepříjemně praštila do boku a už po pár krocích se mi zdála těžká. Cestou jsem potkal Jana Petra, právě s někým telefonoval.

„Se státní policií nebudeme mít problém,“ říkal někomu. „A co dál, víte taky.“ Bez rozloučení zavěsil.

„Za sedm minut můžeme jít do toho,“ řekl jsem mu čas.

I já jsem měl teď na hodinkách nastavený odečet. Informoval mě o času zbývajícím k dosažení ideálních skokových parametrů.

Poprvé jsem ho viděl nervózního.

„Snad to stihnem. Musíme, sakra,“ zaklel.

Jeho telefon najednou znovu krátce pípl – jen se mrkl na displej, šlo o zprávu.

„Sakra, sakra, sakra,“ zopakoval. „Doufám, že všichni už jsou dole. Pojď se mnou, při nejhorším to budeme muset nějak zvládnout my dva.“

Nechápal jsem, o co jde, ale odložil jsem batoh na zem a následoval ho. Spolu jsme vyšli až do vestibulu a skrze skleněné dveře se dívali ven.

Stále houstnoucím zástupem novinářů, kde se k videokamerám přidaly větší televizní kamery umístěné na několika vysokozdvižných plošinách, se bezohledně prodírali tři muži v šedých oblecích. Zjevně nakupovali ve stejném konfekčním obchodě nebo šili u jednoho krejčího bez jakékoliv invence. Jejich bezohledného postupu si všimly i kamery a dvě je začaly sledovat, reportéři na plošinách přešli z uvolněného komentování k horečnému štěkání do mikrofonů.

Jan Petr si promnul levé ucho, až teď jsem zaregistroval, že na něm má připevněné sluchátko v barvě lidské kůže.

„Uhněte, z cesty,“ slyšel jsem najednou tiše.

Pochopil jsem, že je spojený s někým venku a teď přepnul na hlasitý odposlech.

„Pusťte nás dovnitř,“ ozval se strohý rozkaz. „Armáda, kapitán Fricky.“

K muži v uniformě čelícímu bezohledné trojici se přidal další člověk z najaté bezpečnostní agentury a odhodlaně se postavil vetřelcům do cesty.

„Tak a teď ukažte, za co jste doopravdy placeni,“ zašeptal hrdelně Jan Petr.

Musel mít i mikrofon.

„Chráníme soukromý majetek,“ zazněla odpověď, „nebylo vyhlášeno stanné právo, aby měla armáda nějaká speciální pravidla.“

Odhadoval jsem, že to mluví sekuriťák vlevo.

„Tajná služba. Tohle je záležitost státního významu,“ promluvil další hlas.

Viděl jsem, jak muž vytahuje legitimaci.

Jan Petr byl nejnervóznější za celou dobu, co jsem ho znal.

„Chtějí nás zastavit, sakra, profláklo se to moc brzo,“ šeptal tiše.

Popruh kulovnice mi sklouzl z ramene, zachytil jsem zbraň v poslední chvíli před dopadem na zem. Rozbít ji, ještě než skočíme, to mi tak scházelo.

„Tajná služba mě nezajímá,“ stál dál sekuriťák na svém.

„A co povolení k domovní prohlídce? Policie,“ zasáhl do rozhovoru třetí muž.

Reportéři natahovali mikrofony, aby jim neuniklo jediné slovo.

„Váš průkaz a povolení.“

Stále se mi nezdálo, že by situace ochranku vyváděla z míry. Třetí muž se prokázal odznakem, průkazem a nějakým listem. Sekuriťák si podezřívavě průkaz vzal, najednou vyndal z kapsy přístroj připomínající automat na kontrolu bankovek a vložil do něj předložený dokument.

Přístroj v jeho ruce se náhle červeně rozblikal.

„Zatkněte ho! Prokázal se padělaným průkazem kapitána státní policie,“ zahřímal najednou sekuriťák.

Janu Petrovi se viditelně ulevilo, znovu si promnul ucho.

„Stojí za ty peníze, to jo,“ zamumlal.

Venku se mezitím strhl šílený mumraj, všichni se současně strkali a zároveň se snažili telefonovat, množství přístrojů skončilo ve zmatku pod nohama mačkajících se lidí. Žně lokálních obchodníků s telefony právě nastaly. Nejdrsnější z trojice se nějak dokázal dostat k policejnímu vozu na ulici a teď vzrušeně mluvil přímo do palubní vysílačky. Pokud žádal o posily nadřízeného útvaru, odhadoval jsem, že vzhledem ke vzdálenosti se sem dostanou nejdřív za hodinu, spíš později.

„Jsou ti policisté opravdu falešní?“ chtěl jsem vědět.

Jan Petr zavrtěl hlavou.

„Neřekl bych, spíš čtečka průkazů bude speciálně nastavena. To nám snad koupí čas do startu.“

„Nekoupí,“ zamumlal jsem.

Právě k nám přicházel čtvrtý muž podobající se těm venku. Sako měl potrhané, boty odřené. Zřejmě nepozorovaně pronikl kordonem stráží a vlezl dovnitř oknem, které rozbil. Mířil přímo k nám, stačil mu jediný pohled, aby zjistil, kdo je tady šéf.

„Nedělejte žádné hlouposti,“ prohlásil směrem k Janu Petrovi a v ruce se mu objevila pistole.

„Jsem…“

Nedopověděl to, protože jsem ho pažbou pušky, kterou jsem po celou dobu držel v rukou, praštil do hlavy. Zhroutil se na místě, stačil jsem ho v pádu jen trochu přidržet, aby si zbytečně neublížil.

„Bál jsem se, že je to lupič a bude tě chtít zastřelit,“ vyhrkl jsem a snažil se nahmatat puls. Byl tam, silný a pravidelný – spadl mi kámen ze srdce.

Jan Petr se na mě díval, jeho úlek byl ten tam a vypadal nadmíru spokojeně.

„Jo, vytáhl pistoli a než stačil něco pořádně říct, tys ho praštil. Tak se to stalo,“ pronesl s uznáním.

Sám jsem nevěděl, jestli jsme oba lhali nebo mluvili pravdu.

„Potřebujeme ošetřovatele. Museli jsme uzemnit lupiče. Ano,“ pronesl Jan Petr opět tím chraplavým šepotem, který byl zřejmě určen pro neviditelný mikrofon na hlasivkách.

„Jdeme,“ zavelel, ale já jen zavrtěl hlavou.

„Chci se přesvědčit, že je v pořádku.“

„Rozumím,“ přikývl.

„Tak co nejdříve dole v transportní komoře, všichni už tam jsou,“ zanechal mě bez dalšího otálení na místě.

Samoty jsem využil, abych si neznámého lépe prohlédl. V levé ruce držel schovaný policejní odznak.

Proč jsem ho vlastně praštil? Jak sekundy ubíhaly, pravda se ztrácela v nedohlednu a věděl jsem, že se jí ani já sám nikdy nedoberu. Možná jsem se prostě lekl. Zdravotník v uniformě bezpečnostní agentury se objevil za chvíli, následovali ho dva muži s nosítky.

„Lehký otřes mozku,“ provedl diagnózu. „Zavezeme ho do nemocnice, tam se o něj postarají.“

Kývl jsem jim na rozloučenou a spěchal zpět dolů do podzemí, cestou jsem si vyzvedl batoh.

Až se vrátím, budu mít na krku soud. Pokud se vrátím. Nevěděl jsem, z čeho mám mít větší strach.

Sirény oznamující blížící se okamžik skoku už houkaly nepřetržitě, všichni jsme seděli na svých místech v autobuse, nad námi i veškerým materiálem se klenula ochranná klec z ocelových profilů. Reproduktory chrlily záplavu hlášení hlavního technika. Kvark-gluonová plazma ve třech nezávislých sférických okruzích rotovala stále rychleji a její parametry se blížily k nadkritickému bodu. Až ho dosáhne, odstřihne nás koncentrovaná energie od časoprostorového kontinua a díky zmizení vazeb pak bude stačit poslední jemné šťouchnutí ve směru mnou objeveného vektoru a my se ocitneme někde jinde. Možná…

Seděl jsem v poslední řadě a sledoval zátylky lidí před sebou. Blikání červených reflektorů se odráželo od lesklého povrchu helem, které jsme všichni měli na hlavách, někteří instinktivně tiskli mezi koleny zbraně, hlavně vyčnívající nad ramena se chvěly. Grimkov trval na tom, že při skoku nebude mít nikdo nabito, ale každý měl být ozbrojen.

„Proč je nad námi vlastně ta klec?“ zaječela mi do ucha madam Lavaskinová, až jsem nadskočil. Všichni jsme byli nervózní.

„Pokud bychom se transporto váli někam pod povrch a vytvořili tak dutinu v materiálu, nahradí výztuž strop a zajistí, aby na nás nic nespadlo,“ vysvětlil jsem klidně.

„A jak se dostaneme ven!“ teď už křičela naplno, k prvotřídnímu hysterickému záchvatu jí zbýval jen kousek.

„Madam,“ promluvil tentokrát Jan Petr a i jeho hlas zněl jinak než obvykle, „nemusíte se ničeho obávat. Máme s sebou nástroje, se kterými se dostaneme z hloubky desítek metrů. A takové velké nepřesnosti se náš expert nedopustil, že, Marku.“

Sirény zakolísaly a jejich kmitočet narostl o pár tisíc hertzů.

Oči všech se ke mně otočily, dokonce i v Henryho tváři jsem si mohl přečíst, po jaké odpovědi touží.

„Skokových hodnot dosaženo,“ zaznělo z reproduktorů.

„Kdo ví,“ pokrčil jsem rameny a podíval se na hodinky – právě naskočila nula.

Řev sirén pominul, rudá světla reflektorů vystřídala tma, do tváře mě udeřil závan vlhkého horkého vzduchu, sedadlo se naklonilo doprava a ztratil jsem váhu. Uvědomil jsem si, že padáme. Jedna sekunda, druh…

„Držte…“

Náraz přišel nečekaně, křísl jsem čelistmi o sebe, přilba zaduněla při trhnutí vzad, zatmělo se mi před očima.

„Už tolik nekrvácí.“

Uvědomil jsem si, že mi někdo drží hlavu v předklonu a ústa mám plná železité příchuti. Kousl jsem se do jazyka, a to pořádně. Sedadlo, v němž jsem seděl, bylo stejně jako celá skoková plošina nepříjemně hodně nakloněné.

Vzduch byl teplý, téměř horký, páchl sírou, silicí a dalšími neidentifikovatelnými vůněmi. Tma se změnila v šero, po stranách jsem zahlédl siluety postav se zbraněmi. Vzepřel jsem se těm, co mi drželi hlavu v předklonu, a podíval se vzhůru. Na východě už obloha zbledla, ale na západě ještě zůstával černý samet zdobený hvězdami. Nepoznal jsem jediné souhvězdí. Podařilo se to, dostali jsme se, kam jsme chtěli. Asi, možná.

Z dálky se ozvalo hluboké zadunění, dlouhé a táhlé, odpovědělo mu několik dalších, o mnoho slabších. Lodi zdravící se na moři? Nesmysl. Nedaleko od nás, ne dál než dvacet třicet metrů, zaskřípěl štěrk. Neodvážil jsem se pohnout, jen jsem co nejvíc natáhl krk, abych lépe viděl. Štěrk skřípěl dál, možná i kameny pod velkou vahou, měl jsem pocit, že vidím temnou pohybující se hmotu, ale možná jsem si to jen namlouval. Siluety s puškami se napjaly, ke skřípění se přidalo kradmé oddechování, šustění, jak někdo hladil bříšky prstů látku, hlasité polykání. Sám jsem měl srdce až v hrdle. Představovali si Jan Petrovi klienti svůj výlet právě tak? Představovali si začátek v temnotě obklopeni absolutním neznámem?

„Budeme takhle čekat dlouho?“ prolomil baron mlčení.

„Ano,“ odpověděl mu klidně Storch.

Seděl nejvíc vpravo, kde se okraj plošiny nacházel nejníže a dokonale splýval se tmavou šedí země.

„Do východu slunce.“

Uvědomil jsem si, že se nacházíme v poměrně vysoké jižní zeměpisné šířce, to znamenalo, že svítání bude pozvolné. Přestávalo mi hučet v hlavě, a i když jsem se cítil provinile, že nehlídám s ostatními, nechtělo se mi vymotávat se z bezpečnostních pásů.

Odkudsi shora zazněl skřek, rachotivý a nemelodický. Pták, nebo okřídlený ještěr? Minuty utopené v pryskyřici jedna za druhou se táhly neskutečně pomalu, napětí stoupalo.

„Četla jsem technický popis naší cesty mnohokrát, ale stejně jsem ve skutečnosti nikdy nepochopila, jak se vlastně vrátíme. A teď, když jsme tady, mi to připadá nemožné,“ zeptala se náhle vdova po generálovi, Jessica Meyersová.

Kdyby nepromluvila tak zamyšleným a věcným tónem, vzbuzovala by její otázka paniku. Uvědomil jsem si, že o ní zatím nic nevím, dosud jsem neměl čas zjistit si o klientech Jana Petra víc, než mi sám řekl.

„Návrat vůbec nezávisí na nás,“ promluvil jsem ochraptěle a snažil se nemyslet na nepříjemné pálení v ústech.

Jaká tady byla vůbec atmosféra? Vše, co jsme dosud věděli, byly jen více nebo méně pravděpodobné odhady a teorie.

„Něco se do skokové komory pod ústavem vrátí určitě. Je to vlastnost vektoru, který po dobu svého trvání zůstává invariantem, je neměnný. Stačí, když se ve správnou dobu ocitneme na místě, ve kterém jsme se tady objevili.“

„Ale vždyť Země, Slunce a celá Sluneční soustava se pohybuje,“ oponoval doktor Palfrey.

Už jsem se to všem mnohokrát snažil objasnit, ale marně. Vůbec to nevadilo, protože rozhovor a mé vysvětlování fungovalo jako balzám na nervy, zahánělo strach ze tmy a neznáma.

„Ano. Ale vektor je invariantem vůči celému časoprostorovému kontinuu a,“ přeskočil jsem mnoho stran složitých matematických výpočtů a důkazů, „díky tomu platí, co jsem řekl.“

„A co další výlety, budou možné?“ promluvil Chuan Martinéz.

„Ne. Najít dvousměrný vektor je jako sedět na Jupiteru, nahodit vesmírnou udici a vytáhnout z pozemského oceánu kapitálního žraloka.“

„Hezký příměr,“ ocenil lord Campbell. „Tohle čekání mi připomíná jednu výpravu do indické džungle. Přišli jsme o vybavení, dva průvodce ze tří a také jsme tak čekali v temnotě na úsvit. Mluvit je dobré, člověka pak nenapadají ty nejhorší myšlenky.“

„Jak se dostaneme do místa, ve kterém jsme se objevili?“ chtěl vědět Henry. „Ty tvoje výpočty byly všechno jiné než přesné. Padali jsme z dost velké výšky.“

Nebál se, jen mi dával najevo, jak mizerný počtář jsem. Samotného by mě zajímalo, jak k tomu mohlo dojít.

„Ano, z velké výšky,“ připustil jsem nerad. „Pan Storch má u svého místa konzoli, kde je chronometr odměřující čas od okamžiku transportu. Díky akcelerometru automaticky zaznamenal i čas dopadu.“

Se zhmotněním se ve výšce jsme při našem plánování počítali, to ano. Jenže tolerance měla být do sedmi metrů.

„Jedna celá padesát šest setin sekundy,“ odpověděl ze svého stínu Storch bez vyzvání.

Podvědomě jsem provedl bleskový výpočet.

„To máme dvanáct metrů. Stačí nám postavit dvanáct metrů vysokou věž a sedět na ní za…“ podíval jsem se na vlastní hodinky, které teď odpočítávaly předem zadaný časový interval pozpátku k nule.

„…za 61 dní, dvanáct hodin a tři minuty dvacet sekund.“

I když jsem seděl bez pohybu, cítil jsem, jak mi pod šaty stékají po kůži čůrky potu. Těsně před rozedněním tu bylo hodně přes dvacet stupňů. Kolik v poledne? Podle některých teorií byly oblasti okolo rovníku liduprázdné, přesněji pouště beze stopy života, kde vzhledem k panujícím teplotám docházelo k samovolnému vznícení biomasy, pokud se tam nějaká vytvořila. My jsme se zdaleka nenacházeli na rovníku, ale co když se něco takového děje i tady? Proč jsem si tyhle otázky nekladl dříve?

Postupně se rozednívalo. Slunce ještě stále nevyšlo nad obzor, ale horko se už dávno změnilo ve vedro.

„Pijte. Doporučuji, aby každý do svačiny vypil minimálně litr vody,“ pronesl Storch.

Už jsem ho viděl, štíhlou siluetu zavěšenou na laně a vykloněnou do prázdna nad konec naší plošiny.

V duchu jsem mu zatleskal. My všichni jsme se drželi zuby nehty a on, střežící nejnebezpečnější a nejnepohodlnější post, byl díky svému triku v pohodě.

„Ta-tady, prosím, pane, la-láhev.“

Člověk, kterého jsem dosud nepotkal, mi vtiskl do ruky plastikovou litrovku a pak se dál šplhal vzhůru po opěradlech sedadel tvořících při svém sklonu nepohodlný žebřík.

„Ještě jsme se neseznámili,“ zarazil jsem ho. „Mark Twilli,“ představil jsem se.

„Ano, už jsem o vás slyšel,“ řekl se zřetelně rozpoznatelnou úctou. „Vy jste nás sem všechny dostal. Já se jmenuji Takeschi Panwer a pan Jan Petr Flaks mě najal jako kuchaře.“

Vypadal jako stoprocentní běloch, jméno měl napůl čínské a choval se s asijskou servilností typickou pro chudé přistěhovalce v první generaci. Nelíbilo se mi to ani za mák.

„Těší mě,“ řekl jsem a opatrně mu zapumpoval pravicí, kterou mi před okamžikem podal láhev s vodou.

Nechtěl jsem ho shodit.

„Děkuji, pane!“ odpověděl mi nejistě a obratně šplhal dál.

Kuchař? Odvahy měl každopádně víc než já. Okamžik jsem bojoval s nutkáním odepnout se, ale pak jsem toho nechal. Nebylo proč. Já vodu neroznášel.

Ve světle právě zrozeného dne jsem dokázal rozeznat jen to, že dřepíme na dně mírné prohlubně. Ven jsem z ní neviděl, inflexní bod terénu ležel asi o sedm metrů výš a třicet metrů dál. Dvanáct metrů pádu minus sedm je pět metrů výšky nad zemí, což znamenalo, že jsem v toleranci svého výpočtu. Proláklinu vytvořenou bůhvíjakým způsobem jsem prostě nemohl předvídat – místo přistání bylo zjištěno správně. Přestože jsem stále visel v pásech a bradu jsem měl potřísněnou sraženou krví z rozkousnutého jazyka, cítil jsem se najednou mnohem lépe než před pár minutami. Možná za to mohl i fakt, že už jsme nečekali ve tmě.

Všiml jsem si, že i ostatní se kolem sebe netrpělivě rozhlížejí – všichni jsme byli zvědaví, kam jsme se to vlastně dostali. Zalitoval jsem, že jsem zatím nemohl vyfotografovat oblohu a spustit software identifikující hvězdné pozadí. Program dokázal s rozumnou přesností extrapolovat pohyb hvězd na půl miliardy let zpět. Hned bychom věděli, kde jsme se to vlastně ocitli. Vyjádřeno přesněji – zda jsme se ocitli na místě podle našich předpokladů, tedy na Zemi.

Konečně se nad horizontem vynořil první úštěpek slunečního kotouče. Ještě zdaleka neoslňoval, ale už po pár sekundách jsem měl pocit, že na mě někdo svítí dvousetwattovou žárovkou.

„Skleníkový efekt, Slunce prohřívá vzduch mnohem intenzivněji než u nás, měli bychom změřit koncentraci oxidu uhličitého,“ zhodnotil se zanícením Palfrey.

„Jo,“ přitakal jsem.

Blednoucí šeď oblohy, která právě začala získávat první odlesky modři, poskvrnil protáhlý členitý stín.

„Nějaký druh pterosaura!“ ohromeně pronesl Palfrey.

Všichni jsem zaklonili hlavy.

„Ten má rozpětí křídel určitě přes sedm metrů,“ odhadl lord Campbell.

„Minimálně, drahý příteli,“ doplnil ho baron.

Sedm metrů? S obavami jsem pozoroval létajícího plaza a s ulehčením jsem zjistil, že nás si nevšiml a zamířil směrem k vycházejícímu slunci.

„Přes svou velikost jsou velmi křehcí. Spíš dokonalí plachtaři než letci,“ prozradil nám Palfrey. „A největší nám známý druh byl ještě mnohem větší, snad až čtrnáct metrů. Ten by však v této epoše neměl žít.“

Neměl? Proč ten podmiňovací způsob, sakra! Minimálně sedm metrů rozpětí křídel? Pokud jsem si pamatoval, orel skalní, největší pozemský létající dravec naší doby, měl rozpětí křídel do tří metrů a dokázal ukořistit malé jehně. A jeho větší předchůdci kradli děti prvním hominidům. Já byl naštěstí o něco větší, navíc by mu v cestě stálo několik hlavní.

Všiml jsem si, že mě po celou dobu pozoruje Henry Wirgan, a co si přečetl v mé tváři, se mu zjevně líbilo. Pokusil jsem se nasadit si masku nezúčastněné lhostejnosti, ale jen se ušklíbl.

„Dámy a pánové, světla je dost. Přišel čas k…“ Daniel Storch zaváhal nad správným slovem, „…k výsadku. Grimkove?“

„Kryju vás,“ odpověděl ruský lovec.

Velitel expedice nečekal a s tichým šustěním sjel dolů po pro mě neviditelném laně. Byli jsme tady, definitivně.

„Je tu čisto, Twilli!“ zaznělo po chvíli mé jméno.

Zpod sedadla jsem vytáhl vak a nahodil si ho na záda. Potom jsem třesoucíma se rukama odepnul bezpečnostní pásy a okamžitě začal klouzat na stranu. Opatrně a pomalu jsem přelézal ke kraji plošiny ke Grimkovovi. Podle plánu, který Storch vypracoval, jsem měl být dole hned jako druhý.

„Někteří lidi by tady asi raději nebyli, že?“ pronesl Wirgan, když jsem se přesunoval okolo něho.

On sám by určitě už nejraději pobíhal někde dole. Nepochyboval jsem, že by slezl pětkrát rychleji než já. Neodpověděl jsem mu, protože jsem měl plné ruce práce s tím, abych nespadl. Alice se už také stačila karabinou a lanem připoutat ke konstrukci a neměla díky tomu s rovnováhou žádné potíže. Pozorovala mě, šikmé slunce jí rámovalo čelo stínem vlasů. I tady byla po čertech krásná, možná ještě krásnější než na recepci. Přinutil jsem se soustředit se na další krok. Nemusel jsem spadnout kvůli ženské, která mě nesnáší.

Konečně jsem stál u Grimkova na kraji. Pomohl mi obléct se do úvazu, pak mě připnul na karabinu.

„Držte se,“ upozornil mě.

Dolů mě spustil jako balík. Kontrast mezi Storchovou obratností a mou nemohoucností nemohl být větší.

Sotva jsem se nohama dotkl země, přestal jsem se zaobírat tím, jak vypadám, co umím a neumím, a soustředil se na svůj úkol. Byl jsem ten, kdo zajišťuje cestu tam a zpět. V tuto chvíli to znamenalo, že musím na zemi co nejpřesněji označit kolmý průmět místa, v němž jsme se tady zhmotnili. Co nejpřesněji, aby se nestalo, že při skoku zpět tady polovina z někoho z nás zůstane.

Půda byla písčitá až štěrkovitá a na pohled suchá, občas mezi kameny vyrážely trsy houževnaté a pichlavé trávy. Slunce už stačilo vystoupat výš a jeho paprsky dosáhly i na dno prohlubně. Začal jsem s obhlídkou. Jeden z pěti airbagů, které měly tlumit naše přistání při dopadu z výšky, nevydržel a praskl, právě kvůli tomu se plošina naklonila a sklouzla stranou. Obešel jsem ji kolem dokola a podle otisků v terénu co nejpřesněji vyznačil místo dopadu. Pak jsem kladivem zatloukl do země kolíky, až z nich čněly jen ocelově se lesknoucí hlavy. Jednoúčelový geopočítač zkontaktoval čipy v kolících a po chvíli mého opatrného programování potvrdil ukončení výpočtu. Měli jsme bod, nad kterým se nacházel střed sféry, do níž se musíme za dva měsíce dostat, abychom se vrátili domů. Později rozmístím další vysílače, podle kterých budeme moci bod najít, i kdyby někdo nebo něco kolíky odstranilo. Jan Petr chtěl být připraven na všechno a já s ním v tomto případě naprosto souhlasil. Až když jsem skončil, uvědomil jsem si, že mě Daniel Storch po celou dobu doprovázel s puškou v ruce připravenou ke střelbě.

„Hotovo,“ potvrdil jsem mu a rozhlížel se, zda neobjevím orientační bod, podle kterého bych mohl najít návratové místo i bez pomoci techniky. Jediným vodítkem byl plochý balvan vyčnívající ze země.

I když bylo časné ráno, pot ze mě jen lil a trochu se mi točila hlava.

„Grimkove, pokud je okolí čisté, vypusťte airbagy.“

Podle Storchova vzoru jsem ustoupil dál, téměř okamžitě začal hlasitě syčet unikající dusík. Kdybychom zůstali na dně prohlubně, mohli bychom se snadno udusit. Celá plošina se nejprve srovnala a pak začala klesat. Zastavila se zhruba tři metry nad zemí, to už byly airbagy prázdné. Ony tři metry byly zaplněny naší výbavou většinou nacpanou do obrovských kontejnerů. Následovala bezpečnostní pauza nutná pro rozptýlení nedýchatelného plynu. Potom se duralové schůdky s kovovým cvaknutím rozložily, první začal slézat Grimkov. Henry Wirgan to nevydržel a s pomocí rukou se spustil dolů sám. Doskočil do hlubokého podřepu, nevím, jak to udělal, ale velká puška, kterou měl v pouzdře na zádech, ho nepraštila. Já bych měl na jeho místě záda jednu velkou modřinu, pokud bych si navíc ještě nezlomil nohy.

„Pane Wirgane, dodržujte prosím dohodnutý plán výsadku,“ zpražil ho suše Storch.

Henry se jen ušklíbl.

„Samozřejmě,“ odpověděl a zamířil k dalšímu rohu plošiny, kde se postavil na stráž. Grimkov se Semjonem Ivanovičem udělali to samé a doplnili tak postavení hlídek do dokonalého čtverce.

Za chvíli byli dole všichni.

„Původně jsem chtěl využít plošiny jako centra tábora, ale skutečnost, že jsme teď pod úrovní okolního terénu, tuto možnost vylučuje,“ oznámil Storch.

Jan Petr si skutečnost, že už nemá nad expedicí velení, jednoznačně užíval, to spíš Wirgan s Rusem vypadali nespokojeně.

„Pánové,“ obrátil se Storch na Jana Petra, barona Mauschwitze a lorda Campbella. „Pokud jste v pořádku, rozhlédneme se po okolí a najdeme lepší místo pro základní tábor.“

Oslovení jen přikývli, všiml jsem si, že se potí stejně jako já. Jen Campbellovi se dařilo vzbuzovat dojem, že je to naprosto přirozené a normální.

„Pane Martinézi,“ obrátil se Storch na nejmlčenlivějšího z klientů, „vy máte na starost ochranu vnitřního perimetru.“

Martinéz jen přikývl a Storch se otočil k odchodu.

„Vezměte si s sebou masky,“ zadržel ho Palfrey.

V ruce držel přenosný analyzátor složení atmosféry, čidla na kabelech kovově chrastila.

„Tlak jedna celá čtyři desetiny standardního, třicet jedna procent kyslíku, jedenáctinásobná koncentrace oxidu uhličitého oproti normálu, na který jsme zvyklí. Není pravděpodobné, že by se projevila toxicita kyslíku nebo oxidu uhličitého, ale nevolnost by se vyskytnout mohla.“

Storch přikývl a bez protestování si vzal masku připomínající sofistikovaný psí náhubek a připnul si ji za poutko košile. Pozoroval jsem je při odchodu a cítil se najednou nesvůj.

„Jo, člověk vždycky nerad vidí, když přichází o ochranu tolika hlavní,“ prohodila madam Meyersová.

Vyčistila si kus místa u paty jednoho z velkých kontejnerů a s nečekanou bezprostředností se posadila do tureckého sedu. Svou pušku, jednohlavňovou kulovnici, držela na kolenou pákou uzávěru nahoru. Na ženu měla velké, upracované ruce, ale jinak působila křehkým dojmem. Možná za to mohlo srovnání se zbraní.

„Umím s ní střílet, a velmi dobře, mladý muži,“ řekla s úsměvem.

„Jste čtenář myšlenek?“ zazubil jsem se.

„Ne, ale ta puška je na mě dost velká a nebyl byste první, kdo by se zeptal. Učil mě střílet můj nebožtík manžel a naučil mě to dobře. Tak dobře, že jsem nakonec téhle zábavě propadla ještě víc než on.“

„Lov je mužská záležitost,“ pronesla pohrdavě Sofie Jegorovna.

Nějakým způsobem dokázala i v safari kompletu vypadat žensky, až vyzývavě. Možná za to mohly rafinované holínky na polovysokém podpatku. Přemýšlel jsem, jak se jí v nich asi chodí.

„Jak se to vezme. Ale stalo se, že jsme obě tady,“ nenechala se starší dáma vyvést z míry a rukou přitom zamyšleně hladila rytinou zdobený povrch hlavně.

„Co to je za pušku?“ zeptal jsem se.

Věnovala mi úsměv, ale cítil jsem, že ve skutečnosti patří někomu jinému.

„Kulovnice Purdey, válcový závěr, ráže .450 Rigby. Dostala jsem ji od manžela k padesátým narozeninám. Zruinovalo to tehdy náš rodinný rozpočet, ale…“ nedopověděla.

Přikývl jsem, přestože mi její vysvětlení mnoho neřeklo. Ve zbraních jsem se stále příliš nevyznal, ale Grimkov slyšel, co řekla, a věnoval jí uznalý pohled. Nevěděl jsem, zda pušce, nebo staré dámě.

„Lehčí kule letící vysokou rychlostí,“ uslyšel jsem Martinéze poprvé promluvit. „Dobrá volba pro někoho, kdo trefí přesně, na co zamíří. Otázkou je, zda to na dinosaury bude stačit.“

Nevěděl jsem, zda si z nás všech svou poznámkou utahuje nebo to myslí vážně. Najednou jsem se bez pušky cítil jako nahý, nebo přesněji, nelíbilo se mi, že se musím spoléhat na Martinéze a Wirgana. Ten by mě klidně dinosaurům předhodil jako přesnídávku a ještě jim popřál dobrou chuť.

Vyšplhal jsem se nahoru na plošinu a rázem ze mě teklo. Nedokázal jsem si představit, jaké horko bude za pár hodin. Všiml jsem si chlapíka kutícího něco mezi dvěma kontejnery patřícími baronu Mauschwitzovi. Byl holohlavý, při těle, místo kalhot měl pumpky, ale boty mu končily až pod koleny. Jeho zelená vesta posázená boulícími se kapsami se klenula na všechny strany. Na očích měl malé kovové brýle, které, když se narovnal, ve slunečním světle viditelně ztmavly. Měl jsem za to, že mě JP seznámil se všemi klienty, ale tohoto muže jsem zatím nikdy neviděl.

„Mark Twilli,“ představil jsem se mu.

Okamžik mě odměřeně pozoroval a pak teprve si se mnou potřásl rukou.

„Hans Treut,“ prozradil mi své jméno.

„Hledáte svou pušku?“ nadhodil jsem, když jsem spatřil otevřený kontejner.

„Nikoliv,“ usmál se odměřeně. „Nejsem lovec, ale sluha pana barona. Připravuji mu drink. Po lovecké výpravě, i když vlastně jen průzkumné,“ opravil se, „mu vždy přijde k chuti sklenička ořechovky s vodou Perrier.“

Na to jsem nevěděl, co říct. Sluha tady?

„Ale chystáte dvě skleničky,“ poznamenal jsem, když jsem rozeznal, co vlastně dělá.

„Ano, předpokládám, že pan baron bude chtít pozvat svého přítele, lorda Campbella.“

„Aha,“ přikývl jsem duchaplně. „No, já si jen vezmu pušku a posílím řady hrdinných obránců našich žen. Tedy našich…“ nechal jsem větu vyznít do ztracena.

Podíval se na mě a když už jsem měl dojem, že se v jeho dokonale kožené tváři neodrazí žádná emoce, pokřivil ji pobavený úsměv.

„Nepochybuji, že budete přínosem, pane.“

„Nepochybuji, že ty drinky budou připravené lépe než v Ritzu,“ vrátil jsem mu to.

Průzkumníci se vrátili za hodinu a půl, všichni zchváceni a s prázdnými láhvemi na vodu.

„Asi tři čtvrtě kilometru směrem k západu je pahorek. Tam rozbijeme tábor,“ informoval nás Daniel Storch. „Jinak terén vypadá pořád stejně – rovina pokrytá touhle divnou trávou.“

„To není tráva, ale nějaký druh přisedlých cykasů. Předpokládám, že časem uvidíme vyšší – stromového vzhledu,“ opravil ho doktor Palfrey.

„Rozumím,“ přitakal Storch, aniž by hnul brvou. „Zatím jsme nenašli zdroj vody, ale vzhledem k tomu, že tady roste ta tráva – cykasy, nemůže být podzemní voda příliš hluboko. To je náš úkol číslo dvě.“

„Takže, pánové,“ rozhlédl se po nás, „a dámy,“ věnoval pohled i přítomným ženám. „Do práce.“

Wirgan chtěl něco říct, ale baron Mauschwitz ho předešel.

„Nemyslím si, že jsem tu, abych budoval tábor a vykonával další pomocné práce.“

„Ehm, příteli,“ odpověděl mu lord Campbell, „obávám se, že tu práci někdo udělat musí. A vzhledem k tomu, že personálu máme pomalu, budeme se muset lopat chopit sami. Je to hořké, ale je to tak. Připomíná mi to, jak jsem kdysi se svým dědem zabloudil v džungli, chytili nás vzbouřenci, pardon, bojovníci za svobodu, a chtěli nás upálit. Byli to všechno potomci místního rádži a nedokázali se dohodnout, kdo připraví dřevo. Tak jsme utekli.“

Alice se zasmála a tím rozptýlila naakumulované napětí.

„Kolik vám bylo?“ chtěla vědět.

„Osm.“

„Nikdy jsem se nebál žádné práce,“ zabručel Semjon Ivanovic. „Co je na řadě první?“ zeptal se.

„Džípy. Musíme je dostat ven,“ odpověděl Storch.

Bez dalších řečí jsme se do toho pustili a žhavé slunce měnící vzduch v rozpálenou melasu nám každou sekundu připomínalo, že nejsme doma, ale někde úplně jinde, v cizím světě.

Dva dny jsme dřeli jako koně, každý podle svých možností. Pochopil jsem, že kuchař je pro takovou expedici naprosto klíčová postava. Zásoboval nás dvěma vydatnými jídly denně – ráno a večer, k tomu dvěma lehčími studenými svačinami; také dohlížel na dodržování pitného režimu každého z nás. Storch si jako správný velitel od všech držel odstup, ale bedlivě dohlížel na to, aby se nikdo neuléval nebo naopak nepřeceňoval své síly. Jen jednou se stalo, že Martinez krátce poté, co sám přenášel z jednoho z roverů bedny s potravinami, omdlel. Naštěstí se mu při pádu nic nestalo. Palfrey to diagnostikoval jako lehkou otravu oxidem uhličitým – při jeho zvýšené koncentraci a enormním vypětí prý žádný div. Potom jsme si všichni dávali víc pozor, abychom se jednorázově nepřetěžovali. Fyzická námaha a nutnost být pořád ve střehu nám pomohly postupně si zvyknout na okolní prostředí. Všechno usnadnila i skutečnost, že kromě pterosaurů a menších létajících tvorů, o nichž se Palfrey domníval, že by mohli být skutečnými ptáky, jsme zatím nepotkali jediné zvíře. Osobně jsem tomu byl rád. Měl jsem dost práce s tím, abych nezakopl o pušku, udržel se na nohou a ještě přitom dokázal něco dělat.

Konečně, třetího dne, v okamžiku, kdy se slunce svým spodním okrajem dotklo horizontu, Storch oznámil, že jsme s hlavními pracemi u konce.

Zaznělo pár úlevných výkřiků, Wirgan se odněkud pohotově vynořil se dvěma láhvemi šampaňského v každé ruce, Alice spěchala za ním se skleničkami. Rozhlédl jsem se po okolí. Tábor tvořily hypermoderní, ne víc než dva metry vysoké kupole stanů pro ubytování klientů a personálu, velké bungalovy pro uskladnění zásob, kuchyň a jídelnu. Prázdné i ještě plné kontejnery s výstrojí natahané na stranu jako provizorní zeď; za ní o kus dál, aby jejich zvuk nerušil, kostky naftových motorů na výrobu elektřiny. Nechal jsem ostatní oslavám a vrátil se k záložnímu dieselagregátu. Měli jsme tři. Jeden v provozu, druhý připravený, kdyby došlo k poruše, třetí pro jistotu schovaný. Všechny naprosto stejné se zaměnitelnými součástkami, každý o elektrickém výkonu pěti kilowattů, na hodinu provozu spotřebovaly jedna celá dvě desetiny litru nafty. Té jsme v osmi velkých nádržích na kolečkách přivezli čtyři tisíce litrů. Záložní agregát jsem rozebral, protože měl nepravidelný chod. Objevil jsem, že má poškozený filtr nasávání, a nový jsem si právě přinášel s sebou. Posadil jsem se na kámen kousek vedle miniaturní rozvodny, ze které vybíhala pavučina kabelů, a dal se do toho.

I po západu slunce bylo vedro, ale dalo se snáz vydržet.

„Opět s sebou nemáte pušku, Storch po všech chce, aby nechodili beze zbraně,“ vyrušil mě z práce známý hlas.

Alice stála nade mnou a podávala mi plastikový kelímek.

„Číše už žádná nezbyla,“ řekla omluvně.

Vzal jsem si nabízený drink a napil se. Šampaňské, a dokonale vychlazené. Dopřál jsem si další lok a rozhlédl se. Ona se mezitím posadila na kámen. Její kalhoty už nesly stopy uplynulých dnů, linie stehen nikoliv.

„Dokonalý kontrast. Dekadence civilizace přenesená sto milionů let před její počátek,“ řekl jsem a dopřál si další lok.

Stejně jako ostatní jsem byl rád, že dřina konečně skončila, a už vůbec mi nevadila příjemná společnost, i když jen na krátkou chvíli.

„Zbraň mám,“ poklepal jsem na pouzdro u pasu. „Revolver.“

K nošení byl mnohem pohodlnější než puška.

„Co je zač?“ zeptala se se zájmem.

„Nevím,“ přiznal jsem, otevřel pouzdro a podal jí revolver pažbou napřed.

Přitom jsem se k Alici naklonil a zjistil, že voní po dřevě a květinách, taky po okolním hořce chutnajícím prachu, kterého bylo všude spousta.

„Smith and Wesson .500?“ řekla překvapeně. „Už jste z toho střílel?“

„Ne,“ přiznal jsem a cítil se kvůli její zvědavé dychtivosti v hlase zahanbeně.

„Prý dost kope, tedy to říkal Grimkov,“ dodal jsem.

„Čtyřpalcová hlaveň s kompenzátorem?“ pronesla pohrdavě.

„Ano, také říkal, že pokud budu muset použít tohle, je jedno, jestli mě kompenzátor ohluší nebo ne,“ pokračoval jsem v citování Grimkovových moudrostí a znovu se napil.

Nalačno a unavenému mi i minimální množství alkoholu rychle stoupalo do hlavy.

„To je vlastně pravda,“ souhlasila. „Ale měl byste to…“

„…pořádně držet,“ doplnil jsem ji.

Zasmála se a vlasy se jí neuspořádaně zavlnily, jak přitom pohodila hlavou. Byla krásná, byla krásná tím, jak si přede mnou na nic nehrála. Možná trochu přece, ale pravidla byla předem jasně daná.

„Také se tady cítíte tak cize, nepatřičně?“ změnila najednou téma a zvážněla.

„Ano,“ přitakal jsem. „Jako bychom všichni páchali hřích. Na druhou stranu, chtěl bych zhřešit absolutně, dozvědět se a poznat co nejvíc,“ pronesl jsem upřímněji, než jsem zamýšlel.

„Ano,“ řekla a odmlčela se. „Myslím, že vám rozumím.“

Na obloze se objevovaly první hvězdy a já stále nevěděl, která je která. Možná už dnes. Určitě už dnes, pokud v další půlhodině neusnu.

„Nevím, co si o vás mám myslet,“ řekla najednou a já pochopil, že toho šampaňského vypila víc než já. „Děláte mi život těžší, jasné věci nejsou tak jasné jako dříve, ale…“

Pauza byla tak dlouhá, až jsem předpokládal, že už nepromluví.

„…ale moc dobře se s vámi povídá. Hodně toho víte a kupodivu se ani nevytahujete. Občas skoro škoda…“

Trochu rozpačitě se zasmála a postavila se.

„Budu muset jít. Nechcete můj kelímek? Já ještě nějaké šampaňské dostanu, ale vy – to byste musel do společnosti,“ naznačila pohled směrem k jídelně, „a na to vás dnes netipuji.“

„Jasně,“ využil jsem nabídky. Já už se svým pitím dávno skoncoval. Ten perlící nápoj měl ve večerním vedru krásného večera vrcholné křídy svůj půvab.

Věnovala mi ještě jeden téměř melancholický úsměv a zmizela v záři našeho nově nainstalovaného osvětlení.

Dieselagregát už se utápěl ve tmě, víceméně popaměti jsem usadil filtrační výplň a zavřel kryt.

Pak jsem se o motor opřel a co nejpohodlněji se usadil. Z dálky ke mně doléhal zvuk společenské zábavy a já byl rád, že tam nejsem. Ke štěstí mi stačil z poloviny plný kalíšek vína z jedné strany poznamenaný téměř neznatelným otiskem rtěnky. Nebo lesku na rty. Moc jsem se v tom nevyznal. Zalitoval jsem, že místo revolveru s sebou nemám foťák, ale chodit se mi pro něj nechtělo. Místo toho jsem přivřel oči a do svého imaginárního zorného pole si promítl sérii funkcionálů popisující základní vlastnosti časoprostorového kontinua. Někde jsem udělal chybu a teď jsem měl spoustu času na to, abych ji našel. Pokud toho budu schopen. Pokud ne… Uvidíme.

Nevěděl jsem, kolik času uplynulo. Horko se změnilo v příjemné teplo a vzor hvězd na obloze se proměnil. Z přemýšlení mě vytrhl zvuk nalévané tekutiny.

Jan Petr seděl na stejném místě, kde předtím Alice Goodwigová, v ruce držel orosenou láhev a naléval do bližšího z mých kelímků.

„Už jsem dnes měl,“ chtěl jsem ho zarazit, ale jen zavrtěl hlavou.

„Henry by pravé šampaňské jen tak nikdy nerozléval, na to je moc velká držgrešle. Tohle je to nejlepší, co můžeš za peníze koupit. Ale nesmíš šetřit.“

„Proč jím tedy plýtváš na mě?“ chtěl jsem vědět.

„Dostal jsi nás sem. Je to,“ Jan Petr ukázal okolo, „úžasné, zázrak. Stále tak nějak nemohu uvěřit, že se to podařilo.“

Odmlčel se a rozhlížel se, jako by dokázal pohledem proniknout noční tmou. Spíš však jen chutnal vůně ve vzduchu, ozvěnu panenského světa vznášející se všude kolem nás a víc a víc pronikající do našich hlav, do našich myslí.

„Napijme se na šťastný návrat.“

Napil jsem se a věděl jsem, že dnes se už do svého milovaného oceánu funkcionálů, rovnic a operátorů nevrátím.

Dál jsme seděli mlčky a společně pomalu likvidovali láhev, jejíž cenu jsem raději nechtěl znát.

„A dej si na Henryho pozor. Nemá tě rád a žárlí na tebe!“ upozornil mě JP na odchodu.

Trochu se potácel, ale měl jsem pocit, že na tom budu podobně. Ve zdejší husté atmosféře přesycené kyslíkem i oxidem uhličitým měl alkohol mnohem opojnější účinek. Nebo to bylo únavou? Nevěděl jsem a bylo mi to fuk.

Ráno u snídaně, míchaných vajec, které byly pravděpodobně připravené z nějaké konzervované suroviny, ale chutnaly naprosto dokonale, si Daniel Storch stoupl před jídelnu tvořenou třiceti metry čtverečními celty napnutými mezi čtyřmi duralovými sloupy. My byli ve stínu, na něho už svítilo slunce a v jeho krátkém sestřihu se okamžitě začaly lesknout kapky potu.

„Věc číslo jedna, včera jsme objevili pramen vody, takže končí šetřící režim.“

Sofie Jegorovna zajásala, Alice zatleskala a madam Jessica si s úsměvem nalila další šálek kávy. Horké kávy. Ona a lord Campbell byli jediní, kteří stále pili horký čaj a horkou kávu. Oba tvrdili, že tyhle nápoje jsou ve vedru to nejlepší, oba však nesouhlasili s volbou toho druhého.

„Věc číslo dvě,“ pokračoval po pauze Storch. „Právě skončila fáze ve vašich smlouvách označená jako Budování základního tábora. Tudíž teď přichází na řadu to, proč tady všichni jsme – lov.“

Tentokrát víc zareagovali muži a samozřejmě, svým střídmým způsobem, madam Meyersová.

„Předávám slovo doktoru Palfreymu,“ ukázal Storch na paleontologa, „který je naším poradcem a expertem a který zajistí, abyste si odsud odvezli ty nejlepší možné lovecké trofeje.“

Teprve poslední dvě slova zajistila Palfreymu patřičnou pozornost.

„Dámy a pánové,“ začal zeširoka, „nacházíme se v druhohorách, v křídovém období, na konci albského období, něco málo víc než sto milionů let předtím, než jsme my, lidé, ovládli svět. Hned na začátku vás musím varovat. Nenacházíme se na Zemi, ale z našeho pohledu na naprosto cizí planetě. Zvyky, zkušenosti, opatrnost, které nám umožňují přežívat doma, se tady mohou ukázat jako nedostatečné, nebo někdy dokonce i nebezpečné.“

Jako na dotvrzení Palfreyho slov se otřásla země. Sedátko, na němž jsem seděl, se zachvělo, kameny a balvany, z nichž jsme s pomocí džípů a navijáků vytvořili metr a půl vysokou stěnu chránící jižní stranu tábořiště, zaskřípaly, metrákový kus žuly, který jsme usazovali dobře dvě hodiny, se skulil ze svého lože. Západ ozářil žlutorudý ohňostroj, gejzíry ohně ověnčené chocholy temného dýmu. Automaticky jsem začal počítat. Zvuk mnohonásobné sopečné erupce k nám dorazil až za víc než pět minut, což představovalo vzdálenost přes sto kilometrů.

Optimistická bezstarostnost očekávání dalších dnů se z tváří okamžitě vytratila, všichni jsme si uvědomili, že jsme zde hosty a není vůbec jasné, zda hosty trpěnými.

„Vidíte rodící se jihoamerické Kordillery, neboli Andy,“ vzal si po chvíli opět slovo doktor Palfrey. „V tuto chvíli jsou pásmem pomalu se zvedajících sopek živených subdukční zónou kousek před západním pobřežím rozpadající se Gondwany.“

Palfrey se zarazil, pochopil, že nemluví ke kolegům na konferenci ani ke svým studentům.

„Začnu od začátku. Kontinenty, jak je znáte, ještě neexistují. Severní Amerika spolu s Asií tvoří obrovskou Laurasii, my se nacházíme na Gondwaně původně složené z Antarktidy, Jižní Ameriky a Afriky. Gondwana se však právě rozpadá. Atlantický oceán je zhruba dvacet milionů let stár a teprve se rodí, ještě stále můžete suchou nohou přejít z Afriky sem, do Jižní Ameriky. Austrálie se právě odděluje od Antarktidy a Indie je na počátku svého spurtu směrem k jihovýchodní Asii, jehož následkem za padesát milionů let vzniknou Himaláje.“

Další erupce, tentokrát slabší. Země se opět zachvěla, vypadalo to, že uplynulé tři klidné dny byly spíš výjimkou než pravidlem, takovým bonusem na přivítání. I na východě se vznášel slabý opar, to znamenalo, že i tam jsou sopky.

„A co něco praktického, co by nám pomohlo. Přijeli jsme sem lovit,“ pronesl Henry Wirgan posměšně.

„Jistě,“ zareagoval Palfrey klidně. „Od toho jsem placen, pane Wirgane.“

„Měli byste vzít v potaz, že průměrná hmotnost savce naší doby je půl kilogramu, průměrná hmotnost dinosaura této doby víc než tuna. A to ještě neříká nic o životaschopnosti a agresivitě místní fauny. Určitě jste se všichni setkali s divokostí dravců naší epochy, ale ujišťuji vás, že tento svět je mnohem tvrdší, než jsme zvyklí. Už jen z paleontologických nálezů mohu potvrdit vražedné boje mezi masožravými dinosaury jednoho druhu, útoky smeček predátorů mnohonásobně těžších, než jsou naši vlci…“

Palfrey se tvářil stále stejně, ale nějakým způsobem vypadal, že má z citovaných nebezpečí radost.

„S tím si, myslím, poradíme,“ odbyl ho Wirgan a Semjon Ivanovic souhlasně přikývl.

„A co terén? Tady si připadám jako v poušti a nemám pocit, že by v poušti žila zvířata, která by stála za výstřel z našich pušek.“

„Omyl, pane,“ řekl suše Palfrey.

„Například Tyrannosaurus rex, jehož čas přijde až za několik desítek milionů let, se potuloval právě po podobných savanovitých pláních. Ale k věci. Nacházíme se v době dynamických změn klimatu, mořská hladina je zhruba o sto, sto padesát metrů výš než v naší éře, zanedlouho se otevře vodní cesta mezi Amerikou a Afrikou, a to způsobí řadu dalších dramatických změn. Přesnou předpověď počasí na čtyři dny dopředu ode mě tedy nečekejte. Předpokládám monzunové klima, ale v jaké jeho fázi se nacházíme, netuším. Co se týče terénu. Andy se právě tvoří, oblast Amazonská nížina je teď poměrně vysokým pohořím. My se nacházíme na severovýchodním okraji Nequenské pánve. Předpokládám, že je zatopená a skrze sopečný oblouk hor pravděpodobně propojená s proto-Pacifickým oceánem.“

„Pravděpodobně?“ nadhodil posměšně Wirgan.

„Ano, pane, pravděpodobně,“ odbyl ho Palfrey.

Do oka si opravdu nepadli, ale to se po předchozích zkušenostech dalo čekat. Rozhlédl jsem se po ostatních. Ti většinou naslouchali, Martinéz si dokonce dělal poznámky.

„Je docela dobře možné, že konkrétně v této době je celá pánev pár desítek tisíc let vyschlá, nebo že se naopak díky lokální propadům spojila na jihu s pánví San José a vzniklo tak téměř tisíc kilometrů dlouhé vnitrozemské moře. Nebo je už naopak předčasně propojena s Atlantikem. Až dosud jsem pracoval s daty v rámci milionů let, takže takové drobnosti jako krátkodobá izolace a vyschnutí mi mohly zůstat utajeny. Určitě však bude v okolí existovat množství menších jezer, ať už slaných nebo sladkých. Řeky budou téct pravděpodobně ze severovýchodu, z masívu Sierra Pintada.“

„To tedy není moc přesná informace, doktore,“ protáhl Henry, Sofie Jegorovna se zasmála.

„Shrnu to,“ chopil se slova Jan Petr a zažehnal tak hrozící hádku.

„Musíme se připravit na existenci velkých i menších oáz oddělených od sebe kilometry pouště. V oázách – u vody – bude mnohonásobně vyšší výskyt zvěře než v okolí. Navrhuji nějakou takovou oázu najít, nebo přímo objevit vnitrozemské moře, a pak cestovat podél pobřeží a porozhlédnout se tam.“

„Přesně tak je to napsáno v mém článku, který jsem pro Hard Hunters napsal. Zatím jsem nezjistil nic, co by mě nutilo opravit závěry,“ ukončil studeně Palfrey a posadil se.

„Také můžeme očekávat stáda migrující z jednoho území na druhé v závislosti na ročním období. Ta asi můžeme potkat i v poušti,“ dodal ještě.

„Vydejme se na první loveckou výpravu hned dnes. Myslím, že jsme připraveni,“ promluvil Henry.

„Myslím, mladý muži, že máte pravdu, nač otálet,“ souhlasil s ním lord Campbell. „Ale vzhledem k tomu, do jak cizího prostředí jsme se dostali, navrhuji netříštit síly. Až později, až si každý zjistí, jakou trofej by rád, se můžeme rozdělit.“

Tváře se stočily směrem k Danielu Storchovi. Ten se ale dál rozvaloval na svém křesílku a upíjel kávu.

„Vozy jsou připraveny, tábor zajištěn. Vše ostatní je na vás. Lovecká expedice začíná, dámy a pánové,“ nedal se zatáhnout do chystající se bouřlivé debaty. „Já jsem zde jen kvůli technickému zabezpečení. U mého stanu je nástěnka a na ní je rozpis služeb pro všechny přítomné. Pokud někdo s něčím nesouhlasí, jsem ochoten vše prodiskutovat.“

Jeho slova vyvolala hlahol, baron, Semjon Ivanovic a Henry začali bouřlivě diskutovat, kam a jak by bylo nejvhodnější vyrazit. Ostatní víceméně poslouchali.

Jan Petr se rozhlédl a přitom na mě mrkl. Místo odpovědi jsem si zaklepal na hlavu. Ocitli jsme se obklopeni nebezpečím prakticky na jiné planetě a místo toho, abychom se o ní snažili co nejvíc dozvědět, se přítomní zajímali, jak si co nejlépe zastřílet. Jenomže – oni si za to zaplatili. Sehnat v tak krátkém čase tak obrovskou částku na skutečnou vědeckou expedici byla naprostá nemožnost. JP ale vypadal naprosto spokojeně, jako člověk na zasloužené dovolené. Víc a víc jsem měl pocit, že jsme jen herci v nějakém jím pečlivě režírovaném představení. Než abych dál poslouchal z mého hlediska nezajímavou debatu, zvedl jsem se a šel se podívat na rozpis prací. Má pracovní smlouva byla v rámci pobytu na místě vágní a byl jsem zvědavý, co mi Storch naplánoval.

Vlastně toho moc nebylo. Jednou za tři dny zajet k nedalekému prameni pro vodu, každý druhý den kontrola agregátů vyrábějících elektřinu. Palfrey měl být k dispozici lovcům, Hans Treut měl za úkol starat se o údržbu sprchy a filtrů vhánějících do našich nafukovacích stanů vzduch s menším množstvím kyslíku a oxidu uhličitého, Grimkov vykonával každodenní obhlídku okolí tábora a staral se o munici a zbraně ve skladech společnosti. Klienti žádné povinnosti neměli. Pouze dole pod harmonogramem stálo zvýrazněným písmem, že uvedené platí jen při běžné situaci. V okamžiku ohrožení, které měl vyhlásit Storch nebo Jan Petr, se všichni museli podřídit rozkazům.

Další místo zabíral list s červeným textem vypočítávající příznaky otravy kyslíkem nebo oxidem uhličitým a upozornění, ať každý pravidelně kontroluje, zda jeho klimatizační jednotka ve stanu funguje. Otřel jsem si pot z čela. Ve dne bylo vedro vražedné, v noci ubíjející. Už teď jsem si musel přitáhnout opasek o jednu dírku, aby ze mě kalhoty nespadly.

Najednou jsem se zarazil, chvíli mi trvalo, než jsem zjistil příčinu svého neklidu – ticho. Stačila hodina a vzdálené hřmění sopek jsem považoval za kulisu běžného dne. Rozhlédl jsem se, šedý kouř visel nad krajem jako závoj spuštěný z nebes, závan větru s sebou přinesl zápach síry. Blíž u hor musela být nedýchatelná atmosféra, když jsme síru cítili i tady. Všiml jsem si úzkého srpku dorůstajícího měsíce a vzpomněl si na laser dovezený místo desítek plechovek Wirganova piva. Kupodivu se o nich zatím nezmínil.

Za hodinu už jsem měl složený přístroj venku před stanem a snažil se oživit jeho systémy. Diagnostika hlásila, že vše je v pořádku, ale laser nefungoval, jak by měl – jeho paprsek stále zůstával nedostatečně kolimovaný.

Hrál jsem si s tím, dokud se neobjevil Palfrey.

„Vyrážíme za hodinu. Dva džípy, všichni klienti. Velení na výpravě má Wirgan,“ oznámil mi a rozpačitě okolo mě přešlapoval.

„Nemůžu se dočkat,“ připustil. „Celý život jsem předpokládal, že uvidím jen kosti, pouhé zkamenělé zbytky, a teď…“

Chápal jsem ho. I já jsem znal ten neklid provázející poslední krok před vstupem na nové území, před objevením neznámého, před doplněním dalšího střípku znalostí do nekonečné skládačky.

„Kolimátor ve správné pozici,“ objevilo se náhle na displeji.

Nic předtím mě nevarovalo, že by nebyl ve správné pozici.

„Takže, jak daleko je ve skutečnosti měsíc?“ zazubil jsem se na Palfreye. „Podle našich extrapolací by měl být o tři tisíce osm set kilometrů blíž než v naší době.“

„Bude to platit s chybou deset procent,“ tipnul si.

„A já tvrdím, že je ještě blíž, než říkáte vy. Zdá se mi větší,“ řekl jsem svůj odhad. „Kdo prohraje, bude nosit pití druhému do stanu,“ navrhl jsem.

Oba jsme si už stačili zvyknout na každovečerní polehávání ve stanu, kde bylo večer přece jen příjemněji než venku.

„Platí.“

„Deset úspěšných měření a průměr. Uvedu vás jako spoluautora článku,“ řekl jsem ještě a začal v teleskopu hledat věrného souputníka Země.

Chvíli mi to trvalo a pak jsem zaměřil neviditelný střed kotouče.

„Jen jestli to ten paprsek s tak zaprášenou atmosférou zvládne,“ zabručel jsem.

Odpovídající odezvu jsem získal při každém třetím měření. Za půl hodiny jsem jich měl deset. 344 500 km plus minus 250, ohlásil jsem Palfreyovi.

„Takže je blíž, než jsme počítali, a o dost.“

„O víc než deset procent?“

„Prohrál jste,“ oznámil jsem mu.

Oba jsme se zasmáli, do našeho archivu vědeckých zjištění přibylo další. Bylo úžasné účastnit se takového podniku. Něco podobného nezažil nikdo z lidí od doby, kdy Amundsen stanul na jižním pólu.

Palfrey zmizel ve stanu, aby se připravil. Provedl jsem dalších deset měření a ještě zpřesnil výsledek. O astronomii jsem toho zatím moc netušil, a věděl jsem proto, co budu následujících pár večerů dělat. Studovat učebnice z paměti svého notebooku, abych správně provedl další měření a data později v budoucnu k něčemu byla.

„Vidím, že neztrácíš čas,“ vyrušil mě Jan Petr.

Už byl v loveckém, pušku na popruhu přes rameno, přes druhé batoh se základní výbavou.

„Nenašel by sis trochu volného času?“ zeptal se a usmíval se.

Házel udičku, natolik jsem ho znal.

„Záleží na tom, čemu bych ten volný čas měl věnovat,“ odpověděl jsem mu ve stejném tónu. „Pokud by to byla pěkná ženská…“

„Sportovní černovláska, kočka, holka, co si toho moc nedá líbit?“

„Tak jsem to nemyslel,“ zvážněl jsem.

„Beru zpět,“ přestal žertovat. „Předpokládal jsem, že někdo z klientů bude chtít řídit, ale každý se chce soustředit jen na lov. Nemáš to ve smlouvě, takže to po tobě nežádám. Storch to zvládne. Ale pokud máš zájem vyrazit s námi v roli řidiče – vím, že s auty to umíš.“

Předpokládal jsem, že později, až se ostatní loveckých výprav nabaží, se také zúčastním nějakého výletu po okolí, ale tohle byla nabídka, kterou bych nikdy neodmítl, a JP to dobře věděl.

„Tys o tom se Storchem ani nemluvil,“ obvinil jsem ho.

„A měl jsem?“

„Ne.“

„Máš,“ podíval se na hodinky, „třicet pět minut. No ale když to nestihneš, bez řidiče nevyrazíme,“ pokrčil rameny s hranou beznadějí.

Vypnul jsem laser a začal ho rozebírat. Budou muset počkat, protože drahý a přesný přístroj kvůli nikomu nebudu vystavovat místnímu podnebí ani o minutu déle, než je nezbytně nutné.

Když jsem se konečně dostal k džípu, všichni už na mě čekali. Celkem jsme měli k dispozici tři podobné vozy Land Rover Defender každý se sedmi místy k sezení a ještě se tam vešlo něco nákladu. Osm lovců, dva řidiči, Grimkov a Palfrey, všichni s výstrojí se do nich usadili naprosto bez problémů. Jeden vůz zůstával k dispozici v základním táboře.

„Čekáme na tebe,“ prohodil nerudně Henry Wirgan.

Svou velkou pušku držel mezi nohama, do úchytu z houževnatého plastu, přimontovaného k rámu sedadla, se nevešla.

Vnímal jsem hodnotící a nedočkavé pohledy ostatních. Se mnou jela madam Jessica Meyersová, Jan Petr, Martinéz a baron Mauschwitz s lordem Campbellem.

Zkontroloval jsem rezervu, zásobu vody a gumou zajistil další kanystr s naftou, který jsem přitáhl s sebou. Pak jsem se vyhoupl na sedadlo řidiče, pušku zacvakl do úchytu a po chvíli tápání zjistil, že klíčem v zapalování se otáčí na druhou stranu, než jsem zvyklý. Motor naskočil a volant se začal chvět.

„Jsem připraven,“ houkl jsem na ostatní.

„Mám rád muže, kteří rozumí své práci,“ pronesl klidně lord Campbell a opatrně se vyšplhal do kabiny. S víc než půlmetrovým schodem se vypořádal snadněji, než bych v jeho věku očekával. Jan Petr si sedl k ostatním a sedadlo vedle mě zůstalo prázdné.

„Můžeš dát vysílačku na hlasitý odposlech?“ požádal mě.

„Vyjíždíme,“ ozval se Grimkov, jakmile jsem poslechl.

On řídil první džíp, cestu určoval Palfrey.

Zařadil jsem rychlost a následoval ho.

Přesednout z Lotusu s citlivým, i když těžkým řízením do víc než dvoutunového Defenderu bylo jako pohazovat si kulečníkovou koulí a potom medicinbalem. Zpočátku mě znervózňovalo řízení s osminou kruhu vůle ve volantu, ale rychle jsem si zvykl a uvědomil si, že vůle chrání mé ruce před neustálými nárazy od nerovností terénu.

Na pohled se planina zdála rovná, ale ve skutečnosti ji tvořilo nekonečné moře zvlněných terénních vln, které člověk zaregistroval, až když se mu první vůz každou chvíli ztratil z dohledu.

„Myslím, že nedávno tu bylo moře, jedeme po bývalém dně,“ pral se se stálým bručením dieslového pětiválce Palfreyho hlas.

„Jak nedávno?“ chtěl vědět Jan Petr.

Nikdo toho zatím moc nenamluvil, všichni se dychtivě rozhlíželi po fádní, ale pro nás tak nové krajině.

„Nedávno, pár desítek tisíc let.“

„Ano, paleontologie je věda, která dává člověku tu správnou časovou perspektivu. I mně se pak zdá, že jsem mladý,“ prohodil lord Campbell.

Vyhoupli jsme se na pahrbek strmější než předchozí, země se ztratila pod přídí vozu, okamžik jsem kromě oblohy zešedlé závojem sopečného dýmu neviděl nic jiného. Pasažéři zmlkli, sám jsem se pevněji chytil volantu. Pak se Defender opět převrátil dopředu a otevřel se nám výhled do údolí.

„Vidím stromy!“ zajásal baron a ukázal směrem doprava.

To už jsme se řítili dolů, v sypkém terénu jsem měl plné ruce práce, abych udržel vůz v přímém směru.

„Doprava, Grimkove, sakra, neviděl jsi ten les!“ hulákal z rádia Semjon Ivanovic.

„Musíme vyjet z tohohle údolí,“ odsekl mu lovec a už se drápal s vozem vzhůru. S odstupem třiceti metrů jsem ho následoval.

Další údolíčka byla výrazně mělčí a za chvíli jsme jeli téměř po skutečné rovině. Trochu jsem si nad jel, abych se nedržel v pruhu prachu vířeného prvním vozem.

Trsy rostlin postupně narůstaly, až jsem ty největší začal objíždět, šeď pustiny před námi ustupovala zeleni.

„Ananasy, tady rostou gigantické ananasy,“ vydechla překvapeně Sofie Jegorovna.

„Cykasovité palmy,“ opravil ji Palfrey. „Ale vypadají podobně, to ano.“

„Napravo od nás, na dvou hodinách, zvíře,“ pronesla najednou madam Jessica.

Ubral jsem plyn a zatočil naznačeným směrem. Měla pravdu, byl to ještěr. Obrovský světle zelený ještěr, kterého jsem považoval za uskupení stromů.

Kabinou motoru zaznělo kovové cvaknutí mechanismu pušky, vzápětí doprovozené mnohonásobnou ozvěnou z reproduktoru vysílačky.

„Pánové, nemyslím, že bychom měli střílet z vozu, je to nesportovní,“ pronesl vážně lord Campbell.

„A také by to nebylo dobré pro naše okna. Netvrdím, že je klimatizace v těchhle vozech stoprocentní, ale něco lepší než nic,“ přidal se k němu Martinez. „A někdo by si pak mohl stěžovat na ušní bubínky.“

Klimatizace ve starém Defenderu samozřejmě nebyla, baron stejně vrátil zbraň do pouzdra a vypadal trochu rozpačitě.

Pokračoval jsem v jízdě směrem k tvorovi s motorem předoucím na čtvrt plynu, po předchozí rychlé jízdě se zdálo, že se blížíme potichu a tempem líného hlemýždě.

Ještěr měl smaragdově zelenou barvu, přední nohy delší než zadní, hlavu na dlouhém krku vyvažoval stejně dlouhý ocas. Nemusel jsem být zoolog, abych pochopil, že je to býložravec. Krmil se na trsech houževnatého křoví, které zde bylo bohatší než v okolí.

„Je obrovský,“ prohlásil baron ohromeně.

„Ano, může vážit tolik, co dva velcí afričtí sloni dohromady,“ odhadl Campbell.

Už jsme stáli sotva čtyřicet metrů daleko. Zařadil jsem neutrál, přibrzdil a nechal motor bublat na volnoběh. Zvíře nám věnovalo zběžný pohled, ale pak se vrátilo k tomu, co pro něj bylo nejdůležitější – potravě.

„Nebojí se,“ zhodnotila Sofie Jegorovna překvapeně.

„Nikdy nevidělo člověka,“ připomněl správně Henry Wirgan.

„Kdo tu bestii viděl jako první?“ nadhodil Semjon Ivanovic.

Z jeho hlasu se ozývala lovecká vášeň.

„Je to mládě, dámy a pánové,“ zamíchal se do hovoru Palfrey. „Sauropodní ještěr z čeledi titanosauridae, očividně zdaleka nedospělý.“

Rozhostilo se ticho. Desetitunové mládě, zdálo se to neuvěřitelné.

Ještěr-teenager si vůbec neuvědomoval, že mu jeden ze zástupců vrcholného druhu evoluce právě zachránil život, a lhostejně se přesunul k dalšímu trsu křoví. Možná býložravec, možná mládě, ale v tlamě a krku měl neskutečnou sílu. Prokazoval to lehkostí, s jakou rval houževnaté listy i s kusy segmentoví tých kmenů.

„Pojedeme dál,“ navrhl Wirgan a Grimkov se poslušně rozjel.

„Ale byl krásný, a jak velký a milý!“ rozplývala se Sofie Jegorovna.

„Já bych chtěl potkat jeho rodiče,“ ušklíbl se její manžel.

Opět jsme se rozjeli původním směrem k zeleným skvrnám na jihovýchodě. Teď už jsem si nebyl tak jistý, že to všechno jsou cykasovité stromy, protože předtím nás zmátl malý titanosaurus. Postupovali jsme pomaleji a opatrněji, každou chvíli jsme objížděli stále vyšší palmy. Z chování vozu jsem poznal, že terén pod koly už není zdaleka tak sypký. Ve zpětném zrcátku jsem viděl napjaté tváře ostatních, každou chvíli se někdo dotkl pažby své pušky v úchytu sedadla. Obrovské ještěří mládě nás trochu překvapilo a současně varovalo. Silněji než kdy dřív jsme si uvědomili, že člověk sem nepatří.

„Pokud se chceme vrátit za světla, měli bychom to otočit,“ poznamenal jsem.

Nacházeli jsme se na jižní polokouli odhadem měsíc po dni rovnodennosti, dny už byly výrazně kratší než noci.

JP se natáhl po mikrofonu vysílačky, přechytil jsem si volant a podal mu ho. Po pár hodinách řízení jsem si s vozem začínal rozumět.

Vzápětí jsem zabrzdil, protože Grimkov kousek přede mnou zastavil. Jako první se z vozu vyřítil doktor Palfrey, Grimkov jen o chvíli později a na rozdíl od paleontologa s připravenou puškou. Nikdo jiný zatím nevystupoval.

V blízkosti jsem nerozeznával nic, co by stálo za pozornost. Řídký háj nízkých přisedlých palem, některé měly kmen šířky pořádného sudu. Pod nohama štěrk a kameny. Palfrey si klekl na kolena, v ruce držel svou malou videokameru, něco zuřivě filmoval, pak si přístroj zavěsil na opasek a opatrně zvedl bílý fotbalový míč.

Grimkov se mezitím vrátil k vozu, natáhl se pro mikrofon a vzápětí se z reproduktoru ozval jeho hlas.

„Doktor Palfrey objevil dinosauří vejce, možná by vás to mohlo zajímat.“

Osazenstvo obou džípů se jako na povel vyrojilo ven. Vypnul jsem motor, chvíli pozoroval klíče v zapalování a nakonec je tam nechal. Stačilo zastavit jen na chvíli a vnitřek vozu sálal vedrem, pach nafty soupeřil s vůní kožených sedadel a lidským potem. Většina pušek zůstala v úchytech, ale Grimkov sám nevystoupil beze zbraně. Vy cvakl jsem svou dvouhlavňovku a vylezl ven. Začínal jsem být pořádně unavený. Jízda byla všechno, jen ne procházka růžovým sadem. Od zápasení s volantem a šlapání na brzdy, o existenci jejich posilovače jsem začínal pochybovat, mě bolelo celé tělo.

Přišoural jsem se za ostatními. Vejce bylo obrovské, mírně protáhlé a větší než ragbyový míč. „Tak osm deset kilo,“ odhadl Henry Wirgan a podal ho Alici.

„Obrovské,“ držela ho v náruči a prohlížela si ho, jako by se z něj každou chvíli mohlo něco vyklubat.

„A podívejte se dál,“ ukázal Palfrey. „Tamhle leží další a další, jsou kladeny do řady rovnou za pochodu.“

„Večeře pro celou rotu,“ zachechtal se Semjon Ivanovic, když na něj s prohlídkou přišla řada.

Zaťukal na skořápku a znělo to jinak, než když člověk poklepe na slepičí nebo kachní vejce.

„Jaké zvíře může klást tak velká vejce?“ zeptala se zvědavě madam Meyersová.

Kromě Grimkova, mě a Martinéze už jen ona byla ozbrojená.

Palfrey se rozhlédl, jako by hledal stopy.

„Těžká otázka. Mnoho toho o rozmnožovacích zvyklostech dinosaurů nevíme. Podobně velká vejce kladli například hypselosaurové. Ti však žili zhruba před sedmdesáti třemi až pětašedesáti miliony lety a jejich pozůstatky byly nalezeny na území dnešního Španělska a Francie.“

„Jenomže my jsme v Jižní Americe v době víc než sto milionů let před érou člověka,“ poznamenal baron.

„Takže to hypselosauří vejce asi nebude. Vzhledem k tomu, že jsou kladena do řady, a podle velikosti tipuji na velkého sauropoda. Ať už rodu diplodocus nebo titanosaurus,“ uzavřel Palfrey debatu. „Víc vám neřeknu.“

„Mohli bychom je stopovat,“ navrhl baron Mauschwitz. „Pokud se podržíme původního směru, určitě na ně narazíme. Nebudou zbytečně kličkovat.“

Otřel jsem si pot z tváře a ze zvyku sáhl po láhvi s vodou u pasu. Šplouchal v ní poslední zbytek. Úmorné vedro nepolevovalo, i když slunce už dělil od horizontu jen krok. Ostatní zatím nad baronovým návrhem přemýšleli. Sofii Jegorovně se jednoznačně nezamlouval, stejně tak i Wirganovi. Tomu však určitě jen proto, že to nenapadlo jeho samotného. Kreslil jsem si ho v těch nejhorších barvách, ale co, neměl jsem ho rád. Záviděl jsem mu a bál jsem se ho.

„Skvělý nápad! Stopovat pěšky!“ zareagovala překvapivě Alice. „Uvidíme, jaký tenhle svět doopravdy je.“

„Je to divočina, drahá slečno,“ usmál se lord Campbell, „ale myslím, že stojí za to poznat ji na vlastní kůži.“

„Pokud hned nevyrazíme na zpáteční cestu, abychom raději začali chystat dřevo na oheň,“ navrhl jsem.

„Ještě jsme se nerozhodli,“ zareagoval okamžitě Henry Wirgan.

„Já potmě řídit nebudu,“ řekl jsem klidně.

Wirgan si mě měřil vzteklým pohledem, Jan Petr pouze se zájmem přihlížel, ostatní čekali.

„Nebudu riskovat, že se někde převrhneme.“

Věděl jsem, že Wirgan teď navrhne, že bude řídit sám, ale madam Meyersová ho předešla.

„Jdu na to dřevo. A myslím, že bychom se měli držet po dvojicích. Doprovodíte mne?“ zeptala se mě.

Přikývl jsem, otevřel bednu s nářadím, vzal si příruční sekeru a následoval ji.

S překážející puškou šla práce pomalu a obtížně, ale díky tomu, že nikdo nechtěl zůstat ve tmě bez ochrany, jsme oheň zapálili dřív, než slunce úplně zapadlo. Stačilo tak málo a vrátili jsme se k primitivním instinktům – světlo a teplo představovaly bezpečí. Voda musela být někde blízko, protože s večerem se ochladilo mnohem víc než v základním táboře. Podíval jsem se na Palfreyho přenosnou meteorologickou stanici a zjistil jsem, že se teplota ustálila na dvaadvaceti stupních. Přesto mi připadalo, že je mi po Čtyřech dnech poprvé zima.

Pořád se mi nezdálo, že máme dost dřeva na celou noc, a i když ostatní už jen tak polehávali, zvedl jsem se a vydal se na čtvrtou výpravu do houští pro klestí. Sekeru už jsem nepotřeboval, věděl jsem, kde najdu suché, víc než dlaň silné úštěpky kůry ananasoidních palem. Dobře, i když poměrně rychle hořely. K nošení paliva jsem používal celtu a provaz, vybavení z tábornických zásob uschovaných v útrobách mého Defenderu. Byl jsem sice jen šofér, ale vůz už jsem považoval za svůj.

„Grimkov zakázal, abychom chodili na dřevo sami,“ oslovila mě Alice Goodwigová.

V potemnělém háji jsem leknutím téměř nadskočil. Netušil jsem, že jde za mnou, tak tiše se pohybovala.

Ke svému vlastnímu zahanbení jsem si uvědomil, že má další reakce bylo zjistit, kde se právě nachází Henry Wirgan, netoužil jsem znovu vyzkoušet jeho vycizelované boxerské údery. Vzor statečnosti jsem tedy nebyl, to opravdu ne.

„Máte pravdu, ale nevypadá to, že by se ještě někdo zvedl,“ neoponoval jsem.

Madam Jessica, která se mnou šla třikrát a pomáhala mi ze všech sil, se už zachumlala do spacáku a pomalu usínala. Všiml jsem si, že si na dobrou noc dopřála štědrou porci léků z několika plastových zásobníků z kožené brašny na opasku. Trochu mě to znepokojilo, ale doufal jsem, že ví, co dělá, a nepředávkuje se nějakými léky na spaní nebo nervy či co brala. Wirgan s ostatními lovci si mezitím předváděli své zbraně a o něčem se zanícením diskutovali.

„Rád bych měl tolik dřeva, aby nám vydrželo až do rána,“ vysvětlil jsem.

„To já vlastně také, tak pojďme, ne?“

Skupina suchých stromů nebyla daleko a i bez baterky jsme rychle nasbírali velkou kupu kůry.

„To sám nepoberu,“ zhodnotil jsem.

V příšeří proti svitu vzdáleného ohně jsem ji viděl jen jako siluetu s kontrastně zdůrazněnými vlasy uvolněnými z praktického ohonu. Škoda, že její majetek nebyl o dva, spíš o tři řády menší a nepotkal jsem ji někde na pláži doma. Doma, jak rychle to slovo změnilo význam.

„Nesbírali jsme to všechno, abychom to tu pak nechali. Pomůžu vám, něco zvládnu,“ navrhla samozřejmě.

„Nemáte mě náhodou hlídat?“ zarazil jsem ji. „Já jsem nosič břemen a vy ostrostřelec, který mě chrání?“

„Vždycky to můžeme hodit na zem, a jak vidím, vláčíte pušku stále s sebou.“

„Měl jsem za to, že v džungli musí být člověk vždy ve střehu,“ nesouhlasil jsem, „vy sama jste mi vynadala, že jdu sám.“

„Jste jako můj dědeček,“ zkonstatovala pobaveně.

„Říkal, že moudrému muži, vlastně se mnou mluvil o ženě, stačí k poučení jedna chyba.“

„Možná byste se měla rad svého dědečka přidržovat i nadále,“ řekl jsem bez uvažování nediplomaticky a vzápětí očekával naštvanou reakci.

Odpovědělo mi však jen ticho podmalované chřestivým šuměním listů a zvukem hovoru tlumeným dálkou. Mlčela, větev praskla, jak přenesla váhu z nohy na nohu.

„Asi máte větší pravdu, než předpokládáte,“ odpověděla po chvíli vážně a rozhlédla se okolo. V průběhu předchozí práce a našeho hovoru se na nás tma namačkala ještě víc.

„Tak pojďme tedy,“ zavelel jsem.

Pažba kulovnice mě udeřila do lopatky, posunul jsem ji stranou a zvedl břemeno. Po lehkém zapotácení se mi to podařilo, Alice se kolem mě protáhla s puškou v ruce s hlavní skloněnou k zemi. Opatrně jsme klopýtali k ohni, a na západě barvila temnou noc načerveno vzdálená záře sopečného oblouku rodících se Kordiller.

Naše tábořiště tvořily do tvaru písmene L postavené džípy a dva ohně vymezující spolu s vozy pomyslný čtverec, v němž jsme přespávali. Bez domluvy jsme s Alicí Goodwigovou složili dřevo na hromadu u ohně, kde jsem ležel já, Palfrey, Grimkov a spící Jessica Meyersová. Kývla mi na rozloučenou a nenápadně se vrátila na své místo. Pokud jsem to dokázal registrovat, nikdo z diskutujících jí nevěnoval pozornost.

Palfrey si něco kreslil do svého zápisníku, ale když jsem si lehal do spacáku, věnoval mi zamyšlený pohled.

„Docela mě překvapujete, pane Twilli,“ řekl nakonec s nádechem ironie. „Já bych se s tou slečnou asi jen tak potmě procházet nešel.“

„Bojíte se dravé zvěře?“ odpověděl jsem mu stejným způsobem.

Grimkov se chraplavě zasmál a zbavil ho tak povinnosti odpovědět.

„Co kreslíte,“ změnil jsem téma.

„Kompozice,“ odpověděl bez zaváhání. „Fotky jsou fajn, ale nikdy nezachytí to, čemu podvědomě člověk přikládá maximální důležitost. Věřím, že až budu jednou studovat tyhle náčrtky, dojde mi spousta dalších věcí, které si teď neuvědomuji, protože jsem zahlcen množstvím informací. Ukládám do nich své podvědomí.“

Grimkov přikývl, jako by přesně věděl, o čem doktor paleontologie mluví. Věřil jsem, že ví.

„Stejně pořád zůstává nezodpovězena otázka, jak budou naše zbraně účinné proti místní fauně,“ zaslechl jsem od vedlejšího ohně. „Jedna věc je přečíst si, že ještěři jsou velcí, druhá vidět takového tvora na vlastní oči,“ pokračoval v přemítání Jan Petr.

„Můj praděd lovil slony s puškou na černý střelný prach, která neměla ani třetinový výkon dnešních obvyklých loveckých zbraní,“ poznal jsem Campbellův hlas. „A úspěšně. Řekl bych, že budeme ve stejné pozici jako před stoletím on. Odvaha, přesné oko, bystrý úsudek, to je to, oč v téhle hře kráčí.“

„Souhlasím, drahý příteli,“ zareagoval baron.

Ti dva se znali už dlouhá léta, ale zdálo se mi, že Mauschwitz nevynechá jedinou příležitost, aby svého přítele nepopíchl, aby mu nedokázal, že je vlastně lepší. Lord na to obvykle reagoval s blazeovaným nadhledem.

„Řekl bych, že lovil jednorannou puškou v džunglích, proti nimž jsou ty dnešní pouhým parkem, a přesto se dožil požehnaného věku stejně jako moji předkové,“ pokračoval baron.

„Ano,“ přitakal Campbell. „V dvaašedesáti ho zabil rozzuřený nosorožec tuponosý. Nezastavil ho ani druhý výstřel, padl, až byl starý pán mrtev. Myslím, že to byla smrt hodná gentlemana a lovce, jako byl on.“

Rozhostilo se ticho.

„A jakou zbraň používáte vy? Nepředpokládám, že prehistorickou pušku z předminulého století,“ zeptal se po chvíli Henry Wirgan.

Byl jsem tak unavený, že se mi nechtělo spát. Místo toho jsem pozoroval růžovou záři na západě a poslouchal hovor. I Palfrey přerušil kreslení.

„Nejste až tak daleko od pravdy, mladý příteli. Dvouhlavňovou kulovnici Holland & Holland v ráži .500 Nitro Express,“ odpověděl lord Campbell a opatrně podal zbraň Wirganovi.

„Vyrábějí je už víc než století, myslím, že taková zbraň je vhodná pro člověka tak zatíženého hříchy předků, jako jsem já.“

„Nádherná, řekl bych téměř z muzeální sbírky,“ ocenil Jan Petr.

„Každých deset let ji nechávám kontrolovat firemním šéfpuškařem, stejně jako to dělal můj otec,“ řekl spokojeně Campbell. „Tentokrát jsem ale udělal výjimku a poslal ji na kontrolu už před naším malým výletem.“

Zvedl jsem se na loktech, abych viděl. Záře ohně zvýraznila krásu starožitné pušky, uměleckou rytinu do kovu zdobenou leptáním a decentním povlakem zlata na exponovaných částech mechanismu. Připadalo mi absurdní, že někdo s sebou tahá takový skvost do nebezpečné divočiny. Ale možná právě to dělalo aristokraty aristokraty.

„A vy, barone, jaké značce dáváte přednost?“

„Ehm, ehm,“ baron opatrně zvedl vlastní zbraň. „Spoléhám na léty ověřenou kvalitu stejně jako tady drahý lord Campbell. Jen v o něco větší ráži – .600 Nitro Express.“

„A hlavně máte pod sebou, nikoliv vedle sebe,“ upozornil Semjon Ivanovic.

„Ano, tak je to v mé domovině obvyklé,“ souhlasil baron. „Holland mi ji udělal přesně podle přání.“

I já měl hlavně pod sebou stejně jako baron, ale nechtěl jsem se míchat do hovoru. Navíc moje zbraň vypadala proti Mauschwitzově jako nuzák proti miliardáři. I když se to zdálo nemožné, jeho puška byla zdobená ještě víc než Campbellova, podle nazlátlých odlesků se na ni drahým kovem ani trochu nešetřilo. A také vypadala o poznání robustněji.

„Nemám tu kondici co baron,“ zasmál se pobaveně lord, „a tak je pro mě i těch deset liber váhy, co s sebou musím tahat, víc než dost. Ale jednou jsem nešťastnou náhodou střelil kapského býka zezadu do nohy rovnoběžně s páteří. Kulka prošla až do plic a padl na místě, nemusel jsem ho dohledávat. To, tuším, váš těžší kalibr, drahý starý příteli, nedokáže.“

Rozhovor se zvrhl v zapálenou diskuzi o problémech ráže, zastavovacího účinku a úsťových rychlostech jednotlivých loveckých zbraní.

Palfrey dál se zaujetím naslouchal, já se opět položil na záda a obrátil oči k obloze. Cizost hvězd mě nepřestávala fascinovat. Ještě stále jsem se nedostal k tomu, abych pořízené fotografie oblohy prohnal softwarem, který by identifikoval jednotlivé hvězdy a souhvězdí.

„Budou ty zbraně doopravdy účinné?“ zeptal se polohlasem Palfrey Grimkova dřímajícího kousek vedle.

Lovec měl hlavu překloněnou s obličejem ve stínu, při otázce se však okamžitě napřímil a tvář oživily oči odrážející světlo ohně.

„Brzo zjistíme. Ale myslet, že ano, málokdo si dokáže představit skutečnou sílu tak těžké kule.“

Na rozdíl od našeho prvního setkání mluvil už téměř plynně, jen s občasnou chybou.

„A čím střílíte vy?“ vyptával se dál Palfrey.

Grimkov pokrčil rameny, měl jsem pocit, že se pousmál.

„Jejich pušky jsou pro bohaté. Stojí desítky tisíc eur, možná i stovky. Já jsem profesionální lovec, průvodce, a nic takového si nemůžu dovolit.“

Víc než chyby v používání jazyka prozrazoval jeho původ stále patrný měkký slovanský přízvuk.

„Kulovnice CZ 550 Safari Magnum upravená na náboje .500 A-Square.“

„Aby byla výkonnější?“ chtěl ještě vědět Palfrey.

„I v původní ráži .416 Rigby by stačila. V poslední době se ale mezi klienty rozmohla móda opravdu velkých ráží a jednou jsem kvůli tomu přišel o zákazníka. Jsem na tuhle pušku zvyklý, proto jsem si ji nechal upravit. I když to stálo hodně rublů – a dvě medvědí kožešiny.“

Odmlčeli jsme se, hovor u vedlejšího ohně už také postupně utichal.

Najednou se ozvalo zapraskání. Neslo se od úzké mezery mezi auty. Následovalo ho několikanásobné kovové cvaknutí, jak se všichni chápali svých zbraní a mířili po zvuku. Uvědomil jsem si, že i já stojím, v dlani revolver s hlavní směřující do tmy. Raději jsem ho uchopil oběma rukama, aby se mi netřásla ruka. Cvak, Grimkov rozsvítil baterku, světlený kužel vykousl ze tmy malé zvíře schovávající se u pneumatiky. Působilo jako přerostlá, nemotorně vyhlížející krysa s připláclým čumákem.

„Právě míříte na našeho předka, savce, který se ještě třicet pět milionů let bude schovávat před dinosaury,“ pronesl po chvíli Palfrey. „Myslím, že jako lovecká trofej nic moc.“

Pak se jako první zakutal do spacího pytle a uložil se.

Baterka cvakla podruhé a kolem pohasínajících ohňů se stáhl kruh černi. Čas jít spát, jako řidič jsem byl zproštěn povinnosti hlídkovat.

Usínal jsem a místo nekonečného oceánu funkcionálů, operátorů, n-dimenzionálních matic jsem měl před očima siluetu ženy s rozcuchanými vlasy. Ve snu jsem si připomněl, jak voněla, a nemohl jsem se rozhodnout, zda je takový sen pro teoretického fyzika, jako jsem já, noční můrou, nebo naopak polibkem múzy.

Ráno jsme vstávali ještě před svítáním a vzhledem k tomu, že Grimkov odmítl přidělit vodu na umývání, jsme se sbalili podivuhodně rychle. Sofie Jegorovna si sice důrazně stěžovala, ale s mlčenlivým lovcem to ani nehnulo. Nakonec odněkud vyčarovala balík kosmetických kapesníků a odebrala se do ústraní za džípy. Když se vrátila, měla na tváři opět nakreslený svůj obvyklý obličej. Jen s účesem to nebylo úplně ideální, místo služky ji doprovázel oblak drahého parfému.

„Pozor na moskyty,“ upozornil ji Grimkov. „Vůně je občas přitahují.“

„A tady jsou moskyti?“ zeptala se a upřela vyčítavý pohled na svého manžela.

Ten se otočil na Palfreye.

„Právě v druhohorách se vyvinul moderní hmyz – spolu s kvetoucími stromy. Myslím však, že dokud se nedostaneme k nějakému vodnímu zdroji, nemáme se čeho obávat.“

„Den je krátký, pojeďme!“ zahlaholil Jan Petr a první naložil svůj batoh do džípu.

Po noci na zemi jsem se cítil rozlámaně, bolelo mě v zádech a záviděl jsem mu jeho entuziasmus.

„Po stopách vajec?“ zeptal jsem se Palfreye.

„Zní to směšně, ale je to přesné,“ přikývl.

„Myslím, že se nemusíme spoléhat jen na stopy, tím směrem je voda,“ ukázal Grimkov k jihozápadu.

V noci sopky příliš nebouřily a v dáli jsme dokázali rozeznat mraky valící se nízko nad zemí. „Opar,“ vysvětlil stručně.

Nasedl jsem do vozu, nasadil si brýle a čekal, až se ostatní usadí. Byl jsem rád, že jsem na hardwaru svých očí nešetřil. Díky rozměrným sklům jsem měl k dispozici zorné pole větší, než na jaké jsem byl zvyklý, a brýle byly tak lehké a příjemné na nošení, že jsem na ně pokaždé za chvíli zapomněl. Poslední nastoupil baron Mauschwitz. Pohledem jsem ještě zkontroloval, zda máme všechno, a pak vyjel na okraj háje, který nám poskytl útočiště na první noc v divočině. Co se mě týkalo, nejraději bych se vrátil rovnou do tábora. Má touha po dobrodružství byla naprosto naplněna, navíc jsem toužil sednout si v klidu s notebookem a vyzkoušet pár nových nápadů. Až příliš dlouho jsem se nevěnoval svému oceánu operátorů a pociťoval jsem abstinenční příznaky.

Postupovali jsme pomaleji než předchozího dne, protože cykasů přibývalo, objevovaly se i stromy podobající se přerostlým kapradinám s dřevitými stonky. Před devátou hodinou nám cestu zkřížila líně tekoucí mělká řeka. Pozorovali jsme ji už z dálky, protože řídký savanoidní porost se v její blízkosti změnil v pás neprostupné džungle. Cykasy na krajích byly polámány a některé dokonale zbavené svých korun, jako by je někdo očesal.

„Pásli se tady, sauropodi se tady pásli. Držíme se jim na stopě!“ řekl do vysílačky Palfrey s neskrývaným vzrušením v hlase.

„Skrz nebo podél?“ chtěl jsem vědět.

„Pokud šli skrz, museli bychom to vidět,“ poznamenala případně madam Jessica. „Tedy pokud byli tak velcí jako ten drobeček, kterého jsme viděli včera.“

„Pravda,“ přikývl jsem, zařadil a opět jsme se rozjeli.

Už dávno jsem se nevyhýbal veškeré vegetaci. Tu slabší a od pohledu méně odolnou jsem prostě přejížděl, skřípání větví a dřeva o podvozek se stalo obvyklou kulisou jízdy. Naštěstí jsem po několika kilometrech objevil něco, co se nejlépe dalo popsat jako vyšlapaná stezka. Občas jsme v ní spatřili otisk stopy úctyhodných rozměrů.

I po poledni se vedro stupňovalo, přes otevřená okénka se tváře všech ve voze leskly potem. Po další půlhodině opatrného kodrcání prales vlevo ustoupil nebo spíš byl v šířce několika set metrů něčím převálcován. Stezka se stáčela právě do vzniklé mezery, směrem k vodní ploše.

Líná hladina se ve slunci oslnivě leskla, zrcadlovou rovinu rušily jen nízké ostrůvky svým povrchem prozrazující, že občas bývají celé pod vodou. Za nimi, vzdálen nějakého čtvrt kilometru, se rýsoval zelený pruh protějšího břehu.

„Dorazili jsme sem v suchém období,“ zhodnotil Palfrey.

„Jak se dostaneme na druhou stranu? Po svých, nebo vozy?“ ozval se baron.

„Když tudy prošli dinosauři, dokážeme to také,“ navrhl Henry Wirgan.

Jan Petr se na mě tázavě podíval.

Věděl jsem, co ten pohled znamená. Já byl šofér, já věděl, co s autem dokážu.

„Byly nalezeny stopy, kdy dinosauři, myslím tím velké sauropody podobné tomu, kterého jsem potkali včera, kráčeli po dvou. Po předních nohách. Zadní si nechali nadnášet a vyvažovali jimi rovnováhu. Domníváme se, že tak překonávali vodní překážky. Při své velikosti dokázali překonat i několikametrovou hlubinu,“ zchladil Wirganovo nadšení Palfrey.

„Přemoudřelý doktor,“ zahuhlal nezřetelně reproduktor.

„Nevypadá to na hloubku,“ odhadl Grimkov.

„Máme navijáky. Vyzkouším cestu. Když to půjde, projedu; když ne, vytáhnete mě,“ navrhl jsem a vzápětí si uvědomil, že můj návrh je vlastně rozhodnutí, které se každému zamlouvá.

Nikomu se nechtělo ráchat se ve vodě, ve které žilo bůhvíco.

Přijel jsem blízko k vodě, a zatímco ostatní vystupovali a dělali si pohodlí na břehu, zapojil jsem vlečné lano navijáku Grimkovova Defenderu za oko zadního rámu.

„Existovali v této době nějací vodní dinosauři? Myslím masožraví dinosauři,“ nadhodil Wirgan škodolibě, svou velkou pušku položenou na kolenou.

„Dinosauři přímo ne, ale vodní draví plazi ano. Předchůdci dnešních krokodýlů. Mnohem větší než ti nejnebezpečnější aligátoři. Stáli na jednom z vrcholů potravního řetězce. Z Afriky známe pozůstatky krokodýla Sarcosuchuse. Dorůstal délky až dvanácti metrů a váhy osmi tun.“

„To je takový slušný autobus,“ řekl uznale Wirgan. „To lovil dinosaury?“

„Je to možné, ale spíš se domníváme, že byl obdobou našich gaviálů, lovců ryb. A důležitou složkou jeho potravy byly i želvy.“

„To musely být pořádné ryby,“ Wirgana rozhovor vyloženě bavil.

„Ano, běžně dorůstaly délky čtyř metrů a váhy několika set kilogramů. Ale skutečný lovec dinosaurů žil, vlastně žije, v této době na území dnešní Severní Ameriky. Deinosuchus. Má masivní čelist, jakoby navrženou pro vyvinutí maximální možné síly – drcení velkých těžkých kostí. Podle posledních nálezů jeho délku odhadujeme až na 15 metrů a váhu –“

„Já myslím, že to ani nechci vědět,“ přinutil jsem se říct a proti své vůli jsem zbledl.

Wirgan se zatvářil navýsost pobaveně, skoro jako by měl druhé Vánoce. Na můj účet.

Čtyřmetrové ryby lovené dravými autobusy ukrývajícími se v bahně. Pane bože, kde jsem se to ocitl… Najednou se mi těžko dýchalo a stupňující se horko za to nemohlo.

„Možná by bylo vhodné, aby řidiče doprovázel střelec,“ navrhl lord Campbell a vyškrábal se na sedátko spolujezdce.

Alice seděla vedle svého přítele a pozorovala mě. Skrz sluneční brýle jsem neviděl její oči a nedokázal jsem odhadnout, jak se tváří.

Nechtělo se mi do vody a už jsem se za svůj nápad proklínal. Vycvakl jsem svou pušku z úchytu vedle sedadla, nabil ji a zase ji do něj vrátil. Lord jen souhlasně přikývl, svou vlastní zbraň držel na kolenou, s hlavní směřující ode mě, oba kohouty natažené.

Ohlédl jsem se na Grimkova. Palcem mi ukázal, že naviják je volný. Opatrně jsem se rozjel do proudu, šplouchání vody pod koly a pravidelné brumlání motoru mě kupodivu trochu uklidnilo. Až k prvnímu ostrůvku byla cesta mělká a bez jakýchkoliv záludností, hladina nedosahovala výš než po čepy kol.

„Panenská krajina,“ poznamenal Campbell, zatímco jsme čekali, až nás druhý Defender dohoní. Z jednoho z vyšších a vzdálenějších ostrůvků se zvedlo hejno létajících tvorů. Byli malí, při letu se každou chvíli propadali a pak zase obtížně nabírali výšku.

„To nejsou pterosauři, ale létající dinosauři! První ptáci!“ slyšel jsem z reproduktoru úžasem omámený Palfreyho hlas, doprovázený bleskovým cvakáním jeho fotoaparátu. Pojistka navijáku sem tam zarachotila, když se lano příliš napjalo.

S trochu větší jistotou jsem se opět vydal do řeky. Jel jsem na redukovanou dvojku, přišlo mi to ideální. Už ve třetině vzdálenosti, která nás dělila od dalšího nejbližšího ostrůvku, se hladina vyšplhala až k prahům, pak pod pedály začala šplouchat voda. Přední kola najednou zahrabala a líný proud nás začal stáčet ze směru. Vyřadil jsem na volnoběh, po chvíli lomcování pákou se mi podařilo zasunout uzávěrku mezinápravového diferenciálu, Defender se uklidnil a hlemýždím tempem se začal sunout původním směrem. Vody uvnitř přibývalo, cítil jsem, jak přední kola stále častěji ztrácí kontakt s terénem. Tady uprostřed řeky byl proud přece jen silnější. Volant jsem držel křečovitěji, než bylo třeba, plynový pedál jsem se sebezapřením pouze šimral, po zádech mi stékal pot. Měl jsem ho i plné oči, ale jen jsem mrkal a nespouštěl pohled z vody před námi. Konečně se kontakt se zemí vylepšil a vůz opět začal poslouchat. Vyškrábali jsme se na pevnou zem, traktorový vzorek zanechal v naplaveném bahně hluboké brázdy.

„Podařilo se,“ vydechl jsem s úlevou.

„Ano. Bravo, mladý muži,“ věnoval mi Campbell vážný pohled. „Bylo to kdo s koho.“

„Příště musím hned otevřít dveře, aby nám do kabiny nateklo víc vody a my byli těžší,“ vyslovil jsem nahlas okamžitou myšlenku.

„Zní do divně, ale asi máte pravdu,“ souhlasil.

Stejně jako já byl od kolen dolů mokrý.

„Můžeme?“ ozval se Grimkov.

Vysílačka i elektroinstalace i bez přípravy na náročné brodění dál fungovaly, obdivuhodný vůz.

„Můžete, ale pozor, je tam hluboko,“ varoval jsem je.

Druhý Defender si až do poloviny vzdálenosti vedl mnohem lépe než my, pravděpodobně díky většímu zatížení lidmi.

Pak se najednou lano napjalo, vychýlilo ve směru toku a začalo strhávat vůz po proudu, příď Land Roveru současně pomalu zajížděla do hloubky.

„Pozor!“ řval jsem, i když jsem nechápal, co se to děje.

„Něco nás drží a bere s sebou!“

Křik z vysílačky se mísil s vyděšeným řevem neseným přes hladinu. Už jsme viděli co. Ještěr, původně splývající poklidně spolu s proudem, narazil na lano a teď se snažil překážku utrhnout. Zápas ho vynesl nahoru, zřetelně jsem rozeznával několik metrů jeho hřbetu – ostré hřebeny obrovských šupin. Ocas a hlava se stále skrývaly pod vodou.

Pod tahem vodní bestie se začal pohybovat i náš Defender na ostrůvku a pomalu klouzal bahnem zpět do vody. Campbell už stál venku s puškou u ramene a v rychlém sledu vypálil po zvířeti dvě rány.

„Odpojte se! Odpojte se!“ křičel jsem.

Defender už byl o několik metrů níž po proudu, voda dosahovala až ke dveřím.

To už Grimkov opatrně přelézal na kapotu vozu. Najednou se hladina zavlnila a o kus dál se vynořila tlama délky dospělého muže, do níž by se snadno naskládali tři dospělí chlapi.

Další výstřely, Campbellovi už pomáhali Martinéz a Jan Petr, ostatní z druhé strany nemohli. Zvíře se zapřelo nohama do dna a dál stahovalo oba Land Rovery do vody. Teď jsem ho viděl téměř v plné délce, přirovnání k autobusu nelhalo.

Otevřel jsem skříň s nářadím a vytáhl sekeru. Grimkov stále neúspěšně zápasil s navijákem, který pod vodou vůbec nebyl vidět, lano bzučelo napětím.

Odemkl jsem tažný čep a údery zespodu jsem se ho snažil kousek po kousku vysunout vzhůru a lano tak uvolnit.

Zvíře se zvedlo ještě víc, údery ocasu bičovaly hladinu jako exploze ručních granátů. Sekunda povoleného tahu, zásah sekerou, lano se vysmeklo a v zášlehu zmizelo v proudu.

Skřípání týraného železa pominulo, hladina se jako zázrakem uklidnila. Všichni jsme strnuli a mlčky se pozorovali přes pouhých dvacet metrů řeky. Dvacet metrů, které málem znamenaly smrt. Grimkov se vzpamatoval jako první, usadil se zpět na místo řidiče, motor stále díkybohu běžel. Bez dalších problémů pak dojel až k nám.

Okamžik jsme na sebe všichni vzájemně zírali, tváře pod opálením bledé, prsty křečovitě sevřené kolem zbraní, které nám byly k ničemu. Jak adrenalin ustupoval, začal jsem se opět víc bát, až jsem měl strach, že to nezvládnu. Raději jsem znovu upevnil lano, posadil se za volant a spolu s lordem Campbellem vyrazil na další mokrou cestu.

Zbytek cesty přes brod byl tísnivý, ale obešel se bez dalších potíží. Kromě toho, že jsem měl puls okolo dvou set a permanentně se o mě pokoušel infarkt.

„Co to bylo za tvora? Který hrozný saurus?“ zeptal se Jan Petr, když jsme se na druhém břehu všichni bez domluvy posadili na zem do vyhřátého písku a vyčerpaně zírali na nyní naprosto mírumilovnou hladinu.

Sám jsem si najednou připadal malý, nepatrný a bezbranný. Defendery, naše záštita, naši oceloví oři, se ukázaly jen chabými pomocníky v porovnání s nástrahami druhohor.

Všiml jsem si však, že nejsem jediný, komu se i v klidu třesou ruce. Já to mohl svádět na fyzické vyčerpání. I když, fakt, že jsem mohl bojovat, byl pro mě výhodou. Ostatní v druhém Defenderu byli odsouzeni k nečinnému čekání, jak to dopadne.

„Co to bylo nakonec za tvora?“ zopakoval Palfrey otázku Jana Petra a z jeho hlasu čišela únava.

„Jak jsem řekl, známe několik plazů, kteří by to dokázali, ne dinosaurů, laici tady často dělají chybu. Viděl jsem však málo na to, abych ho mohl určit. Osobně bych si tipl právě deinosucha, populárně přezdívaného zabiják dinosaurů, i když jeho čas by měl teprve přijít. Ale mezery v paleontologickém záznamu jsou stále příliš velké a může to být obrovský vodní plaz, kterého moderní věda ještě stále nezná.“

Palfrey mluvil a očividně se přitom vzpamatovával. Zato Wirgan trochu ztrácel nervy a zdál se nezvykle bledý. Odhadoval jsem, že hlavně kvůli pocitu bezmocnosti. Byl zvyklý držet svůj osud i osud lidí okolo sebe pevně ve vlastních rukou. Aspoň na lovu, i když bylo možné, že celý život pro něj byl jedním velikým lovem. S údivem jsem zjistil, že při přemýšlení se mi přestávají třást ruce. Možná jsem se nebál a bylo mi špatně jen kvůli nedostatku cukru v krvi. Pokud jsem pominul uplynulé chvíle, skoro jsem své teorii i věřil.

„Vy jste tohle všechno věděl a stejně jste nás nechal vejít do té řeky?“ nevydržel to Wirgan nakonec. „Největší krokodýl našich časů měří zhruba osm metrů a váží jedenáct metrických centů. Myslel jsem, že nás lakujete jen vědeckými povídačkami!“

„Jsem jen přemoudřelý doktor, pane Wirgane,“ opáčil Palfrey. „Ale profesionál a naprosto nemám ve zvyku vydávat neprověřené hypotézy za fakta. Pokud řeknu, že deinosuchus dorůstá délky dvanácti, někdy až patnácti metrů a váží víc než deset tun, opírám se o kosterní nálezy. Nemám ve zvyku nadhodnocovat velikost svých paleontologických objevů. Jako to například dělají lovci se svými úlovky.“

Wirgan se napružil k výskoku a Alice mu konejšivě dala ruku na rameno. To mě hloupě popudilo a rozhodlo, že jsem se proti svému úmyslu zapojil do diskuze.

„No, myslím, že už jsme si odpočinuli,“ řekl jsem a postavil se. „Víme, že spojení lany může být nebezpečné, a poučíme se. Budeme potřebovat připravené zkušené střelce na obou koncích lana. Pro případ, že by někdo jiný zaváhal,“ podíval jsem se na Wirgana, který se ještě stále třásl vztekem. „Další deinosuchus nebo kdo to bude mít těžší.“

Wirgan seděl na straně džípu, odkud nemohl dost dobře střílet, ale stejně mě teď probodával pohledem, který nevěštil nic dobrého. Kupodivu mi to nevadilo, právě naopak, pomáhalo mi to vzpamatovat se po přestálém napětí. Najednou jsem se cítil skvěle, přerostlý krokodýl, nepřerostlý krokodýl.

Když jsem pak stále částečně zmatečně šátral po zapalování, než jsem si vzpomněl, že v Defenderu je na opačné straně volantu, přitočil se ke mně Jan Petr.

„Takhle drsnou hru bych od tebe nikdy nečekal. Dávej si ale pozor, vytočil jsi Henryho víc, než si dokážeš představit. Teď už by to dvě rány nespravily.“

„Čemu vděčím za to varování?“ zeptal jsem se, když motor konečně naskočil.

„Snažím se srovnat šance,“ zašklebil se.

„O.K., máš to u mě.“

Grimkov už nastartoval a Jan Petr se rychle usadil na své místo. Opět jsem jel první já. Lovec zřejmě usoudil, že si s vozem a terénem rozumím víc než on. Nevěděl jsem, zda mám být rád, nebo se kvůli tomu víc bát.

Dál jsme se kodrcali po stopách ještěrů, podivný les složený ze stromových kapradin a palem nejrůznějších forem dál houstl. Obsah vlhkosti citelně stoupal, bývalý suchý žár pouště nám ve srovnání s dusivým skleníkem, v němž jsme se ocitli, začal připadat téměř příjemný. Museli jsme stáhnout všechna okna, protože se začala zevnitř rosit.

Pak se najednou palmy po levé straně pohnuly a vkročily mi do cesty. Dupl jsem na brzdu, Grimkov zastavil těsně za mnou. Nebyly to palmy, ale ještěr s dlouhým krkem a dlouhým ocasem, pokrytý svislými šedými a zelenými pruhy, které způsobovaly, že proti členitému pozadí zanikal. Od hlavy k ocasu mohl měřit deset dvanáct metrů a vypadal téměř gracilně – v měřítkách vrcholné křídy, na kterou jsem si pomalu začínal zvykat.

„To je také mládě?“ zeptala se madam Jessica se zájmem. „Vypadá trochu jinak než to předchozí.“

„Doktore Palfrey?“ promluvil jsem do vysílačky. „Co je zač ten tvor před námi?“

„Býložravec,“ dostal jsem okamžitou odpověď. „Menší druh sauropoda, podle tvaru hlavy bych ho tipoval na druh příbuzný amazonsaurům. I když netuším, co dělá tady.“

Opět jsem slyšel zuřivé cvakání závěrky fotoaparátu.

Potom klaply dveře, Palfrey zjevně nespokojený s optickou čirostí předního skla Defenderu bez váhání vystoupil ven a dál točil.

Ještěr, jako by si uvědomoval, že je budoucí hvězdou fotografické výstavy nebo i filmového přestavení, drobnými, měkce působícími kroky přešel přes vyšlapanou pěšinu a vybral si strom dobře dvakrát vyšší, než byl on sám. Zaklonil hlavu a opatrně, s vybalancovaností těžkotonážního vzpěrače, se postavil na zadní a předníma nohama se opatrně opřel o kmen, který se viditelně ohnul. Hlava na dlouhém protáhlém krku se rázem ocitla ve výšce posledních větví kapraďovitého stromu a snadno na ně dosáhla, i když se kmen ohýbal směrem od býložravce.

„Ach, to je úžasné,“ vzdychla madam Jessica. „Netušila jsem, že ještěři dokáží něco takového!“

„Tak jsem si to představoval!“ zajásal Palfrey; jeho hlas už jsem neslyšel z vysílačky, ale otevřeným okénkem, protože se právě s kamerou u obličeje posunoval kupředu, blíž k dinosaurovi. Nechal jsem motor běžet a také vystoupil z vozu. Překvapilo mě vedro a dusivé vlhko. Proud vzduchu způsobený jízdou nás přece jen osvěžoval. Nikdo Palfreymu nevynadal za to, že vystoupil sám bez předchozí domluvy, všichni fascinovaně pozorovali pasoucího se tvora z dávnověku. Byl ohromný, ale současně obratný, v jeho tlamě mizel jeden obrovský list za druhým, až kapraďostrom přišel o celou horní část koruny. Pak se tvor měkce spustil na přední a pokračoval směrem dál od cesty k dalším, větším stromům. Palfrey se spokojeně vrátil na své místo a jeli jsme dál.

Půda zde byla měkčí, stopy, které jsme sledovali, hlubší. Zpočátku jsem se musel na cestu maximálně soustředit. Pak jsem si zvykl, že džíp se dokáže při zařazené dvojce spolehlivě vyrovnat i s bahnitými překážkami, v nichž by jakýkoliv jiný vůz s jistotou uvízl, a začal jsem této jeho přednosti využívat. Grimkov se bez zdráhání držel ve vyjetých kolejích.

Vedro a dusno bylo ubíjející, posádka za mnou začínala pomalu klímat. Do kabiny vlétla moucha a posadila se na přístrojovou desku. Nedokázal jsem od ní odtrhnout oči. Velká, masitá, porostlá dlouhými černými chlupy. Nepozornost se mi málem nevyplatila, jen tak tak jsem se vyhnul padlému kmenu pokrytému vrstvou hnědých hub. O pár metrů dál jsem musel zastavit, protože cestu zatarasily další stromy. Podle světlého dřeva zlomů popadaly – nebo byly zlomeny – teprve nedávno. Motor ztichl, jeho hukot vystřídalo bzučení hmyzu a nad korunami obrovských kapra din, střídajících se s menšími, piniím podobnými stromy a vysokými araukáriemi, se se skřekem přehnalo hejno pterosaurů. V jejich hlasech nebylo nic libozvučného, připomínali spíš krvelačnou smečku ženoucí se za kořistí. Ještě že byli malí.

Uvědomil jsem si, že dosud stále nikdo z vozu nevystoupil, jako by nás nepřátelská cizost světa zarazila.

„Můžeme ty stromy odtáhnout stranou a pokračovat dál vozy, nebo jít pěšky,“ řekl jsem nahlas.

Cvakly dveře, ve zpětném zrcátku jsem viděl Henryho Wirgana, jak se svou velkou puškou v ruce opatrně našlapuje okolo vozu. Rozhlížel se a jeho sluneční brýle vrhaly odlesky slunce na všechny strany, svaly na předloktích se mu napínaly, jak držel zbraň stále ve střehu. Znovu vypadal ve svém živlu.

Palfrey už byl také venku a spěchal ke stromům, které nám zatarasily cestu. Místo pušky držel kameru, přes rameno měl fotoaparát s mohutným teleobjektivem. Naštěstí ho doprovázel Grimkov, který se zřejmě dobrovolně pasoval na jeho ochránce.

Vzal jsem svou vlastní pušku, klíče opět nechal v zapalování. Všetečné opice by ještě neměly existovat.

„Píchl mě komár!“ zaječela najednou Sofie Jegorovna. „A jak to bolí!“

Po nahém rameni, které decentně odhalovala její rafinovaně střižená blůza s nápisem SAFARI, vyvedeném modrou výšivkou, jí stékala krev.

„To vypadá spíš na kousnutí,“ zhodnotila madam Jessica. „Asi bude lepší, když si oblečete bundu.“

Sama se podle rady zařídila, i když měla košili s dlouhým rukávem.

Opatrně jsem došel až k Palfreymu. Natáčel poražené stromy, zabíral jednotlivé větve i detaily zlomených květů.

„Jedná se o krytosemennou dřevinu, pravděpodobně předchůdce dnešního dubu, květy jsou extrémně drobné, nemají v průměru víc než pět milimetrů. Většina se jich pravděpodobně nacházela na temenech korun, které jsou nejvíc poničené. Odhaduji, že mladé stromy porazili velcí sauropodi, kteří nedokáží dostatečně vysoko zvednout krk. Mladé větve z vrcholů korun pro ně zřejmě přestavují lahůdku,“ komentoval záznam.

Kamera signalizovala, že natáčí i zvuk.

„Podle čerstvosti pryskyřice na lomu odhaduji, že zde hodovali před několika málo hodinami. To znamená, že jsme jen kousek od nich.“

„Neměl byste vycházet beze zbraně,“ upozornil jsem ho, když se zdálo, že skončil. „Může na nás vyskočit cokoliv.“

„Máte pravdu,“ zamračil se, „ale nevím, jak s sebou dokážu vláčet kameru i fotoaparát a ještě k tomu tu zatracenou pušku.“

Grimkov stál opodál, tichý a snadno přehlédnutelný, viděl jsem, jak nasává okolní vůně.

Palfrey si otřel pot z čela. Uvědomil jsem si, že jsem také mokrý jako myš.

„Tak aspoň záložní revolver,“ navrhl jsem. „Jinak vás musí pořád hlídat,“ ukázal jsem na našeho mlčenlivého společníka.

„Dobře, dám si pozor,“ slíbil Palfrey.

Společně jsme se vrátili k ostatním, kteří se stále ještě drželi pohromadě.

„Zahlédla jsem mezi stromy hlavu, tam!“ obrátila se Sofie Jegorovna na Grimkova, jako by mohl potvrdit její slova. „Měla takový rudý hřeben a tlamu plnou zubů!“

Její manžel se zatvářil pobaveně.

„Existují ještěři s hlavovými hřebeny,“ potvrdil Palfrey. „O jejich významu se jen dohadujeme.“

„Pojedeme dál vozy, nebo půjdeme pěšky?“ vrátil se k hlavnímu problému baron Mauschwitz.

„No, nepočítala jsem, že mě auto doveze až na střelecké stanoviště. Jsem zvyklá po lese spíš chodit,“ poznamenala madam Jessica, a to rozhodlo.

Některým se sice po svých nechtělo, ale nahlas nikdo neprotestoval.

Utvořili jsme neuspořádaný hlouček a posunovali se za Grimkovem. Když jsem se ohlédl, džípy se ztrácely v porostu mezi stromy a na okamžik jsem si nebyl jistý, zda děláme správně. Zbavili jsme se, čeho vlastně? Techniky, nejmasivnějšího výdobytku civilizace, který jsme si vzali s sebou? Připadal jsem si jako tonoucí plavec lapající po dechu v záplavě hýřící všemi možnými i nemožnými odstíny zelené.

Po hodině chůze se okolní pralesovitý porost naštěstí rozestoupil a zřídl.

„Oáza ve vyprahlé rovině,“ nadhodil lord Campbell.

„Ano,“ zareagoval okamžitě Palfrey. „Sauropodi, které stopujeme, ji pravděpodobně využívají k odpočinku a napojení se při putování přes neúrodnou oblast,“ odhadl. „Voda musí být někde blízko.“

Pokračovali jsme dál, dokud jsme nedorazili k homolím připomínajícím menší termitiště. Dosahovaly do výšky prsou dospělého muže, a jak jsme se k nim blížili, zvedala se z nich hustá mračna much.

„Sauropodí výkaly!“ zajásal Palfrey, ostatní se zastavili a Sofie Jegorovna udělala několik kroků vzad.

„Nemám do čeho vzít vzorky,“ postěžoval si nahlas paleontolog a šátral po kapsách.

Napadlo mě, zda jsem také tak šílený, když se jedná o obor mého zájmu. Určitě ne, určitě jsem mnohem normálnější člověk než Palfrey. Výkaly, ani dinosauří, bych po kapsách určitě nenosil.

„Možná až na zpáteční cestě?“ nadhodil jsem.

„Asi ano,“ přikývl. „Všimněte si, že za tu krátkou dobu, co tady jsou, už jsou obsazeny množstvím hmyzu,“ ukazoval nám.

Měl pravdu, po povrchu páchnoucích homolí se rojilo množství drobných tvorů.

„Muselo to být obrovské zvíře,“ odhadl Martinéz, „ty hromady mají objem dobrých tři sta litrů.“

„Nechtěla jsem sem, nechtěla!“ skoro vykřikla Sofie Jegorovna.

Z hustých kapradin se vynořil malý podsaditý tvor na krátkých nohách a drobnými kroky přiběhl až k nám. Věnoval nám zběžný pohled, ale nezaujali jsme ho. Pak zavětřil a zamířil k hromadám trusu. Z protáhlého čumáku mu vystřelil dlouhý jazyk, kterým obratně slízával jednotlivé hmyzáky.

„Úžasně specializované chování,“ zašeptal Palfrey a sáhl po kameře. „O něčem takovém jsme neměli ani ponětí, ale mohlo nás to napadnout.“

To však návštěvníka vyrušilo. Zvíře se postavilo na zadní, okamžik na nás zíralo a pak se velkými skoky ztratilo v bezpečí křovisek.

„Jdeme dál. Hovna jsou ještě čerstvá, to znamená, že ty bestie nejsou daleko před námi. Nechci tu zatracenou pušku vláčet zbytečně,“ prohlásil Semjon Ivanovic a vykročil jako první.

Těžce oddechoval, ve tváři byl rudý a svou safari bundu měl v podpaží i na zádech tmavou mokrými skvrnami, které se postupně začínaly propojovat do jediné mapy. Popruh velké pušky se mu zařezával do masitého ramene. Wirgan pohledem pobídl Alici, přehodil si kulovnici na druhé rameno a vyrazil také. Na rozdíl od Rusa byl v dobré kondici a dokázal se s váhou své zbraně vyrovnat. To mně se už má kulovnice pořádně pronesla.

Otřel jsem si pot z čela a povzdechl si.

„Člověk si prostě musí zvyknout,“ zasmála se madam Jessica. „A pozor, pokud netoužíte, aby vám to zvířátko z pralesa olizovalo boty,“ ukázala na plochu fekálií rozplácnutých do nízké skvrny velikosti menšího koberce.

„Nějaké zvíře se v tom vyválelo,“ zhodnotil Grimkov. „Možná aby ho nekousaly ty proklaté mouchy. Jdeme, než nám utečou,“ zabránil Palfreymu pustit se do dalšího vysvětlování.

Po dalším kilometru už jsme se opět pohybovali něčím na pomezí lesostepi a savany. Hromady trusu jsme teď potkávali častěji. Buď jsme je při cestování džípy neviděli, nebo ještěři při přechodu nehostinné země drželi dlouhodobou dietu.

„Potřebuji si oddechnout,“ zabručel Semjon Ivanovic.

Tvář měl rudou jako právě uvařený rak a doslova se z něj kouřilo.

Grimkov zastavil, baron se unaveně posadil na kámen a dopřál si několik hltů z polní láhve. Slunce se už vyšplhalo vysoko, ale do poledne ještě nějaký čas zbýval. Vedro… scházelo mi správné přirovnání.

„Tak kde jsou ti zatracení ještěři? Jak to, že je nevidíme? Musí být obrovští!“ vyslovil nahlas myšlenky nás všech Martinéz.

Souhlasil jsem s ním, protože na všechny strany se nám otevíral rozhled minimálně na několik set metrů, pokud jsem nepočítal zelený pás za našimi zády.

„Myslím, že i velká zvířata jsou schopna se maskovat. Pokud nevíme, co přesně opticky hledat, je to pro nás ještě těžší,“ poznamenal Palfrey.

„Myslím, že je vidím!“ řekl najednou tiše Wirgan a ukázal směrem od pralesa k hustšímu háji palem, nějakých sto metrů daleko.

Až po chvíli jsme pochopili, co nám ukazuje. Hájek nebyl tak hustý, jak vypadal, pouze se v něm zdržovalo stádo ještěrů.

„Jdeme!“ postavil se najednou Semjon Ivanovic, kterému objev vlil do žil novou sílu. „Nezapomeň točit!“ podal své ženě koženou brašnu s videokamerou.

To už Wirgan s Martinézem vyrazili k hájku, ostatní za nimi. Připadalo mi to absurdní. Až dosud jsem si lov představoval jako plížení, hledání a stopování zvěře. My se v nepravidelné rojnici blížili k nic netušícím dinosaurům.

Nebylo to sto metrů, ani dvě stě metrů, ale ještě o něco víc. Cykasy byly vyšší a mohutnější než kdekoliv v okolí a ještěři – gigantičtí.

„Máme štěstí, narazili jsme na největšího tvora této epochy křídy žijícího v Jižní Americe,“ drmolil opět Palfrey, v ruce kameru. „Bez jakýchkoliv pochybností se blížíme ke stádu argentinosaurů huinculensis, patřícím k největším sauropodům, co kdy žili.“

Čím blíže jsme se dostávali, tím pomaleji jsem kráčel a měl jsem menší chuť se dál přibližovat. Sofie Jegorovna se spolu se mnou dostala až na konec skupiny a její manžel se po ní každou chvíli hněvivě ohlížel, aby ho točila v plném záběru.

Byli obrovští, neskuteční. Žádné číselné údaje ani obrázky v knihách nemohly člověka připravit na ohromující pocit z blízkosti omračujících živých tvorů. Kolena měli kousek nad úrovní mé hlavy, nejvyšší bod oblouku trupu se nacházel ve výšce třípatrového domu. V porovnání s tělem vypadala hlava malá, ale to byla jen záležitost měřítka. Aniž by se dinosaurus nějak namáhal, s pomocí masivního, snad deset metrů dlouhého krku lehce dosáhl ke koruně stromu a s děsivou snadností drtil a ulamoval obrovské větve. I s ocasem dosahoval délky poloviny fotbalového hřiště.

„Bože, ten musí vážit snad sto tun!“ vydechl Martinéz.

Přinutil jsem se udělat ještě pár kroků a dostal se na úroveň lovců, až teď jsem zaregistroval i další pasoucí se zvířata. Mezi obrovskými argentinosaury se pohybovala mláďata. Kromě velikosti se lišila i barvou – byla zelená. S velikostí a věkem barva postupně vyhledávala, jak jsem zjistil pozorováním dalších, starších exemplářů.

Najednou se obr dál od nás zastavil, zvedl hlavu o něco výš a předvedl se nám z čelního pohledu. Povislá kůže pod tlamou se napjala a tlama se otevřela, až jsem mu viděl rovnou do útrob. Hluboký táhlý zvuk do mě udeřil jako kladivo, cítil jsem, jak se mi chvěje bránice.

„Stranou, utečme stranou, sakra!“ pomohl mi vzpamatovat se Jan Petr.

Část se nás posunula vlevo, část vpravo. Stačilo to, abychom se dostali z dosahu směrované, nevolnost vzbuzující sirény.

Pak zvedl tlamu k obloze a nepříjemný pocit zmizel úplně.

„Musí to být slyšet na vzdálenost mnoha kilometrů,“ zamumlal Palfrey. „Desítek kilometrů.“

„Proč to dělá?“ chtěla vědět Alice.

„Nevím. Může to být výstraha dravcům, že je tady velký silný jedinec, nebo naopak svolává mláďata, co se líhnou z vajec, která za sebou nechají na cestě…“

Přerušilo nás praštění lámaného stromu. Mládě, které nedosáhlo do koruny, se postavilo na zadní a jednoduše slabší kmen zlomilo.

„Přišel náš čas,“ prohlásil baron Mauschwitz tiše. „Kdo je objevil, má právo prvního výstřelu. Myslím, že nikdo nebude považovat za zbabělost, když mu poskytneme palebnou ochranu, pro případ, že by ten obr nepadl po první ráně.“

Wirgan, baron, Martinéz a Ivanovic jako jeden muž postoupili ještě blíž k argentinosaurovi. Připadalo mi to šílené, nedělilo je od něho víc než patnáct dvacet metrů.

Ostatní vypadali šokováni ohromným tvorem a na lov nemysleli.

„Kde tak asi může mít plíce? Nebo srdce?“ zamumlal lord Campbell.

Henry Wirgan se rozkročil, přenesl váhu na přední nohu a druhou se zapřel. Přiložil pažbu k rameni. Viděl jsem, jak se celý napružil, svaly na předloktí mu orámovaly tmavé žíly. Prásk. Na argentinosaurově těle, kousek nad jeho přední nohou, vykvetl krvavý gejzír.

Byla to mnohem silnější rána, než jakou jsem kdy slyšel na střelnici. Zpětný ráz Wirgana posunul o stopu dozadu, ale vzápětí už měl pušku opět namířenou a pravačkou zatáhl za páku uzávěru. Tlustá žlutá nábojnice vyskočila do trávy, s kovovým zarachocením zapadla druhá.

Dinosaurus zařval, z rány se mu řinula krev.

Prásk.

Další gejzír, krve, ještě mohutnější. Wirganovi tentokrát trvalo déle, než zbraň zkrotil a připravil se k dalšímu výstřelu.

Obrovský ještěr se otáčel, aby vyrazil proti nepatrným mravencům, kteří mu působili takovou bolest.

Prásk.

Tentokrát Wirgan trefil přední nohu, kulka se zřejmě zastavila o kost ukrytou pod metrem svaloviny a tuku, gejzír krve a tkáně poničené výstřelem změnil ránu v malý kráter.

„Bože, oni jsou nezastavitelní,“ vydechl Martinéz.

Další kovové zarachocení, Wirganova tvář zdeformovaná soustředěním. Viděl jsem, jak pozvedá hlaveň – prásk.

Trefil argentinosaura přímo do otevřené tlamy, ještěrovo temeno roztříštil krvavý gejzír.

Poslední žalostné zařvání, mohutný krk udeřil o zem, o několik mučivě dlouhých sekund později se umírajícímu dinosaurovi podlomily nejprve přední a pak zadní nohy. Obrovité tělo se překulilo na bok a zvířilo oblaka prachu.

Jako by jeho druhové tušili, co se stalo, ozval se mnohohlasý chorál parních sirén. Současně se však zpoza masy mrtvého dinosaura vynořil další, téměř stejně velký.

„Je jich víc, kteří chrání stádo,“ zamumlal skrz sevřené zuby lord Campbell a pozdvihl pušku.

Ještěr se pohyboval zdánlivě pomalu a neohrabaně, ale při jeho rozměrech a délce nohou to odpovídalo rychlosti svižně klusajícího člověka.

„Odhadovali jsme, že se dokáží pohybovat rychlostí nejvíc dvanáct kilometrů za hodinu,“ pronesl Palfrey.

Nevypadal, že by se bál, pouze soustředěně natáčel blížící se ocelový kolos.

„Tenhle se pohybuje asi o něco rychleji. Možná jsou v okamžicích smrtelného nebezpečí schopni vyvinout i větší rychlost,“ komentoval záznam.

Campbell vystřelil jednou, podruhé, pak se k němu přidal i baron, zpětný ráz jeho zbraně s ním viditelně škubl. Ve chvíli, kdy se k palbě přidal Martinéz, už lord cpal do dvou hlavní své kulovnice další náboje.

Prásk, prásk, prásk. Hlavně skupiny lovců chrlily oheň, útočící býložravý gigant řval, zpíval svou píseň smrti. Krk držel rovnoběžně se zemí, jako by na nás chtěl dosáhnout za každou cenu, ale jeho pohyby se postupně zpomalovaly a šedá hruď se změnila v čtvereční metry rozervaného masa. Prásk. Prásk.

Už byl jen dvacet, třicet metrů daleko. Prásk.

Nohy se mu podlomily, padl na hruď a zvuk kostí tříštěných gigantickou setrvačností jeho těla zpečetil jeho osud.

„Jsou jako sloni. Když cítí nebezpečí, jdou mu vstříc,“ pronesl Campbell, po bouři ohlušujících výstřelů jsem měl problém jeho slovům porozumět.

Možná jsem se pletl, ale slyšel jsem v nich úctu.

Žádný další argentinosaurus už se na nás neodvážil zaútočit, stádo prchalo pryč od nás. Nebyli nijak závratně rychlí, ale z úpornosti jejich pohybů a praštění dřeva stromů, které se jim připletly do cesty, čišela panika.

Cítil jsem, jak mi krví koluje adrenalin, který jsem nevyužil, cítil jsem, jak mi tváře hoří vedrem a zlostí. Bál jsem se, k smrti jsem se bál a nijak jsem se to nesnažil maskovat. Jenomže to, co jsem viděl, mi lov divoké nebezpečné zvěře nepřipomínalo ani v nejmenším. Zabitých obrů, tak majestátních a ohromujících, mi bylo líto, nechápal jsem, co ostatní na lovu vidí. Obyčejná jatka.

„To byl teda lov,“ řekl jsem nakonec sarkasticky.

Nikdo mě však neslyšel, protože mě přehlušilo téměř hysterické zaječení. Současně se všichni otočili na druhou stranu, směrem, kterým ukazovala vyděšená Sofie jegorovna.

To nebyl býložravec, stačil pohled na obrovskou tlamu plnou dýkovitých zubů. Oproti argentinosaurům se nepohyboval po čtyřech, ale po dvou, pár předních končetin působil vzhledem k obrovské hlavě a trupu groteskně křehce.

„Giganotosaurus!“ pronesl Palfrey.

Baron se vzpamatoval nejdříve. První střelou zasáhl ještěra do tlamy, ale kulka se odrazila a způsobila mu jen tři čtvrtě metru dlouhý šrám, který by jakékoliv zvíře naší doby poslal do kolen. Ne však vrcholného predátora albské křídy. Druhá rána šla mimo a giganotosaurus zrychlil. Neběžel, pouze snížil těžiště a prodloužil krok.

„Tomu neutečeme,“ zamumlal Palfrey. „Pokud někdo z nás není olympijský sprinter schopný uběhnout maratón.“

Dvakrát za sebou vystřelila madam Jessica a po ní Alice. Netušil jsem, zda zasáhly, masožravý dinosaurus jen zařval a pokračoval v útoku. Napodobil jsem ledově chladného Grimkova a pozvedl zbraň. Tlukot vlastního srdce mě ohlušoval. Špatné bylo, že nám v linii střelby stáli naši lovci. Mohl bych střílet, ale těsně nad jejich hlavami, a to jsem nechtěl riskovat. Odjistil jsem, ale prst nechal v uctivé vzdálenosti od spouště. Giganotosaurus už byl skoro na dosah, měl jsem pocit, že cítím puch šířící se z tlamy, z níž visely cáry hnijícího masa. Prásk, prásk. Výstřely neměly zdánlivě žádný účinek, i když krev z druhohorního monstra přímo pršela. Semjon Ivanovic předkročil před ostatní a pozvedl svou hi-tech zbraň. Zadunění kanónu, oslepil mě záblesk vržený zákluzem hlavně, další rána z děla. Giganotosaurus na okamžik zavrávoral, ale pak udělal další krok. Už byl jen pár metrů od Ivanovice, když sklonil svou mordu k zemi, chyběl mu jen příslovečný poslední krok. Bum. Další rána z ručního kanónu, pak ještě jedna. Semjon Ivanovic šel k zemi a s ním i ještěr, jeho obrovitá morda dopadla na kameny jen metr od bolestí zkrouceného lovce. Poslední agonický záškub a predátor definitivně pošel.

Bez rozmýšlení jsme se rozběhli k raněnému.

„Co se vám stalo?“ zeptala se madam Jessica, Sofie Jegorovna jen vyděšeně stkala.

„Má zlomenou klíční kost,“ odhadl Grimkov.

„Jo,“ zachraptěl Semjon Ivanovic. „Něco se podělalo a při posledním výstřelu se mechanismus zablokoval. Nakoplo mi to i čelist a viklají se mi zuby. Ale dostal jsem ho!“

Ruský podnikatel plival krev a šklebil se bolestí, ale jinak byl šťastný. Úpěl a smál se současně. Rozhlédl jsem se, abych zjistil, zda se na nás nezenou nějaké další podobné příšery, a přitom jsem zahlédl Wirganův výraz ve tváři – vzteklý a naštvaný. Králem tohoto lovu se nestal on.

„Spolkněte to, zabandážuji vám ruku.“ Grimkov dal Ivanovičovi dvě růžové tabletky a hned se pustil do práce.

Až teď jsem si uvědomil, že profesionální lovec má batoh dvakrát větší než kdokoliv z nás a nejméně polovinu jeho obsahu zaujímají léky a obvazový materiál.

„V Africe, když zabijete slona nebo buvola, se musíte mít okamžitě na pozoru. Nikdy to netrvá dlouho a objeví se lvi, nebo hyeny,“ řekl klidně lord Campbell a s nabitou puškou se otočil k západu. Baron Mauschwitz si kupodivu odpustil jakýkoliv komentář, nabil svou kulovnici a také se postavil na hlídku. Měl jsem pocit, že mu každý pohyb působí potíže a potlačuje bolest. Henry Wirgan neřekl nic, ale zařídil se podle příkladu lovců veteránů. Jen mě překvapilo, když Alici dovolil, aby mu nesla jeho vlastní rozměrnou ledvinku.

Jak šok z předchozích událostí pomíjel, víc a víc jsem vnímal pach hnijícího masa, krve a stupňující se bzučení much.

„Tvrdí se, že kousnutí varana komodského je smrtelné, protože na rozkládajících se tkáních v jeho tlamě se nacházejí životu nebezpečné bakterie,“ řekl zamyšleně Palfrey.

„Podle smradu je tahle tlama,“ ukázal na mordu mrtvého ještěra, do které by se vešli tři dospělí muži současně, „mnohonásobně jedovatější.“

To mu však nebránilo, aby zuřivě nefotografoval a netočil, dokonce zašel tak daleko, že přímo do tlamy umístil skládací metr pro získání měřítka.

„Jakže jste to říkal, že se jmenuje?“ zeptal se ho Semjon Ivanovic.

Mluvil pomalu a měkčeji, než kdykoliv předtím. Pravděpodobně za to mohly uklidňující léky. Otupily ostří lovce a podnikatele – predátora. Bůhví proč mi teď medvědovitý Rus připadal lidštější než kdykoliv předtím.

„Giganotosaurus carolini,“ odpověděl Palfrey.

„Jako kluk jsem viděl film, myslím že se jmenoval Cesta do pravěku, a tam se Tyrannosaurus rex rval se stegosaurem,“ řekl Ivanovic téměř lítostivě. „Od té chvíle jsem toužil postavit se Rexovi.“

„Tyrannosaurus rex se objeví na světě až za víc než třicet milionů let. Ale mohu vás ubezpečit, že byl menší než giganotosaurus. A tento exemplář je opravdu velký kus,“ uklidnil Palfrey raněného lovce.

Mezitím přešel od detailních fotografií k zevrubnému měření.

„Od ocasu k čenichu měří patnáct metrů, na výšku,“ paleontolog se pokusil narovnat jednu obrovskou svalnatou nohu zakončenou trojdrápým pařátem, ale stejně se mohl pokusit odtlačit zabržděná auta.

„No, řekněme pět a tři čtvrtě metru. Váha…“

„Přes sedm tun,“ odhadl lord Campbell. „Spíš osm. Je na něm mnohem víc masa než na jakémkoliv slonovi, kterého jsem kdy viděl.“

Semjon Ivanovic se tvářil stále šťastněji.

„Jo, velký je. Myslíte si, že by si mohl troufnout i na ty ohromné? Myslím ty argentinosaury?“ nadhodil Martinéz.

Z pachu šířícího se z obrovské tlamy mrtvého dravce se mi dělalo zle, ale ostatní vypadali, že jim to nevadí. Jen Sofie Jegorovna se stáhla opodál, ale přesto se dál poctivě činila s kamerou.

„Nevím,“ pokrčil rameny Palfrey. „Dokonce nevíme, jaký byl hlavní způsob obživy giganotosaura. Jestli byl především lovec a na mršinách se jen přiživoval, jako to občas dělají lvi, nebo naopak plnil funkci jakési hyeny svrchní střední křídy.“

„Měli bychom odtud odejít,“ přerušil debatu Grimkov.

Ostatní se po něm tázavě podívali.

„Asi nestojíme o to, abychom se potkali s místními hyenami. Tyhle hory masa je brzy přivábí.“

Měl pravdu, už teď se v okolí začínalo shromažďovat množství hmyzu.

„Potřebuji nějakou trofej, něco, co mi zůstane,“ zamumlal Ivanovic ztěžkle, léky už začaly působit.

Opatrně se zvedl, levou rukou držel svou těžkou a teď nepoužitelnou zbraň jako kyj. Přišoural se až k smrduté dravci tlamě a udeřil do dýkovitých zubů. Několik se mu jich podařilo přelomit. Zběžně je otřel a strčil do kapsy. Pak bez dalšího zdržování kulhavě zamířil po našich vlastních stopách.

Při pohledu na něj jsem si uvědomil, že jsem unavený, bolí mě celé tělo, rameno mám otlačené od popruhu a bok otlučený od kulovnice. Ostatní na tom už na pohled byli podobně. Jen Palfrey vypadal jako posedlý démonickou múzou a neustále si nahrával něco na diktafon, fotil nebo filmoval.

„Na kůži argentinosaura je vidět hemžení hmyzu. Podle všeho to nejsou příslušníci druhů zahajujících první fázi rozkladu těla, ale paraziti, které nosil s sebou. Natočím detailní záběr…“

„Jdeme, ostatní nečekají,“ upozornil jsem ho.

„Příště si s sebou musím vzít víc vybavení,“ zabručel nespokojeně, ale poslechl.

Zabralo nám dost času, než jsme hlavní skupinu dohonili. Všichni, i když unavení, spěchali. Věděl jsem však, že dnes se do tábora nedostaneme a budeme rádi, pokud přespíme na stejném místě jako předešlé noci. Co nejdál od tří mrtvých ještěrů, uprostřed otevřené planiny skýtající iluzorní pocit bezpečí.

To se nepodařilo, protože k autům jsme dorazili až po soumraku a nikdo neprotestoval, když jsem odmítl jet dál. Terén byl potmě příliš nebezpečný. Bez zdržování jsem hned vyrazil na dřevo – snažil jsem se využít posledních zbytků světla. Se mnou šli ještě Grimkov, madam Jessica a Alice. Ostatní zůstali polomrtví u ohniště. Také jsem se sotva držel na nohou, ale donutil jsem se přinést ještě dva další náklady suché kůry. Světlo až do rána mi za to stálo. Obě ženy to při posledním kole vzdaly, společnost mi dělal jen Grimkov.

Když jsme konečně skončili, oheň už plápolal, všichni seděli nebo leželi ve spacácích, kolovaly láhve s vodou a jedna s whiskou. Semjon Ivanovic spal a lehce přitom chrápal, Sofie Jegorovna seděla na podložce s nohama přitaženýma k bradě a tupě zírala do ohně, lovci veteráni vypadali k smrti vyčerpaní. Nejspokojeněji si druhou noc pod širým nebem překvapivě užívala Jessica Meyersová. Nemluvila, jen se sama pro sebe tiše usmívala, a když se v temnotě za našimi zády něco šustlo, nebyla nervózní jako ostatní, pouze zvědavá.

„Možná vám také přijdou vhod,“ vytáhl s křivým úsměvem z brašny baron Mauschwitz malou krabičku a podal ji Martinézovi. Ten si ve svitu ohně přečetl, co je na ní napsané, přikývl, nasypal si z ní něco do dlaně a spolkl to. Lord odmítl, Wirgan si nabídl. Když vracel krabičku baronovi, zahlédl jsem, že jsou to tabletky proti bolesti.

„Vystřelit z lovecké pušky ráže, kterou mají tady pan Wirgan nebo drahý baron, se občas přirovnává k dopravní nehodě,“ vysvětlil mi Campbell, když viděl můj překvapený výraz. „A pokud člověk v jednom dni vypálí v rychlém sledu víc ran, bolí to opravdu hodně.“

Mezitím k němu dokolovala láhev s alkoholem. Nalil si do vršku vlastní placatice, sloužícího současně jako miniaturní sklenka, malého panáka, poslal láhev dále a pokračoval:

„A to nemluvím o namožených svalech, které s sebou tahání takové osmnáctilibrové kulovnice přináší. Jen nejsilnější a nejhouževnatější z mužů si dovolí vzít takovou zbraň do buše. Máte můj obdiv, barone. Já bych to nedokázal.“

„Na zdraví odvážných lovců,“ naznačil přípitek směrem k Mauschwitzovi.

Nedokázal jsem odhadnout, zda to myslí ironicky, nebo vážně. Sám baron vypadal, že je mu to úplně jedno. Seděl zkroucený na spacáku, s dlaní položenou na rameni tam, kde se zapírá pažba pušky.

„Čím vlastně střílíte vy?“ obrátil se Martinéz na Wirgana. „Musím říct, že účinek nábojů na toho ještěra byl impozantní. V předchozích hovorech na to nějak nepřišla řeč, nebo jsem se přeslechl.“

Wirgan mu podal svou zbraň a bylo vidět, že manipulace s ní mu dělá potíže. Po náročném dni měl dost i svalovec jako on.

„Opakovači kulovnice Gerlach bolt action .700 Nitro Expres,“ zabručel uznale Martinéz. „To už chce odvahu, střílet z něčeho takového a tahat to s sebou. Kolik nábojů se vejde do zásobníku?“

„Normálně tři a jeden do komory. Nechal jsem si vyrobit jeden speciální zásobník upravený na pět.“

Wirgan předvedl lesklou krabičku, která byla tak velká, že se nemohla vejít do kapsy, a podle toho, jak ji držel, i dost vážila.

„Hezká věc,“ vrátil mu Martinéz zbraň a napil se z láhve, která k němu mezitím přikolovala.

„Beru si první hlídku,“ oznámil Grimkov.

A pak bylo ráno.

Už jsem si zvykl a dokázal jsem odlišit ranní horko od večerního lepkavého dusna. Tenhle svět připomínal obrovský skleník, z něhož nebylo úniku. Skleník nebo vyprahlou troubu zapnutou na plný výkon. Záleželo na tom kde. Protáhl jsem se a zhluboka se nadechl, vzduch chutnal nahořkle po prachu. Vybavil jsem si dunění sopek, míchající se do snů. Obloha, prosvítající řídkými korunami cykasů, pod nimiž jsme se utábořili, měla šedivou barvu a slunce, i když už dávno mělo být nad obzorem, nebylo vidět. Buď se přihnaly mraky, nebo se zrodily za přičinění prachových kondenzačních jader, kterými sopky na západě i východě zaplavovaly okolí. Výsledek byl stejný, ve skleníku se prostě nerozsvítilo, zato bylo ještě větší vedro.

Velký trs kapradin se zachvěl a mezi spáče se protáhl Grimkov. Pušku držel s prstem položeným na spoušti a ostražitě se rozhlížel. Za chvíli se za ním objevil Palfrey. Ten nevypadal znepokojeně, spíš zamyšleně.

Postavil jsem se, vzal si kulovnici a zamířil k nim.

„Stůjte,“ zarazil mě Grimkov a ukázal na zem před sebe. V půdě, která tam byla měkčí než jinde, jsem spatřil zřetelný otisk dvou spárů. Trochu připomínaly ptačí, pokud by je udělal pták se dvěma prsty, vážící několik metráků. Když jsem si uvědomil, jak blízko se neznámý tvor nacházel, když jsme všichni spali, zachvěl jsem se.

„Kdo měl hlídku?“

„Já,“ zamumlal Palfrey, „ale nic jsem neviděl. Jen jsem zaslechl praskání větví a zvedl jsem se, abych se podíval. Obešel jsem tenhle strom i křoví, ale nic jsem neobjevil. To už se ale vzbudil Grimkov a prohlédl stopy. Našel jste ještě nějaké?“ obrátil se na našeho průvodce.

Mlčenlivý Rus jen přikývl a ukázal nám, ať ho následujeme.

„Tudy prošel. Vypadá to, jako by měl na noze ještě jeden dráp a tady jím zavadil o větve,“ ukazoval nám.

Úctyhodný dráp, pomyslel jsem si při pohledu na sedřenou kůru. Délkou tak mohl odpovídat velkému řeznickému noži.

Stopy vedly okolo celého tohohle křoviska, které obcházel doktor Palfrey.

„Chcete říct, že jsem ho měl v zádech? Ze mě sledoval?“ zeptal se nedůvěřivě paleontolog.

„Třeba tu přešlapoval předtím, než jste se objevil vy,“ odpověděl klidně lovec. „Stopy se nikde nepřekrývají.“

„Tady a tady se protahoval houštinou, vidíte, jak jsou přehrnuté větve přes sebe?“ prováděl nás Grimkov dále.

„I když se skláněl, byl dobře dva metry vysoký.“ Sevřel jsem pušku pevněji; současně jsem uslyšel budící se spáče.

„Nikoho jsem neviděl,“ zaklínal se dál Palfrey.

„Řekl bych, že když jsem přicházel, měl jste ho rovnou za zády,“ zastavil se Grimkov zamyšleně s pohledem upřeným na zem, když jsme dokončili téměř celý okruh. „Oba jste přišlápli tuhle větev, vidíte?“

To už nám společnost dělali Wirgan a Martinéz, dámy se právě společně odebíraly na druhou stranu, pravděpodobně za účelem ranní potřeby. S uspokojením jsem viděl, že Jessica má pušku a Alice si nese pouzdro s revolverem.

Wirganovi stačil letmý pohled na stopy, které Grimkov ukazoval, a prošel celou trasu v opačném směru. Možná se držel našich vlastních stop, ale stejně jsem mu záviděl jeho schopnost bleskově se zorientovat. Já bych se bez Grimkovovy nápovědy ztratil.

„Byl to dravec. Zvědavý dravec,“ zhodnotil Wirgan, když se k nám vrátil. „Ti to někdy dělají. Když nemají hlad.“

„Mohou být dinosauři zvědaví?“ obrátil jsem se na Palfreyho. „A co byl zač tady ten?“ kývl jsem k nejzřetelnějšímu otisku.

„Pokud měl třetí velký dráp, jak naznačují ty škrábance ve dřevě, mohl by to být nějaký druh dromeosaura. Z této oblasti známe například Neuquenraptora, ten však byl menší. Na druhou stranu, v Severní Americe žily druhy, které by velikostí odpovídaly našemu odhadu – například Utahraptor. Vážil tři čtvrtě tuny a dosahoval výšky téměř dva a půl metru. Ale může to být i jakýkoliv jiný druh.“

„Každopádně je nebezpečný,“ zhodnotil Martinéz.

Vrátili jsme se k vyhaslému ohništi a balili věci. Čekala nás ještě dlouhá cesta a nevěděli jsme, jak moc nás zdrží brod. Grimkov neříkal nic, ale přistihl jsem ho, jak očima nervózně těká po okolí.

„Co se vám nezdá?“ zeptal jsem se, když jsem si nesl do auta batoh a spací pytel.

„Přemýšlím,“ odpověděl klidně. „Zvíře, které tu na doktora číhalo, je chytré a velmi obratné. Nejnebezpečnější tvor, kterého znám, je usurijský tygr. Váží až tři metráky a je mnohem rychlejší a agresivnější než kterýkoliv medvěd, když na to přijde. Ale toho bych v pralese z téhle vzdálenosti zahlédl. A tunového ještěra ne? Divné. Neměli jsme sem jezdit – zaplatíme za to.“

Neřekl to nijak zlověstně, pouze mi stručně a fakticky odpověděl. A právě to mě doopravdy vyděsilo.

Přejezd přes bezejmennou řeku, kde nás před dvěma dny málem utopil obrovitý prapředek krokodýlů, proběhl tentokrát bez problémů a újmy na zdraví, které jsme utrpěli, jsme si způsobili sami – odřeniny, škrábance, nervozita a náběh na srdeční kolaps. Odhadoval jsem, že můj vlastní puls se vyšplhal až někam k dvěstědvacítce. Když jsem pak po dalších pěti hodinách řízení spatřil obrysy palisády základního tábora, cítil jsem se, jako bych se vracel domů. Podle odlehčeného rozhovoru za mými zády to ostatní vnímali stejně.

Projel jsem nedokončenou bránou, zaparkoval Defendera na plácku naproti Storchovu stanu a zůstal vyčerpaně sedět, dokud ostatní nevystoupili. Až když jsem ve voze osaměl, jsem si uvědomil, že jsem naprosto na dně. Jako by ve mně doběhl motorek na klíček. Poslední otáčka a konec…

„Slíbil jsi, že mi pomůžeš rozběhnout software pro identifikaci souhvězdí,“ vyrušil mě z prosté tupé existence Palfrey.

Překvapeně jsem se na něj podíval. Úplně mi to vypadlo.

„No, tímto bych ti rád velmi neformálně nabídl tykání,“ zasmál se. „Nějak na to v předchozím shonu nebyl čas.“

„A podmínkou je rozběhnout ten program?“ naznačil jsem úsměv.

„Samozřejmě, že ne…“

Zadržel jsem ho zvednutím ruky.

„Vlastně jsem slíbil, že ten program rozchodím sám, a je pravda, že fotek máme už víc než dost,“ připomněl jsem. „Je čas přijít věci na kloub. Ale na paleontologa máš obdivuhodný přehled – a zatraceně široký okruh zájmů.“

„Nápodobně, fyziku,“ zasmál se.

Chápal jsem jeho dychtivost, touhu odhalit, jak věci fungují, zapadají do sebe, jak z jednoho vyplývá druhé, touhu budovat úžasnou skládačku poznání – to byl ten motor, který mě, který nás oba nutil sedět nad knihami, hrabat se v zemi a hodiny a hodiny zírat na monitor počítače v naději, že na něm najdeme odpověď na jednu z nekonečného oceánu otázek Všehomíra.

Z džípu jsem spíš vypadl než vystoupil, protože jsem zase zapomněl, jak vysoko nad zemí je podvozek.

Když jsem přestal klopýtat a nabral správný směr ke stanu, všiml jsem si, že mě při mém kaskadérském kousku hodném invalidy pozoruje Alice Goodwigová. Smůla. Vždycky mi bude do supermana kousek chybět, řekněme tak devadesát devět procent. Byl jsem tak vyřízený, že mě to ani nemrzelo. Skoro. Unaveně jsem na ni zamával. Kupodivu jsem v jejím výrazu nenašel ani stopu po znechucení či výsměchu, spíš obdiv. Musel jsem mít zamazané brýle.

Dal jsem si sprchu. Voda na mě vyšla jen díky Storchově železnému rozpisu, kdy každému přidělil jen sto litrů na den. Stačilo mi to víc než bohatě a pomohlo mi to zbavit se nejhrubšího nánosu únavy. Pak jsem zkontroloval elektrocentrály, jak jsem měl v popisu práce, a konečně zapadl do vlastního stanu. V centru tábora zatím kuchař Takeschi Panwer s vydatnou pomocí Hanse Treuta chystali táborák a provizorní pult s jídlem a pitím. Vypadalo to na párty po úspěšném lovu. To znamenalo, že si ji přál Semjon Ivanovic, on byl králem lovců.

Hodil jsem celou párty za hlavu, z kontejneru jsem si načepoval dva litry pitné vody, kterou jsme si přivezli s sebou, a v jídelně jsem si vzal dvě bagety se sýrem a naloženou zeleninou, k tomu vakuově zabalený plát slaniny.

Na svém kavalci jsem našel úhledný balíček desítek datových karet se stovkami fotek oblohy a dalšími měřeními vzdálenosti Měsíce. Palfrey už seděl na stoličce a s pomocí touchpadu skicoval kostry zvířat a doplňoval je poznámkami. Kreslit neumím, ale stačil mi pohled, abych pochopil, že zkoumá biomechaniku pohybu dinosaurů. Staré diagramy překresloval svými vlastními a doplňoval je množstvím komentářů. Nerušil jsem ho, sám bych byl pekelně naštvaný, kdyby někdo bezdůvodně čeřil hladinu mého funkcionálového oceánu.

Trvalo mi tři hodiny, než jsem program rozběhl a dostal první pozitivní shodu. Za sto milionů let se všechna souhvězdí naprosto proměnila nebo rozpadla, musel jsem prostě věřit, že označené hvězdy budou opravdu v naší době tvořit Jižní kříž, Orion nebo Kentaura. Identifikace vykazovala devadesátiprocentní pravděpodobnost, což bylo v prvním běhu víc, než jsem čekal. Naložil jsem kulhavému mikroprocesoru notebooku další dávku a vyšel ze stanu ven. Kupodivu už jsem se necítil tolik fyzicky unavený, spíš psychicky, potřeboval jsem se protáhnout.

„Ahoj,“ ozvalo se ze tmy.

Okamžik mi trvalo, že jsem si uvědomil, kdo mě pozdravil. Podle hlaholu od ohně byla zábava klientů v plném proudu.

„Ahoj,“ řekl jsem tiše. „Něco není v pořádku? Že nejste tam,“ ukázal jsem k centru tábora. „Pohádali jste se?“

Alice seděla opřená o balvan, který nikomu nestál za přemístění, nohy pokrčené stylem někoho, kdo umí čekat dlouho.

„Trochu, ale to není důležité,“ odpověděla. „Vlastně hodně, ale to také není důležité,“ povzdechla si.

„Dáte si něco k pití?“ zeptal jsem se. „Ve stanu mám ještě tak litr pramenité vody. No, spíš tři čtvrtě,“ opravil jsem se, když jsem vzal v úvahu, kolik jsem toho vypil. „A pokaždé jsem si naléval do skleničky, nikdy jsem nepil rovnou z láhve.“

Podle odlesku světla na zubech jsem poznal, že se usmála.

„Přesný matematik,“ pronesla pouze.

Mlčel jsem, protože jsem na to neměl co říct. Ať to byla lichotka, nebo urážka, necítil jsem potřebu polemizovat. Matematik, nebo teoretický fyzik, to jsem byl já.

„Pití jsem přinesla s sebou,“ řekla. „Já pocházím z těch hedonistických kruhů.“

Znělo to skoro hořce. Já pocházet z hedonistických kruhů, tak má můj Esprit vyměněné všechny tlumiče a vačky.

Posadil jsem se vedle ní a cítil, jak mi přitom tuhnou záda. Možná právě proto vznikl pokrok – protože muži neradi seděli na zemi.

Podala mi číši, skutečnou číši, nikoliv plastikový kelímek, a pak láhev.

„Můžete ji otevřít? Jsem pro rovnoprávnost žen, ale pití by měli přece jen otevírat muži. Možná už bude moc teplé.“

Místo odpovědi jsem jí vyhověl a podařilo se mi udržet obsah uvnitř.

„Sebrala jsem ji z Henryho zásob. Nejlepší šampaňské,“ řekla tiše.

Nepřipadala mi opilá, to ne, jen smutná.

„A proč ho pijete se mnou?“ zeptal jsem se.

„Ani nevím. Vlastně, chtěla jsem si popovídat,“ odpověděla tiše. „Pocházím z bohaté rodiny. Já ani můj otec jsme si na živobytí nemuseli vydělávat. Vlastně ani děda, svým způsobem. Ale právě on mě naučil respektovat skutečné schopnosti člověka, muže nebo ženy, bez ohledu na společenský původ. A vzhledem k tomu, z jakých vrstev pocházím, se to většinou týkalo extrémních sportů, lovu a podobně. Prostě správný bohatý chlap je pouze velký macho,“ dodala skoro hořce. „Tarzan.“

Napila se a já ji napodobil. Nebyl jsem znalec vín, ale nápoj byl ještě lepší než to, co jsem pil na recepci Jana Petra. A teplota byla tak akorát.

Každý muž by z našeho soukromého hovoru dokázal vytěžit víc, ale já ne. Podobné situace mě vždy znervózňovaly a nevěděl jsem si s nimi rady.

„Já jsem na dinosaury nevystřelil ani jednou,“ upozornil jsem ji, abych uvedl situaci na pravou míru. „A ani mě to nijak neláká.“

Asi to nebylo nejdiplomatičtější, ale v těch nejasných blátivých vodách lidských vztahů, kde jsem se vždy topil, jsem raději hrál s pravdou.

„Já vím,“ odpověděla, a ač jsem jí neviděl do tváře, věděl jsem, že se u toho usmívá.

„Patřím jinam,“ pokračoval jsem. „Většině lidí to připadá divné, ale to, co dělám, mě baví. Modelování časoprostorového kontinua je výzva…“

Neuplynulo pět minut, ani deset, ale pravděpodobně mnohem víc a já si uvědomil, že stále mluvím, o fyzice, o autech, o problémech se soustružením kovu; prostě o všem, co naplňovalo můj jednoduchý život. Místo aby mě zastavila, ještě mě v tom podporovala občasnou otázkou.

„Omlouvám se, nějak jsem se rozpovídal,“ zarazil jsem se. „Já prostě Tarzan nejsem, nemám to v krvi.“

„Mhm,“ začala, jako by chtěla něco říct, ale pak se rozhodla jinak. „O Tarzany vlastně vůbec nejde,“ pronesla zamyšleně. „Díky za příjemný večer,“ rozloučila se a zvedla se s lehkostí někoho, kdo je od mládí zvyklý cvičit na kladině a bradlech a tahat se s těžkou puškou po lesích.

Byla krásná, to ano; a ještě víc přitažlivá způsobem, který jsem nedokázal definovat, ale – pokrčil jsem rameny a písek ze záhybů košile s tichým zašustěním sklouzl na zem – takové ženy nebyly pro mě. Ani ty chudé.

Na zemi zůstala stát láhev se zbytkem prvotřídního šampaňského a já měl pocit, že si ho po své řidičské práci víc než zasloužím.

Hvězdy na obloze splynuly s jednotlivými operátory a funkcionály, jejich vzájemné polohy symbolizovaly vazby a zákonitosti a já seděl s hlavou zvrácenou a tuhnoucími svaly, dokud jsem si nenalil poslední sklenku. Pak se matematické nekonečno zdeformovalo do podoby známé tváře. To mě probudilo. Už jsem dokázal odhadnout, na co mám a na co ne. Alice Goodwigová představovala dokonalý prototyp problémů, které jsem se ze svého života snažil vytěsnit.

Sebral jsem pohár a láhev a se ztuhlými zády se kulhavě odebral do stanu. Na displeji notebooku svítilo oznámení o dalších pozitivních a kupodivu i negativních identifikacích, ale byl jsem příliš unavený – nebo opilý, abych jim věnoval pozornost.

Palfrey už spal, do noci modře zářil jeho elektronický skicář. Byl napojený do zástrčky a zelená dioda hlásila, že nějaký agregát dodává do naší improvizované sítě proud. Zkontroloval jsem, že ani můj notebook neběží na baterky, odložil ho na stolek a uvelebil se na lehátko.

„Ani se nehněte!“

Razantnost rozkazu mě vyburcovala ze spánku, a než jsem si uvědomil, co vlastně znamená, byl jsem před stanem s puškou v ruce.

„Proč? Vždyť je tak krásný!“

Sofie Jegorovna stála u kontejneru s vodou a proti ní nádherný graciézní tvor, který nejvíc připomínal přerostlého galského kohouta. Jen místo zobáku měl tlamu plnou ostrých zubů. Zbytek jeho těla se skrýval pod pestrobarevným závojem, ohnivě žlutá pera ocasu se vlnila kousek nad zemí, rudý hřeben dosahoval do výše hráče basketbalu. Až na druhý pohled jsem zjistil, že tvor nemá křídla v pravém slova smyslu, pouze opeřené horní končetiny, zakončené dýkovitě vyhlížejícími drápy.

„Teď se kousek posunu, abyste mi nestála v linii, vy se ani nehněte.“

Jessica Meyersová se pohybovala krátkými, po zemi taženými kroky, kulovnici zapřenou do ramene, a přes mířidla pozorovala nezvaného návštěvníka. Zvíře, jako by si uvědomovalo, odkud hrozí větší nebezpečí, otáčelo hlavu, aby ji neztratilo z dohledu.

Sofie Jegorovna si teprve teď začínala připouštět, že by se jí mohlo něco stát, a nevěděla, zda má ječet, nebo omdlít.

Na opáleném předloktí staré dámy se pohnuly svaly, jak zatlačila na spoušť, zvíře najednou letělo vzduchem, katapultováno vpřed dlouhýma svalnatýma nohama. Zahřměl výstřel, tvor sevřel předními drápy svou kořist kolem ramen, další výstřel – teprve teď ztuhl v pohybu, srpovitě tvarovaný dráp zadní nohy se zastavil kousek před ženiným břichem. Pak se oba skáceli na zem. Z prudkosti pohybu jasně vyplývalo, že dravec byl svou oběť schopen rozpárat jediným takovým kopnutím.

Doběhl jsem k nim, odmrštil tvora stranou a klekl si k Jessice. Ležela na zemi zbrocena krví a přerývaně oddechovala. Přes tvář se jí táhl ošklivý šrám odhalující obnažené kosti – kdy ji stačil kousnout, jsem vůbec nezahlédl.

„Moje ramena,“ zasípěla. „Zasekl se do mě až na kost.“

To už přibíhali ostatní.

„Lékař! Storch!“ křičel jsem.

„Pomozte mi ji odnést na lůžko,“ obrátil jsem se na nejrychlejšího, Henryho Wirgana.

Bez zaváhání podvlekl ruce pod bezvládným tělem staré dámy a snadno ji zvedl.

„Kam?“ zeptal se mě.

„Moment,“ odpověděl mu právě dobíhající Storch. V ruce držel kufřík opatřený červeným křížem.

Letmo si prohlédl zranění na tváři i na ramennou a spokojeně přikývl.

„Žádné tepenné krvácení. Ke mně.“

Rozhlédl jsem se a zjistil, že v průběhu pár desítek sekund se na místě shromáždili všichni.

„Co je to zač?“ zeptal se tiše Mauschwitz.

Opeřenec na zemi najednou vypadal mnohem menší než zaživa.

Palfrey si ke zvířeti dřepl a pohybem ruky zvýraznil skutečné obrysy těla pod nadýchaným peřím.

„Dinosaurus, co jiného,“ odpověděl. „Nějaký druh raptora. Rychlý agilní dravec, neváží víc než třicet kilogramů. Oběť chytne a pak ji tímhle drápem,“ ukázal na nohu, „rozpáře.“

„Tak malý a troufl si na člověka?“ zakroutil hlavou Martinéz.

Znovu jsem si vybavil, jak bleskový a smrtící jeho útok byl.

„Provedu pitvu a podívám se mu na zoubek,“ řekl Palfrey zamyšleně.

„Mimo tábor, nejméně půl kilometru, zbytky zaházejte kamením,“ upozornil ho Grimkov.

„Možná by bylo dobré nechat nějaký zbytek madam Meyersové,“ poznamenal Campbell.

Pokud to přežije, napadlo mě, ale mlčel jsem stejně jako ostatní. Staré dámy mi bylo líto. Proč zrovna ona? Někdo, kdo mi byl od pohledu sympatický?

„Budu potřebovat pomocníka,“ rozhlédl se Palfrey po okolí.

Nikdo nevypadal nadšeně, tak jsem rezignovaně přikývl. No co, aspoň se něco dozvím o kosterní stavbě dinosaurů. Až dosud jsem je považoval jen za šupinaté příšery, ale tenhle smrtelně nebezpečný malý krasavec byl něco úplně jiného.

Když jsme s Palfreym zakopávali zbytky Jessicaraptora argentinuse, jak dinosaura pojmenoval, protože podle něj nepatřil do žádného ze známých druhů, navštívil nás Grimkov. Nepřišel od tábora, ale z druhé strany.

„Končíme, už ho zahrabáváme,“ řekl mu Palfrey místo pozdravu na přivítanou.

Lovec jen přikývl a pomohl nám nanosit kameny na mělký hrob, kam jsme zakopali tělo.

„Prohlížel jste okolí?“ zeptal jsem se.

„Stopy,“ přikývl. „Je jich málo, půda je tvrdá. Ale díky prachu, který minulou noc napadal, se dalo něco objevit.“

Umístil jsem poslední kámen a protáhl se. Věděl jsem, že na Grimkova nemá smysl naléhat. Buď chtěl něco říct, nebo si všechno nechá pro sebe.

„Jak moc jsou podle vás tihle ještěři chytří?“ zeptal se Palfreyho.

„Jak kteří,“ odpověděl. „K odhadování jejich inteligence používáme poměr hmotnosti mozku ku hmotnosti celého těla. Ale je to diskutabilní. Ještěři jsou obecně větší než zvířata naší epochy. A dromeosauři,“ ukázal k navršené mohyle, „podle těchto kritérií patří k těm nejchytřejším. Sám si myslím, že právě mezi nimi a zvířaty naší epochy nebude velký rozdíl.“

„Ten ještěr celý tábor dvakrát kolem dokola obešel. Jednou ve větší a jednou v menší vzdálenosti,“ oznámil Grimkov a podíval se na doktora.

„Ale to dělají i naše velké šelmy, ne?“ zeptal se Palfrey.

„Jo,“ přitakal Grimkov. „Jenom bych rád věděl, proč si to po druhém okruhu namířil rovnou do středu tábora. Kdyby šel k latríně nebo ke kuchyni, pochopil bych to. On ale obcházel stany, v nichž spíme.“

„Šelmy jsou nevyzpytatelné, nedokážeme pochopit, co řídí jejich konání,“ pokrčil rameny Palfrey.

Na to už Grimkov neodpověděl a zamířil k táboru.

„Dokáže člověka znepokojit,“ zamumlal Palfrey.

„Ano.“

Večer jsme se všichni sešli v otevřené jídelně. Semjon Ivanovic byl i navzdory pochroumané ruce a naražené čelisti ve skvělé náladě, kterou podporoval štědrými dávkami alkoholu. Baron Mauschwitz se s lordem Campbellem dělili o láhev whisky, Sofie Jegorovna čekala, až jí kuchař namíchá drink podle jejích požadavků.

Když se objevila madam Jessica, kulhající, s ovázaným obličejem a rukama, přivítal ji potlesk.

„Je skvělé vidět vás na vlastních nohou,“ přivítal jsem ji u našeho stolu, kam se posadila. „Vypadalo to hrůzně, ten dinosaurus byl rychlý jako blesk.“

Usmála se, ale jen opatrně, aby nenamáhala zraněnou část tváře.

„Pokud se rány nezanítí, budu v pořádku. A Storch mi je vyčistil opravdu pořádně.“ Při vzpomínce se trochu ušklíbla. „Tak to snad bude dobré.“

„Jsme tady, abychom se domluvili na další lovecké expedici,“ promluvil nahlas Henry Wirgan a přerušil tak volnou zábavu. „Čas nám utíká, měli jsme den, abychom si odpočinuli.“

Sofie Jegorovna pozorovala madam Jessicu jen úkosem. Kdyby se stará dáma venku neobjevila, měla to spočítané. Neměl jsem pocit, že by si to uvědomovala. Spíš se soustředila, aby opět vypadala jako na koktailové párty.

„Navrhuji uspořádat výpravu trvající jeden až dva týdny, abychom se přesunuli z této suché oblasti k vnitrozemskému moři, o kterém hovořil doktor Palfrey.“

„To je zajisté rozumná myšlenka,“ souhlasil Campbell. „Vzhledem k nebezpečnosti místní fauny si myslím, že by to měla být výprava s použitím všech dostupných prostředků. Já, ehm, si na šoulačku do místního pralesa sám netroufám.“

Baron Mauschwitz se asi deset sekund tvářil, že on po ničem jiném než singl výpravě na lov dinosaurů netouží. Ale postupně vypadal zachmuřeněji a zachmuřeněji, až nakonec rezignovaně pohodil hlavou.

„Myslím, že taková opatrnost je na místě,“ podpořil svého přítele.

„Já se nezúčastním,“ pronesla tiše lady Jessica. „Doufám, že za týden se vylížu z nejhoršího a stihnu druhou expedici. Času máme ještě dost.“

Přikývla na znamení díku Takeschi Panwerovi, který jí přinesl hrnek, z něhož se ještě kouřilo a vonělo to čajem. Než se napila, nasypala si do dlaně hrst pilulek. Používala dávkovač léků. Odhadoval jsem, že ty jí asi nenaordinoval Storch.

„Já pojedu, i když asi nebudu moci střílet!“ zabasoval Semjon Ivanovic a trochu přitom zadrhával. Jeho žena na něj vrhla zhrozený pohled, ale on ji umlčel rázným gestem.

„Nenechám si utéct ani kousek tohohle světa!“ zahřímal a stvrdil svůj úmysl na ex vypitým panákem.

Henry Wirgan s návrhem hromadné expedice viditelně nesouhlasil. Podíval se na Jana Petra, ale ten jen pokrčil rameny.

„Co na to říkáte vy?“ oslovil proto Daniela Storcha.

„Já se starám o technické zabezpečení,“ odpověděl dotázaný klidně. „Tábor stojí, sociální zařízení je nainstalované, na místě přistání jsme postavili první patro věže, která nám zabezpečí návrat zpět. Organizace loveckých záležitostí není v mé pravomoci. Osobně si ale myslím, že netříštit síly je rozumné rozhodnutí.“

„Ještě jednu věc,“ oslovil Palfrey Storcha. „Nezapomeňte, prosím, na naši sondu. Bude potřeba zakopat ji co nejhlouběji.“

„Jakou sondu?“ zeptal se zvědavě Martinéz.

„Pro pozdější zpětnou dataci období, do kterého jsme se dostali, umístníme pod zem ocelovou kouli o průměru třiceti centimetrů, v jejímž centru je nuklidový zářič plutonia 244. Až se vrátíme do naší doby, vyzvedneme ji a podle množství nepřeměněného plutonia zjistíme, jak daleko do minulosti jsme se doopravdy dostali.“

„Samozřejmě, už mám práce zavedené v rozpisu,“ zareagoval Storch. „Ale… Vyskytl se problém s předpisy a plutonium se nám bohužel nepodařilo koupit. Jen pár tablet z nepoužitého palivového článku do tlakovodního reaktoru. Uran 238 obohacený uranem 235.“

Palfrey se na mě tázavě podíval. Dělal jsem mu v tomhle směru poradce, ale ve shonu posledních příprav před odletem jsem ho zapomněl informovat o změně. Plutonium je vojensky citlivý materiál, i když ne zrovna dvěstěčtyřiačtyřicítka. Ale přesvědčujte byrokraty. Proto jsme použili uran z palivových článků jaderné elektrárny. Na principu Palfreyho sondy se však nic neměnilo – jen se zhoršila citlivost vzhledem k tomu, že poločas rozpadu U235 je sedm set deset milionů let a daného izotopu plutonia jen osmdesát milionů. Při nejlepších metodách stanovení množství jednotlivých prvků rozpadové řady se však dalo dosáhnout požadované přesnosti datace.

„Žádný problém,“ oznámil jsem.

„Děkuji,“ přikývl Palfrey.

„Pokud vytvoříme jednu velkou expedici,“ vrátil se k tématu lovu lord Campbell, „budeme moci těžit z nesporných znalostí doktora Palfreyho a pana Grimkova všichni. Navrhuji, abychom se přidrželi, ehm, demokratických zásad, které se mí předci snažili tak neúspěšně potlačit. Hlasujme!“

„Souhlasím,“ vmísil se do debaty Jan Petr, než stačil Henry Wirgan něco říct.

„Kdo je pro to, abychom zorganizovali jedinou výpravu dvěma vozy?“

Proti byl jen Wirgan, a když to zjistil, věnoval nejjedovatější pohled Alici. Zvedl jsem se a přešel k pultu, kde se Takeschi činil s něčím, co vypadalo jako kusy grilovaného vepřového.

„Nebyl jste náhodou sám s puškou někde venku, nestřelil pár dinosaurů a neservírujete je k večeři?“

„Ne, pane Twilli,“ zasmál se. „Kvalitní vepřové od firmy Zdravé prase. Ale dinosaura bych zkusil připravit rád.“

„Možná jsme ho neměli zakopávat, myslím Jessicaraptora. Třeba by si madam Meyersová sama s chutí dala,“ zasmál jsem se.

„Co je k pití? Myslím pro personál Hard Hunters,“ zeptal jsem se a čekal, že dostanu maximálně vodu s citronem.

„A co si budete přát?“ zakřenil se. „Část zásob se rozbila, přihrádky pomíchaly, nikdo neví, kolik komu zbylo věcí.“

„Hm, pivo?“ nadhodil jsem.

„Určitě jste s sebou měl bednu pravého plzeňského, nebo se mýlím?“

„Nemýlíte,“ mrkl jsem na něj a vzal si nabízenou plechovku. Občas může být i tvrdé přistání k něčemu dobré.

Když jsem se vrátil, u stolů právě probírali, kam přesně pojedou. Grimkov načrtl orientační mapu a Palfrey ji doprovodil vlastními obrázky, které získal ze simulací a paleontologických výkopů ještě před začátkem naší výpravy. Celá diskuze mě zas tak moc nezajímala. Ucucával jsem své po čertech dobré, nezákonně získané pivo, odpočíval a poslouchal stále vášnivější debatu o tom, jak moc k jihu se mají stočit, aby co nejdříve narazili na vodu.

Bylo mi to fuk. Rozloučil jsem se a šel na kutě. Přesněji řečeno, šel jsem se bavit teorií časoprostorového kontinua. Pořád jsem si připadal jako naprostý hlupák, ale posledních pár dní plných zážitků nějakým zázrakem způsobilo, že jsem měl hlavu plnou nápadů, které jsem potřeboval otestovat. A kupodivu jsem i tušil jak. Možná za to mohlo přestálé nebezpečí.

„Bože, on je mrtvý!“

Pracoval jsem dlouho do noci a probouzel jsem se s lehkostí tři dny tlející mrtvoly. Navíc tomu výkřiku chyběla naléhavost budíčku předcházejícího rána. Tentokrát jsem se vykopal ze stanu mezi posledními. Slunce právě vycházelo, stíny hloučku lidí na táborovém náměstíčku dosahovaly až ke mně.

„On je opravdu mrtvý!“ poznal jsem hlas Sofie Jegorovny.

Pak omdlela a Martinéz ji zachytil až v poslední chvíli.

Přibelhal jsem se až k nim. Na zemi ležel Semjon Ivanovic a nemusel jsem mít zdravotnický kurs, abych poznal, že jeho žena má pravdu. V záři vycházejícího slunce získala jeho tvář safírovou barvu, která se opravdu neslučovala se životem. Podvědomě jsem hledal stopy po ohlodání nějakým raptorem, giganotosaurem nebo jakýmkoliv jiným saurem, ale až na barvu vypadal Semjon Ivanovic v pořádku.

Přemýšlel jsem, kde se ve mně bere takový cynismus. Asi za to mohl včerejšek. Madam Jessicu jsem měl mnohem raději. Také se na mně určitě podepsal strach, který jsem zažil při setkání s argentinosaurem. Nebo jsem pořád ještě napůl spal.

„Vypadá to na problém s dýcháním,“ promluvil Storch sklánějící se nad tělem. „Hodně toho vypil, to mohlo zvýšit jeho citlivost vůči oxidu uhličitému v atmosféře. Když se do toho sopky dají, je ho venku krátkodobě i desetkrát víc, než je koncentrace, na kterou jsme zvyklí. Usnul, upadl do bezvědomí a už se neprobudil.“

„Podle čeho soudíte, že usnul?“ zeptal se Martinéz.

„Nespadl. Nemá žádnou oděrku, nic. A vím, že včera hodně popíjel. Prostě zkušený piják, který si dobře uvědomoval, že je tu teplo a nezmrzne. Lehl si na zem, zavřel oči… a už je neotevřel. Navíc, vidíte? V ruce drží dýchací masku, možná sám cítil, že je na tom špatně. Ale nejsem lékař a tohle úmrtí bude později vyšetřovat policie. Takže spoléhejte jen na svůj úsudek. Nepředpokládám, že budeme moci vzít tělo zpět.“

„Proč ne?“ zeptal se překvapeně baron.

„Nemáme dostatečně velký mrazící box,“ odpověděl Storch klidně.

„Kdo tělo objevil?“ chtěl jsem vědět.

„Madam Sofie Jegorovna,“ odpověděl kupodivu mlčenlivý Grimkov. „Byl jsem tu chvíli po tom, co vykřikla.“

Nestál v hloučku, ale přicházel od našich dvou latrín. Zhluboka jsem se nadechl – vzduch chutnal po hořkém prachu, který navíc skřípěl mezi zuby. Sopky v průběhu noci opět vyvrhly štědrou dávku zemských útrob, bylo docela dobře možné, že mlčenlivý lovec něco ze stop v téměř neviditelném poprašku vyčetl. Rozhlédl jsem se po ostatních – ať to bylo cokoliv, nenávratně to zmizelo pod našimi šlépějemi. Pokud tu samozřejmě nebyl dříve než my.

„Hloupá smrt,“ poznamenal Henry Wirgan.

Takhle po ránu s kruhy pod očima nevypadal tak dokonale jako jindy. Možná se Semjonem Ivanovičem popíjel právě on. Možná ne a můj úsudek o jeho vzhledu byl založen jen na faktu, že jsem sám sebe v zrcadle neviděl.

„Mění to nějak naše plány?“ zeptal se stroze.

„Minimálně v tom, že nás bude o jednoho… spíš o dva,“ opravil se lord Campbell při pohledu na Sofii Jegorovnu, „méně.“

Takeschi Panwer se objevil mezi námi se skládacími nosítky a se Storchovou pomocí na ně tělo umístili.

„Budete tak laskav a pomůžete mi uložit nebohou Sofii?“ požádal baron Joachym Mauschwitz von Ameruh lorda Campbella. „Myslím, že bude potřebovat něco na uklidnění.“

Poprvé jsem měl pocit, že jeho slova neobsahovala žádný spodní tón. Stárnoucí panovačný šlechtic byl jednoduše smutný.

„Kdy bude pohřeb?“ zeptal jsem se Storcha, který se s Panwerem právě chystal odnést tělo zemřelého.

„Jakmile vykopeme dostatečně hluboký hrob.“

Přikývl jsem. Také by se mi nelíbilo, kdyby lidské ostatky měly skončit v tlamě některého z místních mrchožroutů.

„Zastavte se pro mě, pomůžu vám,“ nabídl jsem se, i když jsem si současně uvědomoval, že se za to později budu proklínat.

Kopat jámu v místním zabijáčkem vedru bude všechno, jen ne příjemné.

Storch přikývl na znamení, že mě slyšel, a společně s Takeschim zvedli nosítka a odešli směrem k táborovému skladišti – největšímu stanu ze všech.

Pohřeb se konal asi hodinu před západem slunce. Semjon Ivanovic už začínal zapáchat a já měl ruce plné puchýřů od krumpáče a lopaty. Jan Petr s Danielem Storchem opatrně spustili do plátna zabalené tělo položené na nosítkách na dno jámy a unaveně se napřímili, my všichni přihlížející jsme rozpačitě přešlápli. Byli jsme zvyklí na ritualizované pohřby, na proslovy na počest mrtvých a spousty pompy kolem a tady nic z toho nebylo. Samotnému se mi zdálo nespravedlivé poslat člověka na poslední cestu jen tak, bez průvodního slova. Musel jsem mít úpal, protože jinak bych se toho neodvážil. Ale s podivným pocitem vyrovnanosti jsem opět uchopil lopatu, podíval se na tělo a na okamžik upřel oči do zapadajícího slunce.

„Loučíme se s mužem, kterého příliš neznám. Vím jen, že si splnil svůj sen a zabil největšího z dravců, kteří kdy chodili po této planetě,“ řekl jsem klidně a rozhlédl se, zda nechce někdo ještě něco připojit.

Nebyla to nejlepší pohřební řeč, ale nikdy jsem toho moc nenamluvil.

Henry Wirgan mě z nějakého důvodu probodával nenávistnými pohledy, Jan Petr mě naopak se zájmem studoval, Sofie Jegorovna vypadala, že by už všechno nejraději měla za sebou, a pokud si někoho všímala, byl to kupodivu Grimkov. Zdálo se mi, že je vůči němu ve střehu. Bez dalšího otálení jsem nabral na lopatu první dávku štěrku a kamenů a hodil ji na nebožtíkovo tělo.

A pak další a další, dokud se ke mně nepřipojili Storch a Grimkov. Když byla jáma zarovnána se zemí, ostatní se rozešli a my se ještě hodinu lopotili s největšími kameny z okolí, abychom nad hrob navršili velkou mohylu – dostatečnou k odrazení mrchožroutů.

„Šťastný muž,“ pronesl zamyšleně Grimkov, když jsme konečně skončili.

Nevěděl jsem, co přesně tím myslí, a jen jsem pokrčil rameny.

„Umřel klidně, bez bolesti,“ odpověděl mi s podivným úsměvem na otázku, která mě jen napadla.

S tím jsme se vrátili do tábora.

U večeře se znovu probírala lovecká expedice. Fascinovalo mě, s jakou tvrdohlavostí všichni lpěli na původním cíli celé výpravy – na lovu. Zranění ani smrt je od něho nedokázaly odvrátit. S množstvím vypitého alkoholu zasmušilá nálada opadávala a opět se bouřlivě diskutovalo. Nevěnoval jsem jejich debatě pozornost, dokud mě nevyrušil lord Campbell.

„Pane Twilli?“ Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že mluví ke mně.

„Uvědomuji si, že je to mimo rámec vašich závazků ke společnosti Hard Hunters, ale neměl byste zájem zúčastnit se naší expedice? Kvůli bezpečnosti chceme vyrazit dvěma vozy. Pan Henry Wirgan se nabídl, že se zhostí povinností řidiče, což spolu se schopnostmi pana Grimkova stačí na pokrytí našich potřeb. Vaše umění je však v této oblasti nedostižné a navíc si myslím, že z důvodu bezpečnosti celé skupiny by bylo vhodné, aby se náš lovecký expert věnoval jiné činnosti než řízení vozu.“

Jeho nabídka mě překvapila ještě víc než ta první. Věděl jsem, že mě tam Wirgan nebude chtít, nebyl jsem prototypem klasického lovce. Vlastně jsem v sobě neměl z lovce vůbec nic. Na druhou stranu, chtěl jsem z tohohle světa vidět co nejvíc.

Lord si mé váhání vyložil špatně.

„Nemám vám co dalšího nabídnout. Snad jen možnost odvézt si trofeje, které získáte.“

Ten starý aristokrat se mi vlastně až překvapivě zamlouval.

„A samozřejmě, kromě pozvání na whisky do naší rodinné palírny.“

Baron se nespokojeně zavrtěl, zřejmě považoval podobnou nabídku nehodnou plebejce, jako jsem byl já.

„Beru,“ souhlasil jsem bez dalšího váhání. „Právě jste získali řidiče.“

Od té chvíle jsem začal poslouchat a účastnil se všeobecné diskuze. Nebylo mi jedno, kam pojedeme, a hlavně jsem si dával pozor, abychom se dokázali vrátit. Nikdo ze zúčastněných však nebyl blázen a neměl jsem žádné velké námitky.

„A co další výlety do minulosti, budou možné?“ zeptal se Martinéz, když bylo vše definitivně dohodnuto.

Jeho otázka si okamžitě získala všeobecnou pozornost, dokonce se na mě soustředila i Alice, která si ode mě od našeho posledního rozhovoru zachovávala odstup a téměř mě přehlížela. Škoda, že jsem zatím nepřišel na žádnou novou teorii, která by mi volné vektory skoků do historie Země servírovala na běžícím pásu. Byl bych boháč.

Poctivě jsem Martinézovi i ostatním vylíčil svůj omyl a štěstí, které mě přivedlo k souřadnicím vektoru směřujícího právě sem, poukázal jsem, že s největší pravděpodobností se sem už nikdo jiný nepodívá.

„Ale pořád na něčem pracujete, nebo se mýlím?“ chtěl vědět nakonec Martinéz.

„Je to posedlost,“ přiznal jsem se. „Nerad dělám chyby a navíc – každý muž chce být v něčem nejlepší, ne?“

„Já se snažím vyniknout v dekadenci,“ pozvedl lord Campbell sklenku k přípitku na mou počest.

„Na skutečné muže!“

Málem jsem zčervenal, ale ve skromném osvětlení jídelny si toho snad nikdo nevšiml. Podařilo se mi odmítnout množství pozvání na drinky a východem přes kuchyň jsem se vypařil. Jediní, kdo můj odchod zaregistrovali, byli Alice a Wirgan.

Nevěděl jsem, co mu o mně řekla. Doufal jsem, že nic moc zajímavého – to bych se mohl rozloučit s většinou svých zubů.

Příprava expedice trvala celý další den a Storch, i když to nebyla jeho povinnost, nám vydatně pomáhal s logistikou. Naložili jsme do každého Defenderu víc než půl tuny nákladu a při zkusmém popojíždění to nebylo téměř cítit. Můj obdiv ke starému terénnímu vozu ještě více vzrostl.

„Pánové?“

Právě jsem s pomocí Grimkova a baronova sluhy Hanse Treuta, který se výpravy také účastnil, připevňoval na karosérii ještě jedno náhradní kolo.

„Moment,“ zafuněl jsem, zapřel se a kovový držák konečně zaklapl. Měli jsme to.

„Pánové,“ zopakoval Daniel Storch a díval se přitom na Grimkova a na mě. „Chci vám něco ukázat, možná to pro vás bude přínosem. To si ale musíte rozhodnout sami.“

Vedl nás kolem obytných stanů ke dvěma velkým, dosud nevybaleným kontejnerům, stranou od tábora. Sofie Jegorovna seděla na lavici v jídelně a podezřívavě nás pozorovala. Z nějakého důvodu se jí nelíbilo, že nás vidí pohromadě.

„Mám tady nějaké vybavení pro obranné účely,“ prozradil nám Storch u kontejnerů a otevřel je.

Nebyla to obyčejná bedna, ale sofistikovaná schránka na zbraně. Storch zatlačil do třetího panelu shora, deska se vyklopila a objevila se dlouhá plochá zásuvka. S viditelnou námahou ji povytáhl ven, slyšel jsem, jak kolečka v kolejnicích zašustila, a do odéru druhohor se přidala vůně strojního oleje. V prolisech šedého plechu ležela zbraň. Velká zbraň, víc jsem o ní nedokázal říct.

„Odlehčený těžký kulomet M2 ráže .50. Máme tady k němu i trojnožku. Montážní set je připravený, stačí vyhodit zadní okno,“ řekl klidně Storch a pozoroval nás.

Podíval jsem se na Grimkova, tohle byla jeho parketa. Podle toho, jak jsem ho stačil poznat, bude tohle monstrum považovat za na lovu zbytečnou přítěž.

„Může se hodit,“ překvapil mě.

„Jen nesmíte vystřílet všechny náboje v jednom zátahu,“ varoval nás Storch. „Minimální nastavitelná kadence je pět set padesát ran za minutu.“

Zpět jsem se vlekl s náboji, Grimkov s trojnožkou a Storch s kulometem.

„Chystáte se do války?“ zeptal se mě posměšně Wirgan, když nás spatřil plahočit se k Land Roverům.

„Musíme se postarat o bezpečí klientů Hard Hunters,“ odbyl jsem ho. „Jsme za to placeni.“

Všichni ostatní byli po celodenním chystání unavení a zmizeli ve svých stanech. Jen Sofie Jegorovna zůstala kupodivu venku a zdálo se, že zkoumá, jaké stopy za sebou ve vyprahlé planině zanechává.

„Jsou vidět jen brzo ráno, lehké otěry napadaného sopečného prachu. Krátce po východu slunce je smaže horko tetelící se nad zemí,“ poznamenal při pohledu na ni Grimkov.

K odjezdu jsme se všichni shromáždili dalšího dne za svítání. Nechtěli jsme jet přes poledne v největším parnu a také jsme nechtěli zbytečně ztrácet čas. Rozhlédl jsem se po ještě rozespalých tvářích, dychtivost uplynulých dvou dnů byla pryč. Jen lord Campbell vypadal jako ze škatulky. Kupodivu se s námi přišla rozloučit i madam Jessica – s puškou zavěšenou na speciálním popruhu kolem hrudníku, aby ji nemusela nosit na rameni.

Posádku prvního vozu jsem tvořil já, baron Mauschwitz, lord Campbell, Hans Treut a Jan Petr. Defender s kulometem měl jet až jako druhý v pořadí, střeleckého postu se chopil Martinéz.

„Má práce si mě vždy nakonec najde,“ zasmál se. „Z téhle lafetace není možná střelba proti vzdušným cílům, musím doufat, že pterodaktylové budou lítat nízko.“

„Pterosauři,“ opravil ho automaticky Palfrey.

Čím více se nořil do svých profesionálních úvah, tím méně bral v úvahu, ke komu vlastně mluví.

„Práce?“ zeptal jsem se Martinéze. „Vy jste profesionální kulometčík?“

„To bych si na takový výlet nevydělal,“ zasmál se. „Já kulometčíkům dodávám jejich pracovní nástroje,“ vysvětlil kupodivu.

„A co vy, jak jde vaše pátrání po dalších vektorech?“ vrátil mi mou zvědavost.

Ostatní se už mezitím usazovali na sedadlech, baron si dopřál doušek pro zahřátí a vyhnal Treuta ještě pro nějakou věc do stanu.

„Bohužel,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nápadů fůra, času málo.“

„Kde jsou nápady, tam je cesta. Dejte mi vědět, pokud to dopadne, měl bych pro vás velmi zajímavou nabídku,“ pokývl hlavou a zmizel ve druhém voze.

Oknem jsem viděl, jak kontroluje, zda je kulomet zajištěn ve stabilní poloze.

„Anténa ještě nestojí, ale počítám, že to do dvou dnů zvládneme,“ připomněl ještě Storch. „Vaše radiostanice jsou asi moc slabé, abychom vás slyšeli z míst, kam se chystáte, ale vy nás snad uslyšíte. Frekvence máte.“

Jen jsem přikývl. Tuhle informaci dostal každý, aby se mohl v případě nouze postarat sám o sebe.

„Mnoho štěstí,“ rozloučil se Storch.

V táboře zůstali jen čtyři lidé. On, kuchař Takeschi, a dvě ženy,

Sofie Jegorovna a madam Jessica Meyersová. Napadlo mě, jak se asi budou cítit, prakticky o samotě, uprostřed neznámého světa. Grimkov zamířil k Land Roveru a já ho napodobil. Opět vzhůru do absolutní divočiny.

Vyrazili jsme. Začátek byl nejsnadnější – už jsme tudy jednou jeli a já si pamatoval každou terénní vlnu a větší překážku. Schválně jsem udržoval rychlost o dvacet kilometrů nižší, než terén dovoloval. Už jsem se stačil poučit a věděl jsem, že pozdější zpomalení by vyvolalo spoustu otázek.

Víc než terén mě zneklidňoval Grimkov ve zpětném zrcátku – pokud jsem v něm Dvojku, jak jsem si sám pro sebe druhý Land Rover pokřtil, zahlédl. Grimkov téměř neustále vyhlížel skrz otevřený střešní poklop a pozoroval okolí triedrem nebo bez něj. Věděl jsem, že tahle zábava, při které to člověkem mlátí o hrany karosérie, omrzí po stu metrech, ale on vydržel několik prvních kilometrů cesty. Znepokojilo mě to víc, než kdyby mi Wirgan řekl, že mě opravdu, ale opravdu nemá rád a při nejbližší příležitosti mě zastřelí. Možná jsem sám před sebou trochu přeháněl, ale když jsme zastavili kvůli polední siestě, měřil jsem si Grimkova podezřívavým, téměř nepřátelským pohledem.

„Nelíbí se mi, když vidím stopy a nemohu objevit zvířata, která je zanechávají,“ odpověděl mi, aniž bych se ho na cokoliv zeptal.

Ostatní klimbali unavení předchozím natřásáním v Land Roverech a poledním superskleníkovým vedrem.

„A co lidští dravci?“ nadhodil jsem.

„Stopy prozradí všechno na všechny,“ odpověděl.

Martinéz se pohnul, ospale zamžoural zpod celty natažené mezi vozy a napil se z láhve. Grimkov najednou vypadal, že jsme spolu nikdy v životě neprohodili ani slovo a já se ho pokusil napodobit.

Brod přes řeku, kde nás málem stáhla do hlubiny bezejmenná příšera, byl tentokrát mnohem jednodušší, protože voda opadla o minimálně půlmetr a mezi četnými balvany, které teď vrásnily línou hladinu, by se skryl maximálně průměrný aligátor. A ten by dvoutunovým Defenderům nezpůsobil nejmenší problém.

Od brodu jsme už nepokračovali původním směrem, ale stočili se víc k severu, kde se podle našich odhadů mělo nacházet vnitrozemské moře, jezero nebo přímo proto-Pacifik, který pronikl přes ještě nevyvrásněné Kordillery.

Probíjeli jsme se vpřed ještě pomaleji než dosud, protože jsme neznali cestu, navíc se terén zvedal a stával se členitějším.

„Myslel jsem, že k vodě by to mělo být směrem dolů,“ ozval se v komunikátoru Martinéz, když jsme se pracně vyšplhali o několik desítek metrů výš kamenitým svahem, posetým velkými balvany.

Stále mi připadalo neskutečné, kam všude se s Defendery dostaneme.

„Kdybychom teď nejeli nahoru, voda by sahala mnohem dál, možná až k místu, kde jsme se tady objevili,“ odpověděl mu Campbell. „Tahle pahorkatina jí stojí v cestě. Tedy doufáme.“

Nic jsem k tomu neřekl, musel jsem se soustředit na sjezd dolů. Záď trochu ujela doleva, boční náklon hodil všechny na stranu. Podřadil jsem, ubral plyn, přední kola se chytla a srovnala nás do správného směru. Velké balvany se kolem nás míhaly, jak jsem se mezi nimi těsně protahoval.

„Je tu ještě méně vegetace než na planině, žádná křoviska ani osamělé stromy, cykasy, nic,“ pokračoval Martinéz, když jsme projeli kritickým místem.

„Sucho,“ mínil Campbell. „Je to tady jako poušť. „Že bychom se nacházeli ve srážkovém stínu?“

Uhnul jsem ze směru, abych se po dnu údolí přesunul k místu, kde se výjezd do dalšího svahu zdál snazší. Wirgan, i když jsem mu ukazoval cestu, na mě neustále ztrácel. Zvolnil jsem, neustálé natřásání se zmírnilo. Už jsem věděl, kudy pojedu, na nejprudším úseku se neudržel ani štěrk, vypadalo to na litou skálu. Bylo to prudké, ale všude jinde to bylo ještě mnohem horší. Zastavil jsem.

„Dál to nepůjde?“ zeptal se pragmaticky Jan Petr a zaklonil přitom hlavu, jak se snažil přehlédnout svahy tyčící se před námi.

„Půjde,“ ubezpečil jsem ho.

„Ale bude lepší, aby se druhý vůz držel dál, pro případ, že bych to nezvládl.“

Mauschwitz se na mě pátravě podíval, ale neřekl nic. Vystoupil jsem, ostatní mě následovali.

Skalnatá pustina sálala horkem, vzduch čpěl sírou, nedaleko musela být aktivní sopka nebo aspoň aktivní sopouch, protože proti obloze jsme viděli zřetelný pruh černého dýmu.

Znovu jsem si měřil svah, jednotlivé nerovnosti. Na několika místech to vypadalo, že případný boční náklon by vůz neustál. Budu se muset snažit neodchylovat se při stoupání od spádnice a bez zavření diferenciálu se neobejdu. Ale nebudu tak moci jet celou cestu, protože bych utrhl nápravy, přemítal jsem.

Vedle zastavil druhý Defender, společně s ním se přivalila vlna vedra od rozpáleného motoru a pach výfukových plynů. Proti ostrému pachu sopek byl téměř přátelsky známý.

„Tam leží nějaké mršiny,“ ukázal Grimkov o kus níž do údolí.

Měl pravdu, i já jsem rozeznal několik kop kostí potažených kůží. Víc mumie než mršiny.

Palfrey, jako by ho při tom pohledu něco napadlo, se vrátil do vozu a po chvíli hledání se vynořil s analyzátorem vzduchu.

„Zvýšená koncentrace oxidu uhličitého, sirovodíku, dokonce i oxidu uhelnatého,“ předčítal z displeje. „Tohle údolí se v období zvýšené aktivity mění v řeku smrti. Měli bychom odtud co nejrychleji vypadnout.“

„Jak vás to tak napadlo?“ zeptal se Martinéz.

„Velká část zkamenělých pozůstatků ještěrů jsou pozůstatky zvířat, která se udusila právě v podobném jedovatém koktejlu,“ vysvětlil. „Koncentrace oxidu uhličitého stoupá, dostáváme se ke krátkodobě toxické hranici. Nasaďte si filtrační masky.“

Poslechl jsem a ještě okamžik uvažoval. Při jaké koncentraci CO2 přestanou fungovat motory? Další přírodní jev, se kterým jsme nepočítali.

„Tak jo,“ rozhodl jsem. „Raději pojedu sám. Vy zatím můžete nahoru po svých, abyste se dostali z téhle plynové řeky. Wirgane, druhé auto postavte stranou, tamhle…“ ukázal jsem.

Kdybych se skutálel, nemusím ho zdemolovat. „Pokud to půjde, vyjedete v mé stopě, v horším případě vám pomůžu navijákem.“

Wirgan se chystal něco říct, ale Palfrey ho předešel.

„Tak pojďte všichni, nebo se tu za chvíli udusíme,“ houkl na ostatní.

Jeho hlas se zpod dýchací masky podivně rozléhal. Analyzátor držel před sebou a očividně nevěřil vlastním očím.

Dál jsem nečekal, vyhoupl jsem se na místo řidiče, zavřel za sebou dveře a pečlivě se připoutal. Přitom jsem ve zpětném zrcátku zahlédl bledé, zaražené obličeje ostatních. Rozjel jsem se, zařadil redukovanou dvojku a zamířil do stupňujícího se svahu.

Štěrk zaskřípěl pod koly, uzávěrku diferenciálu zadní nápravy jsem zařadil ještě v suťovišti před počátkem skutečně ostrého stoupání. Volant se zmítal jako živá bytost, držel jsem motor v otáčkách, v zorném poli se střídala skála s oblohou. Další terénní zlom, přední kola se na okamžik ocitla ve vzduchu, chvíli to vypadalo, že se vůz převrátí dozadu, ale pak si vybral tu správnou stranu. Teprve teď stoupání vycenilo zuby. A ostřejší, než jsem předpokládal. Využil jsem k zastavení malou plošinu, zalomcoval jsem pákou a napodruhé se mi podařilo zaktivovat uzávěrku mezinápravového a pak předního diferenciálu. Vytáhl jsem všechny trumfy, které tohle vozidlo, maximálně uzpůsobené k pohybu v těžkém terénu, mělo. Dvojku vystřídala jednička, lehké přišlápnutí plynu a opět jsem se dal do pohybu. Po všech čtyřech kolech jsem jel jen výjimečně; gravitace, tření a síla motoru spolu hrály poker, já držel v ruce bank a hrál o svůj život. Skřípění štěrku, gum odírajících se o ostré hrany čedičových kamenů; stále kupředu, výš. Defender se znovu vzepjal na zadní, už jsem před sebou viděl jen oblohu, měl jsem pocit, že spíš ležím než sedím, pot mě pálil v očích. Ubral jsem plyn, vůz se položil, ale místo toho, aby se spořádaně plazil dál, vychýlil se na stranu, pravé přední kolo ve vzduchu, zadní si občas škrtalo. Rachot kamenů, skřípot rámu podvozku, řev motoru, bušení srdce. Ale jel jsem dál, dral jsem se kupředu, vyhrával jsem. Já a stroj, stroj a já, všemu navzdory.

Svah se položil, překonal jsem nejstrmější úsek stoupání, dál se dalo pokračovat snadno. Snadno v porovnání s tím, co jsem právě překonal. Zastavil jsem, motor nechal běžet na volnoběh a zatáhl ruční brzdu. Ruce položené na volantu se mi třásly, na chloupcích předloktí se třpytily drobné kapky.

Místo, kde jsem zastavil, nebylo zdola vidět, musel jsem se vrátit. Když jsem pak sestupoval a místy si musel pomáhat rukama, abych se neskutálel, zdálo se mi neuvěřitelné, že jsem tudy před několika okamžiky vyjel. Výškový rozdíl změnil lidi u paty svahu v drobné postavičky a džíp v malou hračku. Trvalo mi téměř čtvrt hodiny, než jsem se dostal ke skupince lidí čekajících nad hladinou nebezpečných plynů. Mávl jsem na ně, že spěchám dolů k dvojici čekající na dně údolí. Alice Goodwigová mlčela a pozorovala mě pohledem, o němž jsem netušil, co znamená.

„Nevyvezl byste mě? Nechce se mi to šplhat po svých,“ zašklebil se Martinéz.

„Ledaže byste si naskočil, stavím až na konečné,“ houkl jsem na něj přes rameno a pokračoval v sesouvání se ze svahu.

Dole jsem dýchal, jako bych svah vyběhl dvakrát za sebou až nahoru, ale fyzická námaha za to nemohla – Wirgan a lord Campbell, který mu dělal společnost, na tom byli podobně. Hyperventilace představovala jeden z průvodních příznaků postupující otravy oxidem uhličitým.

„Je to trochu riskantní,“ snažil jsem se vybrat správná slova, „zastavit se dá až hodně vysoko, lano navijáku nestačí. Pár krizovým míst je opravdu drsných, ale už je znám. Vyvezu i druhé auto. Vy byste měli jít okamžitě nahoru.“

Wirgan chtěl protestovat, ale lord Campbell ho zarazil.

„Je to rozumné a minimalizuje to riziko. Nezvládnete to i s námi?“ zeptal se mě.

„Pokud mě nebudete žalovat za případnou újmu na zdraví,“ pokrčil jsem rameny a usadil se za volant. Začínala mě bolet hlava a nepřirozeně jsem se potil, koncentrace oxidu uhličitého musela rychle stoupat. Další stupeň otravy už ovlivňoval mozkovou činnost, to jsem nepotřeboval. Rychle jsem si upravil polohu sedadla, protože Wirgan byl větší než já, mí pasažéři už seděli na svých místech. Bez dalšího otálení jsem vyrazil.

Tentokrát už jsem věděl, co mohu od svahu a vozu čekat, a některá místa jsem projížděl o poznání agresivněji, což omezilo drásavé okamžiky napětí, na kterou stranu se auto vlastně zvrátí.

Nahoře jsem zaparkoval kus za prvním Defenderem a otočil se na své pasažéry.

Oba byli bledí a zhluboka oddechovali.

„Bylo to šílené,“ řekl lord a vypotácel se z vozu.

Měl pravdu, a právě proto se mi to líbilo. Wirgan mi věnoval pouze sveřepý pohled.

Ten den už jsme se nikam nedostali a utábořili jsme se jen o kousek dál, kde byl terén o poznání rovnější. V okolí nebylo žádné dřevo, museli jsme se proto obejít bez ohně. Vzrušení a únava z náročného dne vykonaly své, všichni se zakutali do spacích pytlů a klímali, vzhledem k nepřístupnosti terénu se Grimkov nenamáhal rozdělit hlídky. Vozy jsme postavili jako zátarasy, zbylé přístupové cesty byly příliš strmé na to, aby se k nám přiblížilo cokoliv méně obratného než horský kamzík a většího než sysel.

Já jsem byl po svém řidičském kousku stále plný adrenalinu, v hlavě se mi honily nápady jeden za druhým. Posadil jsem se proto s notebookem na klíně a testoval své předchozí výpočty časoprostorového kontinua. Ani teď jsem nedokázal najít žádnou kardinální chybu. Nepřesnosti v krajních podmínkách, příliš omezující předpoklady, to ano. Uvědomil jsem si, že jsem dříve přemýšlel jako člověk stojící v temné místnosti, snažící se pomocí laserového ukazovátka poznat a popsat okolí. Začal jsem si budovat nové nástroje, které by se podobaly alespoň skutečné baterce. Ty však vyžadovaly spoustu dalších podpůrných drobností a já se ocital opět na začátku. Spokojeně jsem se topil v nekonečném oceánu dimenzí, rozšiřoval a zobecňoval svůj pohled na něj, dokud mě nevyrušilo blikání stavu akumulátoru a sílící bolest v zádech.

Hvězdy na obloze se už stačily posunout o řádný kus, vedro se změnilo v příjemné teplo. Zvedl jsem se, abych hodil počítač do vozu a napojil ho na akumulátor, přitom se od Grimkovových očí odrazil paprsek světla – lovec nespal, nebo ho můj pohyb probudil. Neřekl nic a já také mlčel. Co nejtišeji jsem se vrátil od aut a také se zasunul do spacího pytle. Noc nebyla vůbec tichá, tmou se nesla ozvěna výbuchů vzdálených sopek a hluboké táhlé troubení obrovských dinosaurů. Těsně před tím, než jsem doopravdy usnul, se oblohou mihl rozměrný stín – noční dravec na lovu.

Opět jsme vyrazili časně, nikomu se na skalnatém podkladu nespalo nejlépe. Krátce po rozbřesku už jsme se plazili rozervanou skalnatou plání.

Vedro bylo ubíjející, stále častěji zaznívaly nahlas vyjádřené obavy, že jedeme špatným směrem, ne k vodě, ale do pouště. V poledne jsme dorazili na konec náhorní plošiny a před námi se otevřel vzdálený horizont. Bez přemýšlení jsem vypnul motor a než jsem se vymotal z pásů, stáli ostatní venku a shlíželi dolů do krajiny.

Šeď vyprahlých skal vystřídala zeleň nesouvislých lesů lemujících lesklá oka vzájemně propojených jezer, namodralý porost křoví, osamělé cykasy, vysoké jehličnaté věže araukárií, trsy stromů podobajících se obrovským kapradinám. A sopky, horizont jimi byl posetý, každý druhý třetí kužel věnčil chochol dýmu, i na vzdálenost desítek kilometrů bylo možné rozeznat žluť rozsáhlých lávových polí.

„Tam jsou!“ pozvedl ruku baron Mauschwitz a vzal si na pomoc dalekohled.

I pouhýma očima bylo možné rozeznat stádo obrovitých dinosaurů pasoucí se na okrajích řídkého cykasového lesa.

„Nádhera,“ vydechla Alice, „vypadá to tu jako v ráji.“

Cítil jsem to stejně.

Stačilo však, abych se podíval na Grimkova, a téměř posvátný úžas se rozplynul. Lovec byl jediný, kdo si neopomněl vzít zbraň. Nijak nezměnil výraz tváře, ale vypadal víc ve střehu, na pozoru před něčím, co jsem nedokázal pojmenovat. Víc než krajině pod námi se věnoval terénu, kterým jsme právě projeli.

„Polední siesta,“ prohlásil Wirgan, vytáhl z vozu spací matraci pro sebe a pro Alici a odnesl je do stínu blízkého skaliska.

„Držte se, prosím, pohromadě,“ řekl stroze Grimkov, „jsme v divočině.“ Ukázal na druhohorní panoráma okolo. „Projdu okolí.“

Palfrey natáčel krajinu kamerou, Martinéz s Alicí fotografovali, lord Campbell se kochal dál jen tak, baron se vrátil pro pušku. Wirgan se rozvaloval ve stínu.

„Mohu jít s vámi?“ požádal jsem Grimkova. „Chci si prohlédnout terén, abych věděl, kudy se dostat dolů,“ doplnil jsem, než mě stačil odbýt.

Zdráhavě přikývl a já se vrátil pro pušku.

Sestup do nížiny sice nevypadal tak příkře jako výjezd předchozího dne, ale povrch byl členitější, víc rozbitý, viděl jsem, že se budu muset často vyhýbat velkým balvanům. Netušil jsem, co přesně Grimkov hledá. Obcházeli jsme naše současné stanoviště v rozšiřující se spirále, některá místa jen přehlédl, jiným naopak věnoval zvýšenou pozornost. Mezi skalami se drželo úmorné vedro, pot ze mě jen lil, puška mi při občasném krkolomném balancování překážela.

„Co hledáte?“ nevydržel jsem to a zeptal se nakonec.

„Stopy,“ odpověděl suše.

„Čí?“

„Dinosauří.“

Nedokázal jsem rozpoznat, zda mu mé otázky vadí, a proto mi dává nic neříkající odpovědi, nebo se jen drží faktů.

„Jaké?“

„Neznám jméno toho dinosaura. Hledám otisky tvora, který slídil v okolí základního tábora.“

„Jessicaraptora?“

„Ne, většího. Od předního drápu k patě měří asi pětačtyřicet centimetrů, rozpětí krajních prstů třicet centimetrů,“ prozradil. „Ale ještě jsem je nenašel.“

„Ještě?“ nadhodil jsem a opatrně překročil puklinu ve skále.

„Myslím, že ten, který obcházel tábor, nás považuje za snadnou kořist. Nebude to největší místní dravec, proto si dával pozor a čekal na příležitost, až někoho z nás zastihne o samotě. Domnívám se, že nás sleduje.“

Okamžik jsem nad Grimkovovými slovy uvažoval. Nepohybovali jsme se tak rychle a neurazili tak velkou vzdálenost, aby se nás pohyblivý dinosaurus nedokázal držet. Stálo by mu to za to? Bylo by to vůbec možné?

„Přisuzujete jim značnou inteligenci,“ řekl jsem nakonec.

„Ano, nepřipadají mi tak hloupí a primitivní, jak se píše v knihách doktora Palfreyho,“ odpověděl. „Proti ostatním stvořením tohoto světa jsme malí a bezbranní. Z jejich pohledu.“

„Máme pušky,“ namítl jsem a otřel si čelo, aby mi pot nestékal do očí.

Skály sálaly vedrem, potřeboval jsem se napít, ale má polní láhev už byla prázdná.

„A uvědomují si to? Zvířata se musela naučit bát střelných zbraní,“ nadhodil Grimkov.

„Myslím, že to vzhledem k dychtivosti našich lovců nebude problém,“ usoudil jsem.

Mlčenlivý Rus mou poznámku nechal bez odpovědi, pouze se ostražitě rozhlédl.

„Vrátíme se.“

Po návratu jsem se uvelebil do stínu a užíval si siestu. Už mi nepřipadala tak dlouhá jako zpočátku, spíš naopak. Dokonce jsem usnul a museli mě vzbudit, abychom pokračovali dál.

S každým metrem dolů ze skalnaté vrchoviny pustina ustupovala životem kypící krajině. Nejprve se objevily houževnaté trsy namodralých jehličnatých křovisek, později osamělé rostoucí stromy připomínající jinany, pak přisedlé cykasy se sudovitými kmeny, nakonec stromy trochu se podobající tropickým piniím. Když jsme na chvíli zastavili, abychom zvolili nejlepší cestu, okamžitě se kolem nás objevilo množství bzučícího hmyzu.

Všichni jsme si ihned srolovali rukávy a vyhrnuli límce, jen Palfrey se kolem sebe okouzleně rozhlížel a snažil se pár létajících potvor ulovit. Nakonec se mu to za cenu vlastní krve podařilo a svůj úlovek uschoval do malé ampule s konzervačním prostředkem.

„Jste první, kdo se může pochlubit úlovkem,“ zasmál se lord Campbell.

Palfrey přímo zářil.

„To bude trofej rovnou do čestné vitríny nějakého muzea,“ ucedil Wirgan.

V ruce už držel svou obrovskou pušku, na opasku měl zavěšený náhradní zásobník.

„Přesně tak, pane,“ vzhlédl k němu Palfrey.

Poznámka mu očividně nezkazila náladu. „Chytil jsem včelu a už pouhým pohledem dokážu podle stavby těla odvodit její příbuznost s vosami. Jedná se o dokonalý příklad přechodového vývojového článku.“

Ukázal na malý keřík krčící se mezi dvěma balvany, obsypaný drobnými, sotva tří milimetrovými květy.

„Tady máte zástupce krytosemenných rostlin, jejichž vývoj jde ruku v ruce s vývojem jejich opylovačů. Evoluce se nám předvádí ve vší své velkoleposti.“

„No, já preferuji větší trofeje, než je včela,“ pokrčil Wirgan rameny, nastoupil do vozu a nastartoval.

Tentokrát proti původní domluvě vyrazil jako první. Nevadilo mi to, terén už byl mnohem průjezdnější, mohl jsem se víc rozhlížet po krajině.

„Připomíná mi to trochu buš, Serengeti,“ poznamenal Campbell. „Starou Serengeti, kterou jsem zažil ještě se svým dědem. Bylo tak jednoduché se v ní ztratit a mnoho bílých mužů se v ní nevyznalo. Černí se vás občas rozhodli jen tak zabít.“

Znělo to jako vzpomínání na staré dobré časy.

„Tohle vypadá skoro jako les doma,“ ukázal Martinéz.

Pro mě to byla jen zelená stěna stromů, kterou jsme museli objíždět. Pokud tu rostou až tak vysoké stromy, měli bychom narazit na vodu, napadlo mě. Voda pro mě jako řidiče znamenala překážku.

„Jsou to araukárie, přežily až do naší doby, i když jen pár druhů,“ ozval se z vysílačky Palfrey. „Pouze několik druhů.“

V tom okamžiku vjel Wirgan do vody, džíp na okamžik zmizel v oblaku vodní tříště, já jsem instinktivně dupl na brzdu, zazněl tupý náraz, jak se někdo praštil, Jan Petr zaklel. To už Wirgan vyjel z vody na pevnou zem.

„To byla paráda!“ hulákal z vysílačky nadšeně.

Tok, který on prosvištěl rychlostí expresu, ne širší než pět metrů a ne hlubší než třicet centimetrů, jsem já překonal krokem.

„To bylo riskantní,“ pronesl jsem do vysílačky.

„Kdo umí, umí,“ zasmál se Wirgan.

„Blbec,“ řekl jsem na půl úst a vzápětí se proklel.

Slyšel to nebo ne? Pokud jo, mohl jsem očekávat další problémy.

„Dívejte se!“ zazněl z reproduktoru Alicin vzrušený hlas.

Araukáriový les se dal do pohybu. Ne les samotný, ale v něm se pasoucí zvířata, výsledný dojem však byl fantastický. Zastavil jsem a sledoval stádo, které nám teď zablokovalo cestu. Některá stvoření se dál krmila, přitom stála na zadních a předními končetinami se opírala o kmeny jehličnanů. Dlouhé krky přitom natahovala do výšky až sedmi metrů, odhadoval jsem. Když pak přebíhala před vozy a některá dokonce i mezi nimi, neměřila na výšku víc než dva a půl metru.

„Jak jsou malí!“ jásal Palfrey. „Odhaduji, že to jsou domeykosaurové, nejgracilnější titanosaurové, které známe!“

Malí? Nevěřil jsem vlastním uším.

„Jsou stejně velcí jako sloni,“ zamumlal baron Mauschwitz. „V životě jsem neviděl takhle velké stádo slonů.“

„Ano, musí jich být stovky,“ přitakal Jan Petr.

Viděl jsem, že Palfrey, hnán svou vědeckou vášní, vystoupil z vozu a zuřivě filmuje. Naštěstí se držel těsně u džípu.

Konečně proud zvířat zřídl, pak se přehnalo pár posledních opozdilců a mohli jsme pokračovat v cestě.

„Zdá se, že lovecky zajímavé kořisti tady bude víc než dost,“ pronesl zamyšleně Campbell. „Tím ovšem nechci nijak narušit prvenství ctihodného doktora Palfreyho.“

Zařadil jsem a jeli jsme dál.

Oheň, který jsme tohoto večera rozdělali, byl vítanou změnou. Neuvědomovali jsme si, jak depresivně na nás všechny předchozí nocleh působil. Další pozitivum dne bylo, že se poprvé podařilo navázat spojení se základnou. Na dlouhých vlnách, se vším myslitelným rušením, přesto jsme však Storcha slyšeli a on občas rozuměl i nám. Vztyčili sloup s anténou a začali kopat díru pro Palfreyho sondu se zářičem. Zlaté krátké vlny a odraz o ionosféru. S nástupem noci se buš, jak o krajině mluvil lord Campbell a my ostatní jsme jeho název přejali, neuklidnila, právě naopak.

Odevšad se linuly skřeky, táhlé bušení, troubení, pištění. Tentokrát měli zbraně po ruce všichni. Nejklidněji vypadali lord Campbell, kterému se snažil sekundovat baron, a samozřejmě Grimkov. Ten se zdál dokonce uvolněnější než kdykoliv předtím.

„Tohle jsou zvuky, kterým rozumím. Hudba života a smrti. Je stejná v tajze, v džungli i tady,“ odpověděl mi jako už mnohokrát předtím na mou nevyřčenou otázku.

Jeho vzhled klamal víc, než se zdálo možné. I když toho moc nenamluvil, dokázal dobře odhadnout, co má kdokoliv na mysli. Wirgan se zvedl, přihodil na oheň a pak přinesl z auta deku pro Alici.

Vděčně se do ní zabalila. Stále bylo teplo až vedro, ale okolo se rojila mračna krvežíznivého hmyzu, kouř z ohně na ně nestačil.

Treut klímal a vypadal, že ho pronásleduje noční můra. Vypadal tak zuboženě, až jsem měl chuť ho probudit, ale nakonec se probral sám a okamžik vypadal, že neví, kde se nachází. Pak se uklidnil, ale stále očividně nebyl ve své kůži.

Lord Campbell se kupodivu chopil povinností kuchaře a právě začal rozdělovat večeři, kterou vytvořil z našich dehydratovaných surovin.

„Ehm, doufám, že ten, kdo mě vystřídá, bude lepší chef de cuisine než já,“ pronesl poté, co sám sobě naservíroval do misky poslední kus.

Zůstalo na něj méně než na kohokoliv jiného, ale nestěžoval si.

„Vzhledem k tomu, že jsem se celý život spoléhal na služebnictvo, nejsou mé schopnosti v tomto oboru nejlepší,“ přiznal poté, co ochutnal první sousto svého výtvoru.

Kousek od nás rozbil kakofonii zvuků ostrý skřek, vysoký, současně drsný a agonický. Lovci sáhli po zbraních, já zůstal zkamenělý s lžící na půl cesty k ústům.

„Co to proboha bylo?“ zeptala se Alice.

Vypadala znepokojeně, já byl vyděšený.

„Predátor dostihl svou kořist,“ prohlásil Palfrey. „Možná zítra najdu nějaké pozůstatky!“ přál si toužebně.

„Každý má své trofeje,“ zasmál se Wirgan.

Vrátili jsme se k jídlu, tentokrát v obezřetnější náladě než před chvílí.

„A v čem jsou tedy vaše schopnosti nejlepší?“ vrátil se ke Campbellově replice baron Mauschwitz.

Podezříval jsem ho, že špičkuje, protože jeho kuchařské povinnosti, které lord svým činem neformálně ustanovil, za něj bude vykonávat Treut.

„No samozřejmě v aristokratičnosti, můj drahý dlouholetý příteli. Natolik mě přece znáte,“ odpověděl mírumilovně Campbell.

„Hezky řečeno,“ uchechtl se Martinéz.

Vzpomněl jsem si, že jsem si před naším skokem do minulosti stáhl dostupná data o účastnících expedice, a ještě jsem si nenašel čas na to, abych se na ně pořádně podíval.

Dojedli jsme, Grimkov vytřel svou misku trsem kapradin a pošpiněné listy hodil do ohně. Napodobil jsem ho a pak ještě jednou, když do volných poutek nábojových pásů doplňoval další náboje. Zjistil jsem, že váha každého náboje za opaskem je znát a navíc při sebemenším pohybu překáží. Ale dalo se na to zvyknout.

Wirgan mě přitom posměšně sledoval, Alice ležela vedle něj s hlavou podepřenou jeho srno tanou dekou a zamyšleně si prohlížela přítomné.

„Bereš si vzor u opic, že?“ poznamenal Wirgan směrem ke mně.

Právě jsem zkoušel, jak snadno, či spíš nesnadno, jdou náboje vytáhnout a vložit do hlavně kulovnice. Opravdu to chtělo cvik.

„Ano, napodobování je základní způsob učení, známka inteligence. Některým tvorům prostě chybí,“ odpověděl jsem s předstíranou lhostejností.

Ve skutečnosti ve mně vřela krev. Pořád se do někoho navážel, do mě, do Palfreyho. Jeho totální sebevědomí a arogance mi víc a víc vadila. Co na něm proboha viděla?

„Co jsi tím myslel?“ vymrštil se na nohy.

„Nic,“ odpověděl jsem klidně a než jsem se začal bát, spíš náhodou než záměrně jsem zaklapl nabitou kulovnici.

Ten studený kovový zvuk Wirgana zarazil a já si až se zpožděním uvědomil, co znamená. Že je zbraň připravena k výstřelu.

„To bylo téměř divadelní načasování,“ zasmál se Jan Petr.

„Dávej pozor, ať se svou šikovností nikomu neublížíš,“ varoval mě najednou klidný Wirgan a zamířil k džípu, jako by se právě kvůli tomu zvedl. Vrátil se se dvěma plechovkami piva a posadil se.

„Pánové, měli bychom si říct, co si kdo od naší výpravy slibuje,“ začal hovor.

Nějakým způsobem dokázal větu adresovat jen lordovi, baronovi, Martinézovi a Janu Petrovi.

Alici to nevadilo, vypadala, že už usíná.

Mně to také nevadilo. Skoro.

„A co si slibujete vy?“ zareagoval jako první Martinéz.

„Lov, lovecké trofeje. Proto jsem sem přijel.“

„Jaké? Zvířat jsou tu spousty. Každý kus bude raritou.“

„Z podkladů, které vyhotovil expert na slovo vzatý, doktor Palfrey,“ z Wirganových slov ukapávala ironie, téměř jsem slyšel, jak syčí na kamenech a svou dokonalou žíravostí se protavuje až do zemského jádra, „vyplývá, že největším a nejnebezpečnějším dravcem této epochy a pravděpodobně i celé zemské historie je právě giganotosaurus. Ten, jehož svým vojenským dělem zastřelil Ivanovic,“ zavrčel pohrdlivě. „Já chci dostat kapitální kus, největšího giganotosaura, který se v okolí vyskytuje.“

„Otázkou je, zda je giganotosaurus opravdu nejnebezpečnější,“ chopil se slova překvapivě Palfrey. „Největší zřejmě skutečně je. Případně nějaký jemu velmi podobný druh, jak nasvědčují poslední vykopávky. Ještě stále se však vedou debaty, zda je tato bezpochyby hrůzu nahánějící obluda predátor, nebo mrchožrout. Já osobně hlasuji pro predátora.“

Palfrey si svým suchým hlasem získal naprostou pozornost všech zúčastněných, jen Grimkov občas pohnutím hlavou nebo pohledem prozradil, že dál naslouchá zvukům noční druhohorní buše.

„Co takový carcharodontosaurus,“ pokračoval Palfrey.

„Téměř stejně dlouhý jako famózní Tyrannosaurus rex, tedy okolo dvanácti metrů. A o něco lehčí – vážil asi čtyři tuny. Oproti giganotosaurovi sice menší, ale podle našich odhadů mnohem rychlejší.“

„Jak rychlý?“ chtěl vědět Martinéz.

„Podle biokinetických modelů se giganotosaurus dokázal pohybovat rychlostí kolem osmnácti kilometrů za hodinu, carcharodontosaurus cca třicet. Měl delší a svalnatější nohy. Podle nálezů žil sice o nějaké dva miliony let později, než se teď nacházíme, a v severní Africe –“

„Proč ho tedy zmiňujete?“ skočil Palfreymu do řeči baron.

„Protože všechny mé znalosti jsou založeny na fosilním záznamu. A ten má mezery. Každou chvíli se stane, že se existence nějakého živočišného druhu posune o pár milionů let sem nebo tam, z kontinentu na kontinent. Nesmíte zapomenout, že Afrika a Jižní Amerika jsou v této době ještě stále spojeny. A Severní Amerika je od nás naopak oddělena.“

Mnohonásobné, snad tři minuty trvající hřmění sopek podtrhlo Palfreyho slova. Nacházeli jsme se v jiné době, tak vzdálené, že jsme se prakticky nacházeli na jiné planetě.

Alice se probudila, Wirgan se posadil a až nečekaně zdvořilým tónem se Palfreyho zeptal:

„A existují ještě další význační dravci, na které bychom mohli narazit?“

Grimkov věnoval Wirganovi krátký pohled, jako by si ho konečně zařadil na správné místo, a pak se natočil tak, aby ho oheň neoslňoval a dál se díval jen do tmy. Že by kvůli tomu hřmění, které ho ohlušilo? Nevěděl jsem.

„Ano, je jich víc,“ pokračoval Palfrey, kterému byly společenské pletichy ukradené, a snažil se lovcům poskytnout maximum užitečných informací. Měl to ve smlouvě, ale bylo to i v jeho osobním zájmu, vlastně v zájmu nás všech.

„Určitě bych neměl přeskočit deltadromea,“ zamyslel se. „Jeho jméno znamená běžec z delt, délkou se vyrovnal giganotosaurovi, ale byl víc než o polovinu lehčí. Ve své váhové kategorii pravděpodobně dokonalý spurter. Odhadujeme, že jeho životní prostředí představovaly delty afrických řek, které v té době zavodňovaly Saharu. Byl to gigantický člen rodiny noasauridů.“

Poslední Palfreyho věta mi nic neříkala, ale další kandidát, který by mohl zkrášlit interiér loveckého zámku některého z přítomných, všechny zaujal.

„Desetkrát těžší než obrovský usurijský tygr,“ pronesl Martinéz s úctou. „Spurter.“

Grimkov dál mlčel.

„Doufám, že to už jsou všichni,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě. „Už teď mi nahánějí hrůzu.“

„Nikoliv,“ zavrtěl rozhodně hlavou Palfrey.

„Mluvil jsem jen o vrcholových predátorech. Třeba takový carnotaurus, takzvaný maso pojídající býk. Jméno získal podle tvaru hlavy, která se vzdáleně podobá býčí. Jsou pro něj charakteristické dva velké rohy, každý nad jedním okem, robustní hrudník, malá hlava. Podle všeho měl binokulární vidění a byl rychlý. Rychlý a nebezpečný, to o něm napovídá jeho tělesná stavba.“

„A jak byl velký?“ chtěl vědět Wirgan.

Najednou zapomněl na všechny osobní zášti, existovaly pro něj jen informace, které mu předkládal Palfrey.

Wirgan byl svým způsobem také dravec, požírač menších tvorů, snažící se dostat za každou cenu na vrchol pyramidy. Nejen té lidské pyramidy, založené na bohatství a moci, ale i jeho vlastní soukromé pyramidy založené… na čem, to jsem nevěděl.

Uvědomil jsem si, že pobyt tady už mě stačil změnit. Dřív jsem lidi ve svých myšlenkách pomíjel, nebyli pro mě důležití. Teď můj život tím tradičním způsobem, o kterém se píše v dobrodružných knihách pro mládež, závisel na kvalitách mých společníků a já se snažil odhadnout, co se v kterém z nich skrývá. Nevěděl jsem, jak moc jsem úspěšný, ale bylo to zajímavé. Prostě jiný druh hlavolamu, než které jsem byl zvyklý a trénovaný luštit.

„Asi tunu,“ odpověděl Palfrey.

„Mohutné tělo, masivní hrudník, dlouhé nohy, malá, velkou kostí chráněná hlava, to ukazuje na velmi pozoruhodného protivníka,“ pronesl lord Campbell. „Myslím, že pro dnešní den jsem se poučil dost. Jsem zvyklý, že nejnebezpečnější zvířata, se kterými se mohu potkat, jsou lvi, tygři a býložraví sloni, nosorožci a hroši. Obávám se, že budu mít špatné sny. Proto mě prosím omluvte, madam a pánové, kdybych náhodou křičel ze spaní.“

Položil se na spací pytel, zavřel oči a spal. Výkřiky se žádné nekonaly.

Dál už jsme příliš nehovořili, jen baron s Martinézem chvíli probírali nějaké lovecké detaily, ale i oni se pak se zakutali do spacích pytlů, Wirgan se uložil vedle Alice. Měl jsem téměř pubertální potěšení, když se ve spánku otočila na druhý bok. No jo, radosti slabých.

Palfrey se okamžitě pohroužil do práce na svých náčrtcích a poznámkách.

„Myslím, že dnes sis opravdu zasloužil svůj chléb,“ vyrušil jsem ho po chvíli.

„Čím víc dinosaurů zastřelí, tím víc jich budu pitvat. Nástroje mám,“ ušklíbl se. „Alespoň bude ta jejich vášeň k něčemu.“

Neubránil jsem se tichému zasmání, Palfrey jen pokrčil rameny.

„Je to jedinečná šance. Tedy aspoň jsi to tvrdil.“

„Jo, pořád je jedinečná,“ potvrdil jsem mu.

Otevřel jsem notebook a přivítala mě zpráva, že se někdo neautorizovaný snažil dostat do systému. Prošel jsem si hlášení bezpečnostní rutiny. Neznámý vyzkoušel chybná hesla od mého křestního jména, přezdívky, kterou jsem měl v dětství, přes jména rodičů, dívek, s nimiž jsem chodil, po typ auta a další věci z mého života. Bylo to téměř čtyřicet různých slov a aby je našel, musel se důkladně prohrabat v mé minulosti. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Ze bych tak Wirganovi ležel v žaludku a sháněl si o mně informace? Nebo se JP chtěl přesvědčit, že jsem zatím na nic dalšího nepřišel? To se mi nezdálo, on by byl první, s nímž bych takovou věc probíral. Inicializoval jsem ještě jeden systém ochrany dat, všechno zazálohoval a skončil. Bylo pozdě a na skutečnou práci jsem byl už moc unavený. Usnul jsem a do snů mi hrály tympány sopek.

U snídaně se lovci shodli, že střílet zvěř z džípů je nesportovní a zanechalo by to na jejich cti špinavou skvrnu.

„Já lovit nebudu,“ vmísila se do jejich debaty poprvé Alice.

„Proč?“ podíval se na ni překvapeně Wirgan.

„Jednou jedinkrát jsem nezabila zvíře na místě. Bylo mi tehdy čtrnáct a špatně jsem trefila prase. Velkého divočáka, u nás jich byla spousta. Děda mě donutil dohledat ho. Šli jsme po jeho stopě dva dny. Měli jsme jen dva balíčky sušenek, vodu jsme si nabírali z potoků. Stopovali jsme ho a snažili se ho najít za každou cenu.“

Ponořila se do vzpomínek a odmlčela se. Přitom zapomněla, že v ruce drží pohárek s čajem a polila si prsty. To ji vrátilo zpět.

„Hodně jsem tehdy plakala,“ opět se rozhovořila, „prostě už jsem nemohla a všechno mě bolelo. Chtěla jsem to vzdát, ale děda se mě pokaždé zeptal, jestli chci toho divočáka nechat pojit bolestí s kulkou z mé zbraně v těle. Nakonec jsme ho našli, stále živého. Tahle zvířata jsou tak velká, že by se to mohlo velmi snadno zopakovat, a to já za žádnou cenu nechci.“

Při posledních slovech se zachmuřila a i ve stupňujícím se horku se zachvěla.

„Ale –,“ snažil se ji přemlouvat Wirgan.

Jen rozhodně zavrtěla hlavou.

„Ne, rozhodla jsem se. Chci je vidět, dostat se k nim co nejblíže, natočit je, to je všechno. To mi bude úplně stačit.“

Wirgan stále vypadal hodně nespokojeně.

Alice se na něj dívala a čekala.

„Chceš k tomu ještě něco říct?“ pobídla ho.

Zřejmě mezi nimi šlo o něco víc, ale netušil jsem o co. Wirgan jen zavrtěl hlavou.

„To jsem ráda,“ usmála se na něj měkce, až mě z toho píchlo u srdce.

Jak si může takový bastard zasloužit takový úsměv?

Rychle se dohodl i zbytek plánu. Díky akčnímu rádiu aut snadno najdeme stáda velkých býložravců. Bylo pravděpodobné, že v jejich blízkosti se budou vyskytovat i masožravci, kteří lovce zajímali. Cítil jsem, jak se vzrušené očekávání přenáší na mě, Palfreyho i Treuta.

Vydali jsme se do zelené roviny rozbité mělkými línými toky. Dál od rozpálené vrchoviny život získával na rozmanitosti a síle, ve vzduchu se vznášela hejna obrovských ptakoještěrů. Někteří plachtili na stoupavých horkých proudech, elegantní mrchožrouti tohoto světa; jiní menší přelétali z jednoho stromu na druhý. Každou chvíli jsme zahlédli pasoucí se ještěry nejrůznějších velikostí, barev a tvarů. Vzduch se tetelil dusným vedrem, do skřeků zvířat duněly sopky a zdobily modrošedé nebe četnými sloupy dýmu. Ekosystém se zde vyvinul do zvláštní pásovité podoby.

Dále než dva kilometry od nejbližší řeky se rozkládala savana, ve které se zkracující se vzdáleností k vodě přibývalo stromů, jinanovitých a nejrůznějších jiných jehličnanů. Háje se ještě blíž k řekám či jezerům měnily v řídký les, který pak v blízkosti břehů rázem zbytněl v jen těžce prostupný prales s dokonale vyvinutým bylinným patrem, většinou sestávajícím z nejrůznějších kapraďorostů. Některé z nich dosahovaly výšky vzrostlých stromů a jejich bizarně tvarované obrovské listy vzbuzovaly údiv. A obavy z toho, jaké druhy hmyzu v rozměrných korunách žijí.

Přímo do pralesa jsme se s Defendery neodvážili, ale na okrajích jsme často pozorovali polámané kmeny a očesané koruny stromů, pozůstatky pastvy nejrůznějších druhů velkých diplodoků nebo titanosaurů. A také jsme občas zaslechli praskání dřeva a zahlédli třesoucí se koruny z nitra lesa či pralesa.

„Zdá se, že ti obři dokážou proniknout až do hloubi džungle,“ poznamenal baron Mauschwitz. „Mám pocit, že jsem mezi stromy zahlédl pohybující se hlavu. Ta bestie musí být dvakrát vyšší než žirafa.“

„Největší obři měli problémy s udržením dostatečně nízké tělesné teploty slučitelné se životem,“ odpověděl Palfrey skrz komunikátor. „Přes den se schovávají a krmí v pralese ve stínu, za novou pastvou se zřejmě přesunují hlavně za soumraku a úsvitu.“

„Takže můžeme očekávat, že zde bude existovat množství nočních dravců,“ zhodnotil Grimkov.

„To asi ano,“ souhlasil zamyšleně paleontolog.

Přestože jsme drželi stálý směr, začali jsme se blížit k zelené stěně – prales se rozšiřoval víc k západu.

„Asi objíždíme některé z těch jezer, co jsme viděli shora. Myslím, že bychom si měli udělat co nejlepší přehled o krajině, než vyrazíme po svých,“ ozval se Martinéz.

Stočil jsem volant, abychom zůstali v průjezdném terénu, háj araukárií, okupující povlovný pahorek, jsem objel zprava, Wirgan zleva.

Dříve, než jsme se opět spatřili, se nám otevřel výhled na řídký jehličnatý les táhnoucí se zdánlivě až k horizontu, ech, jednotlivé stromy ožírali zástupci nějakých druhů diplodoků. Proti argentinosaurům malí, sotva deset metrů na délku a tři čtyři na výšku, zdobil je však výrazný kostěný hřeben vystupující z těla po celé délce páteře. Menší jedinci ho měli zelený až šedivý, větší cihlově hnědý, občas až křiklavě červený.

„Amargasaurové,“ vydechl ve vysílačce Palfrey. „Nebo jim nějaký podobný druh, možná následný. Předpokládali jsme, že žili o dvacet milionů let dříve.“

„A jsou jich tisíce,“ poznamenala Alice.

Zvolnil jsem, dinosaurů bylo mnoho a já neměl chuť proplétat se mezi mnohatunovými kolosy. Ještěři chodící po čtyřech se nazývali sauropodi, po dvou theropodi, vybavila se mi jedna z Palfreyových lekcí.

„Podívejte se doleva!“ upozornil Jan Petr.

Araukáriovým hájem se kradla smečka už na pohled masožravých ještěrů. Metr a půl až dva vysocí, menší přední končetiny opatřené výraznými drápy, masivní tlamy plné ostrých zubů, s kostěným hřebenem na temeni, svalnaté nohy a dlouhé ocasy. Nemusel jsem být biolog, abych pochopil, že tihle jsou stvoření pro rychlý pohyb a zabíjení. Postupovali jako skupina, nikdo nepředběhl vůdce, jehož kostěný hřeben měl bílou barvu. Až překvapivě splývali s okolními jehličnany a světlou půdou.

„Co jsou zač?“ chtěl vědět Jan Petr.

„Nevím,“ odpověděl mu Palfrey. „Na podobné tvory jsme zatím nenarazili.“

Nejbližší amargasaurové se přestávali pást a své dlouhé krky zvedli do výšky, jako by se snažili rozhlédnout. Ve chvíli, kdy se ozvalo táhlé zatroubení připomínající klakson kamionu – varování jednoho ze stáda býložravců, vyrazil vůdčí ještěr k útoku, smečka za ním. Už dostihl nejbližší zvíře, vrhl se po jeho dlouhém krku, zakousl se a trhl, praskot páteře jsme slyšeli i ve vozech. Kupodivu nezačal hodovat, ale sápal se po další kořisti. Jeden z amargasaurů se před útočníkem postavil na zadní a než predátor stačil zareagovat a změnit směr, býložravec na něj spadl a svým několikatunovým tělem ho srazil k zemi, přitom po něm panicky dupal sloupovitýma nohama.

„Ani kořist není tak docela bez šance,“ zamumlal Martinéz.

Všude bylo najednou spousta prachu, jekot hlubokých sirén vyděšených dinosaurů se ozýval ze všech stran, přerušovaly ho krátké skřeky predátorů.

„Tamten, u stromu kus před lesem, se do zabíjení nezapojil,“ ukázal Grimkov. „Jako by hlídal.“

Po chvíli jsem označeného dravce v mračnech prachu spatřil. Kupodivu nesledoval kořist, ale díval se stranou, někam mimo.

Otočil jsem se ve směru jeho pohledu. Zvířený prach byl najednou všude, ale zdálo se mi, že přesto rozeznávám nezřetelné siluety dalších dravých theropodů. Vypadali však jinak než útočící smečka. Víc jsem nedokázal rozeznat, viditelnost se zhoršovala každou sekundou.

Náhle dravec na hlídce vydal zuřivý výkřik, naprosto odlišný od všeho, co jsem dosud slyšel. Otočil jsem se – právě padal k zemi, pravděpodobně mrtvý. Krmící se smečka ustala v zabíjení a proměnila se ve strnulé siluety, aby vzápětí bez další komunikace vyrazila proti nám. Zatajil jsem dech a čekal, kdy řítící se dravci narazí do aut, oni však místo toho uháněli ke smečce dravců jiného druhu ukrývající se v oblacích prachu. My jim jen stáli v cestě. Řítili se okolo nás v takové blízkosti, až jsem cítil teplo a pach jejich těl.

Pokud byl předtím jejich útok agresivní na hranicích lidského chápání, teď se jejich zuřivost vymykala všem měřítkům. Hnali se vpřed dlouhými skoky, jejich masivní nohy pracovaly jako dokonalé pružiny, tlamy natažené, jako by se už už chtěli zakousnout do hrdel nenáviděných protivníků. Jeden ze smečky skončil v kotrmelcích a už nevstal, další v plném trysku narazil do skaliska, kterému se z nějakého záhadného důvodu nevyhnul. Pak najednou začal boj, zuřivý, skrytý v prachu. Cvakání čelistí, zuřivý řev, praštění kostí, zvuky trhajícího se masa – to vše se mísilo s agonickými skřeky umírajících zvířat.

Šokovaní a vyděšení jsme seděli v kabinách, pozorovali výbuch zvířecí nenávisti a netušili, co si o tak podivném chování myslet. Boj skončil stejně náhle jako začal a prach se začal postupně usazovat. Amargasaurové byli pryč, zanechali na zemi jen několik svých mrtvých, predátorů s hlavovými hřebeny zbyla zhruba polovina, protivníci padli nebo utekli. Vůdce vítězné smečky, pokrytý spoustou krvavých šrámů, s jednou přední končetinou téměř oddělenou od těla, zvrátil tlamu k obloze a triumfálně zařval. Poté se sklonil k hostině a ostatní ho napodobili.

„Chtěl bych si to tady později prohlédnout,“ poznamenal lord Campbell.

„Já také, ale asi budeme muset chvíli počkat,“ souhlasil Palfrey. „Vzhledem k množství padlých kusů tu teď bude nějakou dobu živo.“

„Hned jsem zpět.“ Grimkov vystoupil z vozu a zamířil k lesu, kde původně hlídal ještěr, který svým řevem změnil scénář celého lovu a pak tak záhadně padl k zemi.

Bez přemýšlení jsem ho následoval. Chtěl jsem vědět, chtěl jsem vidět.

„Neriskujte zbytečně!“ protestoval Palfrey, až teď jsem si uvědomil, že krmící se ještěři jsou na můj vkus až příliš blízko, ale vracet sám jsem se nechtěl.

Ve vzduchu se vznášela krev, hořce chutnající prach, pryskyřičná vůně a spousta dalších, obtížně pojmenovatelných věcí. Kráčel jsem s puškou v obou rukou a hlavní skloněnou šikmo dolů. Ke stromu jsem dorazil téměř současně s Grimkovem. Od svého vozu to měl o něco dál.

Na zemi ležel dinosaurus, jeden z těch, které jsme před chvílí viděli útočit.

„Je mnohem větší než tygr,“ zhodnotil Grimkov. „Vidíte ty obrovské svaly a klouby dimenzované na to, aby odolaly setrvačnosti těla při skocích? Odhaduji, že váží tak tunu.“

Zachvěl jsem se. A to tohle monstrum nepatřilo zdaleka k největším. Z otevřené tlamy čněly kuželovité zuby ve dvou řadách, ty nejdelší měly dobrých deset centimetrů.

„Co ho zabilo?“ zeptal jsem se.

„Posuňte se ke mně,“ řekl Grimkov. „Odsud je to lépe vidět.“

Snažit se manipulovat tak těžkým tělem bylo zbytečné, došlo mi.

Poslechl jsem a spatřil prázdné oční důlky. Vlastně nebyly prázdné, ještě v nich zbyly stopy jakési bílé tkáně. „Oči nikde nevidím,“ zkonstatoval Grimkov.

Z pouzdra na opasku odepnul vysílačku.

„Doktore Palfrey? Tohle byste měl vidět. Ostatní prosím zůstaňte ve vozech, odjedeme co nejdříve. Za chvíli se sem stáhnou další dravci nebo mrchožrouti.“

Palfrey přišel s kamerou a okamžitě začal ještěra filmovat. Nad příčinou smrti nechápavě zavrtěl hlavou.

„Jako by mu vytekl mozek očima ven, nic takového jsem v životě neviděl.“

„Nemá nějak zezadu proraženou lebku? To by to možná vysvětlilo.“

„Pánové, obávám se, že máme návštěvu. Ohlédněte se,“ ozval se z Grimkovovy vysílačky Martinéz.

Poslechli jsme a zjistili, že po okraji lesa se přibližují dva další ještěři. Každého zdobily dva prominentní rohy, kráčeli po dvou a stačil jediný pohled, abych poznal, že nejsou vegetariáni.

„Carnotauři,“ rozzářil se Palfrey. „Ty známe z nálezů!“

Tunový dravec, u kterého jsme stáli, mi najednou připadal malý. Carnotauři i ve svém postoji s trupem rovnoběžným se zemí dosahovali dvojnásobné výšky člověka.

„Nevyklidíme pole?“ navrhl jsem.

To už se Wirgan s džípem rozjel k nám a já poklusem vyrazil ke svému. O minutu později jsme se kodrcali dál a přenechali pole hodujícím ještěrům.

Celý další den jsme se drželi zhruba v původním směru, dokud jsme se nepřiblížili na dohled pralesa, který se zdál hustší a rozsáhlejší než předchozí. Někteří si ještě stromy před námi prohlíželi triedry a pod koly už začvachtala voda. Od toho okamžiku jsme nepřetržitě kličkovali, vyhýbali se malým jezírkům a permanentně se probíjeli rozbahněnými plochami. Pro mě to bylo mnohem náročnější než předchozí jízda a po hodině jsem zastavil, abych si odpočinul a očistil si brýle. Bahno se střešním průlezem dostalo až na ně a já viděl skrze ně kropenatě.

Wirgan vyjel ze stopy a vypnul motor jen pár metrů od nás.

„Řekl bych, že tady nedávno skončilo sezónní období dešťů,“ poznamenal Palfrey skrze komunikátor. „Vody už pomalu ubývá. A vzhledem k tomu, jaké sucho panuje na planinách, se sem budou zvířata stahovat.“

„Ráj pro dravce,“ zareagoval Wirgan.

„Prohlédnu stopy,“ ozval se z vysílačky Grimkov. O okamžik později jsem ho viděl rozhlížet se vedle vozu.

„Každopádně to vypadá, že zde chvíli zůstaneme. Také si protáhnu nohy,“ ozval se baron a rovněž vystoupil.

Nevěděl jsem, zda ruský lovec podlehl své mánii, že nás nějací dravci sledují už od základního tábora, nebo je pouze opatrný či zvědavý. Tady měli draví dinosauři po ruce šťavnatější a méně úskočnou kořist, než jsme byli my. Alespoň jsem v to doufal.

Podle velitelského času byly dvě hodiny odpoledne, jeden ze tří okamžiků dne pro pokus o navázání spojení se základním táborem. Chvíli jsem ladil frekvenci, ale zachytil jsem jen atmosférické poruchy. Překonal jsem lenost a zatímco se ostatní procházeli okolo a rozhlíželi se, vyškrábal jsem se na střechu vozu, smontoval a upevnil naši čtyři metry vysokou teleskopickou anténu. Pot ze mě jen lil a když jsem skončil, měl jsem pocit, že mě někdo potopil do rozměklé pryskyřice. Nepohnul se ani vánek, kamkoliv jsem se podíval, všude se vedrem tetelil vzduch a znemožňoval rozhled do dálky.

Vrátil jsem se do kabiny, která se mezitím stačila proměnit v rozpálenou výheň, a zkusil navázat spojení podruhé.

„Tady Daniel Storch. Toto je třetí dnešní živé vysílání. Stavba návratové věže dokončena, budování tábora dokončeno. Poslední zpráva, kterou jsem přijal, pochází z předvčerejška. Slyšíte mě? Přepínám.“

Zmáčkl jsem tlačítko a změnil na vysílací mód.

„Tady Mark Twilli. Podle tachometru jsme urazili čtyři sta padesát kilometrů, podle našeho odhadu se nacházíme zhruba dvě stě padesát kilometrů daleko od základny. Nic nepředpokládaného se zatím nestalo. Slyšíte mě? Přepínám.“

„Skvělé, slyším vás, ale váš signál je velmi slabý, v noci sopky vyvrhly do ovzduší obrovské množství prachu. Ruší vysílání. Pošlu vám azimut, ze kterého vás přijímáme.“

Storch jako vždy mluvil stručně a rovnou k věci.

Spojení se začalo prudce zhoršovat, ale souřadnice definující směr, kterým ležela základna vůči současnému magnetickému pólu, jsem ještě stačil zachytit. Měl jsem radost, přestal jsem si připadat tak moc ztracený – mohli jsme díky tomu zpřesnit naše mapy.

„Pojďte se podívat!“ zavolal lord Campbell, ještě než jsem anténu demontoval.

Kromě Grimkova se odvážil ze všech nejdál a stál na jakémsi ostrůvku uprostřed větší bažinaté plochy.

Slezl jsem ze střechy, vyrazil za ním, ale po třech krocích jsem se zastavil a vrátil se pro pušku.

Na místo jsem dorazil jako poslední. Lord Campbell stál u řady stop mizejících v ještě nevyschlém bahně, které je zalilo. Otisky měly oválný tvar, odhadoval jsem, že kratší osa měří něco přes metr a delší metr a půl. Stopy giganta. Palfrey se okamžitě sehnul a položil na zem skládací pásmo. Delší rozměr byl sto čtyřicet pět centimetrů.

„Argentinosaurus?“ zeptal se ho Martinéz.

„Pravděpodobně, ale může to být i jiný zástupce titanosaurů,“ odpověděl mu Palfrey na půl úst a začal okamžitě filmovat.

„Škoda, že stopy zůstaly jen na jednom místě,“ zalitoval baron. „Mohli bychom zjistit, zda to byl osamělý jedinec, nebo celé stádo.“

„Víme, kam šli, a můžeme je zkusit dohonit,“ nenechal se zviklat Martinéz. „Jak je to dlouho, co tady byli?“ obrátil se na Grimkova.

Lovec poklekl, vložil prsty do stopy, chvíli zkoušel pevnost stěn, urýpl kousek hlíny, promnul ji mezi prsty, pak se přesunul k místu s ještě nevyschlým bahnem a zkontroloval jeho konzistenci.

„Dva dny,“ odpověděl stručně.

„Ach,“ baron nedokázal potlačit zklamání.

„To znamená, že jsou docela blízko, pochybuji, že takoví obři budou spěchat,“ pronesl Wirgan.

Svou ohromnou opakovací kulovnici nesl šikmo přes záda hlavní k zemi, na opasku měl opět dvě rezervní schránky s náboji.

Lokl jsem si vody z příruční láhve. Její zásobu jsme doplňovali pokaždé, když k tomu byla příležitost. Byli jsme za tímto účelem vybaveni sofistikovanou filtrační stanicí, která neměla propustit nic než nanoskopické částice menší než viry. Pro jistotu jsme vodu každý večer stejně ještě převařovali.

„Asi to tak bude,“ souhlasil Grimkov.

„A stádo takhle velkých zvířat budou pronásledovat ti největší dravci,“ doplnil Wirgan. „Měli bychom vyrazit, ať neztrácíme zbytečně čas. Vsadím, se že se budou držet hranice tohohle lesa.“

Nikdo neodporoval. Vrátili jsme se k vozům. Zařadil jsem se na druhé místo a vyjeli jsme. Vzhledem k místy rozbahněnému terénu a občasným roklím, které se na planině vyskytovaly, se dokonce ani Wirgan nikam bezhlavě nehnal. Do večera jsme urazili optimálních třicet kilometrů a utábořili se právě včas, abychom stačili shromáždit dostatek paliva na oheň.

Seděli jsme v širokém kruhu, chránění z jedné strany džípy, ze druhé dvěma pryskyřicí nasáknutými kmeny, které jsme přitáhli za pomoci navijáku. Bylo to dobré tábořiště a díky tomu bouření sopek a zvuky noční buše neměly onu naléhavost a výhružnost uplynulých dní. Oblohu osvětloval měsíc, blížil se k úplňku a byl jednoznačně větší než ten, na který jsme byli zvyklí z našeho času.

Lovci kontrolovali své zbraně a chystali si výbavu na zítřek. Já se spokojil s tím, že jsem vyzkoušel, zda spouště jdou lehce a hlavně jsou čisté.

Grimkov, který už dříve nenechal jediné poutko svého nábojového opasku volné, nacvakal do speciálních závěsů další dva plné rezervní zásobníky, tři přidal ještě do příruční torny. Na rozdíl od lovců v něm nebyl ani kousek dychtivosti. Mlčel a naslouchal. Nikoliv tlumeně vedenému rozhovoru, ale okolí. I po setmění panovalo vedro, ale kouř ohně alespoň částečně zaháněl bodající havěť, takže jsem neustále řešil, zda se mám nechat usmažit, udusit, nebo sežrat po malých kouscích zaživa.

„Nepatříme sem,“ zkonstatoval najednou ruský lovec tiše.

Palfrey, pohroužený do vlastních myšlenek, z nichž ho svými dotazy každou chvíli vytrhovali baron s Martinézem, kupodivu přikývl.

„Ano, je to naprosto jiný svět. Inteligence se vyvine až za téměř sto milionů let, savci jsou jen trpěnými hosty okrajů ekologických systémů.“

„Nepatříme sem a ten svět nás zabije,“ rozšířil Grimkov svou myšlenku.

To mu vynutilo pozornost ostatních.

„Jak to myslíte?“ zeptala se vážně Alice.

Zaregistroval jsem, že poslední dva dny se svým partnerem nějak nevycházela, i když se snažila neřešit nic na veřejnosti. V uzavřené skupině lidí a za podmínek, v nichž jsme se nacházeli, se však nic nedá utajit.

„Padla na vás nějaká předtucha, věštecké proroctví přírodních lidí?“ zasmál se Wirgan.

Alice sevřela rty, ale neřekla nic. V mihotavé záři plamenů vyhlížela starší a unavenější, než když jsem ji viděl poprvé. To ale asi i my ostatní.

Grimkov sáhl do batohu a vytáhl odřené doutníkové pouzdro. Rozšrouboval ho a vylovil z něj nevábně vyhlížející ručně balenou cigaretu nebo snad doutník. Tvar byl někde na půli cesty, chybějící článek evoluce, jak by nepochybně doplnil Palfrey.

Ten zatím jen dál trpělivě a s neskrývaným zájmem Grimkova pozoroval a na něco čekal. Jeho zvědavost mě až překvapila.

Lovec si zapálil, potáhl jednou dvakrát. V náplni jeho kuřiva byl tabák a současně i marihuana. Obě složky však netvořily hlavní náplň bizarního doutníku. Ostatní vůně jsem však nepoznával. Stačily tři šluky a Grimkovovi se rozšířily oči, jeho hubený, větrem ošlehaný obličej se propadl sám do sebe, z člověka se stala oživlá mumie.

„Umřeme tady, všichni nebo aspoň většina z nás. Okolo je divoký, nebezpečný svět. Rozumím mu, i když je tak cizí. Silný požírá slabého, slabý se snaží přežít. Ale je tu ještě něco jiného, naprosto cizího, nepřátelského… nevím co,“ pokrčil rameny.

Žhavý konec cigarety se rozzářil, jak mohutně potáhl.

Ať kouřil cokoliv, omamné to bylo – začínala se mi točit hlava.

„Sleduje nás to, chce naši smrt; chce to velké zabíjení, chce to zůstat vládcem své říše. Ještě vyčkává, zkoumá nás, připravuje se. Až se rozhodne, umřeme.“

Grimkov zavřel oči, cigareta mu vyklouzla ze rtů. Nezhroutil se, jen zůstal sedět se skloněnou hlavou jako bizarní kamenná socha.

„Bláboly zfetovaného magora,“ zamumlal Wirgan.

Stejně v nás Grimkovův proslov a tranz, do kterého se uvedl, zanechal tísnivý pocit.

„Proč jsou vlastně ti ještěři a hlavně argentinosauři tak obrovští? Připadá mi, že jim to přináší spoustu nevýhod,“ pokusila se Alice změnit téma a náladu.

„To je správná otázka a my na ni neznáme správnou odpověď,“ zareagoval okamžitě Palfrey.

„Jako téměř na nic, že, doktore?“ poznamenal Mauschwitz.

„Přesně tak. Soudíme na základě vykopávek a paleontologický záznam je plný miliony let trvajících mezer,“ nenechal se vyvést z míry Palfrey.

„Vzhledem k tomu, že sauropodi se vyvinuli do ohromujících rozměrů v průběhu panování dinosaurů několikrát a na různých místech, myslíme si, že to je pro ně, tedy bylo to pro ně velmi výhodné.“

„Obrana před dravci,“ prohlásil Wirgan.

„Možný důvod, ale podle posledních výzkumů spíš druhotný. S jejich velikostí narůstají i rozměry jejich trávící soustavy, a tím se prudce zvyšuje účinnost procesu trávení a díky tomu mohou gigantičtí sauropodi přežívat na nutričně chudé stravě savan a polopouští, která by jejich menším konkurentům nestačila.“

„Zajímavé,“ ocenil baron. „Tady mi to jako prostředí chudé na živiny nepřipadá.“

„Nevíme, jak to tady bude vypadat za dva měsíce. V období vegetačního klidu ve zbytcích jehličí moc živin nezůstane,“ odpověděl Palfrey.

Všiml jsem si, že Grimkov se probírá, a podal mu zbytek jeho cigarety. Kývnutím poděkoval, zhasl ji a schoval zpět do pouzdra. Vypadal klidnější, vyrovnanější – ještě víc smířený s osudem než dříve. Trochu mě z toho zamrazilo.

„Zjistil jste ještě něco, myslím v tranzu?“ zeptal jsem se a současně se proklínal za to, že něčemu takovému vůbec věřím, a dychtivě čekal na odpověď.

„Jdou po nás. Drží se na dosah a těší se, až přijde jejich chvíle,“ řekl, zkřivil svou vrásčitou tvář do téměř spokojeného úsměvu a bez dalšího okolkování si lehl do spacáku.

„Jak budeme držet hlídky?“ nadhodil jsem, když jsem zjistil, že Grimkov skutečně usnul.

„Bojíš se?“ zeptal se Wirgan a tvářil se pohrdavě.

„Já jo,“ odpověděla Alice.

„Ano,“ přiznal jsem.

Pokud mě předtím Wirgan nesnášel, teď mě přímo nenáviděl a jeho pohled mluvil jasně.

Zato Jan Petr se výtečně bavil, i když se snažil nedávat to najevo.

„Vezmu si první hlídku,“ prohlásil lord Campbell.

„Pak mě vzbuďte, ctihodný příteli,“ nenechal se zahanbit baron Mauschwitz.

„Já třetí,“ přihlásil se Martinéz.

„Já poslední,“ ozval se Palfrey.

Wirgan mě ještě chvíli probodával zuřivými pohledy, ale pak se tvářil, že se chystá ulehnout.

Než jsem se uložil ke spánku, ještě chvíli jsem ždímal akumulátory notebooku. Tentokrát jsem nepracoval, jen jsem si prohlížel informace, které mí grabovací hledači psi našli na internetu o lordu Campbellovi. Nebylo toho málo a většinou se to pojilo s historií. Nepatřil k extrémním boháčům, skoro mě překvapovalo, že dokázal shromáždit padesát milionů eur na lovecký výlet. Zato patřil k několika nejstarším šlechtickým rodům ve Velké Británii, jeho rodokmen byl spolehlivě doložen až k divokým válečníkům Viléma Bastarda, později Dobyvatele, kteří roku 1066 v bitvě u Hastingsu porazili anglosaského krále a získali tak Anglii pod normanskou nadvládu.

Další zajímavý zápis týkající se historických událostí, o nichž jsem alespoň něco tušil, patřil Campbellovu prapředkovi, který za první světové války kryl ústup své jednotky při velkém pěchotním útoku Němců. Po bleskové protiofenzívě ho mrtvého i s nabíječem Wilburem Grawitzem objevili zhrouceného na jejich kulometu Vickers s dvaceti dvěma kulkami v těle. Své muže a pacienty polní nemocnice však zachránil – kryl je až do jejich úspěšného ústupu. Chtěl jsem se ještě podrobněji podívat na barona Mauschwitze. Stačil jsem však jen zjistit, že jeho rod získal titul v roce 1838 za zásluhy o jakési bavorské velkoknížectví a později zbohatl na obchodu s cukrovou řepou a díky řadě prozíravých sňatků. Dál už jsem neměl sílu číst, nezadržitelně se mi zavíraly oči. Usnul jsem a ve snech mě strašily dvourozí démoni s dalšími tlamami místo očí.

Když jsem se ráno vzbudil, už hořel oheň a Wirgan dopíjel ranní čaj, Palfrey seděl u notebooku připojeného k baterii Defenderu. V kotlíku zbylo pití nejvýš pro čtyři lidi, podezříval jsem Wirgana, že si už stačil naplnit polní láhev, ale neřekl jsem nic. Přinesl jsem kanystr s další vodou, Grimkov mezitím přiložil na oheň, Treut už se také činil – místo barona chystal snídani pro ostatní. Vypadal zbídačeně, měl kruhy pod očima, krvavé bělmo. Za posledních pár dnů viditelně zhubl.

„Měl jsem příšerné sny,“ pověděl mi, když zjistil, že si ho prohlížím.

„Já také,“ snažil jsem se mu zvednout náladu.

„Jenomže já mám pocit, že jsem se stále ještě neprobudil. Ta monstra ze snů mě pořád sledují.“

Jako by se lekl, že mi řekl příliš a budu ho považovat za šílence, soustředil se na práci. Možná se necítil dobře, ale jeho kulinářské umění to nijak neovlivnilo. Dehydrované nudle zalité horkou vodou, k tomu kus sušené klobásy a kandované ovoce. Navíc káva s mlékem. Měl jsem pocit, že jsem v životě nic lepšího nejedl. Voda sice ještě neklokotala, ale přihodil jsem další kostičku lisovaného čaje. Vonělo to nádherně. Zabzučel moskyt, který si neuvědomil, že jeho časem je večer. Neohnal jsem se po něm, jen jsem si přitáhl bundu.

Jedli jsme rychle, někteří spíš hltali, pouze Grimkov si dával na čas.

„Spěch je špatný, zkontrolujte si výstroj,“ poznamenal pouze na Wirganovo popohánění.

Když jsem ukládal notebook mezi své ostatní věci, zjistil jsem, že je v pouzdře umístěný opačně, než jsem ho tam dával já. A gumová záslepka uzavírající jeden z komunikačních portů nebyla pořádně zatlačená. Dával jsem si na takové věci vzhledem k všudypřítomnému prachu zatracený pozor. Někdo se do něj opět dobýval a tentokrát už se zřejmě snažil propojit datovým kabelem. Kdo? Wirgan? Byl tak počítačově gramotný? Asi ano. Neměl jsem ho rád, ale kvůli tomu jsem ho nemohl podceňovat. Na další přemýšlení a zkoumání jsem však neměl čas, protože jsme vyrazili dříve než obvykle.

Pak už jsem se cele musel soustředit na jízdu a nekonečný proud návrhů a připomínek posádek obou vozů. Nepřetržitě se dohadovali, kudy jet, abychom určitě narazili na dinosaury. Osobně jsem doufal, že argentinosauři změnili směr, že jsme je ztratili. To však nebylo pravděpodobné, protože ve stále ještě rozměklé půdě bychom tak gigantické stopy určitě nepřehlédli. Palfrey s Grimkovem občas přerušili vzrušenou diskuzi a konzultovali spolu, která místa by ohromným býložravcům mohla poskytnout nejlepší pastvu. Jezdili jsme od čerta k ďáblu – dokud jsme nedorazili k mělkému, rychle vysychajícímu jezeru. Soustředné ustupující linie ukazovaly, o kolik voda ustoupí za jeden den. Zastavil jsem před hranicí ještě černého bláta.

„Vidíte, měl jsem pravdu,“ upozornil Palfrey. „Žádný les. Tady je voda tak krátkou chvíli, že to stromům nestačí, pouze pár cykasům. A ty jsou ožrané až na dřeň, nedávno.“

„Vidím stopy!“ zajásal Wirgan brodící se okolním bahnem. Ukazoval podél čáry vysychání bezodtokového jezírka. Měl opravdu dobrý zrak, já stopy původně považoval za obyčejné nerovnosti v terénu.

To už byli venku všichni a spěchali za Wirganem, já teprve pomalu vylézal.

„Je jich celé stádo!“ slyšel jsem jásot.

„Také jsem našel stopy,“ vmísil se do nadšeného veselí Grimkov.

Stál dál od bahna na pevné zemi nějakých dvacet metrů od džípů u nakupeniny balvanů, které se na planině čas od času vyskytovaly.

„Také celé stádo. Nebo spíš smečka.“

Tón jeho slov způsobil, že všichni ztuhli a začali se pokradmu rozhlížet okolo sebe. Osobně bych se nejraději okamžitě posadil zpět do Defenderu, kde jsem se cítil nejvíc v bezpečí.

Wirgan spěchal ke Grimkovovi nejrychleji, já se jen loudal. Přesto jsem dostihl Alici. Zastavila se mezi dvěma kroky a upřeně se dívala do dálky přes levé rameno. Napodobil jsem ji. Vzduch už se tetelil vedrem a vířil prach do podoby fantasmagorických siluet občas připomínajících bizarní živé tvory. Já ve většině z nich viděl dinousaury. Nedivil jsem se, strašili mě i ve snech. Najednou jsem si uvědomil, že Alice se stále nehýbe, ve tváři má lehce nepřítomný výraz a kůže na hrdle se jí křečovitě chvěje.

„Alice?“

Nereagovala.

„Alice?“ uchopil jsem ji za volnou ruku a potáhl, aby se musela otočit ke mně.

Vydechla, z úst jí ukápla slina, zamrkala a teprve teď mě doopravdy spatřila.

„Co, co se stalo?“ měla ze sebe problém vypravit.

„Netuším, najednou jste se dívala tam,“ mávl jsem rukou k obzoru, „a vůbec jste nevnímala.“

„Já, já…“ Vypadala, jako by se snažila rozpomenout. „Já se najednou strašně bála. A vlastně nevím čeho.“

Uvědomil jsem si, že ji stále ještě držím za ruku.

„Díky, moc jste mi pomohl.“

Měla překvapivě malou dlaň, ale stisk, kterým doprovodila své poděkování, byl pevný.

„No, raději pojďme, nebo si budou myslet, že se vás snažím svádět,“ řekl jsem a pustil ji.

Současně jsem si uvědomil, že to je přesně to, co bych dělal ze všeho nejraději. Mozek mi přestával sloužit, asi za to mohlo neustálé vedro a napětí z blížícího se lovu.

Dorazili jsme k ostatním, Wirgan si naštěstí našeho rozhovoru nevšiml a cele se věnoval zkoumání stop. Sklopil jsem pohled a neubránil se zachvění.

Do půdy bylo zřetelně otisknutých několik trojprstých spárů o rozpětí dobrých tří čtvrtin metru. O kus dál další a další. Tohle byly stopy dravce, predátora predátorů. Už jsme jednoho takového zabili, ale s vypětím všech sil; speciální zbraní a díky notné dávce štěstí. A tady jich slídila celá smečka.

„Odhaduji, že jich je sedm. Tři hodně velcí, čtyři menší. Z toho jsou dva o hodně menší, asi mláďata,“ informoval nás Grimkov.

„Sedm giganotosaurů,“ řekl jsem nahlas, každá slabika nasáklá strachem, až z ní prýštil ve velkých, hrůzou se tetelících kapkách.

Wirgan byl tak natěšený, že nezareagoval, jen lord Campbell se na mě vážně podíval.

„Ano, vzbuzují respekt. Souhlasím.“

„Drželi se stranou od stáda, aby ho nevyplašili ve chvíli, kdy se jim to nezdálo vhodné,“ spekuloval Wirgan. „Když budeme mít štěstí, budou brzy úspěšní a zůstanou na místě, kde skolí kořist.“

„Stejně se budeme muset přibližovat velmi opatrně. Neznáme způsob jejich chování,“ mírnil jeho nadšení Grimkov.

„Jedeme,“ nenechal si kazit náladu Wirgan.

Jeli jsme a každých pár set metrů jsme zastavovali, obvykle u terénních nerovností, které omezovaly pohyb ještěrů a nám usnadňovaly hledání stop.

Smečka giganotosaurů stádo obrovitých býložravců skutečně sledovala.

„Vypadá to, že opravdu mají vypracovanou loveckou taktiku,“ poznamenal při jedné z obhlídek Grimkov. „Menší kusy toho mnohem víc nachodí, podnikají průzkumné výpravy, větší se drží nejschůdnější cesty.“

Otřel jsem si čelo a podezřívavě se rozhlédl. Na jedné straně vyprahlá buš s občasnými cykasy a araukáriovými háji a na druhé straně stěna zeleného pralesa. Ještě stále jsme nevěděli, zda roste okolo řeky nebo jezera. Terén se však mírně zvedal, osobně bych hlasoval pro řeku. V tuto chvíli to ale nikoho nezajímalo, všichni se třásli na lov.

„Mozek giganotosaura má velikost banánu, menšího banánu,“ nesouhlasil Palfrey. „I tyrannosaurův byl – bude – je dvakrát větší.“

Palfrey očividně tápal, jaké časy má používat. Budoucnost a minulost si z našeho pohledu prohodily místa.

„Dokonce ani netuším, zda mají giganotosaurové schopnost stereoskopického vidění.“

Grimkov jen pokrčil rameny. Jeho teoretické otázky nezajímaly.

„Dva největší stáli tady,“ ukázal na místo poseté obrovitými stopami. „Menší otisky vedou okolo tohohle mírného pahorku. Ten pravděpodobně umožnil dostat se dravci až před stádo pasoucích se ještěrů. Pak se vrátil, ještě menší zvíře vyzkoušelo jiné cesty a nakonec se celá smečka vydala tímto směrem dál. Kdysi tudy tekla voda a terén je oproti okolí stále snížený.“

„To chcete říct, že průzkumníci se vrátili, oznámili bitevním kolosům, že tahle cesta není pro lov vhodná, a pak našli jinou? Ts,“ nesouhlasil pohrdlivě Wirgan.

I Palfrey se tvářil odmítavě.

„Čtu stopy,“ prohlásil Grimkov klidně.

„Co jsou zač ti menší?“ zeptala se Alice.

Na to, že jsme stopovali nejvražednější suchozemské predátory, co kdy žili, vypadali všichni podivuhodně klidně, dokonce i Treut. Znovu jsem si otřel čelo. Potil jsem se zdaleka nejvíc. Snad posté jsem zkontroloval, zda mám obě hlavně nabité. Všiml si toho jen lord, ale neřekl nic.

„Podle toho, co víme, rostou theropodní dravci nejvíce v období puberty, pohlavního dospívání. To znamená, řekněme, ve věku od čtrnácti do dvaceti let. Pak se superrychlý růst zase zastavuje. Předpokládáme, že dinosauři pomalu, ale přece rostli až do smrti.“

„Takže tvrdíte, že ti drobečkové mohli být teenageři?“ zasmál se Martinéz.

Stopa takzvaných teenagerů byla mnohem větší než jakákoliv zvířecí stopa, kterou jsem kdy viděl. Samozřejmě v televizi.

„Ano, mohli,“ souhlasil Palfrey.

„A jak jsou asi velcí?“

„Dvě, dvě a půl tuny.“

„Dvoutunové děťátko s tlamou plnou zubů,“ ocenil je Martinéz uznale.

„Adolescenti dosahují váhového přírůstku až 300 kg za rok,“ zareagoval na jeho poznámku Palfrey.

„To znamená, že budou hodně žraví,“ zasmál se Wirgan a díval se přitom na mě.

Tvářil jsem se, že jsem nad věcí, ale moc se mi to nedařilo.

Přibrat tři sta kilo za rok znamenalo téměř jeden kilogram za den, a to jen z masa. Kolik toho museli sežrat, čtyřikrát, pětkrát tolik? Wirganova poznámka ťala do živého. Jen slovo žraví možná nepopisovalo skutečnost s dostatečnou náležitostí.

O hodinu později se naplnila jedna z mých obav – cestu nám přehradil prudký skalnatý sráz.

Zastavili jsme a shromáždili se u hrany přírodního schodu.

„Lokální zlom v zemské kůře,“ vysvětlil Palfrey. „Průvodní důsledek rozvoje subdukční zóny na rozhraní západního pobřeží a proto-Pacifiku. Vlastně se divím, že jsme jich zatím nepotkali víc. Délka se pohybuje od desítek do stovek kilometrů.“

Pro nás tahle geologická zvláštnůstka znamenala, že Defendery nemohou dál.

„Vznikala tak vlastně krátkodobě i dlouhodobě existující jezera, občas oblasti propojené s oceánem,“ pokračoval Palfrey a současně začal s pomocí geologického kladívka zkoumat povrch zlomu.

„Jsme blízko, nemůžeme se zdržovat hledáním cesty,“ prohlásil nespokojeně Wirgan. „Vyrazíme dál pěšky.“

Rozhlédl jsem se po ostatních.

Dokonce i baron s Martinézem souhlasně přikývli hlavami.

„Nadto sledovat zvěř z aut je stejně nesportovní, že?“ dodal král lovů a spiklenecky se usmál.

Pěšky touhle divočinou? Při té představě se mi dělalo špatně.

„Ještěři přece museli ten schod také nějak obejít!“ snažil jsem se ostatní zviklat logikou. „Třeba vůbec nešli dolů, ale cestovali podél zlomu!“

„Tudy,“ ukázal Grimkov na strmé suťoviště poseté balvany, přes které by se Defender nedostal.

Průchodivost desítky tun těžkých kolosů i jejich pronásledovatelů byla větší, než jsme předpokládali. „Na některých kamenech zůstala krev,“ doplnil své zjištění po zevrubné prohlídce.

„Zdá se, jako by začali spěchat.“

Wirgan nikomu neodpovídal, dalekohledem soustředěně propátrával krajinu pod námi.

„Do západu slunce zbývají čtyři hodiny. Navrhuji věnovat polovinu doby loveckému průzkumu, polovinu návratu. Nechci spát bez zajištění vozy. Ne, když víme, že se zde vyskytují tak velcí masožravci,“ navrhl Campbell.

„Jsem pro,“ souhlasil první překvapivě Wirgan. „Myslím, že je vidím, tři čtyři kilometry směrem k tomu lesklému oku vodní hladiny,“ objasnil vzápětí svou překvapivou ochotu ke kompromisu.

Přezky brašen zacvakaly, jak i ostatní sáhli pro dalekohledy. Ještěři se tam opravdu pásli. Bohužel.

Vyrazili jsme nalehko, každý pouze s láhví vody. Zlom umožňoval velmi snadnou orientaci, bylo nepravděpodobné, že bychom zabloudili.

Už při opatrném sestupu jsem se v jednom okamžiku ocitl mezi balvany úplně sám. Pokusil jsem se spolknout knedlík, který se mi náhle zhmotnil v hrdle, a přidal do kroku svah nesvah. Když jsem pak spatřil Treutova záda, ulevilo se mi. Za žádnou cenu jsem nechtěl zůstat odkázán jen na vlastní síly. Nepatřili jsme sem, nebo alespoň já jsem určitě do období druhohorní křídy nepatřil. Účastí v tomhle bláznivém podniku jsem se dopustil největší chyby svého života. Doufal jsem, že ji přežiju.

Dál jsme postupovali podle azimutu a stopy sledoval jen Grimkov. Bez ochrany dvou tun oceli a hliníku jsem se cítil najednou extrémně zranitelný, postrádal jsem zpětná zrcátka a každou chvíli jsem se ohlížel, zda mě nepronásleduje tlama plná dýkovitých zubů. Terén nebyl tak snadno schůdný, jak to z dálky vypadalo, Treutovi přede mnou hned po první stovce metrů na zádech naskákaly tmavé skvrny potu, předpokládal jsem, že na tom nejsem jinak. Místo abych si po prvním kilometru na pohyb v terénu zvykl, cítil jsem se stále hůř. Nejhorší to bylo, když jsme procházeli údolíčka nebo propadliny z dálky neviditelné a horizont se přiblížil na pouhých několik desítek metrů. V Defenderu trvalo pár desítek sekund, než jsme se opět dostali na místo s větším rozhledem, pěšky jsme se trmáceli nepřehlednou divočinou uzavření do těsné klece zakrslých cikád a černých kamenů celé dlouhé minuty. Druhohorní predátor se mohl vynořit z každé blízké pukliny, navíc jsem se nedokázal zbavit strachu, že zabloudíme a nedokážeme se vrátit. Pokaždé, když se pak přede mnou otevřel výhled do krajiny, jsem si připadal jako plavec, který se na chvíli vynořil nad hladinu.

Po přechodu mělkého, ale poměrně širokého údolí jsme se opět všichni dali dohromady, ti dychtiví i váhavější doprovod. Lovci pozorovali o poznání rovinatější a přehlednější terén před námi, ukryti za skalnatým schodem. Napil jsem se, zbavil oči pálícího potu a přidal se k nim. Byli jsme u cíle, o kus dál se pásli argentinosauři. Uvědomil jsem si, že vzhledem k jejich rozměrům mám problémy s odhadem vzdálenosti, musel jsem se soustředit na stromy za nimi a okolo – dělilo nás od nich necelých dvě stě metrů. Bylo to velké stádo několika desítek kusů, od těch největších, dosahujících výšky šestiposchoďového domu a délky tří autobusů, až po zvířata sotva třetinové velikosti. Zajímavé bylo, že nejmenší mláďata jsem nikde neviděl.

„Tam,“ sykl Wirgan a ukázal vpravo.

Kousek stranou za hájkem araukárií, sestávajícím z několika málo vzrostlých stromů a většího množství keřů, číhalo mezi nakupenými balvany stádo, vlastně smečka dravců. Zdálo se neuvěřitelné, že tak velcí tvorové při zběžném pohledu splývají se suchou savanou.

„Giganotosaurové, a není jich málo,“ pronesl s uspokojením Wirgan.

„Na můj vkus až příliš,“ poznamenal Campbell.

Opřel jsem se o římsu podobající se předprsni zákopu a vytáhl dalekohled stejně jako ostatní.

„Dva z nich jsou jednoznačně větší,“ komentoval svá pozorování Palfrey.

Instinktivně jsme všichni začali šeptat, i když nás od masožravých ještěrů dělila vzdálenost sto padesáti šesti metrů, jak mě informoval údaj v zorném poli dalekohledu.

„Asi alfa pár, nejsilnější ze smečky. Pak jsou tam další čtyři kusy v období puberty – tím myslím superrychlý růst spojený s pohlavním dospíváním. O jejich pohlaví nebudu ani spekulovat. A pak ještě nějací menší. Jejich stopy jsme neviděli.“

Jeden z malých, v bedrech určitě dosahoval výšky dvou metrů, se skokem vyšvihl na plochý kámen, jako by se chtěl podívat směrem k lesu. Okamžitě jsem si uvědomil rozdíl v pohyblivosti mláďat a dospělých. Dospělci obvykle kráčeli s jednou nohou vždy na zemi, mláďata, nebo spíš menší kusy, měl jsem problém uvažovat o téměř dvoutunovém dravci, který by snadno strhl slona, jako o mláděti, běžně skákala a běhala.

Největší ze smečky výhružně natočil tlamu ke zvědavci, a ten zase seskočil.

„Dokonalá hierarchie,“ zabručel užasle Palfrey. „Netušili jsme, že jejich sociální struktura bude tak vyvinutá. Nechce, aby si jich kořist všimla, proto zvědavce zahnal.“

Kov tiše ťukl o kámen, uvědomil jsem si, že se vedle mě postavil Grimkov. Dorazil na místo jako poslední. Bez dalekohledu si letmo prohlédl situaci před námi, pak se otočil, napil se z čutory a dlouhé minuty kontroloval terén, kterým jsme přišli.

„Hledal jsem stopy,“ prozradil mi.

„A nasel?“

Přikývl, z kapsy vytáhl malý plochý fotoaparát. I přes kovové tělo už utrpěl pár pořádných šrámů. Jako všechno tady.

„Podívejte se.“

Přístroj měl obvyklé ovládání, trvalo mi okamžik, než jsem na displej vyvolal otisk trojprstého pařátu. Grimkov ho vyfotil několikrát, z různých úhlů a přiblížení, v několika případech s položeným kapesním nožem na zemi pro získání správného měřítka.

„Kde?“ chtěl jsem vědět.

„Kousek zpět, kde jsme uhýbali proláklině a stočili se víc doleva,“ odpověděl, aniž by se na mě podíval.

„Myslíte si, že nějaký ještěr jde po našich stopách?“

„Ano.“

To bylo sice nepříjemné, ale vzhledem k velikosti dinosaurů před námi mě to tolik neznepokojovalo. Stopař byl mnohem menší. Možná nějaký zchromlý jedinec, který považoval skupinu pomalu se přemisťujících lidí za jednoduchou kořist.

„Podívejte se na fotku číslo 15,“ vyzval mě Grimkov.

Ostatní zatím soustředěně sledovali, jak se smečka rozmisťuje.

„Menší stádu nadcházejí, vidíte to!“ jásal Palfrey. „Nebudou je chtít pustit na otevřené prostranství.“

Přelistoval jsem na označené číslo. Byl tam vyfocený podobný otisk dinosauřího spáru, tentokrát ale někde v lese, nebo aspoň mezi stromy, protože jsem viděl kusy větví i s jehličím, ležící na zemi okolo.

„To je z místa našeho tábořiště, když jsme se vraceli z prvního lovu?“ vzpomněl jsem si na událost, která Grimkova znepokojila.

Tvrdil tehdy, že si ještěr hrál s Palfreym na schovávanou.

Lovec místo odpovědi přikývl a natáhl ruku. Poslušně jsem mu přístroj vrátil.

„Je to pořád to samé zvíře,“ zabručel. „Prostřední dráp má zlomený, proto jsem to poznal.“

To jen potvrzovalo můj odhad o zmrzačeném dinosaurovi neschopném běžného lovu, nechápal jsem, proč se o to Grimkov stále zajímá.

„Velcí se začínají přibližovat ke stádu, vypadá to, že budou chtít zaútočit mezerou mezi skaliskem a hájkem araukárií,“ mumlal dál Palfrey.

„Spoléhají na to, že argentinosauři nebudou chtít prchat přes koryto vyschlé řeky,“ zapojil se Campbell.

Netušil jsem, že je tady nějaké koryto vyschlé řeky.

„Právě se v něm nacházíme, všimněte si, že to mělké údolí vlastně vede dál obloukem směrem k lesu,“ vysvětlila mi tiše Alice, než jsem se stačil zeptat. „Voda tudy pravděpodobně teče jen jednou za pár let, když je obzvlášť vlhký rok.“

Grimkov jí věnoval uznalý pohled.

„A také vytvořila tu planinu zakusující se do lesa, občas se musí vylévat z břehů,“ doplnil.

Připadali mi jako spiklenci bavící se o věcech, kterým jsem neměl šanci porozumět.

„Díky,“ zabručel jsem, ale moc vděčnosti v tom nebylo.

Spíš naopak, protože jsem si připadal jako hlupák.

„Přesuneme se k tamtěm stromům. Myslím tu jedinou skupinu listnáčů široko daleko,“ promluvil po dlouhé době Wirgan. „Bude z nich dobrý výhled a současně nám poskytnou úkryt.“

Chvíli mi trvalo, než jsem se zorientoval. Označené místo bylo asi osmdesát metrů od hájku, po jehož protější straně se kradla šestice ještěrů směrem ke stádu argentinosaurů. Ti už nebyli tak klidní jako před chvílí. Jeden z nich, zdálo se mi, že ten největší, zatroubil, siréna tankeru způsobila, že se všichni ostatní přestali pást. Původce varování se začal posunovat dopředu, směrem, ze kterého se zřejmě blížili malí giganotosauři. Taktika dravcům vycházela.

„Tam zůstanou všichni, kteří se přímo nezúčastní lovu,“ pokračoval dál Wirgan.

Nečekal na námitky a vyrazil. Nedokázal jsem se přemoci, a na rozdíl od ostatních jsem se hrbil, abych byl co nejmenší, přehlédnutelný. S každým metrem se obrovští argentinosauři dál zvětšovali, ale nejhorší bylo, že někde jen o malý kousek dál se pohybuje smečka krvelačných bestií, největších dravců, které kdy historie zrodila.

Konečně jsme dorazili až ke stromům, s povděkem jsem si všiml nakupenin obrovských kamenů v okolí. Většina stromů rostla právě na takových místech, jako by je nepřístupnější terén chránil před spásáním obrovskými býložravci. I když před těmi největšími pravděpodobně ne, protože jejich dlouhé krky jim zabezpečovaly velký akční rádius bez toho, že by museli překonávat nástrahy členitých překážek.

Další táhlá troubení, cítil jsem, jak se mi chvěje bránice. Argentinosauři se stahovali víc k sobě, to už se před vzdálenějším okrajem stáda objevila čtveřice nedospělých dravců. Hnali se dlouhými skoky, hlavy protažené co nejvíc dopředu, podobně jako vlci honící kořist. Do cesty se jim však postavil impozantní býložravec, jehož ocas se pohyboval zdánlivě pomalu rovnoběžně se zemí. Útočníci bleskově zpomalili, jeden se neudržel na nohou a skončil v divokých kotoulech a oblacích prachu. Vstal viditelně otřesen a pomalu se vracel zpět. To už ale přišla chvíle dospělých.

Vůdce smečky rázoval dlouhými kroky, měl jsem problémy udržet ho v zorném poli dalekohledu, ale i prostým okem jsem viděl, jak nabíhají a zase povolují obrovské svaly nohou udržující celý kolos v pohybu. Vybral si menšího býložravce, menšího v relativním měřítku samozřejmě, i tak měl délku téměř třiceti metrů a vypadal jako pochodující hora. Pak se ale ze zákrytu vynořil dobře o polovinu delší kolos a čtveřice giganotosaurů zaváhala. Nelíbilo se jim být v sevření ze dvou stran. Vůdce zařval, do troubení lodních tankerů se vmísil dieselový agregát vytočený do otáček v červeném poli. Dravec ve dvou krocích změnil směr a vrhl se proti gigantovi bránícímu stádo.

Poslední krok o polovinu delší než předchozí, vytáhl tlamu do výšky třetího patra. Zaseknutí čelistí do masa bylo slyšet i na vzdálenost desítek metrů. Pak celou svou vahou zabral a otevíral příšernou krvavou ránu.

„To je jejich taktika lovu,“ vydechl Palfrey. „Způsobit co nejvíc zranění a nechat oběť vykrvácet.“

Obrovský argentinosaurus na zranění zdánlivě nereagoval, pozvolna se vytáčel proti dalším čtyřem útočníkům. Za ním se stádo seskupovalo do stále těsnější formace, vypadalo to, jako by ho nechali dravcům na pospas. Jeho ocas najednou zrychlil, současně se ještěr celý prohnul a predátor nejvíc vlevo se dostal nadosah ohromné obranné zbraně. Tupé zadunění, zvuk evokující drcení masa, chrupavek a kostí; spěchající ještěr, který obdržel políček razance parního bucharu, zavrávoral, ještě dva kroky udržel rovnováhu a pak nezadržitelně přepadl na stranu. Tentokrát to nebyl kotoul, ale neřízený pád. Při čtyřech tunách váhy dospívajícího ještěra to hrudník nemohl vydržet bez těžkého poškození. Druhý giganotosaurus se mezitím dostal až k býložravci a podobně jako vůdce mu vytrhl z boku další kus masa. Na těle obrovského ještěra přibývaly ohromné krvácející rány. Argentinosaurus rozsáhlá zranění zdánlivě stále ignoroval, jen stáčel hlavu ke třetímu ze čtveřice, jako by ho chtěl kousnout. Byl to však nesmysl, neměl žádné zuby. Predátor směřující k argentinosaurově přední noze se na okamžik ocitl býložravci tváří v tvář, morda proti tlamě. Dva zabijáci znovu synchronizované zaútočili a tentokrát zůstali viset na ohromném těle, zaseknuti čelistmi ježícími se dýkami. Dlouhý krk býložravce se zavlnil, do uší se zařízl hluboký zvuk, bránice poskočila tam a zpět, srdce na okamžik zaváhalo. Giganotosaurus ztuhl na místě, z tlamy mu vytryskla krev. Býložravci stačily dva kroky, aby stál u něj. Že přitom za sebou vláčí dvakrát sedm tun živoucího masa dravců, kteří mu každým okamžikem způsobovali další a další krvavé rány, ho zdánlivě nezajímalo. Pozvedl nohu, jemným šťouchnutím povalil omráčeného ještěra a pak na něj stoupl. Poslední triumfální siréna, přední nohy mu povolily, nezadržitelně klesl na břicho, položil krk na zem a definitivně se sesunul.

„Omráčil ho infrazvukem,“ pronesl ohromený Palfrey.

Kruté a tak nečekané lovecké představení nás překvapilo všechny. Mlčky jsme sledovali, jak se stádo argentinosaurů namačkaných jeden na druhého opatrně posunuje pryč, dravci se mezitím shromáždili okolo padlého titána. Kupodivu se přibelhal i ten, kterého býložravec srazil ocasem.

„Pochybuji, že to přežije,“ řekl Palfrey. „I když, záleží na tom, jak dlouho jim tahle zásoba masa vydrží.“

Stále přitom studoval scenérii dalekohledem.

„Ale mám pocit, že to není Giganotosaurus carolini,“ zamumlal. „Tvar hlavy tomu nenasvědčuje.“

Wirgan ztuhl. Chápal jsem, o co mu jde, usiloval o co největší trofej a najednou mu Palfrey bral jeho kýženou palmu vítězství.

„A co je to tedy zač?“ zeptal se nervózně.

„Mapusaurus roseae. Příbuzný druh, vlastně dosud netušíme, co vedlo k tomu, že se v jedné době a na jednom území vyvinuly dva druhy vrcholových predátorů.“

„A jak jsou tihle mapusauři velcí?“ přešel Wirgan k tomu, co ho zajímalo nejvíce. „Připadají mi k nerozeznání od toho ještěra, kterého zabil Ivanovic.“

„Dosud jsme nenašli kompletní skeleton dospělého jedince. Ale pravděpodobně stejně velcí jako giganotosaurus, jsou si velmi příbuzní.“

Wirganovi spadl kámen ze srdce a celý se rozzářil.

„Až začnou žrát, nastane ideální příležitost k tomu, abychom se přiblížili,“ navrhl okamžitě další postup.

Připadalo mi to šílené, nebezpečné, ale ostatní jen souhlasně přitakávali.

„To se vždy střílí na tak malou vzdálenost?“ chtěl jsem vědět.

„V buši to ani jinak nejde,“ souhlasil Campbell. „Dvacet, pětadvacet metrů je tak akorát, dál člověk obvykle nevidí. A vzhledem k tomu, že tyhle těžké lovecké pušky mají jen mechanická mířidla a vy se potřebujete trefit co nejpřesněji…“ Nechal větu nedopovězenou.

Vůdce smečky však hostinu stále odkládal a místo toho větřil.

„O spoustě věcí se u těchhle ještěrů jen dohadujeme,“ řekl Palfrey a vyměnil dalekohled za kameru. „Ale jsme si jistí, že měli výtečný čich. Od abelisauridů po tyranosauroidy.“

„Máme návštěvu,“ poznamenal Grimkov, který se stále věnoval převážně obhlídce terénu kolem nás více než smečce giganotosaurů.

Směrem z pustiny přicházel další masožravý predátor, co pár kroků se zastavoval a větřil. Když konečně spatřil prostřený stůl, vyrazil hluboký chraplavý zvuk. Nebyl jsem paleontolog, ale dokázal jsem ho jednoznačně odlišit od předešlého řevu mapusaura. Tenhle jakoby vznikal z rachotu ohromných kostí narážejících na sebe v nějakém obrovském mlýnku na maso.

Ještěr se dal do pohybu a zastavil se deset patnáct metrů od nás. Teprve teď vůdce vítězné smečky jeho řev opětoval a vzdálil se od svého úlovku, jako by chtěl s návštěvníkem bojovat. Ten si chvíli prohlížel každého člena smečky zvlášť a pak téměř pohrdlivě otočil hlavou a zamířil zpět, odkud přišel.

„Tak, tohle byl Giganotosaurus carolini,“ zhodnotil Palfrey. „Všimli jste si jinak tvarované hlavy? A nohy, řekl bych, že jsou určené spíš k pomalejšímu vytrvalému pohybu.“

„Byl malý,“ zasupěl pohrdlivě Wirgan.

Osobně mi to nepřišlo, připadal mi nejméně stejně velký jako kus, kterého zabil Ivanovic, ale nebyl jsem lovec a neměl jsem zkušenosti s odhadováním velikosti zvěře.

Vůdce smečky zařval, tentokrát to znělo jinak, modulovaněji, namlouval jsem si, že to představuje jakési oznámení celému světu, že on a jeho druhové teď budou hodovat. Skutečně, přistoupil až mrtvému tělu argentinosaura, které připomínalo menší horu, začal z něj rvát kusy masa a zuřivě je polykal. Každé takové sousto mohlo vážit několik kilogramů. Ostatní členové smečky ho napodobili, všichni v uctivé vzdálenosti od vůdce i od sebe samotných.

„Hierarchie,“ komentoval Palfrey.

„Ideální příležitost vyrazit,“ ukončil pozorování Wirgan. „Jdeme.“

Podíval se na Alici, ale ta jen zavrtěla hlavou.

Měl jsem pocit, že Wirgan mezi rty procedil kletbu, ale nahlas neřekl nic.

„Zapněte si vysílačky,“ vybídl skupinu lovců Grimkov. „Abychom vás mohli varovat, kdyby se něco dělo.“

Všichni beze slova poslechli, jen Wirgan se u toho pohrdlivě zašklebil. Zjevně předpokládal, že to Grimkov říká, aby nám v případě nouze mohli poskytnout pomoc.

Smečka mapusaurů se krmila s neskutečnou žravostí a naprostým nezájmem o okolí. Vlastně mě to nemělo překvapovat. Čeho se mohli obávat tihle vrcholoví predátoři, navíc ve větším počtu? Tenhle svět jim do slova a do písmene patřil.

„Předpokládám, že tady zůstanou, dokud to všechno nesežerou,“ zamumlal Treut.

„Nebo dokud nepřijde jiná smečka, hladová a ochotná riskovat boj, jen aby se dostala k potravě,“ odpověděl mu Palfrey. „Sytí dravci jsou ochotnější ustoupit. Mají dost sil na to, aby si našli novou kořist.“

Vůdce náhle přerušil svou hostinu, v tlamě kus masa velikosti lidského trupu. Napřímil se a pomalu se rozhlížel, pak vyplivl sousto a větřil. Okraje nozder mordy se mu při tom viditelně chvěly.

Grimkov se přesunul k vedlejšímu stromu a propátrával krajinu kus po kuse. Pak ještěr strnul a díval se stále stejným směrem, ustal i pohyb jeho nozder. Po chvíli přestali žrát i ostatní členové smečky.

„Jsme na místě, jsou od nás asi třicet pět metrů, připlížím se ještě o kus blíž, abych měl jistou ránu,“ ozval se z vysílačky Wirgan. „Beru si vůdce, ostatní mě budou jistit. Další střelba podle situace.“

Mláďata zamířila směrem, kterým se vydalo stádo, dospívající opačným, vůdce zůstával na místě. Jeho partnera jsem najednou nemohl najít, musel se mi ztratit někde mezi jehličnany. Nemohl jsem najít obrovskou bestii vzdálenou necelou stovku metrů! Začal jsem se bát.

„Co to dělají, sakra?“ ozval se znovu Wirgan.

V rozčilení dál držel tlačítko a nepřepnul tak na příjem.

Grimkov se okamžitě vrátil k nám, stačil mu pohled, aby vyhodnotil situaci.

„Je to neočekávaná změna, navrhuji, abyste se stáhli,“ promluvil do vysílačky.

Odpovědělo mu ticho, mladí mapusaurové nám zmizeli z dohledu, dospělí se proplétali mezi stromy rovnoběžně s hranicí lesa. Sekundy a minuty běžely, přistihl jsem se, že dýchám rychle a mělce, jako bych byl někde mezi lovci. Zaznělo cvaknutí, to si Wirgan uvědomil, že není na příjmu, a napravil to.

„Vraťte se,“ řekl najednou Grimkov do vysílačky a poprvé jsem v jeho hlase slyšel stopu rozrušení. „Provádějí lovecký manévr. Podobný, který použili na argentinosaury. Budou vám chtít vpadnout do zad, ale tentokrát ze tří stran, ne ze dvou.“

Nesmysl, chtělo se mi vykřiknout, ale místo toho jsem snížil rameno, nechal sklouznout popruh, uchopil pušku oběma rukama a zapřel si ji do ramene. Předpažbí mi klouzalo v dlani, jak jsem se najednou potil. Rukavice, chce to rukavice. Přece nemohou mít tak vyspělou loveckou techniku, nebo ano? honila se mi hlavou jedna myšlenka za druhou.

„Přece nemohou mít tak vyspělou loveckou techniku!“ zopakoval nahlas Palfrey, jakoby byl telepat.

Alice se posunula kousek před háj, aby jí stromy nepřekážely v rozhledu, pušku držela připravenou. Uvědomil jsem si, že kromě vůdce už nevidím žádného mapusaura.

„Vracím se, je to divné,“ zazněl v reproduktoru přidušený a trochu udýchaný Wirganův hlas. Pak následovalo jen skřípání štěrku, jak se otáčel a zřejmě plížil zpět.

Najednou se jeden z kamenů pohnul, nebyl to kámen, ale jeden z menších členů smečky, který už stačil obejít araukáriový háj a nějakým zázračným způsobem se dostal lovcům do zad.

Současně se dal do pohybu i vůdce stáda a vyrazil z opačné strany.

„Nestřílejte!“ zadržel mě Grimkov.

Už ne jeden, ale tři malí dvou-, dvouapůlmetroví dinosauři se hnali na lovce, naneštěstí se dostali přímo mezi nás a Wirganovu skupinu, každým výstřelem bychom ohrozili i je.

Grimkov se rozběhl s puškou v ruce vpřed, aby zkrátil vzdálenost a změnil úhel, Alice ho následovala.

Wirgan se vztyčil otočený k vůdci, viděl jsem, jak se rozkračuje, pozvedá svou obrovskou opakovací kulovnici a zdánlivě věčnost míří.

Měl jsem nohy jako z olova, ale nějak jsem se donutil opustit úkryt stromů a následovat Grimkova s Alicí. Mladí mapusauři byli tři, nemohl jsem je v tom nechat.

Prásk, výstřel z děla, zpětný ráz Wirganem škubl, chvíli mu trvalo, než se srovnal.

Série dvakrát dvou ran za sebou, zaregistroval jsem záblesky od balvanu kousek vlevo, to byli asi ostatní lovci, o zlomek sekundy později jsem viděl, na co střílí – od koryta vyschlé řeky se hnali dva mapusauři, o nichž se Palfrey zmiňoval jako o puberťácích. Ale byli tak blízko! To se předtím plížili nebo co?!

Prásk. Wirganova ráže .700 Nitro Expres měla snadno rozeznatelný zvuk.

Další série výstřelů, jeden z mladších ještěrů zavrávoral a viditelně zpomaloval.

Wirgan se chystal ke třetí ráně, přál jsem mu do třetice všeho dobrého. Prásk. Tuhle však neustál, klopýtl a přepadl na záda, útočící vůdce zkameněl, jako by narazil do zdi, pak se na místě sesul k zemi. Díky bohu!

Alice s Grimkovem teď stříleli na toho z malých, který stál nejvíc vpravo. Nevěděl jsem, zda se trefili, ale ještěr je zaregistroval a zaútočil přímo na ně.

U balvanu jsem najednou viděl barona s Campbellem, zraněný ještěr se tyčil nad nimi, v těsném závěsu mu na záda dýchal jeho druh. Zastavil jsem se, přiložil pažbu k rameni, mířidla poskakovala nahoru a dolů, jak jsem byl udýchaný. Zatajit dech, prásk. Následovala celá salva výstřelů. Netušil jsem, zda jsem se trefil já, nebo někdo jiný, ale dinosaurus strnul a překotil se na bok, jeho druh se stáhl. Další rána, to byl Wirgan. Kryl aristokratům záda a s hluboko zvrácenou hlavou mířil vzhůru na druhého mapusaura z alfa páru, který se vynořil neznámo odkud. Obrovský dravec se tyčil nad Cambellem a Mauschwitzem jako nějaký bájný obr. Viděl jsem Wirgana lomcovat pákou závěru, žlutá nábojnice se blýskla proti obloze, nová rána. V takovém záklonu ji nemohl ustát, znovu šel k zemi – stejně jako ještěr, kterého trefil zespodu do hlavy a vystřelil mu z ní mozek.

Martinéz a Jan Petr s Alicí a Grimkovem se mezitím přeskupili tak, že dostali do křížové palby čtveřici rychle se blížících mladých. Ti byli však mnohem rychlejší, navíc se rozdělili a dva se hnali proti lidem, kteří je napadli z boku, dva proti skupině lovců.

Vystřelil jsem, následoval okamžik ticha. Proč? Uvědomil jsem si, že sám musím nabít. Proto. Mladý dravec, kterého jsem trefil z boku do trupu nebo do stehna, zpomalil a otočil se po mně, jako by se nemohl rozhodnout, na koho se má vrhnout. Byl tak blízko, už vůbec se mi nezdál malý. Zalomil jsem pušku, nábojnice zazvonily na kamenech, třesoucími se prsty jsem se snažil namáčknout do hlavní další střely. Jedna mi upadla na zem, ale ještěr už šel proti mně. Jen jedna rána, na další pokus mi nezbyl čas. Rozkročit se, přenést váhu na přední nohu, pořádně zapřít pažbu proti rameni. Hlava byla moc malá, asi bych se netrefil, namířil jsem kousek pod ni, třeba zasáhnu srdce. Bestie už nebyla dál než deset metrů, poslední dva skoky. Zmáčkl jsem spoušť, zpětný ráz mě donutil zakročit a zvrátit hlavu, pohled do slunce mě na okamžik oslepil. Prásk, ještěr zpomalil, prásk, zakopl, prásk – padl k zemi. Přes jeho mrtvolu jsem viděl Martinéze s Janem Petrem, jak mi vítězně kynou. Zachránili mě. Jenomže – levou rukou jsem jim ukázal, ať se otočí. Současně jsem si uvědomil, že lov na dinosaury nebo lov dinosaurů na nás zdaleka neskončil, stále hřměla nepřetržitá palba. Poslední z dvoutunových mapusaurů se dostal až těsně k lovcům, lord ležel na plochém kameni beze zbraně a nehýbal se, nechápal jsem, jak se tam dostal. Baron Mauschwitz se snažil jednou rukou nabít svou pušku, druhá mu visela zchromlé podél těla. Dál se strojovou pravidelností třaskaly výstřely, to museli být Grimkov s Alicí, pochopil jsem, i když jsem je nikde neviděl.

Kde je Wirgan? Vyrazil jsem klusem vpřed a za běhu se snažil nabít kulovnici. Tentokrát se mi to kupodivu povedlo. Stačilo urazit pár metrů, vyšvihnout se na balvan a měl jsem celou scenérii před sebou jako na dlani.

Ještěr stál do slova a do písmene mezi lovci a to ho zřejmě chránilo, protože ostatní ve snaze netrefit své druhy míjeli i dravce. Na okamžik se vztyčil, nehybnému Campbellovi nevěnoval pozornost, v agresivním gestu vycenil zuby na barona, ale pak se natáhl dolů kupředu. Tam ležel Wirgan, pušku měl buď prázdnou, nebo o ni přišel. Periferním zrakem jsem viděl, jak Jan Petr s Martinézem zuřivě nabíjejí zásobníky. Tiama se rozevřela, ze zubů ještě trčely dlouhé pruhy masa, pozůstatky předchozí hostiny.

Namířil jsem kousek vlevo od místa, kde z masivního trupu čněly téměř groteskně malé přední končetiny. Prásk. Puška mě kopla do ramene a pak do brady, až mi cvakly zuby; chtě nechtě jsem ji pustil. Uvědomil jsem si, že jsem zmáčkl obě spouště současně a zpětný ráz dvojitého výstřelu na mě byl příliš. Kupodivu jsem však alespoň částečně zasáhl – ještěr zařval mým směrem, ale pak se opět vrátil ke kořisti na zemi před sebou. Dvousekundový odklad však Wirganovi stačil. Postavit jsem se nedokázal, ale přímo z leže jsem ze svého místa viděl záblesky a slyšel šest rychle za sebou jdoucích ran. Použil záložní revolver. Uvědomil jsem si, že ho mám taky, se zasténáním jsem po něm sáhl. Mé pomoci však už nebylo třeba. Poslední mapusaurus se právě kácel dolů a žádného dalšího jsem v okolí neviděl. Posadil jsem se a zůstal vyčerpaně sedět. Akce naplánovaná tvorem stojícím na vrcholu evoluce, tvorem, jenž se na planetě objeví až za nějakých sto milionů let, se změnila v naprostý chaos, který jen díky extrémní pohotovosti některých z nás a štěstí neskončil totálním masakrem. Primitivní ještěři s mozkem velikosti malého banánu nás málem všechny dostali. Děsilo mě to. Seděl bych tam dál, ale pak mě objevil Grimkov.

Chvíli mě vážně pozoroval. Mou otékající čelist ani pušku ležící opodál nijak nekomentoval. Pouze pro ni došel, zevrubně ji prohlédl a pak mi ji podal.

„Je v pořádku,“ poznamenal. „Dobrá práce. Chce to pořádnou porci odvahy, vystřelit z obou hlavní současně, a opravdu dobrého střelce ještě se přitom trefit,“ řekl vážně.

Nevěděl jsem, zda si ze mě neutahuje, ale najednou se mi ho nechtělo žádat, aby mi pomohl vstát. S tichým heknutím jsem se vyškrábal na nohy. Při dopadu jsem si narazil zadek, taky trochu záda. A přišel jsem o brýle – skla se při dopadu na ostré kameny vysypala. Sebral jsem tedy alespoň obroučky a schoval je do kapsy. Mohly se hodit.

Společně jsme dorazili k ostatním. Campbell vypadal vzhledem k situaci, do níž se dostal, až překvapivě v pořádku, pokud člověk nepočítal ošklivě odřenou tvář, ruku a fakt, že kulhal na jednu nohu. Mauschwitzovi právě Alice vyráběla závěs pro jeho pochroumanou ruku, Wirgan se sice držel na nohou, ale vypadal, že za sebou má patnáct kol zápasu s profesionálním mistrem světa v boxu. V zápase, který prohrál. Alice s Grimkovem utrpěli drobné oděrky, asi jak se hnali vpřed terénem a pak se při střelbě skrývali mezi balvany. Pouze Martinéz vyvázl nezraněn.

„Tak vypadá každý lov?“ zamumlal jsem.

Čelist mě začínala nepředstavitelně bolet, ale tvrdošíjně jsem v ruksaku pátral po rezervních brýlích. S rozmazaným viděním jsem si připadal v nebezpečí.

„Pravda, bylo to trochu divočejší,“ připustil Campbell. „Ale za ty peníze by asi i mělo, ne? Tomu říkám skutečné safari.“

„Vskutku vybraný humor,“ ocenil jsem.

„To byl nejlepší lov, jaký jsem kdy zažil!“ prohlásil Wirgan.

Fyzicky byl na první pohled těžce pošramocený, od střelby, pádů i od toho, jak ho částečně zavalil poslední ještěr. Přesto jsem od něj ještě neslyšel upřímnější větu a na krátký okamžik mi připadal sympatický.

„A já ještě nepotkal lepšího lovce,“ pronesl lord vážně. „Bez vás by to dopadlo jinak. Velmi špatně.“

Alice starému muži právě ošetřovala jeho odřeninu, lepší by bylo říct tu polovinu obličeje, na níž přišel o kůži.

Muselo to bolet, ale Campbell to snášel s příslovečným anglickým klidem.

„Všichni jsme dělali, co jsme mohli,“ odmítl Wirgan chválu, ale bylo vidět, že ho uznání těší.

Koho by netěšilo, přiznal jsem si upřímně. Sám bych chtěl být tak dobrý jako on.

„Pánové,“ přerušil Grimkov pomalou debatu, ve které ještě doznívalo vzrušení z nedávných událostí. „Je tady hodně přes sto tun masa a zítra už bude zavánět na kilometry daleko. Navíc, jen kousek odtud se producíruje další obrovský dravec. Navrhuji, abychom se co nejrychleji přesunuli k vozům a vybudovali prozatímní tábor. Raději bych ho postavil ještě dál, protože tu brzy začne být živo. Obávám se však, že za pár hodin se mnozí z nás budou moci pohnout jen s maximálním úsilím.“

Napadlo mě, že Grimkovova angličtina se za pár měsíců přímo zázračně vylepšila, už zůstal jen mírný přízvuk. Pak jsem se teprve soustředil na obsah jeho slov. Měl pravdu, určitě jsem se nechtěl zbytečně potkat s dalšími místními mrchožrouty, zvláště když podle Palfreye nebyl mezi top predátory a požírači zdechlin rozdíl.

„Už jsme tady!“ Palfrey s Treutem zrovna přicházeli, oba zbrocení potem, s sebou táhli lékárničky z vozů.

Zjevně běželi tam i zpět.

„Vynikající,“ ocenila Alice, která právě skončila s ošetřováním Campbella. „Přesně to jsem potřebovala, omezíme riziko infekce na minimum. Potřebuji tak ještě půlhodinku,“ obrátila se na Grimkova.

Ten jen přikývl a začal si balit cigaretu.

„Uděláš mi pak pár fotek, prosím?“ požádal Wirgan Alici.

Tak měkký a téměř pokorný tón jsem u něj ještě neslyšel.

„Samozřejmě,“ přikývla a pohled, který mu přitom věnovala, jsem nedokázal rozkódovat.

Očekával bych obdivně zamilovaný, protože pokud na mě Wirgan jednou jedinkrát působil kladně, jako superman, do jehož role se stále stylizoval, bylo to právě teď. Ale nebyl to takový pohled. To jsem poznal dokonce i já, matematik a teoretický fyzik.

„Neskutečné štěstí, že nikdo z nás neutrpěl zlomeninu,“ podotkla Alice, zatímco soustředěně dezinfikovala Grimkovovy šrámy. „Po tom kopnutí jsem myslela, že budete mít roztříštěné všechny kosti,“ prohodila směrem ke Campbellovi a Mauschwitzovi.

Pochopil jsem, jak přišli ke svým zraněním a jak se baron jako zázrakem dostal tak vysoko. Měl opravdu tuhý kořínek. Taková roztříštěná kost – roztříštěná, to slovo ve mně spustilo vodopád asociací, které skládaly mé představy o časoprostorovém kontinuu do jiného vzoru a vrhaly tak do temnoty paprsek světla dalším směrem. Jeden volný vektor mám a použil jsem ho. Ovlivnilo to nějak samotnou strukturu kontinua? Při mém modelování vykazovalo jistou vlastnost, kterou jsem sám pro sebe nazýval tříštivost. Znamenalo to, že změny nebo zásahy se za jistých podmínek diskrétně zrcadlily. Nebyla to úplně čistá transformace, ale – tříštivá.

Cestu zpět jsem příliš nevnímal a snažil se odhadnout, na kolik může být můj nápad správný. Co nejrychleji jsem si odbyl tábornické povinnosti, nebo přesněji co jsem já za tábornické povinnosti považoval, a sedl si s notebookem k ohni. Už se stmívalo, nikdo moc nemluvil, kolovala láhev, kterou vytáhl Wirgan.

„Na lov,“ prohlásil pouze.

Nikdo, kdo se napil, mu neopomněl připít. Já také ne. Neměl jsem ho rád, ale bez něj bychom teď pravděpodobně byli všichni mrtví.

Usínal jsem jako poslední. Když jsem zavřel oči, proháněli se mi za očními víčky obrovští dinosauři lovící komplikované funkcionály a operátory a hádající se, kdo z nich je ten nejsilnější.

Někdo mi nafackoval, několikrát mě basebolkou praštil do zad a pak, aby se mi to nezdálo málo, mě ještě kopl do obličeje. Otevřel jsem oči. Obloha byla šedá, slunce zřejmě ještě nevyšlo. Hlavou se mi honily ozvěny nápadů předešlé noci, ale neprobudila mě touha vrhnout se do dalšího řešení problémů, jak se mi to občas stávalo, ale zima. Bylo neobvykle chladno, byl jsem nemocný?

Neohrabaně a s obtížemi jsem se vysoukal ze spacáku, spáči, nepravidelně rozmístění okolo vyhaslého ohniště, ještě pravidelně oddechovali a podle toho, v jak zkroucených polohách leželi, se cítili podobně zmláceně jako já. Po včerejšku žádný div. Zpoza Defenderu vybaveného kulometem se nesl tlumený hovor. Vstal jsem, cestou se stavil u svého vozu, z ruksaku si vzal kartáček na zuby, vymáčkl na něj půl centimetru pasty, voda mi ještě v čutoře nějaká zbyla. Svědomitě jsem si vyčistil zuby, vodu s pastou vyplivl do dolíku pod jeden z kamenů. Donesla se ke mně vůně čerstvě připravované kávy a připomněla mi, že chtě nechtě budu muset na záchod. K bezpečnému uspokojení této primární potřeby mi něco chybělo. Co nejtišeji jsem se vrátil ke svému spacáku, sebral pouzdro s revolverem, položené pod karimatkou místo polštáře, a s nechutí si ho připnul na opasek. Těžká rozměrná neohrabaná mrcha, kvůli které jsem měl na boku permanentní modřinu. Každý den jsem se o ten kus železa několikrát praštil. Teď teprve přišel čas navštívit WC. Sice jsme další noc na stejném místě neplánovali, ale nechtěl jsem, aby mě někdo obvinil, že jsem se mu vyčůral kousek od hlavy. K dobrému bontonu patřilo chodit dále než padesát metrů od tábora.

Teprve při chůzi jsem se probral natolik, že jsem si uvědomil, že není až tak brzo a slunce už je kousek nad horizontem. Vypadalo to, jako by někdo na oblohu zavěsil hodně tmavé sluneční brýle s nádechem do cihlové barvy. Od tábora jsem kráčel podél hrany zlomu a po šedesáti šesti celých a dvou třetinách kroku, které měly při předpokládané průměrné délce sedmdesáti pěti centimetrů představovat kýženou vzdálenost padesáti metrů, jsem se zastavil. O tři metry dál ležel velký plochý balvan poskytující lepší výhled do krajiny. Byl to hloupý nápad, ale než jsem si to stačil uvědomit, stál jsem na něm. Chvíli jsme váhal, ale nakonec jsem provedl to, kvůli čemu jsem se na něj vyšplhal. Byl jsem v druhohorách, nemohl jsem svým chováním nikoho pohoršit. Otočil jsem se čelem ke srázu, pozoroval v karmínovém šeru topící se krajinu a ulevil si. Cítil jsem se jako kluk, který dělá něco zakázaného právě proto, že je to zakázané. Nakonec jsem si upravil kalhoty a otočil jsem se – a zkameněl. Alice Goodwigová stála opodál a s pobavením mě pozorovala.

„Dobré ráno,“ popřála mi. „Zdá se, že muži jsou v tomto ohledu jeden jako druhý.“

Raději jsem se neptal, koho dalšího ještě přistihla.

„Ehm,“ musel jsem polknout, abych se nezakoktal.

„Vám také dobré ráno. Pokud se vám zdá, že se červenám, je to samozřejmě tím nezvyklým osvětlením,“ zmohl jsem se na repliku.

„Dobrá odpověď,“ přikývla uznale.

Stále trochu rozpačitě jsem sestupoval z kamene. Zblízka nevypadala ve své kůži a nepřičítal jsem to našemu nečekanému setkání, kdy mě mírně řečeno překvapila.

„Je všechno v pořádku? Mohu vám nějak pomoct?“ nabídl jsem se.

„Když odejdete,“ navrhla. „Je ráno a také potřebuji na záchod.“

Raději jsem už nic neříkal a vrátil se. Bez ohlížení.

„Kávu?“ přivítal mě Jan Petr v táboře a podal mi plecháč. Byl to jeho plecháč, ale plný horkého nápoje.

Přikývl jsem a s povděkem přijal.

Spolu s Grimkovem a Palfreym si z kapoty Defenderu udělali provizorní snídaňový stůl. Lišil se od většiny předchozích, chyběly na něm všechny dehydrované supermoderní potraviny a vakuově balené uzeniny. Nahrazoval je černý chléb, podle odkrojených částí původně plesnivý, slanina a špek.

„To nevypadá moc na zdravou výživu,“ zhodnotil jsem.

Grimkov k pochutinám přidal placatici whisky.

„Dnes vařím já,“ prozradil.

„Stěžuješ si?“ zasmál se Jan Petr a natáhl se po láhvi.

„Myslel jsem, že Rusové pijí jen vodku,“ poznamenal a dopřál si hlt. „Na dezinfekci ideální,“ prohodil směrem ke mně. „Vhodně to doplňuje čištění zubů.“

Palfrey si kupodivu dal také a pak podal láhev Grimkov mně. Ani nalačno to překvapivě nechutnalo špatně a najednou mi přestala být zima. Vrátil jsem placatici majiteli, ten ji schoval do kapsy kabátu.

„Můžete mi teda říct, jestli existuje nějaký vědecký důvod, proč nás mapusauři napadli?“ vrátil se Grimkov k tématu, které zřejmě řešili už delší dobu.

Svou otázku adresoval Palfreymu. Uvědomil jsem si, že Rus, i když na mě působil velmi mlčenlivým dojmem, byl okolnostmi donucen komunikovat mnohem víc, než byl dosud zvyklý.

Palfrey si ukrojil kus slaniny, položil si ho na plátek chleba a pak se do dřevorubecké snídaně s chutí zakousl. Po celou dobu vypadal lehce nepřítomně, jako by usilovně přemýšlel. Nožem, který stále držel v pravé ruce, si rozpačitě přejel po tváři, jako by se chtěl oholit. Jeho třídenní strniště jen zašustilo. Nikdo z nás už dávno nevypadal jako ze škatulky, spíš jako banda desperádů na útěku než jako fyzik, bohatý právník a doktor věd. Kupodivu jediný Grimkov byl stále oholený.

„Kořist byla jejich,“ začal spekulovat Palfrey. „My jsme představovali hrozbu. Jiná smečka osobující si nárok na úlovek.“

„Jak se o nás dozvěděli?“ nadhodil Jan Petr.

„Tihle dravci mají extrémně dobře vyvinuté mozkové čichové centrum, to znamená, že čich patří k jejich nejdokonalejším smyslům,“ uvažoval nahlas Palfrey. „Mohli nás vycítit, i když jsme se snažili přiblížit nepozorovaně.“

„Řekl bych, že vítr vanul od nich k nám,“ vzpomínal Grimkov. „I když byl velmi slabý. Toho druhého ještěra, myslím giganotosaura, očividně přilákal pach krve. Ale nemohu vyloučit protisměrný závan. Právě to je na bezvětří nejnebezpečnější.“

„O kvalitě zraku těchto ještěrů mohu jen spekulovat. Tyrannosaurus, který žil, tedy bude žít asi o třicet milionů let později, měl podle všeho velmi dobré binokulární vidění,“ pokračoval dál Palfrey, ale když viděl Grimkovův tázavý pohled, okamžitě se zarazil.

Uvědomil jsem si, že ruský lovec s bůhvíjakým vzděláním a původně lámanou angličtinou si s doktorem paleontologie víc než dobře rozumí a naopak. Oba o zvířatech uvažovali podobným způsobem – snažili se je pochopit. Jen občas Grimkov nechápal odbornější termín – stejně jako já. Paleontologie nepatřila k mým koníčkům.

„Binokulární znamená stereoskopické, dokázali odhadovat vzdálenost,“ vysvětlil Palfrey.

„Nutné pro dravce k dostižení kořisti,“ okamžitě přitakal Grimkov, „nebo pro měření vzdálenosti u starých vojenských dalekohledů.“

„Otázkou je, zda něco takového na lov těch obrovských oblud potřebovali,“ podotkl nepřesvědčeně Jan Petr.

Nikdy jsem nebyl na tučné maso, ale teď mi slanina s chlebem chutnala víc, než jsem považoval za možné. Asi za to mohla permanentní fyzická námaha uplynulých dní.

„A co si myslíte vy?“ vybídl Palfrey Grimkova.

Náš vůdce se zamyslel, beze spěchu spolkl sousto a připravil si další.

„Myslím, že se nás snažili za každou cenu zabít,“ řekl nakonec. „Vědí, že sem nepatříme, že ohrožujeme jejich pozici nejmocnějších dravců, a proto se nás se vší zuřivostí a úskočností, které byli schopni, pokusili zničit.“

„Mají malý a primitivní mozek!“ vybuchl Palfrey. „Nemůžete jim přisuzovat myšlení primátů, kteří jsou schopni páchat účelovou genocidu na vlastním druhu! Nebo alespoň delfínů!“ pokračoval rozrušeně.

„A co vlci?“ nadhodil Jan Petr. „Ti nejsou tak inteligentní jako opice nebo delfíni.“

„Primáti,“ opravil ho naježeně Palfrey.

„Giganotosaura zahnal vůdce smečky výhružným řevem, připomněl věcně Grimkov. „Na nás to ani nezkoušel.“

„Opravdu mi připadalo, že se nás pokoušeli zabít za každou cenu a projevili přitom ještě větší úskočnost než při předchozím lovu,“ přidal jsem se.

„Já vím,“ přitakal nakonec téměř zničeně Palfrey, „a vůbec tomu nerozumím.“

Zaznělo mnohonásobné zadunění sopek a obzor na západě ještě víc ztemněl dalšími sloupy dýmu spojujícími se do šedé opony prozářené žlutými a rudými projektily vyvrhovaného magmatu. Došlo mi, proč je tak zataženo, k erupcím docházelo celou noc, ale já byl tak vyčerpaný, že jsem to nevnímal.

O chvíli později zabubnovaly na kapotu první kapky.

„Ve vzduchu je spousta prachu, a ten vytváří kondenzační jádra. Zažijeme déšť v neobvyklou část roku,“ odhadl Jan Petr.

„Nebo je to obvyklé a právě kvůli takovým dešťům podporovaným sopečnou činností tu není pustina,“ oponoval Palfrey s pohledem upřeným do dáli, jako by ve skutečnosti myslel na něco jiného. „Strašně rád bych některé z těch těl pitval.“

„Vzbudíme spáče, ať nezmoknou, a postavíme provizorní stany,“ ukončil teoretickou diskusi Grimkov věcně. „V dešti asi nikam nepojedeme.“

Sice jsme všechny spící okamžitě vzbudili, ale nikdo z nich nebyl v tak dobré kondici, aby okamžitě začal pomáhat. Nakonec se nám mezi vozy podařilo natáhnout celtu a vytvořit tak docela slušný přístřešek. Alice rozdělala oheň dříve, než dřevo stačilo zmoknout, a za cenu toho, že jsme já a Jan Petr promokli až na kůži, se nám podařilo donést dost dřeva, aby to vystačilo na několik hodin. Naštěstí jsme si mohli pomoci navijákem jednoho z Defenderů, kterým jsme přivlekli torzo kmene nedávno padlé cykasovité palmy.

Všechny nás po mnoha dnech vedra a dusna rozklepala zima. Byl jsem na tom nejhůře a musel jsem se celý převléct do suchého, abych se vzpamatoval. Přitom jsem u vozu našel na zemi zmuchlaný papír. V druhohorách se po zemi papíry běžně nepovalují, proto jsem ho zvedl. Byl to šek. Šek na padesát milionů eur vypsaný Alicí Goodwigovou ve prospěch Henryho Wirgana. Mohl ho ztratit, ale to by asi nebyl tak pomuchlaný. Nevěděl jsem, co s tím, a proto jsem ho schoval do kapsy.

Déšť se postupně změnil v průtrž mračen, Palfrey s Treutem začali okolo našeho ležení hloubit odvodňovací stružky, aby nás to nevyplavilo. Náhodou, nebo spíš díky Grimkovovi, jsme tábořili na místě, které jsme i při několik hodin trvající průtrži mračen dokázali udržet v suchu. Napůl jsem klímal, napůl tupě hleděl do ohně. Rány utrpěné předchozího dne se postupně víc a víc hlásily o slovo a cítil jsem se stále hůř. Baron Mauschwitz si jako první řekl o tabletky proti bolesti a horečce, zanedlouho ho většina z nás napodobila. Platili jsme daň za včerejší lov.

Odpoledne se průtrž mračen změnila v jemné mrholení, z obrovských kaluží pospojovaných do složité mozaiky vodních ok stoupala mlha a proti ránu se výrazně oteplilo. Přestože jsme slunce skrze mraky neviděli, bylo to, jako by někdo nad námi zapnul gigantický infrazářič.

„Tak tohle je skutečný skleník,“ prohodil Martinéz ze svého provizorního lůžka.

Nikdo mu neodpověděl, protože to bylo příliš namáhavé. Sám jsem se stále cítil pěkně mizerně, ale proti baronovi, jehož rameno a pravá část hrudníku byla jedna velká modřina, jsem dopadl ještě dobře. Lord Campbell snášel svá zranění s pozoruhodným stoicismem, Wirgan si nepostěžoval ani slovem, ale podle toho, jak málo a jak opatrným způsobem se pohyboval, mu také nebylo příliš do zpěvu.

„Chcete si ještě stále prohlédnout ta mrtvá zvířata?“ oslovil Grimkov překvapivě Palfreyho, který od rána pracoval na svém notebooku a jeho hlavní starostí bylo udržet v suchu napájecí kabel zapojený do autobaterie.

„Určitě, ale kdo by tam se mnou šel?“ zareagoval Palfrey okamžitě. „Sám se neodvážím.“

„Nebylo by to bezpečné,“ přikývl Grimkov. „Doprovodím vás. Chci se ještě jednou rozhlédnout po okolí. Pane Treute? Slečno Goodwigová? Zabezpečíte po dobu mé nepřítomnosti tábor?“

Treut přikývl, nechal sekání dřeva na oheň a šel si do auta pro pušku. Alice ji měla položenou vedle sebe na karimatce. V průběhu dne nosila Wirganovi čaj, léky a jídlo, aby se nemusel moc hýbat, ale téměř vůbec spolu nemluvili. Přemýšlel jsem, jak do toho zapadá ten šek, ale nic mě nenapadalo.

„Půjdu s vámi,“ řekl jsem, když si Palfrey začal chystat výbavu, a s heknutím jsem se zvedl na nohy. „Jsem zvědavý a celodenní sezení mi nedělá dobře, potřebuji si provětrat hlavu.“

Svou pušku jsem sebral jen s nechutí a obavami. Nechtělo se mi ji tahat s sebou a představa, že z ní střílím, vyvolávala návaly nevolnosti, čelist okamžitě bolela o něco víc. Přesto jsem ji pečlivě prohlédl a zkontroloval, zda se do hlavní nedostala nečistota a oba náboje jsou v pořádku. Proti zbraním barona Mauschwitze a lorda Campbella vypadala až primitivně jednoduše, nezdobeně. Současně však byla všem součástem při výrobě věnována pečlivá pozornost. Navíc ve srovnání s monstry, kterými stříleli Mauschwitz a hlavně Wirgan, už na mě nepůsobila tak děsivě. Grimkov už byl samozřejmě připravený. On byl vůbec vždy připravený na všechno, nechápal jsem, jak to dělá.

„Je to dobrá zbraň,“ okomentoval mou prohlídku.

„Proč jsou u ní hlavně pod sebou stejně jako u baronovy pušky a lord je má vedle sebe?“ zeptal jsem se.

Grimkov pokrčil rameny.

„Zvyk. Té vaší se říká kulová kozlice a používala se hlavně na kontinentě. Staří lovci z Británie preferovali hlavně vedle sebe.“

„Můžeme jít,“ vynořil se Palfrey z džípu, na zádech rozměrný ruksak.

„Pušku,“ upozornil ho Grimkov.

„Ach jo.“

Voda a špatná viditelnost způsobovaly, že se nám šlo mnohem hůře než předchozího dne, bez Grimkova bych se obával, že zabloudíme. Přesto jsem se snažil sledovat kompas, ale něco jiného bylo teoreticky chápat, jak se chodí podle azimutu, a něco úplně jiného uchovat si představu správného směru při obcházení kaluží, které se velikostí podobaly spíš menším jezerům.

„Kdybych nevěděl, že tu včera bylo sucho, nikdy bych do toho nevlezl,“ nadával jsem, zatímco jsme se po stehna brodili obzvlášť nepříjemným úsekem. „Bál bych se, že v tom žijí nějaké obludy.“

Palfrey zakopl a zavrávoral. Přidržel jsem ho za batoh, aby získal rovnováhu a nevykoupal se úplně.

„To záleží na tom, jestli se náhodou nezvedla hladina v řekách a jezerech. Možná došlo k dočasnému propojení těchto systémů. Pak by sem mohli nějací vodní živočichové expandovat.“

„Neuklidnil jsi mě,“ zabručel jsem a doufal, že druhohorní krokodýli a ta obrovská obluda, která nás málem sežrala i s džípem, nejsou tak rychlí a ještě nějakou dobu zůstanou v původních lovištích. Když jsme se konečně doplahočili až k místu včerejšího masakru, po sto dvacáté osmé jsem se proklel za ten idiotský nápad jít s nimi.

Déšť zahnal hmyz a těla zapáchala jen mírně. Pokud by na ně celý den pražilo slunce, bylo by to asi o dost jiné.

Grimkov došel až k hoře mrtvého argentinosaura a zastavil se u obrovských ran, které mu způsobil predátor. Chvíli je zkoumal, ale potom začal systematicky pozorovat okolní terén, dokonce se po těle ještěra vyšplhal vzhůru, aby měl lepší rozhled. Nechápal jsem, o co mu jde. Do krajiny se mohl podívat rovnou ze zlomu, u kterého jsme tábořili. Opět se rozpršelo, bylo to však jen jemné mrholení, byli jsme všichni tak mokří, že nám to nevadilo.

„Budeš fotografovat?“ zeptal jsem se Palfreyho přehrabujícího se v batohu.

Místo odpovědi mi podal fotoaparát.

„Můžeš pro mě udělat dokumentaci? Potřebuji si ještě něco připravit. A prosím o detaily ran. Dozvím se z nich hodně o biomechanice čelistí a způsobu lovu vůbec.“

Zalitoval jsem, že jsem při brodění Palfreyho podržel. Kdyby do vody spadl a namočil si výbavu, nebylo by čím fotografovat a já bych nemusel zkoumat rozšklebené krátery do masa a tuku. Jen jedna z ran se dostala až ke kostem. V naštípnutém žebru, připomínajícím kmen stromu, vězel patnáct centimetrů dlouhý ulomený zub. Kupodivu byl dutý. Chvíli jsem váhal, ale pak jsem se po něm natáhl, uklouzl a skončil v hnijícím mase. S klením jsem se vyhrabal zpátky, špinavější, než jsem si dokázal představit, a zuřivě ze sebe smetával nalepená vajíčka nakladená mouchami. Naštěstí se z nich ještě nevylíhly larvy. Dnes jsem neměl dobrý den na nápady.

„Už mám všechno připravené,“ zahulákal na mě Palfrey.

Potlačil jsem chuť mrštit tak draze vykoupeným zubem na zem a vrátil se k němu.

Chvíli mě překvapeně pozoroval.

„No, aspoň už ti nebude vadit, pokud se teď trochu ušpiníš,“ zhodnotil můj zevnějšek.

Ukázal mi velkou akumulátorovou rozbrušovačku, kterou držel v ruce.

„Chci provést pitvu, podívat se dovnitř,“ pohodil hlavou směrem k mrtvému giganotosaurovi.

Jeho hlava svou velikostí nejvíc připomínala hodně velkou vanu. Palfreyho nástroj mi najednou připadal poddimenzován.

„Natočíš průběh celé, ehm, operace?“

Grimkov opět zkoumal nějaké stopy v půdě a nikdo jiný zde nebyl. Rezignovaně jsem přikývl.

O hodinu později se Palfrey konečně prořezal až k mozkovně. V hlavě mi vířily latinské názvy, jimiž popisoval svůj postup, vlasy jsem měl plné kousků masa a úlomků kostí, které rozbrušovačka vrhala volně do prostoru. Ale člověk si zvykne na všechno.

„A tady to máme,“ řekl s uspokojením, okamžik poté otáčky karborundového kotouče zakolísaly a akumulátor to vzdal.

„Mozek.“

Zamával na Grimkova, aby se šel také podívat.

„Vidíte? Není větší než banán, takových dvě stě, dvě stě dvacet centimetrů kubických. Moc chytrosti nepobral.“

Lovec chvíli pozoroval malý kus hmoty ovládající gigantické tělo ležící před námi.

„Ale stačilo to, aby dokázal organizovaně lovit,“ podotkl. „Aby nachystal loveckou léčku, vpadl nám do zad.“

Paleontolog si povzdechl.

„Stačilo, to je pravda. Samotného mě to překvapuje.“

Náhle mě ovládl intenzivní pocit cizího pohledu v zádech, až jsem sebou škubl. Než jsem se stačil rozhlédnout, držel Grimkov u ramene pušku. Vystřelil, jednou, podruhé a zůstal stát připravený k další palbě. Drobné kapičky se tříštily o kov hlavně a páku uzávěru, v uších nám rezonovaly ozvěny ran.

„Po čem jste střílel? Co jste trefil?“ zeptal se zaraženě Palfrey.

„Nevím, pravděpodobně nic. Něco se mi asi zdálo,“ zabručel Grimkov a rutinně vyměnil zásobník za plný.

Závan větru přihnal oblak hustší mlhy, najednou jsme neviděli dál než na patnáct kroků, současně jsem si uvědomil, že se brzy začne stmívat.

„Měli bychom se vrátit, pánové,“ pronesl Grimkov, aniž by se na nás podíval.

Dál pozorně sledoval terén okolo.

„Budeme se držet těsně u sebe, já půjdu první. Můžeme jít?“

Palfrey si bleskově uklidil nástroje a vyrazili jsme na zpáteční cestu. Všiml jsem si, že nás Grimkov vede tak, aby si mohl prohlédnout místo, kam střílel. Poznal jsem to podle roztříštěných kusů balvanu, který zasáhl.

Zastavil, klekl si a soustředěně zkoumal půdu. Nic zajímavého jsem neviděl, Grimkov se však po chvíli přesunul o kus dál a ukázal na otisk rýhovaného spáru ve vrstvě naplaveného bahna.

„Něco tu bylo,“ zkonstatoval nervózně Palfrey. „A nebylo to moc velké, určitě ne žádný mapusaurus nebo giganotosaurus, kterého jsme viděli odejít.“

Souhlasil jsem s ním. Zatímco jsme dál zkoumali stopu a fotografovali ji, lovec se vrátil k zasaženému balvanu.

„Škrábl jsem ho,“ řekl nakonec. „Tady je stopa krve.“

„Nic jsem tu neviděl stát,“ oponoval jsem.

„Já také ne,“ potvrdil mi a vážně se na mě podíval.

Do tábora jsme dorazili naprosto promočení, protože jsme tentokrát nehledali nejschůdnější, ale nejkratší cestu a občas jsme téměř museli plavat. Nevadilo mi to, alespoň jsem se zbavil nánosu krve a masa na výstroji.

V prvním okamžiku jsem se lekl, že se něco stalo, protože místo vypadalo opuštěně a klidně, pak se však zpoza jednoho z džípů objevil Treut s taškami s jídlem, o chvíli později dorazila Alice s dalším nákladem dřeva. Ostatní dál spali nebo klímali a vypadali ještě hůř než v poledne.

„Zítra už budou v pořádku,“ rozptýlil mé obavy Grimkov. „Druhý den po lovu je vždy nejhorší. Musí se jen pořádně napít.“

Treut vzal jeho poslední slova jako rozkaz a přichystal další nádobu s vodou. Všiml jsem si, že má u pasu velký revolver. Ten dřív nenosil.

„Něco se dělo?“ zeptal jsem se a ukázal na zbraň.

Se západem slunce získával oheň zdánlivě na síle a vykusoval do všudypřítomného mlžného oparu žlutou bublinu našeho mikrosvěta.

„Zdálo se mi, že vidím v okolí nějaký pohyb. A ostatní většinou spí, tak jsem si pro jistotu připnul zbraň,“ odpověděl Treut nejistě. „Ale nic určitého jsem nezahlédl. Jen mám pocit, jako by mě pořád někdo sledoval,“ dodal téměř šeptem.

Oči mu těkaly sem a tam, levým koutkem úst mu cukal tik. Už dávno to nebyl ten korpulentní, pod koženou maskou sluhy vždy pozitivně naložený chlapík. Možná by u sebe ten revolver raději neměl mít…

„Neberu pozorování pana Treuta na lehkou váhu, ale přiznám se, že hledat stopy se mi nechtělo,“ přerušil mé úvahy lord Campbell. „Ten včerejšek mi dal zabrat víc, než jsem čekal.“

Pořád bylo lepší být opatrný, případně paranoidní než lehkomyslný. Místo odpovědi jsem pokrčil rameny.

„Bylo by dobré, kdybyste si šaty nechali pořádně vyudit v kouři. A vysušili,“ poradil Grimkov mně a Palfreymu.

„Jo, nerad bych začal zavánět a stal se živým lákadlem pro nějakého z místních dravců,“ souhlasil okamžitě paleontolog a začal se svlékat.

Nepočítal jsem s deštěm a ochlazením a nevzal jsem si s sebou na výpravu příliš mnoho dalšího oblečení. Nejvíc mi vadilo, že jsem neměl rezervní dlouhé kalhoty. Když jsem vystavil vlhkému vzduchu holou kůži, cítil jsem se najednou mnohem zranitelněji, alespoň jsem si tedy vykasal podkolenky co nejvýš a pořádně zašněroval boty. Zatímco jsme sušili a vykuřovali naše oděvy, Treut s Grimkovem chystali večeři, hlavní jídlo dne. Alice provedla večerní vizitu – zkontrolovala rány a šrámy všem pochroumaným.

Treut se náhle ohlédl přes rameno, současně vylil do trávy půl kotlíku, ve kterém právě vařil vodu na těstoviny. O zlomek sekundy později zaznělo tiché cvaknutí natahovaného kohoutu revolveru. To zareagoval Campbell, Wirgan se sebezapřením zvedl svou kulovnici. Najednou drželi zbraně v rukou téměř všichni.

„Viděl jste něco?“ zeptal se Grimkov.

„Vlastně ne, spíš jsem se něčeho lekl,“ odpověděl rozpačitě Treut.

Nikdo si z omylu baronova sluhy nedělal legraci. V nás všech se postupně kumulovalo napětí a jen pomalu jsme opět odkládali zbraně a podezíravě vyhlíželi do tmavnoucí mlhy.

Doplněná voda začala opět vřít, v dalších kotlících stál připravený čaj a káva. Natáhl jsem se a nalil si naběračku, s cinknutím kovu o kov jsem si uvědomil, že jsem nezaslechl cvaknutí povolovaného spoušťového mechanismu revolveru – lord dál držel svou zbraň připravenou k výstřelu.

Nad korunami stromů, mezi nimiž jsme tábořili, se prohnalo něco velkého, slyšel jsem šustění rozměrných křídel. Pak zleva zazněl krátký, násilně ukončený skřek.

„Tenhle nechtěl na večeři nás,“ zasmál se Martinéz.

Lord konečně zajistil revolver a vrátil zbraň do pouzdra. Úlevou jsem vydechl. Bolela mě ramena od toho, jak strnule jsem po celou dobu seděl.

„Můžeme jíst,“ oznámil do ticha Treut.

Po večeři servírované bez porcelánu a prostírání pouze do ešusu napětí opadlo. Napomohlo tomu také, že noc nepůsobila tak ponuře jako hustá mlha.

„Doktore,“ oslovil Grimkov Palfreyho. „Jaký nejlepší způsob maskování zvířata používají? Je možné, aby byl nějaký druh dokonale neviditelný?“

Věděl jsem, proč se na to lovec ptá, ale taková představa mi připadala neuvěřitelná. Spíš nás dnes nějakým způsobem ošálila viditelnost. Déšť, opar, naše zjitřené nervy…

Paleontolog se zamyslel.

„Řekl bych, že sám budete důvěrně seznámen se všemi způsoby maskování. A neviditelnost je stále ještě jen snem vojenských technologů. Skutečnými mistry kamufláže jsou chobotnice a hlavonožci vůbec.“

Všiml jsem si, že Grimkov pozorně poslouchá a současně sleduje Treuta. Ten na rozdíl od nás ostatních zůstával nervózní, každou chvíli přestával jíst a díval se do tmy.

„Dokáží měnit barvu a dokonale splynou s okolím. Dokáží to díky leukoforům, buňkám obsahujícím bílkovinu dokonale odrážející většinu vlnových délek z viditelné části spektra,“ pokračoval Palfrey.

„Proč se ptáte?“ obrátil se Martinéz na Grimkova.

Když se lovec neměl k odpovědi, chopil se slova Palfrey.

Přitáhl jsem si notebook a otevřel články, které jsem si před časem z internetu stáhl o Martinézovi.

Nebylo jich mnoho. Pár informací ze společenských rubrik, fotografie ze zbraňového veletrhu, kde se mu podařilo prolomit embargo uvalené na dodávání moderních palebných kompletů do států třetího světa a pravděpodobně si na tom hodně namazal kapsu. To, že je obchodník se zbraněmi, vlastně nijak nezakrýval, vzpomněl jsem si. Jen jsem netušil, že obchoduje na tak vysoké úrovni. Měřeno objemem dodávek i úrovní zboží, které poskytoval. Našel jsem i zmínku o tom, že byl dvakrát neúspěšně obviněn z průmyslové špionáže. U lidí jako byl on, pracujících často proti přáním vlád některých států, se to dalo očekávat. Mohl on stát za pokusem proniknout k mým datům v notebooku? Mohl, to ale platilo pro každého.

Palfrey mezitím skončil své vyprávění o střelbě na nespatřený cíl a Martinéze to očividně zaujalo.

„Takže vy jste něco trefil,“ zopakoval sám pro sebe.

Grimkov se neobtěžoval s přitakáním.

„Možná neviditelnou chobotnici, o které nám tady před chvíli vyprávěl náš drahý doktor?“ zavtipkoval Mauschwitz.

„Nemohl to být člověk? Někdo, kdo nás pozoruje?“ nadhodil Martinéz.

Treut odložil ešus se svou porcí a zadíval se vlevo za sebe, až se zdálo, že si musí každým okamžikem ukroutit hlavu.

„Lidé se na této planetě objeví až za devadesát osm milionů let a moderní člověk za víc než sto milionů,“ prohlásil Wirgan.

„Těžko nás může sledovat něco jiného než menší nebo větší ještěr inteligence zdegenerované krávy, s mozkem, že trefit ho je stejně obtížné jako zasáhnout desítku na sto metrů,“ odfrkl pohrdlivě.

„Co vidíte?“ zašeptal Grimkov, předklonil se a dotkl se Treuta.

„Já nevím,“ rozložitý Němec působil vyděšeně. „Ani nevím, jestli něco vidím, spíš mám pocit, že tam něco je.“

„Nehýbejte se,“ řekl Grimkov rázně. „Nikdo.“

„A kde to vidíte?“

„U toho velkého stromu pod listem kapradiny, na kterém se tak dobře odráží světlo ohně. Je to nejjasnější předmět v okolí.“

Grimkov už měl přivřené oči a pravou ruku na pušce.

„Dámo, pánové, kdo z vás se na to cítí a je ve vhodné pozici pro střelbu směrem, kterým se pan Treut dívá. Na můj pokyn.“

Nechápal jsem, co se děje, chloupky na zádech se mi zježily. Určitě tam něco bylo, Treut měl pravdu.

„Ráz, dva, pal,“ pronesl Grimkov šeptem.

Na pal mu jeho puška zdánlivě sama vyskočila k rameni, to už stál a mířil někam do temnoty. Zahřměla série výstřelů. Z dvouhlavňové kulovnice vždy dva v těsném sledu, z opakovačky s delšími pauzami, zato třikrát až čtyřikrát za sebou. Nevěřil jsem svému střeleckému umění natolik, abych se odvážil střílet přes hlavy ostatních. Raději jsem se připravil pro případ, že by se teď ze tmy něco skutečně vynořilo.

Výstřely odezněly, vyhozené nábojnice ještě zvonily na kamenech a lovci už nabíjeli znovu. Wirgan měl ve tváři zavilý výraz, jak bojoval s bolestí, Jan Petr udělal krok stranou a stejně jako já čekal na případný útok.

Džungle okolních křovin náhle vybuchla pohybem, něco těžkého se bleskově prodíralo maskováno krytem rostlinstva, drtilo to větve i slabší kmeny, dokud se to neztratilo v dálce. Přestože jsme to čekali, šokovalo nás to. Bledé obličeje hledící jeden na druhý, pušky v rukou, odlesky ohně tančící na ocelových hlavních.

„Byli minimálně dva,“ přerušil ticho Palfrey.

„Trefili jsme to?“ chtěl vědět Martinéz.

„Půjdeme se podívat?“ navrhl vážně lord Campbell a podíval se na něj.

„Myslím, drahý příteli, že bychom neměli tolik riskovat. Ráno bude dost času,“ zasáhl baron, kterému se do temnoty očividně nechtělo.

S očekáváním jsem se podíval na Grimkova. Váhal, ale nakonec se posadil.

„Dnes budou hlídat vždy dva,“ prohlásil. „Já s doktorem Palfreym si bereme první hlídku, pak pan Martinéz s panem Treutem a nakonec lord Campbell s baronem Mauschwitzem.“

„A co já?“ chtěl vědět Wirgan.

„Vás s panem Twillim čeká zítra perný den u volantu. Všichni oceníme, když budete co nejvíc fit. A slečna Goodwigová mi promine, že jsem ji pro tentokrát vynechal,“ obrátil se nakonec Grimkov na Alici.

Jen mávla rukou.

Začal jsem si chystat lůžko. Netušil jsem, zda budu schopen usnout, ale hodlal jsem se o to alespoň pokusit. Navíc na mě dolehla únava z celého dne – z toho, jak jsem se snažil ovládnout svůj žaludek při Palfreyho průmyslové pitvě připomínající spíš hororový film, z brodění, ze strachu před vodními příšerami skrývajícími se pod hladinou…

„A mohli by se sem dostat i jiní lidé?“ vyrušil mě z příprav Martinéz.

„Objevil jsem jen jeden vektor,“ připomněl jsem mu.

„Ale pořád pracujete a vypadáte, že se vám daří na něco přijít,“ poukázal.

Jeho replika zaujala i ostatní.

„No, našel jsem nový přístup k problému,“ připustil jsem a současně s odpovědí se přede mnou otevřely další možnosti, jak postupovat dál.

Znovu jsem zapnul notebook a začal si bleskově dělat poznámky, abych věděl, jak na své nápady zítra navázat.

„Nemohu vyloučit, že by se sem mohl dostat i někdo jiný,“ zabručel jsem na půl úst, abych se zbavil zvědavců. „Koncept tříštění by to mohl umožnit. Ale stále jsem na začátku cesty.“

„Pokud to půjde, nabízím ti partnerství. Já kapitál, ty nápad, padesát na padesát,“ zareagoval Jan Petr okamžitě a s úsměvem.

„Cože?“ nechápal jsem, protože už jsem přemýšlel nad něčím úplně jiným. „Nic zatím nemám!“ upozorňoval jsem, když mi to došlo.

„Obchodní podmínky dojednáme případně později, věřím, že to bude výhodné pro všechny,“ podíval se Martinez významně na Jana Petra.

Bylo mi jedno, o čem teď ti dva budou diskutovat. Já musel zachytit unikající linku nápadů, záchvěv imaginace, který by se mohl v průběhu noci rozplynout. Teprve za hodinu jsem si byl jist, že zítra i později dokážu vysledovat své současné myšlenky.

Když jsem zvedl oči od displeje, na němž se srážely kapky vlhkosti, někteří už tiše oddechovali. Palfrey s Grimkovem hlídali každý na jedné straně posazeni tak, aby se nedívali do ohně. Alice Goodwigová mě zamyšleně pozorovala přes plameny.

„Víte, že jste svým způsobem – blázen? Okolo se potulují nebezpeční dinosauři nebo něco ještě horšího a vy si něco počítáte.“

Okamžik jsem zkoumal smysl jejích slov, zda mě neklame má nepříliš vyvinutá sociální inteligence. Ale stejně se mi nezdálo, že by se mi vysmívala.

„Jsem to, co jsem. Jsem to, co umím, co dokážu,“ řekl jsem prostě.

Asi zmateně a příliš stručně, ale nikdy jsem moc neuměl mluvit.

„Jo, tak nějak to bude,“ souhlasila a položila se na spací pytel.

Mé obavy, že nebudu moci usnout, byly zbytečné. Ráno přišlo, ani jsem nevěděl jak.

Vál čerstvý větřík a sopky se odmlčely. Důsledkem byla jasná obloha, pálící slunce a děsivá vlhkost z odpařující se vody. Díky dobré viditelnosti však byla špatná nálada předešlého dne tatam. Najednou jsem se cítil skvěle, bez obav, připraven k dalším dobrodružstvím a objevování tohoto podivuhodného světa naší minulosti. Stačilo se podívat na ostatní a bylo jasné, že to vnímají podobně. Stísněnost zmizela.

„Treute?“ rozhlížel se baron Mauschwitz po svém sluhovi.

Vytřepal jsem spací pytel, aby trochu vyvětral, a potom si opatrně rozmasírovával čelistní kloub. Po noci opět trochu zatuhl a bolel. Proti včerejšku to však i tak bylo mnohem lepší.

„Treute?“

Grimkov si klekl k lůžku hledaného a prohmatal látku.

„Spací pytel je studený, musel vstát mnohem dříve než my,“ oznámil.

Všeobecný ranní ruch ustal, dívali jsme se jeden na druhého.

„Nepamatuji si, že bych ho viděl vstávat,“ poznamenal Campbell a odložil hrníček, do kterého si právě chtěl nalít čerstvě připravenou kávu.

„Zůstaňte na místech. Můžete mi krýt záda?“ obrátil se Grimkov na Wirgana.

Ten jen přikývl.

Lovec zevrubně prohledal půdu okolo Treutova místa na spaní a pak obešel celý tábor v malém kruhu. Wirgan ho následoval s puškou připravenou k výstřelu. My ostatní jsme se dál věnovali ranní rutině, i když s menším nadšením a horší náladou, a po očku jsme ty dva neustále pozorovali. Osobně jsem odhadoval, že Treuta probudily nějaké střevní potíže a odešel dál než obvykle, aby měl soukromí. Doufal jsem, že to tak bude.

Při odnášení spacáku a převlékání se do již vysušených šatů, jsem se u Defenderu potkal s Janem Petrem.

„Tohle jsem našel,“ ukázal jsem mu šek na padesát milionů eur.

„Od Alice Henrymu,“ zamumlal a hvízdl.

„No, ten asi nebyl dvakrát rád. Na tvém místě bych mu ho zatím nevracel. Na to je času dost,“ poradil mi.

„Co to znamená?“

JP se zatvářil svým obvyklým pobaveným způsobem, na který mu v poslední době příliš často nezbývaly síly ani nálada.

„Henry na tuhle výpravu Alici pozval. Měla to být jejich zásnubní cesta. A vzhledem k tomu, že mu vrátila peníze, se asi moc nevyvedla,“ prozradil mi a nevypadal, že by mu to vadilo.

Vlastně jsem si nikdy nevšiml, že by Janu Petrovi vadily jakékoliv vztahy lidí v jeho okolí.

„Tebe to baví, tobě se to líbí,“ obvinil jsem ho.

Předvedl mi zuby v zářivém úsměvu.

„Je to zajímavé, nemyslíš?“ opáčil. „A nezapomeň, Alice je moje sestřenka. A Henry je sice docela dobrý kumpán na nejrůznější zajímavé podniky, ale jako manžel – mám ji příliš rád na to, aby mě nepotěšil tento vývoj situace.“

„A teď mi doporučíš, abych si na Wirgana dával pozor.“

„Vidím, že se učíš,“ poplácal mě po rameni. „Bude to chtít na někoho svést nebo si aspoň vylít zlost. Ale už jsi mu to jednou s kvérem ukázal, ne?“

„Jsi blázen!“ prohlásil jsem a natáhl na sebe bundu.

Ve vzduchu opět začal kroužit hmyz.

„Možná,“ nebránil se JP.

„Našli jsme ho,“ přerušil nás studený Grimkovův hlas.

Nemusel jsem se ptát a okamžitě jsem věděl, že Treut si neodskočil na záchod, že se nešel projít ani si udělat pár fotografií do soukromého alba.

Grimkov ho objevil v nedalekém hájku jinanů. Něco ho vytáhlo do výšky dobrých pěti metrů a zavěsilo na nejsilnější příčnou větev. V kůře kmene byly jasně patrné obloukovité záseky drápů.

„Domnívali jsme se, že by některé druhy dromeosaurů mohly lézt po stromech. Ale nepředpokládali jsme tento druh chování tady, v Jižní Americe,“ okomentoval nález Palfrey.

Po očku přitom pozoroval tělo ve větvích. Držel jsem kulovnici a předpažbí mi klouzalo v prstech. Tohle vypadalo téměř jako záměrná výhrůžka, jako jednání inteligentní bytosti.

„To udělali lidé,“ zamumlal Martinéz.

„Nemyslím si, že by kdokoliv z nás dokázal sám vynést Treuta nahoru,“ nesouhlasil Wirgan a neustále se kolem sebe rozhlížel.

Ostražitý, připravený na všechno. Teď byl ve svém živlu a nepředváděl se.

„Například levharti svou kořist vytahují do korun stromů, aby ji uchránili před mrchožrouty, zejména hyenami,“ upozornil Palfrey.

„A ti levharti si je k větvím přivazují lany, že?“ opáčil sarkasticky Martinéz.

Grimkov si opřel pušku o kámen a začal obratně šplhat po kmeni vzhůru. V jeho podání to vypadalo jako něco naprosto snadného, já bych to však pravděpodobně nezvládl. Za chvíli byl nahoře.

„Nejsou to lana,“ oznámil nám z výšky. „Pozor!“ zavolal, o okamžik později letělo Treutovo tělo dolů.

Byla to střeva.

Polkl jsem, abych udržel obsah žaludku uvnitř. Byla to výstraha nebo co vlastně? Podíval jsem se na Palfreyho a doufal, že mě uklidní nějakou informací z živočišné říše našeho času, ale mlčel.

„Podle stop na něj zaútočil až tady u stromu,“ prozradil nám Grimkov, když slezl dolů. „Nikde jinde jsem neobjevil krev.“

„To si v noci jen tak vyšel na procházku?“ nesouhlasila Alice.

Ovládala se, aby mluvila co nejklidněji, ale v ozvěně jejího hlasu jsem slyšel to, čeho jsem byl sám plný – děs.

„Tělo je studené, stalo se to tedy už v noci. A musel jít potmě, protože kdyby si svítil baterkou, hlídky by ho viděly. Správně ho měly zahlédnout i tak. To nedává smysl,“ zkonstatovala a já s ní v duchu souhlasil.

„A co když se Treut snažil, aby ho nikdo neviděl? Co když se opravdu potajmu odplížil do buše?“ navrhl Jan Petr.

Ještě lepší představa, zachvěl jsem se a měl chuť ho okřiknout, ať si podobné nápady nechá pro sebe.

„Aby se nechal dobrovolně něčím sežrat?“ opáčil Wirgan.

„Třeba mu bylo jen špatně a chtěl soukromí,“ pokusil jsem se obrátit naše úvahy do méně hororového směru.

„Potajmu…“ prohlásil pochybovačně baron.

„Víc se nedozvíme,“ pokrčil rameny Grimkov. „Odešel z tábora, dorazil až sem, tady ho něco zabilo tím, že mu to rozseklo břicho, a pak ho to vyvleklo do koruny stromu a pověsilo za střeva. Víc ze stop ne vy čtu.“

Říkal to klidně, téměř odevzdaně, a oči měl přitom upřené před sebe, jako by se díval do světa přístupného jen jemu samotnému.

Vykopat hrob dalo spoustu práce a nakonec jsme si museli stejně pomoci mohylou z kamenů. Těch všude leželo dost. Když Treut konečně zmizel ve svém primitivním hrobě, necítil jsem nic než úlevu, že máme tuhle otročinu za sebou. Možná právě proto lidé své mrtvé vždy pohřbívali, aby nakonec cítili úlevu? Cynická myšlenka, ale byl jsem prostě příliš unavený.

Nikdo se neměl k žádnému proslovu, nakonec před ostatní předstoupil lord Campbell.

„Zemřel ve světě, kam se před ním jiní lidé nedostali. Ve světě drsnějším a krutějším, než jsme si dovedli představit. Byl to muž,“ řekl stručně a vrátil se do kruhu okolo hrobu.

Pterosaurus kroužící nad korunami stromů na okamžik zakryl slunce, do ševelení jehličí a listů se mísilo hluboké bzučení hmyzu.

„Amen,“ pronesl Jan Petr, a jako by to byl pokyn, rozešli jsme se.

Spěchali jsme, nechtěli jsme zde tábořit ještě jednu noc.

„Co když jeho tělo objeví ve vykopávkách?“ pronesl jsem svou myšlenku nahlas a podíval se na Palfreyho.

„Málo pravděpodobné,“ odpověděl. „Fosilní záznam je řídký, plný děr. Známe jen zlomek z počtu druhů, které v této epoše žily. To znamená, že jsme nenašli, že se nedochovaly kostry ze zástupců tisíců, statisíců, milionů konkrétních jedinců. Treut má minimální šanci otřást současnou paleontologií. A kdyby jeho pozůstatky nějakou záhadnou náhodou byly objeveny, s určitostí by byly označeny za omyl, podvrh. Nikdo by neuvěřil, že se Homo sapiens vyskytoval na planetě Zemi už v druhohorách.“

Planina plná vody ve mně nevzbuzovala příliš důvěry, proto jsem věnoval ještě nějaký čas prohlídce našich džípů. Zkontroloval jsem, zda jsou sací šnorchly na výfuky správně nasazené, ověřil, že je veškerá elektroinstalace stále dokonale zasilikonovaná. I když jsem si od toho moc nesliboval, pokusil jsem se opět navázat spojení se základnou. Marně. Byli jsme příliš daleko a rozptýlený sopečný prach ve vyšších vrstvách atmosféry spojení pravděpodobně také příliš nenapomáhal.

„Pokud se budeme brodit, nikdy nevypínej motor,“ připomněl jsem Wirganovi.

Tvářil se, že vůbec neexistuji a má slova jsou jen šuměním Brownova pohybu v jeho uších. Nechal jsem to být, pořád lepší než dostat ránu.

„Takže, vracíme se,“ obrátil jsem se spíš konverzačně na osádku svého vozu, když jsem usedl na místo řidiče a po chvíli žhaveni nastartoval motor.

„Co nejkratší cestou a nejrychleji,“ přitakal Jan Petr.

Vyjel jsem, prvních padesát metrů se snažil držet pouze suchého povrchu, ale pak jsem to vzdal a s nepříjemným pocitem vjel do vodní plochy rozměrů poloviny fotbalového hřiště. Podle okolního terénu to měla být jen louže. Voda zašplouchala pod koly, ubral jsem plyn. Byla to louže, za chvíli jsme bez velkých problémů vyjeli na druhé straně.

Kilometry pomalu ubíhaly, zcela jsem se soustředil na bezprostřední okolí, Jan Petr mě navigoval podle naší hrubé mapy nakreslené při cestě sem.

„Zdá se mi, že vody přibývá, jako by se terén neznatelně, ale přece jen svažoval,“ ozval se z druhého džípu Palfrey.

Asi měl pravdu, v poslední době jsme se převážně brodili a jen výjimečně přejížděli přes ostrůvky holé země. Při cestě sem jsme sklon planiny nevnímali.

„Co se tady objevilo života! Vidíte, jak se všechny rostliny zazelenaly! V dohledu máme pořád nějaké pasoucí se ještěry! Ještě dramatičtější změna než v poušti po dešti!“ ozýval se vzrušeně v reproduktorech Palfrey.

Nic z toho jsem nevnímal. Na dlaních mi naskakovaly mozoly od nepřetržitého souboje s volantem a terénem. Jen vzdáleně jsem registroval, že kus před námi se zvedá svah pahorkatiny, kterou musíme překonat, než se dostaneme do tábora. Za ní už bychom měli být snad schopni navázat spojení se Storchem.

Ubral jsem plyn, protáhlé jezírko na mě působilo hlubším dojmem než okolí. Možná za to mohl přerostlý dvoumetrový mlok, který pozoroval náš příjezd z balvanu vyčnívajícího z vody.

Vjeli jsme do vody, kapky potři snily přední a boční skla a hladina před čelní maskou dále stoupala. Ještě víc jsem zvolnil, abych před námi vytvořil nelámající se vlnu. Podle technické dokumentace měl Defender bez úprav brodivost pět set milimetrů a v reálu už prokázal i mnohem větší. Přesto, když mezerami mezi karosérií a dveřmi začala dovnitř natékat voda, smáčkl mi někdo žaludek do ledové koule. A hladina dále stoupala, za chvíli jsem měl pocit, že jsme právě dosáhli maxima, které je vůz schopen zvládnout. Protější břeh se náhle zdál nekonečně daleko, za mnou do vody najížděl Wirgan. Nezastavovat, nezastavovat, opakoval jsem si.

Gratuloval jsem si, že jsem zkontroloval brodivostní úpravy, a modlil jsem se, aby opravdu bylo všechno v pořádku. Přední kola na okamžik ztratila kontakt se dnem, ještě víc jsem ubral plyn. Teď už voda dosahovala jen kousek pod zrcátka a valila se do kabiny proudem. To nám naštěstí přidávalo na hmotnosti, pneumatiky se zachytily a dál nás hnaly vpřed.

„Utopíme se,“ vydechl Martinéz.

Snažil jsem se kroutit volantem jen minimálně a citlivě směřovat vůz k místu na břehu, slibujícímu bezproblémový výjezd.

„Napravo jsou něco jako krokodýli a míří k nám,“ oznámil přiškrceným hlasem Jan Petr, slyšel jsem ho stahovat sklo a v zrcátku zahlédl vystrkovat hlaveň pušky z okna.

Zhoupnutí, ještě větší hloubka, přes kapotu se převalila první vlnka a očistila spodní část předního skla od špíny a hmyzu. A jsme v háji, napadlo mě, přesto jsem tvrdošíjně držel volant i plyn ve stejné pozici, od vyústění šnorchlu sání motoru dělilo vodu posledních dvacet centimetrů. Prásk. Záblesk bolesti, zvonění v uších. Výstřel v uzavřeném prostoru kabiny nás bolel všechny. Prásk. V bočních okénku se mihla zubatá tlama, voda zrudla krví a něco udeřilo do dveří. Přední kola najednou zabrala s větší silou, hladina ustoupila a přestala se přelévat přes kapotu. Pak už to šlo ráz na ráz. Prudký náklon vzhůru, až v poslední chvíli jsem přidal plyn, motor málem zaškytal. A byli jsme venku.

Zastavil jsem tak, aby měl druhý vůz dost místa, a mokrý od bot do pasu a od pasu po kořínky vlasů zbrocený potem vylezl z vozu. Měl jsem dost.

„Musím si odpočinout,“ řekl jsem pouze a sledoval přitom své třesoucí se ruce. Wirgan za námi přebrodil bez potíží, pravěcí krokodýli si ho nevšímali.

„Obávám se, že budeme muset změnit plány,“ zaregistroval jsem Campbellův hlas po nějaké chvíli.

Donutil jsem se rozhlédnout a okamžitě pochopil, co tím myslí. Od svahů pahorkatiny, k níž jsme se museli dostat, nás oddělovalo zhruba tři sta metrů vody jen sporadicky přerušované malými ostrůvky.

„Tohle nepřejedeme. Musíme počkat, až to vyschne,“ prohlásil jsem rezignovaně.

Jan Petr se na mě podíval a podal mi tyčinku müsli. Možná to bylo přesně to, co jsem potřeboval. Vděčně jsem se do ní zakousl. Na kameni přede mnou přistál motýl. Spíš noční můra létající ve dne. Jeho křídla měla šedou barvu potřísněnou skvrnami hnědi a nemusel jsem být biolog, abych poznal kusadla navržená k proniknutí i tvrdou ještěří kůží,

Všichni jsme se shromáždili na břehu a zachmuřeně pozorovali překážku, stojící nám v cestě.

„To může vysychat dny, týdny,“ zamumlal Palfrey. „A podle toho, že se sem stahují krokodýli, není podobný stav ničím neobvyklým. Možná že zdejší ekosystém závisí na srážkách vyvolaných velkým množstvím popela v atmosféře. Sopečná činnost tady bude intenzívně pokračovat ještě pár milionů let. Celý horský hřbet Kordiller se teprve rodí.“

„Krokodýli?“ vzhlédl jsem a připojil se tak k ostatním.

Krev dravce, kterého Jan Petr zabil, přilákala ostatní. Napočítal jsem jich dvanáct a kdybych se díval lépe, určitě by jich pár přibylo.

„Zasraní dinosauři,“ zaklel Wirgan.

„Krokodýli nejsou dinosauři,“ opravil ho automaticky Palfrey.

Nejlepší z lovců mu věnoval pohrdlivý pohled, ale neřekl nic.

„Navrhuji, abychom tuhle pahorkatinu objeli. Z naší předchozí výpravy víme, že nesahá tak daleko na východ, aby nás to zastavilo,“ navrhl lord Campbell.

„Ale ještě předtím bychom měli najít jiné místo k táboření než tohle. Takové, kde bychom mohli rozdělat oheň a byli dál od těchhle krokodýlů, kteří sice nejsou dinosauři, ale i tak mají poměrně úctyhodné čelisti,“ upozornil baron Mauschwitz se zábleskem humoru.

U břehu, jen pár metrů od zadních pneumatik našich vozů, číhaly ve vzájemném souladu tři nejméně pětimetrové bestie. Asi se jim zdálo, že bude žrádla dost pro všechny a není nutné se hádat.

„Podle toho, že jich je tu tolik, bych řekl, že došlo k propojení tohoto údolíčka s nějakým jezerem nebo řekou,“ poznamenal Palfrey a spěchal do kabiny pro kameru.

Opět neměl zbraň, ostatní však byli vzhledem k přítomnosti našich vodních společníků ve střehu.

„Podle čeho tak soudíte, drahý doktore?“ zeptal se se skutečným zájmem Campbell. „Krokodýli se dokáží docela dobře pohybovat i po souši. Mohli pár set yardů, i půl míle, klidně překonat po svých,“ poznamenal.

„Podle dalšího návštěvníka,“ ukázal Palfrey směrem k vodě a okamžitě začal filmovat.

Až teď jsem zahlédl povlovnou vlnu, valící se ke břehu. Jen jsem nedokázal objevit její zdroj. Bylo to, jako by se k nám pod vodou blížila ponorka.

Tyčinka zabrala, už mi bylo lépe a nechtěl jsem se spoléhat jen na ochranu ostatních. Zvedl jsem se a z úchytu vedle místa řidiče vycvakl svou kulovnici, přesněji kulový dvoják podle lovecké terminologie, a zkontroloval, zda je nabito. Bylo.

Náhle náraz zespodu rozbil hladinu a v jediném okamžiku se objevilo mohutné esovitě prohnuté tělo, chráněné obrovskými kostěnými pláty. Polkl jsem, šupinatý povrch se rozlomil, dravec nám předvedl svou obrovskou tlamu. Giganotosaurus i s mapusaurem dohromady právě přišli o prvenství. Tohle monstrum bylo ještě větší. Krokodýli pochopili, že by měli zmizet, ale dokázal to jen jeden. Bleskové zavření a otevření čelistí a útok po dalším soustu. Dva ještě před okamžikem strach vzbuzující predátoři byli změněni ve čtyři kusy masa. Jako by je naporcoval gigantický lis.

„Deinosuchus hatcheri,“ zamumlal Palfrey jako nějaké zaklínadlo.

„To je ten, co nás málem utopil i s džípy,“ vzpomněl jsem si.

„Je ještě větší než ti zatracení dinosauři, sakra,“ zaklel Martinéz.

Aniž bychom se o tom domlouvali, všichni jsme stáli v řadě s připravenými puškami a mířili na vodní monstrum, které teď spokojeně polykalo svou kořist.

„Je,“ potvrdil Palfrey.

On se o zbraň nezajímal, místo toho dál zuřivě točil. „Zatím jsme znali jeho pozůstatky jen ze Severní Ameriky, ale předpokládali jsme, že by se mohl vyskytnout i tady. A je větší, než jsme soudili, tenhle má určitě přes patnáct metrů a hmotnost…“

„Osmnáct tun?“ nadhodil baron Mauschwitz podivně zaraženým hlasem.

„Tak nějak,“ potvrdil Palfrey.

„A je to masožravec,“ zareagoval Wirgan, z tváře se mu vytratila únava, „ještě větší než giganotosauři.“

Závěr jeho pušky zarachotil.

„Myslím, že bychom ho neměli provokovat,“ pronesla tiše Alice stojící vedle svého bývalého snoubence. „Co když ho nezabijeme na místě? Nemáme kam utéct, všude je voda.“

Měla pravdu. Kde se schovával mozek téhle obludy? Bylo vůbec možné zabít ji na místě? Možná zásahem z děla, ale ne z našich pušek.

Wirgan to chvíli zvažoval a deinosuchus ho lhostejně pozoroval při své večeři. Když poslední krvavý kus masa zmizel, opatrně zacouval zpět do větší hloubky. Najednou sebou mrskl, stočil tělo do tvaru velkého C, jediným mocným záběrem se otočil o sto osmdesát stupňů a jako atomová ponorka, sunoucí se těsně pod hladinou, se nám ztratil z dohledu.

Osmnáct tun, připomněl jsem si. Při našem prvním brodění, kdy nás něco málem stáhlo pod vodu, jsme měli opravdu štěstí.

„To tábořiště,“ probral nás z tranzu Grimkov. „Baron měl pravdu a den se krátí.“

Vzhlédl jsem k nejbližší skupině stromů, která nám mohla poskytnout palivo na oheň a tím i pohodlné útočiště. Polkl jsem a sklonil pušku, aby nebylo vidět, jak moc se třesu. Znamenalo to přebrodit se zpět a putovat polozatopenou planinou další kilometr podél svahů pahorkatiny.

„Jedeme? Ať to stihneme do večera.“

Věděl jsem, že pokud nesednu za volant hned, už mě tam nikdo nedostane. Na okamžik mě napadlo, že by Wirgan mohl jet první, ale hned jsem to zamítl. Nebyl tak dobrý řidič jako já, a proto zůstalo hledání cesty na mně.

Vyrazili jsme. Zpět přes úzký kanál jsme se dostali bez problémů, ale bohužel jsem nevybral ideální cestu. Měli jsme se víc vzdálit od pahorkatin tam, kde bylo méně vody. Takhle jsme absolvovali ještě několik dalších nervy drásajících brodění, kdy se voda přelévala přes čelní masku a posádka byla připravena bránit se proti případným vodním dravcům. Kupodivu nám všechno vycházelo. Noční můra začala až ve chvíli, když už byla suchá země s lesem na dosah – Wirgan při náročném řízení neudržel otáčky a motor zhasl. V tři čtvrtě metrové hloubce nebylo možné nastartovat. Znamenalo to vytáhnout džíp s pomocí navijáku.

Nerozhodně jsem stál na břehu úzkého ostrůvku a proklínal jeho, sebe i celé druhohory. V bahnité neprůhledné vodě se mohlo skrývat cokoliv.

„Přebrodí k nám s lanem a my ho vytáhneme,“ prohlásil Martinéz, když se postavil ke mně.

„To nepůjde,“ zavrtěl jsem hlavou. „Neběží mu motor, nenastartuje naviják. Budeme ho muset vytáhnout my.“

Podíval jsem se na Grimkova a pomalu přikývl hlavou.

Pochopil okamžitě.

„Pánové,“ zavelel. „Pro zbraně, poskytneme panu Twillimu palebnou ochranu.“

Se zatajeným dechem jsem vlezl do vody. V okamžiku, kdy jsem měl vody po kolena, jsem se začal bát doopravdy. Připadalo mi, že všechny předchozí strachy celého dne byly jen slabým odvarem skutečné esence děsu, který jsem cítil teď. Bahnitá voda, nerovné dno, vědomí přítomnosti krvelačných monster. Wirganův Defender sice neuvízl v největší hloubce, ale já musel překonat místo, kde jsem se brodil až po prsa. Neohrabaně jsem se přibližoval, snažil se co nejméně vířit vodu a soustředil se jen na přední sklo vozu před sebou. Pak se opět začalo dno zvedat, ale nepřineslo mi to žádnou úlevu. Odkudkoliv stále mohl připlout nějaký zatracený zubatec, uhryznout mi nohu, nebo mě rovnou překousnout, jako to před chvílí udělala ta bestie s krokodýly. Voda byla studená, alespoň jsem nemusel řešit problém, zda jsem se počural zimou nebo strachy. Konečně jsem dorazil až k džípu, několik dlouhých vteřin jsem jen tak ležel na kapotě, sbíral síly i další odhodlání, přes přední sklo jsem viděl strnulé tváře posádky a odraz své vlastní – sinalé masky bez výrazu. Zaklesl jsem hák za tažné oko, vyšplhal se o kus výš, kde jsem se zachytil za madlo. Až teď jsem spatřil, že z každého okénka ční ven jedna hlaveň.

„Neutrál,“ signalizoval jsem Wirganovi.

I on se bál. To poznání mě bůhvíproč překvapilo. Ale bylo mi to jedno. Všechno mi bylo úplně jedno. Motor na druhé straně se rozhučel, vůz sebou trhl a pak se pomalu dal do pohybu. Byl jsem vděčný za to, že nemusím nic dělat, jen jsem se rozvaloval na kapotě a díval se, jak se okolo mých nohou čeří drobné vlnky a zvolna se přibližujeme ke břehu.

„Nestartovat,“ byla poslední věta, na kterou jsem se vzmohl, „necháme vůz vyschnout a zkusíme to až zítra.“

Pak jsem jen sledoval, jak ostatní chystají tábor. Po řadě se za mnou zastavil Jan Petr, lord Campbell, Palfrey, dokonce i Alice a všichni se mě ptali, zda něco nepotřebuji. Potřeboval jsem čas, čas, abych se vzpamatoval, protože uplynulé chvíle byly něco úděsného. Bál jsem se až do morku kostí, strach na nějakou dobu vyplnil každou buňku, neuron mého těla, až jsem měl obavu, že mě to změnilo, že to nejsem tak docela já.

Spal jsem neklidně, zdál se mi jeden sen za druhým, obrovští krokodýli se v nich prolínali s Alicí Goodwigovou, jež v některých byla mou milenkou a v jiných se měnila v monstrum s děsivými zuby. Když jsem otevřel oči, byl jsem rád, že je noc za mnou. V posledním snu vystupoval Wirgan. Měl tu svoji obrovskou kulovnici Ferlach, já pouhý nůž a těšil jsem se, až mu rozpářu břicho, vytahám z něj střeva a pověsím ho za ně na strom. „Jak je?“ zeptal se mě Palfrey, když spatřil, že jsem vzhůru.

Mohlo to být brzkou ranní hodinou, slunce se sotva stačilo vyšplhat nad horizont, ale zdálo se mi, že má tvář pokrytou filmem potu.

„Zažil jsem i lepší noci,“ přiznal jsem a natáhl se po botách, které jsem nechal přes noc u ohně vyschnout. Tkaničky se jim zamotaly do jakéhosi trní, sáhl jsem po noži. Černěná čepel, na straně hřbetu pila na příležitostné řezání, částečně poteflonovaný, aby byla ocel maximálně chráněna proti korozi. Přesně takový nůž jsem držel ve snu.

„Něco se děje?“ zeptal se Palfrey.

Uvědomil jsem si, že už nějakou dobu tupě zírám na nástroj ve své ruce.

„Ani ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „lidské podvědomí je občas zatraceně podivné,“ zabručel jsem místo vysvětlování.

„Sny,“ přitakal a věnoval se své práci.

Po včerejšku jsem se cítil unavený. Fyzicky unavený, ale když jsem se doopravdy probudil, hlavu jsem měl podivuhodně lehkou.

Až teď jsem dokázal věnovat pozornost místu, které Grimkov vybral pro tábor. Okraj řídkého lesa, kde se cykasy půl na půl mísily s araukáriemi, kraj stromů lemovaly rozptýlené balvany, které zde zbyly po zvětralém geologickém zlomu. Před pár milióny let to asi byl ostrý schod, teď z něj zbyla jen šikmá zvětralá plošina. S uspokojením jsem zaregistroval, že vody na planině před námi oproti včerejšku ubylo, současně se však savana zazelenala.

„Došla nám voda,“ oznámil mi Campbell, činící se u plynového vařiče.

„Přinesu,“ nabídl jsem se a s kartáčkem na zuby, prázdným kanystrem a revolverem jsem odešel k okraji nejbližšího jezírka.

Nejprve jsem si podezíravě prohlédl okolí a pak s pohledem upřeným na hladinu nabral vodu a vyčistil si zuby. Byla to jen louže a docela mělká, zatím se v ní nehemžily ani žádné breberky. Nakonec jsem se svlékl a s požitkem se omyl.

Po návratu jsem lordovi předal vodu a sledoval ho při jejím převařování a chystání čaje na celý den pro všechny.

„Hned po snídani vyrazíme, neměli bychom zůstávat zbytečně na jednom místě,“ přerušil ticho mlčenlivé snídaně Grimkov.

„Proč?“ zeptal se stroze Wirgan. „Zase nějaké duchovní výmysly?“

Lovec mu neodpověděl.

Hned po snídani jsem se začal věnovat džípům. Motory vypadaly čisté a v pořádku, ani strohý interiér kabin nijak neutrpěl. Voda, která dovnitř natekla, zase vytekla. Jediné, co koupel nepřežilo, byla vysílačka v Defenderu, který jsme tahali navijákem. Někudy se k ní dostala voda. Mrzuté, ale ne kritické, měli jsme ještě jednu. Nic dalšího jsem neobjevil.

Po zevrubné prohlídce se nakonec Wirgan posadil za volant. Všichni ho s očekáváním pozorovali. Startér zachrchlal, motor po třech mučivých sekundách naskočil a spořádaně se rozběhl.

„Nevypínej ho, ať se pořádně zahřeje a odpaří se voda, pokud ještě někde nějaká zůstává,“ řekl jsem mu.

Motor zhasl.

„Co jsi říkal?“ zeptal se, oči vzteklé, ústa zkřivená v úsměšku.

Otočil jsem se a šel k vlastnímu džípu. Neměl jsem ho rád, nesnášel jsem ho, záviděl jsem mu. Ale vyprovokovat jsem se rozhodně nemínil nechat.

Otočil jsem klíčkem, startér zabral, počáteční úleva se rychle rozplynula, protože motor nenaskočil. Ani podruhé, ani potřetí. To už i ostatní zaregistrovali, že něco není v pořádku.

„Co se děje?“ zeptal se Mauschwitz, který právě do vozu nakládal svůj batoh.

„Nevím, ale vypadá to, že si tu ještě nějakou dobu pobudeme.“

„Třeba nám do nafty natekla voda,“ navrhl Campbell.

Věděl jsem, že některé džípy mají signalizaci znečištění palivového okruhu, ale tyhle Defendery k nim bohužel nepatřily.

„Nebo je nádrž prázdná,“ přidal se Jan Petr optimisticky.

Okamžik jsem bez hnutí seděl a vytvářel si mentální seznam poruch, které by se na dieslovém motoru a džípu vůbec mohly vyskytnout. Seznam poruch, které jsem mohl opravit. Pak jsem ho seřadil podle obtížnosti odstranění a začal kontrolou nádrže. V tom to nebylo, zbývala téměř polovina. Za hodinu a půl jsem věděl, že to není ani znečištěním paliva vodou – přečerpal jsem obsah nádrže do prázdných kanystrů a potom čistou naftu z náhradních kanystrů zpět do nádrže. Motor si ani neškytl.

„Co vyzkoušíme dál?“ zeptal se mě Jan Petr a přinesl mi hrnek s vlažným čajem.

Ostatní jen tak posedávali a kromě toho, že se mě v pravidelných intervalech chodili ptát, jak to pokračuje, nedělali nic. Uvědomil jsem si, že slunci chybí do vrcholu jeho dráhy už jen kousek. Vypil jsem hrnek na ex a zjistil, že mám stále žízeň.

„Dám si pauzu,“ řekl jsem ochraptěle.

Jan Petr jen přikývl a doprovodil mě k ohništi.

Nalil jsem si další hrnek a s úlevou si na chvíli lehl, po nekonečném hrbení mě bolelo v zádech. Jediný, kdo nebyl u ohniště, byl Grimkov. Stál padesát metrů daleko od tábořiště s puškou v ruce a vyhlížel do savany.

„Začínám mít pocit, že se zbláznil,“ nadhodil Wirgan.

Nevěděl jsem, co Grimkov svým chováním sleduje, ale byla to jeho věc. Důvěřoval jsem mu. Jeho způsob vnímání světa byl jiný než můj, ale nepodceňoval jsem ho. On se i pohyboval a žil v jiném světě než já.

„Už jsi přišel na to, co to je?“ zeptal se mě Wirgan.

Z jeho tónu bylo jasné, že nepředpokládá, že by taková alternativa byla vůbec možná.

„Ne,“ odpověděl jsem mu klidně. „Pokračuji od nejjednodušších věcí k těm složitějším. To se tak většinou dělá.“

V první chvíli jsem se obával, že jsem svým skrytým výsměchem přestřelil, ale jen po mně hodil zabijáckým pohledem. Měl ráži minimálně děla bitevní lodě.

„A co přijde na řadu teď? Nebo už ti došla představivost?“

Uvědomil jsem si, že naši výměnu názorů sledují kromě Jana Petra i ostatní.

„Zkontroluji palivové čerpadlo. Pokud přisává vzduch, nemůže ve válci dojít k zážehu.“

„A pak?“ pokračoval ve vyptávání.

Vůbec mu nešlo o postup prací, jen mě chtěl dohnat do bodu, kdy řeknu nevím.

„Pak zkontroluji svíčky,“ odpověděl jsem a s plným hrnkem čaje se zvedl a pomalu se vracel k džípu.

„Blbec,“ řekl jsem tak, aby to slyšeli všichni.

Blbec, protože vznětové motory nemají svíčky. Až dosud jsem myslel, že něco takového musí vědět každý, kdo občas řídí džíp a vydává se s ním pryč z civilizace.

Konečně motor naskočil. Bylo to palivovým čerpadlem. Tlakem vody a vířeným štěrkem došlo k drobné perforaci trubice. Místo jsem našel po chvíli, ale opravit se mi ho podařilo až na druhý pokus.

„Bravo!“ zatleskal lord Campbell. „Dobrá práce, mladý muži.

Máte můj obdiv a vděčnost, jsem rád, že se nemusíme dál trmácet pěšky!“

„Dnes už ale pravděpodobně nikam nevyrazíme,“ poukázal správně Mauschwitz. „Za chvíli máme večer.“

„Je jenom dobře, když auta ještě víc proschnou,“ pokrčil jsem rameny.

Nestál jsem o jakékoliv problémy s elektroinstalací. S tím bych si asi neporadil.

Setmělo se neobvykle rychle. Možná za to mohly neviditelné sopky na západě, vytyčující oblast rodící se subdukční zóny pacifické oceánské a pevninské jihoamerické kry. Neviděli jsme je, jen slyšeli, svit slunce zeslábl skokem, jako by se musel prodírat přes spoustu prachu vymrštěného až někam k hranicím troposféry.

„Myslíte, že bude pršet?“ nadhodil Martinéz.

„Víc a víc si myslím, že tahle krajina není poušť jen kvůli dešťům vyvolávaným sopečnou činností,“ zareagoval Martinéz.

Zdálo se mi, že mí společníci celý den lenošili, ale ve skutečnosti nasbírali velké množství dřeva a my si teď mohli dovolit nešetřit. Oheň kolem sebe šířil suchý žár a zaháněl vlhkost. Byla to vítaná změna. Poprvé za celý den mi z nosu neodkapával pot. Pohodlně jsem se rozvalil na karimatce a natáhl si nohy. Byl jsem unavený, ale spokojený. Zvládl jsem to, i když ráno jsem bojoval s návalem paniky. Asi hlavně proto, že i ostatní mi věřili. Samozřejmě s jednou nepodstatnou výjimkou. Vytáhl jsem s pouzdra nůž a začal porcovat večeři – kus opečeného salámu s chlebem a zeleninou z konzervy.

„Co jste viděl v savaně?“ zeptala se Alice Grimkova.

Lovec dál upíral pohled do tmy, jako by ji neslyšel. Jeho celodenní zírání do planiny si vybralo svou daň. Přestože byl přirozeně snědý a zvyklý pohybovat se venku, měl okolo očí rudé kruhy spálenin. Možná zíral přímo do slunce, napadlo mě, aby viděl neviditelné.

„Duchy,“ odpověděl po dlouhé pauze překvapivě. „Duchy zabijáků. Nepatříme sem, cítím jejich zlobu, krvavou zlobu. Oni mají rádi krev a jsou dost silní na to, aby ji dokázali prolít.“

„Na takové řeči nejsem zvědavý,“ zavrčel pohrdlivě Wirgan a ostentativně se uložil ke spánku.

„Třeba nejlepší z nás přežijí, třeba nejsilnější zvítězí a pomůže slabším,“ řekl Grimkov ještě a sáhl do záňadří, aby vytáhl doutníkové pouzdro schovávající zbylou polovinu jeho omamné cigarety.

Nejsilnější? Za nejsilnějšího jsem považoval právě Grimkova, ale nějakým podivným způsobem jsem věděl, že o sobě nemluví. Na druhou stranu, netoužil jsem slyšet žádné jeho další proroctví, které mohl pronést v narkotizovaném stavu. Já byl absolutní materialista, věřil jsem v to, co dokážu změřit, poznat, pochopit. Duchové a nic podobného nemělo v mém světě místo. Nechtěl jsem Grimkova poslouchat, protože přes to všechno, čím jsem byl, jsem jeho slova nebral na lehkou váhu. Přikryl jsem se spacákem, zavřel oči a předstíral, že spím.

Jak mě vůbec napadlo se sem vypravit? Asi krátkodobé šílenství. Měl jsem všeho plné zuby, co z toho vůbec mám? Makal jsem jak blázen, topil se v autě, koupal se s krokodýly. Všechno, co jsem si vysloužil, bylo pár Wirganových impertinentních poznámek. Navíc se choval, jako by mu patřil celý svět, jako by byl šéfem. Ale kdo byl šéfem? Jan Petr? Ne. Grimkov? Mlčel a dobrovolně se stáhl. Wirgan se cítil a choval jako vůdce. Víc a víc. Nastal čas vykázat ho, kam patří. K tomu si ještě osoboval právo na Alici. Ta nepatřila nikomu, a pokud, tak mně jako vůdci. Otevřel jsem oči. Ano, mně.

Oheň sotva plápolal, odlesk plamenů měnil okna džípů na průhledy do pekla. Kameny zaskřípěly. Zhluboka jsem se nadechl a zašklebil se. Byl to Wirgan, poznal jsem ho podle pachu. Chtěl mě překvapit, ale nepodařilo se mu to. Vyklouzl jsem ze spacáku a spatřil ho, přihrbenou siluetu s mohutnými rameny.

„Zabiju tě,“ řekl na přivítanou.

Sáhl jsem po noži, rukojeť mi vklouzla do prstů, palcem jsem pohladil studenou ocel.

Chtěl jsem mu říct, že ho vykuchám a nakrmím jeho vlastními vnitřnostmi, ale místo toho jsem jen zavrčel.

Byl větší, silnější, možná i cvičený v boji holýma rukama, ale bylo mi to jedno. Vyhraju, zabiju ho, zvítězím. Byl jsem si tím jistý. Nemohl jsem se dočkat, až to s ním skončím. Zatím jsme se jen obcházeli v kruhu a hledali příležitost k výpadu. Vnímal jsem jeho pach, dopovaný agresivitou. Neprojevil ani náznak strachu, ale já se také nebál. Plameny se na okamžik rozhořely silněji, spatřil jsem, že i v druhé ruce svěšené podél těla drží nůž. Jako by mu to mohlo pomoci. Zabiju ho, jako že jsem vůdce téhle smečky.

Možná, ale opravdu to chci udělat nožem? Nebojím se. Ne, určitě ne. Ale u pasu mám revolver. Opravdu toužím po tom, abych ho rozpáral nožem a nechal se sám ošklivě pobodat? Nebojím se. Jsem vůdce. Zabiju. A proč ne revolverem? Celý život se snažím používat ty nejsofistikovanější nástroje. Pneumatický zvedák, elektrický nůž na porcování zmrzlého masa, mikroprocesorem řízený vysavač umožňující čistit jak potahy v autě, tak dlažbu nebo koberec. Proč nožem, když mám po ruce něco mnohem účinnějšího? Jako bych to ani nebyl já. Nebojím se. Zabiju. Jistě, ale proč to neprovést efektivně?

Ustoupil jsem o krok, vrátil nůž do pouzdra a vytáhl místo něj revolver. Nebyl to tak uspokojující pocit jako před chvílí, ale když jsem si představil, jak kulka proráží jeho hrudní koš, maso a noří se do srdce, docela to šlo. Ten nůž by ale – s vypětím všech sil jsem lákavou představu potlačil.

Palcem jsem natáhl kohout, zpevnil úchop i druhou rukou a zastavil se.

„Tak co uděláš teď?“ zeptal jsem se.

Jen se víc nahrbil. Ani pohled do hlavně ho nezastaví, došlo mi. Něco nebylo v pořádku. Se mnou i s ním. Poznání mi pomohlo distancovat se od touhy po krvi, od bublající agresivity, nutící mě ke zkratovitému jednání. Bylo by tak příjemné se do ní vrátit a nechat ji, ať mě řídí, ale já byl zvyklý přemýšlet.

Wirgan přestal skrývat druhý nůž a o krok se ke mně přiblížil.

„Nedělej to,“ oslovil jsem ho. „Nechci tě zabít.“

Lhal jsem, stále jsem toužil ho zabít, zničit, zadupat do země. Na druhou stranu jsem však věděl, že pokud nebudu muset, neudělám to.

„Ustupte, ztraťte se mu z očí,“ ozval se ze tmy Grimkovovův hlas. „Neotáčejte se, jen rychle ustupte.“

Nechtělo se mi, já vlastně toužil po tom, aby po mně Wirgan vystartoval, ale nakonec jsem poslechl. Krok za krokem se mi odcházelo snadněji.

„A teď se schovejte tady za strom,“ ozvalo se hned za mnou.

Znovu jsem poslechl.

Wirgan zůstal stát a zmateně se rozhlížel, jako by nedokázal pochopit, že někdo vycouval ze souboje, k němuž chybělo tak málo.

„Ten, koho hledáte, tady není,“ oslovil ho Grimkov, přicházející ze tmy.

Přiložil na oheň pár větví, jako by se nic zvláštního nedělo.

„K čemu vlastně potřebujete ty nože? Nedáte si čaj?“

Nedával čas Wirganovi zamyslet se nad každou konkrétní otázkou a hned mu položil další. Krčil jsem se za stromem a sledoval, jak Wirgan usilovně, s patrným fyzickým úsilím přemýšlí, a tím se postupně probírá ze svého tranzu.

Pak se najednou podíval na své nože, okamžik vypadal rozpačitě, až provinile. Jeden schoval do pouzdra, druhý odložil.

„Nevím, co se to dělo,“ zabručel.

„Asi bude nejlepší jít spát,“ nabídl mu Grimkov nejjednodušší alternativu. „A vezměte si tohle,“ podal mu tabletku. „Nebudete mít žádné sny.“

Wirgan kupodivu bez protestu poslechl. Teprve když odešel, vynořil jsem se ze svého úkrytu.

„Co to znamenalo?“ chtěl jsem vědět, ale lovec jen zavrtěl hlavou.

„Vyhrál jste svůj souboj se zlým duchem. Dál ale musíme dávat pozor. Nevzdají se tak snadno. A teď byste si měl odpočinout, budu hlídat.“

Místo abych rozebíral, co se stalo a začal se doopravdy bát, jsem okamžitě usnul a spal tvrdě až do rána, kdy mě vzbudil ruch doprovázející přípravu snídaně.

Všichni jsme byli zamlklí a nervózní. Baron Mauschwitz měl na oku monokl a lord Campbell roztržený ret, Palfrey kulhal a když si sedal, držel se za břicho, jako by ho bolelo. Vypadalo to, jako by téměř každý absolvoval nějaké noční představení. I když zřejmě ne na ostří nože.

„Co se stalo?“ riskl jsem otázku a podíval se na Palfreye.

My dva jsme k sobě měli nejblíž.

„Nedokážu to vysvětlit,“ zamumlal, „ale naštěstí tady byl člověk, který mi pomohl vzpamatovat se,“ střelil okem po Grimkovovi. „A použil k tomu pádné argumenty.“

Palfrey nevypadal, že o tom chce dál mluvit, nechal jsem ho být, i když bych rád věděl, s kým se do křížku pustil on.

„Ehm, mnozí z nás,“ začal u kávy lord Campbell, „měli v průběhu této noci menší problémy, řekněme, s –“

„S chováním?“ navrhl Palfrey.

Uvědomil jsem si, že se pohledem naprosto důsledně vyhýbá Alici. Že by ji napadl a musel zasáhnout Grimkov?

„S chováním a s nastavením mentálních bariér,“ pokračoval Campbell. „Jako bychom byli všichni vystaveni účinku nějaké drogy, omezující zábrany a intelekt vůbec.“

Zábrany. Vzpomněl jsem si na svůj podivný sen předcházející výstupu s Wirganem. Alice v něm také sehrála svou roli, i když jen jako spouštěč. Byl jsem ochoten zabít Wirgana, abych získal postavení alfa samce a tím i ji. Že by šel Palfrey přímo na věc? Rozhodl jsem se, že se opravdu dál vyptávat nebudu.

„Mohla by to být nějaká otrava? Například jídlem?“ navrhl Mauschwitz.

„Jíme konzervovanou, případně dehydratovanou stravu nejlepší kvality, pochybuji,“ nesouhlasil Jan Petr.

„Něco ve vzduchu? Nějaký narkotický plyn?“ nechtěl se vzdát teze o otravě Martinéz.

Na tom, jak jsme všichni úpěnlivě hledali vnější vysvětlení příčiny našeho chování, bylo něco zoufalého.

„Nevěřím tomu,“ zavrtěl hlavou Campbell. „Spíš se to podobalo účinku nějakých psychoaktivních látek, které používají domorodí šamani. Už jsem něco podobného kdysi vyzkoušel.“

Všichni jsme se synchronizované podívali na Grimkova. Pokud někdo něco věděl o rituálech přírodních národů, byl to on.

Jen zavrtěl hlavou.

„Jsou to duchové, zlí duchové tohoto světa. Nechtějí nás tady a pokoušejí se nás zabít. Snaží se o to už delší dobu. Dnes v noci se jim to málem podařilo. Čekají na vůdce, na vůdce smečky duchů.“

„Duchové,“ odfrkl pohrdavě Martinéz, ale byl jediný.

Palfrey se sice tvářil nesouhlasně, ale mlčel.

„A jak vypadají ti vaši duchové?“ zeptal se Mauschwitz.

„Jak vypadají duchové v našem světě?“ odpověděl mu otázkou Grimkov. „Jsou neviditelní, jen šamani je vidí.“

„A vy jste je viděl?“ zeptala se přímo Alice.

„Jsme ve světě dinosaurů,“ pronesl Grimkov. „Vypadají jako dinosauři. Občas za sebou zanechávají stopy, ale jdou jen špatně najít. Sledují nás a čekají, až přijde hlavní duch, který vládne silou.“

„Z takových řečí se mi dělá špatně,“ zvedl se Martinéz. „Já si myslím, že v okolí jsou ještě další lidé kromě nás a ti nás sledují, žádní podělaní duchové. A teď na nás vyzkoušeli nějakou zasranou chemickou zbraň. Neprokázal jste přece, že by se sem nemohli dostat!“ obrátil se na mě.

„Je to málo pravděpodobné,“ odpověděl jsem a myslel přitom na svou teorii tříštění, kdy existence jednoho volného vektoru vyvolávala vznik dalších, krátkodobě existujících, ale jistým způsobem koherentních. „Vyloučit to ale nemohu.“

„Jsou to lidi. Chtějí pro sebe získat tajemství tady našeho experta,“ pokračoval Martinéz a ukázal na mě.

Připadalo mi, že to spíš sám Martinéz by se rád zmocnil mého tajemství, ale nehádal jsem se. Byli jsme všichni podráždění. Zvedl jsem se a začal se balit k odjezdu.

Celý den panovalo úmorné vedro, vysychající savana se občas měnila v neprůjezdnou bažinu, ale odbočit doleva, přes pahorkatinu, nám bránila stále nevysychající vodní plocha, o které jsem začal uvažovat jako o kanálu. Palfrey měl nejspíš pravdu, voda do ní musela přitékat. S hlavou plnou chmurných myšlenek jsem se vyškrábal na další terénní vlnu. Byla prudší, než se zpočátku zdálo, už jsem se bál, že budu muset zastavit, vrátit se a pak to zkusit znovu s redukcí.

„Moře před námi!“ vyhrkl Jan Petr.

Odlepil jsem pohled od stěží sjízdného terénu v bezprostředním okolí vozu. Měl pravdu, kousek před horizontem začínalo modré zrcadlo poseté ostrůvky zeleně.

Zastavil jsem, všichni se hrnuli ven, aby využili vítané zastávky a protáhli se. Já nebyl výjimkou.

Předpokládali jsme, že se někde směrem na západ nalézá vnitrozemské moře, ale ne až tak blízko. Pokud se kanál zabraňující nám v cestě spojuje s mořem, máme velký problém. Zíral jsem do mapy, ručně kreslené přes Palfreyho podklady.

„Fáta morgána,“ zhodnotil Campbell.

Grimkov po chvíli souhlasně přikývl.

Nevěděl jsem, jak to poznali, ale nepřel jsem se, jen se mi ulevilo.

Vody v kanálu pomalu ubývalo a odhadoval jsem, že pokud se bude situace vyvíjet stále stejně, po dalších patnácti kilometrech budeme moci přebrodit a konečně vyrazit správným směrem k základně. Patnáct kilometrů představovalo v tomhle terénu dvě hodiny náročné jízdy a fatamorgánové moře naštěstí nebylo žádnou překážkou.

Grimkov se jako obvykle víc věnoval terénu za námi než před námi.

„Myslíte, že nás vaši duchové sledují?“ zeptal se ho posměšně Martinéz a postavil se vedle něj.

„Nemyslím,“ lovec držel pušku v obou rukou hlavní k zemi a měl odjištěno. „Vím to. Promlouvají k sobě.“

Na to Martinéz kupodivu neřekl nic.

„Pojeďme, ať jsme do večera ze savany pryč,“ zamumlal jsem a posadil se zpět do vozu. Za tu chvíli, co jsem stál venku, stačilo slunce kůži sedačky pěkně rozpálit. Abych ostatní popohnal, nahodil jsem motor. Wirgan se po mně podíval. Od našeho setkání s noži jsme spolu neprohodili ani slovo, vlastně jsme se oba tvářili, jako by ten druhý neexistoval. Možná bych měl v noci spát jen lehkým spánkem se zbraní v ruce – co když nás to něco posedne znovu? Posedne? Proč jsem použil takový znepokojující termín? Mnohem bližší mi byla intoxikace nějakým narkotickým plynem, poštípání jedovatým druhohorním hmyzem nebo něco podobného.

Zapudil jsem nepříjemné myšlenky. Všichni už byli ve vozech – vlastně všichni až na Martinéze. Strnule stál a zíral do krajiny. Příliš strnule, jako uhranutý. Grimkovovi to došlo dřív. Najednou stál vedle Martinéze s puškou u ramene. Prásk, vyhození nábojnice, prásk, další zarachocení uzávěru. Prásk. Něco zařvalo, krátké bolestivé zařičení – prásk, umlčené čtvrtým výstřelem.

Martinéz se zhroutil k zemi, zkroutil se do klubíčka a sténal. Sáhl jsem po pušce a vyklouzl z vozu, ostatní také. Grimkov právě zasunoval další zásobník, lord Campbell s Wirganem se mu postavili po boku, baron kontroloval druhou stranu, Alice si klekla k zraněnému.

„Stra-strašně mě bo-lí hlava, jako by mi měla puk-nout,“ vyrážel ze sebe Martinéz přerývaně.

„Napijte se, to vám pomůže,“ konejšila ho.

Palfrey se hrabal v lékárničce.

„Potřebujeme něco uklidňujícího,“ mumlal.

„Pomalu to přestává,“ už srozumitelněji artikuloval Martinéz.

„Ano, myslím, že jsem to zabil. Mělo by to přestat,“ přikývl Grimkov.

„Co jste zabil?“ postavil se okamžitě Palfrey.

Lovec ukázal k dobrých padesát metrů vzdálenému nažloutlému balvanu. Něco u něj leželo, tmavší než podklad okolo, ale tetelící se vzduch skrýval detaily a ani dalekohled nepomohl.

„Podíváme se, co je to zač,“ horlil Palfrey, ale Grimkov jen zavrtěl hlavou.

„Je jich tu víc a terén je příliš nepřehledný. Měli bychom pokračovat co nejrychleji v cestě.“

„A co se sakra vlastně stalo Martinézovi?“ zeptal se vztekle Wirgan.

Alice mezitím odváděla zraněného do auta.

„Duchové, vládcové tohoto světa, se ho pokusili zabít,“ odpověděl nevzrušeně Grimkov. „Cítíte je? Jsou všude kolem. Sledují nás a čekají na vůdce celé smečky, aby skoncovali s námi všemi.“

„Musím se podívat, co je ten váš duch!“ protestoval Palfrey.

Lovec jen pokrčil rameny.

„Dávejte si pozor, kam se díváte, ať se nestřetnete s pohledem ducha, jako se to stalo našemu příteli,“ poradil pouze.

To Palfreye zneklidnilo natolik, že svůj úmysl vzdal.

S ulehčením jsem zařadil jedničku a vyrazili jsme.

Martinéz se po půl hodině vzpamatoval, ale stejně nám nedokázal říct, co se mu přihodilo. V jeho vzpomínkách vězela zhruba pětiminutová díra. Poslední, co si pamatoval, byl pocit, že zahlédl něco zvláštního, co upoutalo jeho pozornost.

Podvědomí mě nutilo ke spěchu, což nás stálo prohnuté plechy levého blatníku a pomačkané dveře na místě spolujezdce, ale díky tomu jsme dobrou půlhodinu před západem slunce přebrodili vysychající kanál a začali stoupat do prvních povlovných svahů. Po symbolických pěti minutách jízdy, které nás měly psychologicky vzdálit od širé savany, jsem zastavil.

„Tohle místo mi připadá jako dobré tábořiště,“ řekl jsem hlasitě, aby to bylo slyšet přes mikrofon i ve druhém voze.

Zamlouvalo se mi uskupení tří obrovských araukárií a množství velkých napadaných větví. Dost dřeva na oheň bez velké námahy.

„Je volně přístupné ze všech stran. Chci, abychom měli chráněná záda,“ neschválil můj výběr Grimkov.

Před čím jsme se to měli podle něj bránit? Nahlas jsem nic neřekl a poslušně vyrazil dál. Bylo tady mnohem víc stromů než v savaně, dokonce jsme museli překonat poměrně vodnatý potok.

„Tady zastavme,“ zvolil Grimkov místo u paty vysoké skalní stěny. Stromy zdánlivě vyrůstaly přímo ze štěrkového pole pod skalou. Vypadalo to na tvrdou noc. Nacouval jsem co nejtěsněji k rozložitému kmeni a Wirgan pak najel těsně ke mně, nárazník na nárazník, a vytvořil z obou Defenderů kompaktní stěnu, poskytující další ochranu.

Bez řečí a debat o tom, kdo co udělá, se každý dal do práce. Dobře jsme si uvědomovali, jak rychle se zde stmívá, a nechtěli jsme zůstat bez ohně. Martinéz, jako by sobě i nám všem chtěl dokázat, že mu nic není a nebylo, nanosil obrovskou hromadu dřeva a ještě začal připravovat večerní jídlo.

V tichu jsme usrkávali kávu nebo čaj a čekali, až bude ovesná kaše hotová. S tím, jak se prodlužovala naše výprava, jsme přestávali pořádat hostiny a začínali šetřit s jídlem. Nutno říct, že v ovesné kaši plavala hojnost kandovaného ovoce, každý pak jako dezert dostal půl tabulky čokolády a kus salámu.

Palfrey od chvíle, kdy skončily přípravy na noc, něco urputně čmáral na svém notepadu.

„Na čem pracuješ?“ vyrušil jsem ho.

„Vypracovávám seznam všech neobvyklých událostí, které nás tady potkaly.“

Natočil displej tak, abych viděl, co na něm je. Pustil se do toho pořádně, přímo mezi své poznámky zařadil fotografie, náčrty, komentáře k situacím a obrazový materiál.

„Doufám, že když si v tom udělám pořádek, zjistím něco o tom, co se zde doopravdy děje.“

„Připadá mi, že celá naše expedice je jedna neobvyklá událost,“ pokrčil jsem rameny.

„Pamatuješ si na smečku dravců, lovící amargasaury, která přerušila krmení a zuřivě se vrhla na nějaké své nepřátele? Na dinosaura, který svým řevem srážku vyprovokoval, a pak jsme ho našli mrtvého?“ připomněl.

Zážitků bylo v posledních dnech spousta, vybavoval jsem si to jen matně.

Palfrey naklonil notepad zpět k sobě.

„Druh spřízněný s carnotaury, přibližná váha tisíc kilogramů, možná o něco víc,“ předčítal mi své poznámky. „Vzhledem k okolnostem nebyla provedena prohlídka těla ani fotografie. Pozorovaný exemplář utrpěl poranění hlavy, pravděpodobně náraz zezadu. Nebylo možné ověřit.“

„Řekl jsi, jako by mu vytekl mozek očima,“ vzpomněl jsem si.

„Ano, to je moje další poznámka,“ souhlasil Palfrey. „Vědec nesmí přizpůsobovat popis skutečnosti svým představám a očekáváním. A to ani pokud je realita podivná, nesrozumitelná a hrůzu nahánějící. Obávám se, že jsem se proti této zásadě trochu provinil.“

Pak se opět sklonil k notepadu a dál jsem ho nerušil.

Vyteklý mozek z hlavy, Martinézův tranz, který ho málem zabil, naše krátkodobé šílenství, kdy nás ovládly pudy a my se málem pozabíjeli. Tedy minimálně někteří z nás. Vzpomínal jsem. Jak to všechno chtěl dát dohromady?

Cvak. Vzhlédl jsem za zvukem, Wirgan plnil zásobníky. Opatrně do nich namačkával obrovské, mosazí se lesknoucí náboje, svými rozměry se přibližující poctivému doutníku. Cvak. Jeden zásobník už měl připravený, jeden přímo v pušce.

„Zvláštní, že za celý den jsme neviděli ani živáčka,“ pokusil se rozproudit konverzaci baron Mauschwitz. „Krajina po tom dešti vypadá tak pohostinně, očekával bych stáda pasoucích se dinosaurů a dravce brousící okolo.“

„Bojí se duchů. I tvorové tohoto světa se jich bojí,“ zadusil spolehlivě pokus o nezávazný rozhovor Grimkov.

Jak jsme se vzájemně pozorovali přes umírněný oheň, vypadali jsme všichni stejně. Bledí, napjatí, nejistí.

„Myslím, že už půjdu spát. Přece jen, při mém věku a břemenu pohodlného aristokratického života je na mě takové cestování přespříliš,“ řekl Campbell. Alice se pousmála.

„Madam, pánové, drahý příteli, přeji vám dobrou noc. Na hlídku mě vzbuďte. Zase tolik ohledů si nezasloužím,“ rozloučil se s námi.

Když mluvil k baronovi, při slově drahý příteli se dotkl svého natrženého rtu. Bůhví, k čemu mezi nimi došlo.

„Budeme držet dvojité hlídky,“ promluvil Grimkov.

I on měl zbraň v pohotovosti, položenou vedle sebe v trávě.

„Ráno vyrazíme, jakmile to světlo dovolí.“

Rozdělování nočních služeb jsem poslouchal jen na půl ucha. Jako řidič jsem měl stálou úlevu, stejně jako Wirgan. Váhal jsem, zda se mám víc bát neznámého nebezpečí, schovaného někde v temnotě, nebo nás samotných. Nakonec jsem to po uvážení všech informací, které jsem měl k dispozici, rozdělil v poměru 55 procent ku 45 ve prospěch tajemného neznáma.

Zvedl jsem pohled a střetl se s očima Alice Goodwigové. I teď, unavené, uprostřed divočiny jí to slušelo. Byla by skvělou předlohou pro ilustraci nějaké dobrodružné knihy, které jsem rád četl jako kluk. Usmál jsem se té vzpomínce a ona můj úsměv opětovala. Wirgan si toho samozřejmě všiml. 55 procent ku 45 ve prospěch Wirgana. Uvědomil jsem si, že jsem mu sice včera hrozil revolverem, ale před dvěma dny jsem se se zbraní u pasu brodil vodou a nevyčistil jsem ji. I pušku jsem vzhledem k permanentní únavě zanedbával. To jsem si nemohl dovolit. Zašel jsem k vozu pro čistící soupravu a při té příležitosti zkusil navázat spojení se základnou. Bez vztyčení hlavní antény to bylo samozřejmě marné – zajeli jsme si a nacházeli se příliš daleko. Vrátil jsem se k ohni, na spacák rozložil kus látky, kůži, olej a dal se do práce. Zbraně už to potřebovaly jako sůl. Když jsem pak protočil nábojový válec a poslouchal cvakání mechanismu, cítil jsem se mnohem klidnější a tak nějak spokojený. Namačkal jsem náboje do komor a začal věci sklízet. Teprve teď jsem si uvědomil, že kolem ohně panuje naprosté ticho – všichni na mě nervózně zírají.

„Člověk se má starat o své nástroje, ne?“ nadhodil jsem, zasunul revolver do pouzdra a dal si ho pod karimatku místo polštáře. Už jsem si na to stačil zvyknout. Teprve když jsem usínal, řízení mě naprosto vyždímalo, jsem si uvědomil, jak mé čištění revolveru muselo připadat ostatním – pistolník chystající se na noc.

Nebo si představovali, že je v další sekundě posednut Grimkovovými duchy postřílím. No, jejich problém. Já jen nemám rád, když kov zbytečně rezaví.

„Přicházejí.“

Nevzbudila mě síla hlasu, ale intonace. Grimkov stál u ohně, na který právě přiložil velkou otep, mihotavé světlo zvýrazňovalo šrámy, které oba vozy v posledních dnech utrpěly. Levý přední blatník mého vozu byl promáčknut až ke kolu, hrozilo nebezpečí, že by při razantnějším manévru mohlo dojít k poškození pneumatiky. To ale nebylo v tuhle chvíli aktuální, zastavil jsem své myšlenky.

„Kdo přichází?“ zeptal se Palfrey.

Martinéz byl na nohou mezi prvními, tvář zbrocenou potem, v ruce pušku.

„Duchové a jejich sluhové,“ odpověděl Grimkov a rozhlédl se. „Je jich hodně.“

Měl jsem pocit, že slyším skřípot kamenů, štěrku, tlumené vrčení, šustění šupin a chřestění o sebe otíraných kostěných plátů.

„Jsou tady,“ Martinézovi se třásl hlas. „A hledají mě, hledají mě! Ale nedostanou!“ téměř zavyl.

„Světla, rozsviťte světla!“ křikl Campbell.

Spolu s Wirganem a Martinézem jsem se rozběhl k vozům. Reflektory byly sice k ničemu, protože osvětlovaly skálu, u které jsme tábořili, ale na terén před naší provizorní hradbou jsme mohli namířit alespoň otočené světlomety nainstalované na střeše. Nahodil jsem motor, otevřel stropní okno a vytáhl se nahoru. Světlomet mě oslnil, se zaklením jsem ho namířil do temnoty před námi.

Šumění větru o hrany skal, hlubší ševelení kapradin a jehličnanů.

„Nedostanou, nedostanou,“ drmolil Martinéz uvnitř džípu a třesoucíma se rukama odemykal kulomet. Pak otevřel vedle přimontovaný kontejner, na podlahu džípu se zarachocením vypadl stříbrný nábojový pás.

Uvědomil jsem si, že i mně se třesou ruce, a pušku jsem nechal dole v kabině. Sklonil jsem se pro ni a napodruhé nahmátl pažbu. Opatrně, protože večer jsem ji nabil, jsem ji vycvakl z úchytu – ustřelit si nohu bylo to poslední, co jsem si přál.

„Bože! Je jich celá armáda!“ vykřikl baron Mauschwitz.

Prudce jsem se vymrštil a přitom se praštil do hlavy, až jsem měl mžitky před očima. Konečně jsem se opět vyškrábal střešním oknem vzhůru nad kabinu.

„Sakra,“ vydechl jsem.

Les ožil, mezi skalisky se hemžili dinosauři nejrůznějších velikostí, barev i tvarů. Někteří kličkovali, jiní se s těžkým dusáním prodírali rovnou skrz křoviny, ti největší vzadu nemilosrdně poráželi menší stromy.

„Do vozů!“ zakřičel Wirgan, „nezadržíme je!“

To už všichni běželi k džípům, několikanásobné prásknutí dveří, klení a výkřiky, jak na sedadlech přelézali přes sebe.

Padlý kmen, který jsme při příjezdu pracně objížděli, přeskočil kříženec krokodýla a pštrosa, jeho šupiny se v záři reflektoru měňavě leskly, hlavu mu zdobil pestrobarevný hřeben z peří.

Třeskly první rány, které nejrychlejšího z dinosaurů do slova a do písmene smetly pryč.

Za ním tři další stejného druhu. Palfrey by je kvalifikoval jako běžce, napadlo mě.

„Dámo, pánové! Beru si pravého!“ zaburácel Campbell.

„Já prostředního!“ následovala jeho vzoru Alice.

Měl pravdu, bylo zbytečné střílet pět nábojů do jedné bestie.

Záblesk z hlavní, čnících z otevřených oken Defenderů, na okamžik přesvítil svit reflektorů, další ještěři šli s bolestivým chraptěním k zemi. Ale za nimi se teprve hnala hlavní vlna. Ti větší, zubatější a jen o trochu pomalejší.

Poprvé jsem vystřelil i já, do masivního hrudníku pod zubatou tlamou korunovanou jedním rohem. Druhou kulku jsem věnoval jeho sousedovi vlevo. A rychle nabít. Z výšky jsem měl lepší přehled, vybíral jsem si cíle dál a pokud možno větší.

První zuřivý útočník narazil do vozu, plech zadrnčel. Jak obstojí hliníková karosérie proti invazi druhohorních démonů? Další dvě rány. Menší a lehčí verzi giganotosaura jsem trefil dvakrát do hrudi, v rychlosti udělal kotoul a přerazil přitom dva stromy. Přesto nebyl mrtvý a i s roztříštěnými žebry se snažil dostat k vozům, k nám.

Dávka. Další. Martinéz konečně rozchodil kulomet. Odlehčená verze těžkého kulometu M2 ráže .50, vybavily se mi technické podrobnosti. Vždy, když jsem se bál, stáčely se mi myšlenky k technice, rovnicím, vzájemným vazbám. Prostě k jednoduchým věcem, ve kterých jsem se vyznal a které uklidňovaly.

Kulomet nám získal trochu prostoru, ale pak se odmlčel. Záplava cvakajících čelistí a skřípějících drápů dosáhla až k vozům. Naše kulovnice práskaly tak zoufale pomalu, jednotlivé výstřely od sebe oddělovala zdánlivě celá věčnost.

„Co se děje, proč nestřílíte!“ křičel Mauschwitz.

„Zakládám další pás, nemám podavače,“ odpověděl Martinéz.

Najednou byl klidný.

Další série krátkých dávek z kulometu. Na vyvráceném stromě se objevily zuby, posazené na úzkém trupu a dlouhých svalnatých nohách. Tvor zmizel z kuželu světla, přikrčil jsem se, vyhozené nábojnice spadly do vozu, plech střechy zaskřípěl, ovanul mě závan vzduchu a tepla. Predátor přeskočil džíp. Zaklapl jsem kulovnici jen s jedním nábojem, vytočil se, prásk. Trefil jsem ho zezadu do krku. Přesto se udržel na nohou a bleskově se otočil. Skřek vrány zkřížený s motorovou pilou.

Bestie se naklonila kupředu, sáhl jsem po revolveru a stiskl kohoutek. Minul jsem a málem se při výstřelu praštil do hlavy. Do druhé kulky skočil, stovky kilogramů těžké tělo narazilo do karosérie, džíp poskočil.

„Martinézi střílejte, střílejte!“

Dunění kulovnic opět doplnil přerušovaný štěkot kulometu. V lese se objevily obrovské, rozvážně se pohybující stíny.

„Mapusauři a giganotosauři!“ uslyšel jsem v náhodné pauze mezi výstřely překvapivé vydechnutí Palfreye.

„Zdá se, že zapomněli na přirozené nepřátelství,“ zkonstatoval se zájmem Campbell.

Wirgan na střeše druhého džípu namačkal do zásobníku další čtveřici nábojů a vybral si toho nejbližšího.

Napočítal jsem jich víc než deset. Deset biologických tanků. Střílel jsem, jak nejrychleji jsem dokázal, ale měl jsem pocit, že naprosto neúčinně. Nakonec mi došly náboje v opasku i v příruční torně a první z obrovských dravců vstoupil do kuželu světla. Hruď měl potřísněnou krví, ale tlama se mu leskla hlenovitými slinami, jeho chuť zabíjet mohla otupit jen smrt. Přestal jsem vnímat nepřetržité útoky menších dinosaurů na vůz, neustávající otřesy a skřípění párané karosérie.

„Mám to,“ zařval s ulehčením Martinéz.

Kulomet zaštěkal, tentokrát to byla mnohem delší dávka než obvykle, ale obr stále postupoval dál, i když se zdálo, že jeho hrudník celý explodoval v krvavých gejzírech. Srdce se mi zastavilo v panické hrůze – dravec konečně padl k zemi – opět se rozběhlo.

Spustil jsem se dolů do kabiny, abych se podíval po nábojích. Věděl jsem, kde jsou, ale nikdo mi je nemohl podat – v hluku zuřivé, ohlušující palby mě nemohli slyšet.

Kulomet se opět odmlčel, o to rychleji duněly kulovnice. Konečně jsem ze svého tlumoku vydoloval krabici, kterou jsem s sebou tahal ještě mimo další zásoby v kontejnerech. Nabil jsem, už jsem se chtěl vyšplhat vzhůru, ale včas jsem vzhlédl – zuby mi cvakly jen pár centimetrů od obličeje. Bez uvažování jsem chytil pušku, zapřel ji o podlahu a vystřelil. Oslepila mě sprcha krve. Někdo křičel, zoufale, vyděšeně, ale nerozuměl jsem. Výstřely v těsném prostoru auta duněly téměř nepřetržitě. Džíp se otřásl. Něco těžkého se do něj opřelo, pak náraz, dveře se promáčkly, byl jsem si jistý, že už nepůjdou otevřít. Napůl v šoku jsem se protáhl poklopem. Giganotosaury předběhli jejich menší, ale současně pohyblivější kolegové. Každý mohl vážit právě tolik jako náš Defender. Ten, který na nás před chvílí zaútočil, dodělával na zemi, Grimkov stál venku kus stranou – dostal ho palbou z boku. To už jsem však viděl bestii kousek za ním. Zbytečně jsem vykřikl a vystřelil. Podruhé. Lovec vůbec netušil, že ho kryju, a dál se snažil zastavit obrovské masožravce, demolující naše plechové pevnůstky.

Opět spustil kulomet a vykoupil nám trochu času, současně však zhasl jeden ze střešních reflektorů, scenérie vpravo se ponořila do tmy. Všude okolo zubatá hladová smrt.

„Musíme utéct, musíme utéct!“ křičel někdo.

Kam?

Opět jsem nabil. Zášlehy z hlavní, dunění výstřelů. Nabít. Rachot kulometu. Z šera se vynořil obrovský ještěr. Tyčil se na zadních do výše třetího patra. Kulometná dávka ho z bezprostřední blízkosti do slova a do písmene rozpárala. Zřítil se vpřed, rovnou na džíp, odpružení zaskřípělo a prasklo, gigantická váha slisovala zadní část karosérie i s kulometem. Současně útok ustal, jako by nepřátelé vyčerpali své síly.

„Musíme utéci, nezastavíme je!“

Tentokrát jsem výkřik vzal na vědomí. Oheň se na chvíli změnil ve vatru, někdo do něj zřejmě vylil kanystr nafty. Grimkov tahal z vozů ostatní a navigoval je ke skále.

„Lezte, dá se to!“ pobízel je.

Vklouzl jsem do kabiny, sebral svůj ruksak, z muničního kontejneru do něj přihodil další dvě krabice, vyhodil zavazadlo oknem a pak se protáhl ven sám.

Dinosauři se opět blížili, tentokrát ti menší. Další vlna. Zatím se drželi na hranici světla a stínu, ohně se naštěstí báli.

„Nahoru!“ ukazoval znovu a znovu Grimkov.

Prohlížel jsem si svět přes hledí mušky a vybíral toho nejodvážnějšího. Vystřelil jsem jen o okamžik později, než skočil. Dopadl do ohniště, rozmetal ho, ale současně na něm přilnula hořící nafta. Šílený bolestí se vrhl proti hradbě svých příbuzných, zuby zacvakaly, v okamžiku se na zemi válelo několik rozškubaných těl, nejbližší stromy začaly neochotně hořet. Dinosauři o něco ustoupili, dál nás však pozorovali a čekali na příležitost. Škoda, že stále panovalo takové vlhko, mohli jsme je spálit všechny. Na skálu jsem se vyšvihl před Wirganem a Grimkovem. Až když jsem se strmým svahem, občas téměř kolmou skalní stěnou, vyškrábal až nahoru, uvědomil jsem si, že Martinez zůstal ve voze. Přece jen ho dostali, i když trochu jinak.

Ležel jsem na břiše a přerývaně oddechoval. Jak dlouho bude trvat, než nás tady najdou? Jak je možné, že na nás zaútočila taková sbírka dinosaurů? Takhle se přece zvířata nechovají! Ve tváři jsem cítil krev, to mě pořezaly rozbité obroučky brýlí, o které jsem přišel bůhvíjak a bůhvíkdy.

Adrenalin kolující v krvi způsoboval, že jsem se celý chvěl, ale už nebylo kam běžet, zbývalo jen čekat. Převalil jsem se na záda, protože mě do břicha tlačil ostrý kámen, a přitom jsem se praštil o pušku. Obloha vypadala jako vždy majestátně a netečně, Jižní kříž jsem samozřejmě nikde neviděl. Jeho čas teprve přijde. Na okamžik mě přemohl pocit, že jsem na celém světě sám, že všichni ostatní jsou mrtví.

„Myslíte, že nás budou pronásledovat až sem?“ zeptal se Mauschwitz, současně tmu rozptýlil bílý svit Grimkovovy čelní svítilny.

Lovec i v tom největším spěchu myslel na všechno, já byl rád, že jsem nepřišel o pušku. Teď se pomalu rozhlížel a já sledoval paprsek, abych si udělal představu o okolí. Nacházeli jsme se na štěrkovém povrchu kousek od hrany skály, na kterou jsme v takovém spěchu vyšplhali, kus dál začínaly růst nízké přisedlé cykasy, z větrem ohlazeného povrchu čněly balvany a jednotlivá světlá skaliska.

Vypadalo to, že místo naší záchrany je volně přístupné a dinosauři by si sem mohli snadno najít cestu.

„Nemyslím,“ odpověděl přidušeně baronovi Palfrey.

Ležel u hrany stěny a díval se dolů. Připlazil jsem se k němu. Motory neběžely, i když jsem si nepamatoval, kdy jsem svůj vypínal. Poslední reflektor spoře osvětloval celou scenérii a vyvolával dojem divadelního světlometu, ukazujícího poslední dějství bizarního představení. Moře dinosaurů zmizelo, jako by bylo jen přelud našich myslí, pouze na zemi okolo obou džípů ležely desítky, možná stovky nahromaděných těl. Lesk šupin, keratinových pancířů i pestrého peří se mísil s cákanci krve. Brutální jatka, představa z hororového snu. Z míst, kam světlo nedosáhlo, se stále nesl zvuk boje. Armáda ztratila vedení a pustila se sama do sebe, napadlo mě, i když to byl nesmysl.

„Po nejbližších pár hodin se nemusíme obávat otroků. S pány to bude asi jiná,“ řekl Palfrey a odplazil se od skály.

Nevěděl jsem, co tím myslí, ale následoval jsem ho, protože Grimkov už burcoval ostatní z jejich letargického polehávání.

„Je tu moc přístupových cest, musíme se přemístit jinam,“ zavelel.

Nikdo neprotestoval, tupě jsme ho následovali a klopýtali tmou. Až po tři čtvrtě hodině úmorného pochodu byl spokojen s místem, které vybral, a vyhlásil odpočinek až do rána.

Opřel jsem se o kámen, pušku si položil na kolena a snažil se spočítat, kolik šťávy zbude v baterce, když ten prokletý světlomet bude svítit až do rána.

„Kávu, dal bych si kávu,“ probudil mě známý hlas.

Otevřel jsem oči. Palfrey seděl s nohama zkříženýma na turecký způsob, oči měl zapadlé, olemované kruhy nevyspání. V ruce držel svůj notepad a podle toho, jak na něj zíral, pracoval celou noc. Nebe mělo barvu vychladlého popelu, do svítání chyběl ještě nějaký čas. Někdo cvakal zuby. To já, zjistil jsem s překvapením. Zimou, vyčerpáním či strachem? Asi vším dohromady. V tomhle skleníkovém světě skutečný chlad neexistoval.

„Káva by nebyla špatná, ale taková klasická snídaně, dobře propečená šunka, vejce. Šálek dobrého čaje a k tomu ranní noviny, to je to, co mi chybí,“ vyjádřil své přání lord Campbell.

V první chvíli jsem chtěl vztekle vybuchnout, ale všiml jsem si, jak se tváří.

„My plebejci jsme skromnější,“ oplatil jsem mu stejně.

To už se začali budit i ostatní.

Grimkova jsem neviděl, ale než jsem se stačil leknout, vyšel zpoza hustého pichlavého křoví.

Vypadal, že nikdy nespí, necítí únavu, myslí na všechno. Posadil se k nám a čekal, jako bychom si mohli dopřát skutečnou snídani, kávu a to všechno, o co jsme v noci přišli.

O to víc na mě dolehla naše skutečná situace. Bez prostředků, potravin, ztraceni uprostřed druhohorní divočiny, která – která navíc byla jiná, než jsme čekali. Dělo se zde něco, čemu jsme vůbec nerozuměli. Něco nás chtělo zabít. Tak se skutečný stav věcí dal popsat, pokud jsem se neschovával za žádné eufemismy. Mechanicky jsem sáhl do kapsy pro pouzdro s brýlemi, ale bylo prázdné. Přišel jsem o ně v průběhu nočního boje.

„Zažil jsem už hodně,“ pronesl baron Mauschwitz, „ale nikdy v životě jsem neslyšel o tom, že by množství zvířat zaútočilo na člověka hromadně, tak jako se to stalo včera.“

„Možná vlci, smečka lvů,“ přemýšlel Campbell, „buvolů. Ale nikdy jsem neslyšel o tom, že by se na lovce vrhli tygři společně se slony, lvy, šakaly nebo hyenami. Chápu to dobře, doktore Palfrey, že stejný vztah je i mezi jednotlivými druhy dinosaurů?“

„Přesně tak,“ potvrdil stručně Palfrey.

„A dokážete říct i něco jiného než ‚přesně tak‘?“ zeptal se ho výsměšně Wirgan. „Jste tady jako expert.“

„A ty jako lovec,“ promluvil jsem dřív, než jsem si to stačil promyslet.

„Co jsi tím chtěl říct?“ zareagoval výhružně.

„Že lovci by měli umět zabít svou kořist, ne?“

Věděl jsem, že bych se měl držet zpátky – zvláště když jsem byl bez brýlí odsouzen vidět všechno vzdálenější než patnáct dvacet metrů jen jako mlhavé nezřetelné obrysy, ale nedokázal jsem si pomoct.

„Pánové, to stačí!“ zarazil nás Palfrey. „Mám představu o tom, co se tady děje.“

„Duchové, vládcové tohoto světa,“ vrátil se Grimkov ke své oblíbené šamanské teorii.

Mauschwitz obrátil oči v sloup, ale Palfrey kupodivu souhlasně přikývl.

„I tak by se to dalo vyjádřit.“

Někde daleko nad horizontem se objevilo slunce. Zatím jsme ho neviděli, poznal jsem to jen podle ozářených vrcholků skal nad námi. Tady byla pahorkatina členitější a vyšší než v místě, kde jsme ji poprvé přejížděli, uvědomil jsem si.

„Duchové tohoto světa, skuteční vrcholoví predátoři, stojící v potravním žebříčku na samotném vrcholu.“

„Ještě větší než giganotosauři a mapusauři?“ opáčil nedůvěřivě Wirgan.

Alice seděla vedle něj, ale ne tak blízko jako dřív. Vypadala však bledší než jindy, oči jí rámovaly tmavé kruhy vyčerpání. I na ní se stejně jako na ostatních uplynulé dny podepsaly. Levý kotník měla pevně stažený obinadlem. Vůbec jsem nevěděl, co se jí stalo a kdo ji ošetřil.

„Ne, netvrdím, že jsou fyzicky větší a silnější. Přesto si myslím, že jsou nebezpečnější a současně inteligentnější než ti největší predátoři tohoto světa. A ostatní dravci si to uvědomují. Vzpomeňte na to, jak skupina masožravých dinosaurů přerušila hodování a zuřivě se vrhla na své nepřátele, které jsme stěží zahlédli.“

Palfrey mluvil bez výrazu, jako by byl současně utopen hluboko v myšlenkách.

„Tsss,“ odfrkl si pohrdlivě Wirgan. „Dravci se spolu rvou o kořist. Máte něco lepšího než tyhle povídačky? Nějaké důkazy?“

„Ne,“ odpověděl klidně Palfrey a do jeho tváře se vrátil život. „Ale doufám, že je brzy budu mít.“

Věnoval Wirganovi sebevědomý pohled, ale současně se úpěnlivě vyhýbal Alici. Ta se kromě své zjevné únavy chovala jinak naprosto normálně.

„Nebudeme pokračovat na základnu pěšky, ale vrátíme se k vozům. Předpokládám, že po masakru, který jsme mezi dinosaury rozpoutali, najdu mezi těly i vrcholové predátory. A já je poznám,“ pokračoval Palfrey klidně.

„Uvidíme, jak moc budou nebezpeční,“ pokrčil rameny pohrdlivě Wirgan.

Uvědomil jsem si, že Palfrey má pravdu. Nebojovali jsme proti lidskému protivníkovi. Nebylo pravděpodobné, že by kdokoliv naše auta ukradl nebo záměrně zničil. Mohli jsme se vrátit, opravit je, nebo si aspoň vzít potřebnou výbavu a pokračovat v cestě pěšky na základnu s tábornickým zajištěním. To poznání mi přineslo nesmírnou úlevu, podvědomí mě až dosud utvrzovalo, že jsme o Defendery i se zásobami definitivně přišli. A mé rezervní brýle. V batohu bych měl mít ještě dvoje. Skvělé.

„Přesně tak,“ potvrdil Grimkov. „Za plného světla prozkoumáme místo boje.“

Pokud se to netýkalo duchů, vládců tohoto světa, byl podivuhodně pragmatický.

„Slečno Goodwigová? Co vaše noha?“ zeptal se.

Alice jen rezignovaně pokrčila rameny.

„Výron. Stáhnutí pomohlo, ale obávám se, že po té stěně dolů nesešplhám.“

„Nevadí, myslím, že vím, kudy sem můžeme přijet i s vozy. Nebo alespoň dostatečně blízko, abychom vám to ulehčili.“

Grimkov očividně nemarnil čas a už za úsvitu prozkoumal okolí. Jeho odvaha byla neskutečná. Téměř mě zamrazilo při představě, co by se stalo, kdyby se mu něco přihodilo.

„Z místa našeho včerejšího tábora vede jediná úniková cesta – vyšplháním po stěně. To slečna Goodwigová nezvládne. Vzhledem k tomu, že by nás tam mohli znovu obklíčit, se musíme rozdělit na dvě skupiny.“

Znovu obklíčit? Grimkov stejně jako Palfrey předpokládal, že bojujeme proti inteligentnímu nepříteli. Jenomže on to myslel doslova, pro něj byli dinosauři málem stejně inteligentní jako my lidé. My však stáli jen proti dokonale vybroušeným loveckým instinktům smečkových zvířat. Opravdu jsem tomu věřil? Snažil jsem sám sebe přesvědčit, že ano, protože v opačném případě bych propadl mnohem horší beznaději.

„Kdo poskytne ochranu slečně Goodwigové?“

Wirgan se na svou bývalou snoubenku nerozhodně podíval.

„Budou potřebovat co nejlepšího střelce,“ řekla prostě. „Nám tady nic nehrozí.“

Jen přikývl.

„Bude mi ctí,“ zabručel baron Mauschwitz. „Pokud by dinosauři opět dole zaútočili, s touhle rukou by se mi zatraceně špatně šplhalo, i včera jsem málem spadl,“ ukázal své levé předloktí, pokryté obvazem poznamenaným zaschlou krví.

Nakonec jsme se dohodli, že se rozdělíme na dvě skupiny ve složení Grimkov, Palfrey, který si svou účast v záchranném podniku nenechal vymluvit, Wirgan a já. Druhou skupinu, která měla zůstat v našem provizorním tábořišti a pak se co nejrychleji přesunout ke Grimkovem vybranému místu, kam s džípy dojedeme, představovali dva aristokrati s Alicí.

Bohužel jediní dva lidé, kteří si s sebou vzali naše krátkodosahové vysílačky, byli lord Campbell a Grimkov. Ale i to stačilo k udržení spojení – samozřejmě pokud to signál dovolí.

Protože slunce se mezitím posunulo o další kus výš, bez dalšího zdržování jsme se rozloučili a pod vedením Grimkova začali oklikou scházet dolů. Byl jsem si vědom, že později se budeme vracet s vozy, a několikrát jsem ho donutil, abychom šli oklikou sjízdnější cestou, současně jsem si do paměti pečlivě vrýval jednotlivé orientační body. Nechtěl jsem při návratu bloudit. Po dvou kilometrech kličkování mezi skalisky, napůl uschlými cykasy a pichlavými křovisky, která se nepodobala ničemu, co jsem kdy viděl, jsme konečně dorazili k místu, kde jsme málem všichni umřeli.

Slunce už žhnulo a puch rozkládajícího se masa sílil s každým metrem a každou sekundou. Aspoň zdánlivě.

„Vidíte, nejsou tu žádní mrchožrouti,“ zkonstatoval s uspokojením Palfrey. „Neodváží se sem jít, protože místo je poznamenáno přítomností těch, kterých se všichni bojí.“

„Docela šílená teorie, nemyslíte?“ řekl jsem víceméně proto, abychom nemlčeli a já se zbavil tísně.

Místo působilo jako představa patologického řezníka. Jatka v druhohorách, několik set metrů čtverečních, na kterých ležely desítky, snad stovky těl zubatých dravých dinosaurů nejrůznějších druhů. Bizarnost tratoliště stavěla události předešlé noci do naprosto neuvěřitelné perspektivy.

Konečně jsme prokličkovali mezi padlými těly, kterých byl řídký les plný, a opatrně se propracovávali přes val zdechlin, který vytvořila naše zoufalá obrana. Když mi uklouzla noha a já upadl a vyválel se v otevřeném břiše ještěra rozpáraného kulometnou dávkou z bezprostřední blízkosti, neudržel jsem žaludek na uzdě. Stejně byl prázdný. Ostatní na mě beze slov počkali. K džípům nám chybělo posledních pár metrů.

Stačil jediný pohled a bylo jasné, že Martinéz neměl nejmenší šanci přežít. Šestitunový masožravec se zřítil přímo na něj a na kulomet, jeho hmotnost slisovala zadní část karosérie a zlomila nápravu.

„Máme jen jeden džíp,“ zkonstatoval jsem.

„A ten je zablokovaný,“ poukázal Wirgan správně.

Řekl to však takovým tónem, jako by z toho měl téměř radost.

„Navijáky nám pomohou.“

Dál jsem neotálel a přelezl přes hromady těl k svému džípu. Klíček byl stále v zapalování. Ulevilo se mi, téměř jsem sám propadl Grimkovově teorii o všemocných duších inteligentních stejně jako my lidé. Motor naskočil, přes naši situaci jsem nedokázal potlačit vítězoslavný úsměv. Náladu mi nezkazil ani fakt, že druhý startér si ani neškytl.

„Máme startovací kabely. Nahodíme ho, přetáhneme stranou přes těla, a pak budeme moci vyjet. Při troše šikovnosti se nám to podaří,“ předestřel jsem svůj plán a hned se pustil do práce. „Musíme přečerpat naftu a přenést všechno užitečné do jednoho vozu,“ připomenul jsem ještě.

Wirgan mě sjel nenávistným pohledem, ale nehádal se. Nebylo proč, byla to jediná rozumná věc, kterou jsme mohli udělat. Taky bych asi nesršel radostí, kdyby se se mnou rozešla snoubenka.

Právě jsem skončil s přečerpáváním nafty, když mě zarazilo Grimkovovo jediné slovo:

„Spěchejme.“

Přestal jsem prohledávat skříňku s nářadím a další výbavou a podíval se na něj.

Nešlo o to, co řekl, ale jak to řekl. Tón, jako bychom měli v dalším okamžiku všichni umřít.

„Jsou blízko a za chvíli se o nás dozví,“ oznámil nám a zapálil si další ze svých narkotických cigaret. To mu však nebránilo, aby nezačal demontovat schránky s výbavou, střelivem a jinými věcmi, které jsme plánovali odvézt s sebou.

„Potřebujete nějak pomoct?“ zeptal se Palfrey.

V ruce kameru, nejraději by dál pokračoval v dokumentaci, ale přes své vědecké nadšení si uvědomoval, co je pro nás důležitější.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „jen byste se nám tu pletl. Ale hlídejte.“

„Samozřejmě,“ přikývl.

Připadalo mi, že jsme to zvládli za chvíli, ale když stál nepoškozený džíp na místě, ze kterého jsme mohli odjet, bylo dávno po poledni. Několik nepříjemných momentů jsme překonali i díky Wirganovi, který v průběhu práce zapomněl na svou nevraživost a přispěl nápady i svou fyzickou silou.

„Můžeme jít na to,“ oznámil jsem ostatním.

Stačil však pohled na Grimkova a ztuhl jsem. Stál na místě našeho bývalého ohniště, okolo hlavy se mu ovíjel pramínek dýmu a upřeně zíral do prázdna. Dýchal zhluboka a chřípí nosu se mu střídavě napínalo a povolovalo.

„Grimkove?“ zavolal jsem.

„Jsou tady,“ prohlásil nesouvisle místo odpovědi. „Celá smečka duchů, všude kolem nás.“

Že by se náš vůdce zbláznil? Podíval jsem se nejistě na Wirgana s Palfreym. Ti však vypadali téměř stejně znepokojeni jako lovec a zmateně, téměř panicky se rozhlíželi okolo sebe. A nakonec jsem to ucítil i já, živočišný pach velkých zvířecích těl, tak intenzívní a odlišný od puchu rozkládajícího se masa, sytícího vzduch všude kolem nás. Pak se přidalo pálení v zátylku a současně jsem koutkem oka zahlédl pohyb na periférii zorného pole. Wirgan se natáhl po pušce, kterou si při práci opřel o kolo rozbitého džípu.

„Nestřílejte, je jich příliš mnoho!“

Grimkovův hlas nejvíc připomínal praskání tvrdých sucharů.

„Kde, proboha!“ zaječel Wirgan.

„Tak ukaž se,“ vyrazil ze sebe Grimkov a zavřel oči. „Ukaž se, vůdce.“

Už nemluvil anglicky, ale neznámou řečí plnou souhlásek. Přesto jsem věděl, co jeho slova znamenají, jako bych měl jejich smysl zadrátovaný do genetické paměti druhu homo sapiens. Zaplavila mě vlna děsu, roztřásla se mi kolena, toužil jsem se schoulit do klubíčka a čekat, až to všechno skončí, ať už to dopadne jakkoliv. Palfrey zbledl, až byl světlejší než skály okolo, Wirgan držel svou pušku křečovitě sevřenou, jeho velké odkrvené ruce se změnily v palice ze slonoviny. Strach se stupňoval, ještě chvíli a začnu křičet, zblázním se – nebo umřu. I strach sám o sobě může zabíjet, pochopil jsem, ale nedokázal jsem s tím nic udělat.

Grimkov se vytočil půlobratem doleva a začal táhle prozpěvovat, udělal houpavý úkrok stranou, pak další a další. Nakonec se zastavil, jako by našel to správné místo. Až teď jsem to uviděl. Siluetu ještěra, stojícího přímo proti lovci, barvou pokožky dokonale imitující povrch okolí. Prozradily ho jen obrysy jeho těla, které jsem spatřil jen díky tomu, že mi Grimkov ukázal, kam se dívat. A taky skutečnost, že dinosaurus stál dlouho na jednom místě. Teď už jsem věděl, co hledat, a horečnatě jsem klouzal pohledem okolo. Jeden, dva, pět, mnoho. Rozmístění v nepravidelných rozestupech okolo nás. Olysalí tvorové s hladkou kůží, tlamami bulteriérů zkřížených se žralokem. Bez zdvojeného hřebenu na temeni svých ošklivých hlav by byli jen o něco málo vyšší než člověk. S myšlením strach ustoupil, uvědomil jsem si, že mé srdce zběsile tluče a od prsou nahoru tělo spaluje vnitřní oheň, z jehož žáru se mi točila hlava. Prozpěvování Grimkova ztratilo jakýkoliv rytmus, změnilo se nepřirozený skřípavý zvuk. Ještěr před ním víc a víc ztrácel svou neviditelnost, jeho kůže, původně dokonale zrcadlící okolí, získávala odstín zelené přecházející do Šeda.

Do mých myšlenek se znovu nabouralo něco cizího, tentokrát to byla zuřivost a chtíč namíchané do nebezpečně výbušného koktailu. Jenomže žádná žena, o kterou by stálo za to bojovat, zde nebyla a já pochopil, o co se jedná. To se mi někdo z těchhle primitivně telepatických dravců hrabal v mozku.

Šamanské zaříkání skončilo, Grimkov stál proti svému zviditelněnému protivníkovi. I ostatní členové smečky mezitím ztratili své maskování, jako by následovali příkladu vůdce. A byl to vůdce, kterého náš velitel Grimkov vyzval na podivný souboj. Dinosauří tlama se pootevřela a vyklouzly z ní ostré dýkovité zuby. Proti ostatním velkým masožravcům druhohor byli tihle telepati možná malí, ale pořád vážili třikrát čtyřikrát víc než člověk, zhodnotil jsem velikost šlachovitého Grimkova proti ještěrovi. Nebo ještě vícekrát, když jsem uvážil obrovské svalnaté nohy s drápy podobajícími se velkým zahnutým dýkám. Ještěr otevřel tlamu ještě víc a současně se mírně naklonil dopředu a já pochopil, že v dalším okamžiku vyrazí ke zničujícímu fyzickému útoku.

Prásk. Třeskla rána, lebka, a spolu s ní jeden kostěný hřeben, se rozletěla, dinosaurus padl k zemi. Nejprve jsem nechápal, kdo vystřelil, ale pak mi došlo, že sám Grimkov.

„Utíkejme,“ zamumlal ochable. „Teď budou bojovat o pozici nového vůdce, ale pak se okamžitě pustí do nás.“

Udělal krok směrem k připravenému Defenderu, ale podlomila se mu kolena a padl k zemi. Ještěři jako na povel začali obnovovat své maskování a mizeli jeden za druhým. Obloukem jsem vyrazil ke Grimkovovi. Obloukem, protože jsem se chtěl vyhnout bestii, která se mě před okamžikem pokusila zhypnotizovat. Palfrey se mu také rozběhl na pomoc, ale měl smůlu, do něčeho narazil, pak se vznesl do výše, zaječel a dopadl pět metrů daleko. Měl jsem pocit, že jsem zahlédl zubatou tlamu svírající na okamžik jeho rameno.

Nejprve Grimkov. Už jsem stál u něj, ale stačil pohled, abych věděl, že je lovec mrtvý. Celý obličej i vysoké čelo měl pokryté sítí modrých žilek, na krku naběhlou tepnu, z nosu mu tekla krev. Telepatický souboj s vůdcem smečky ho zabil. Nechal jsem ho být a sprintoval k Palfreymu, Wirgan už túroval motor a opatrně se snažil vyjet na volné prostranství, aby se vyhnul stromům a druhému džípu.

Všude okolo se odehrávaly kruté a krvavé souboje, obrysy dinosaurů se vynořovaly z nicoty a zase se do ní vracely, suchá půda opět rudla čerstvou krví. Tohle byl mnohem drsnější a nemilosrdnější boj o vůdcovství než cokoliv v naší epoše. Nebylo v tom nic rituálního, všichni proti všem, na život a na smrt.

Palfrey na tom byl špatně, svaly jeho pravého nadloktí byly potrhané, kost na mnoha místech prokousnutá nebo zlomená. Za každou cenu jsem ho ale musel dostat do vozu, ošetření muselo počkat. Pokusil jsem se ho zvednout, ale nešlo to, byl na mě příliš těžký. Naštěstí stále zůstával napůl při vědomí a pomohl mi. Společně jsme se belhali k Defenderu. Wirganův soustředěný obličej se rýsoval za čelním sklem, orámovaný reflexí slunečního světla. Už jen kousek a dokázali jsme to. Pak se náhle Wirganův výraz změnil a koncentraci nahradila čirá zuřivá nenávist. Strhl jsem Palfreye na sebe, oba jsme se svalili stranou do písku na něco měkkého, ještě teplého. Prohnutý nárazník Defenderu se zvětšoval, až dosáhl rozměrů kamiónu, přesto jsem uvěřil, že jsem uhnul dostatečně, záblesk oceli prosvítající pod odřeným nátěrem a tma.

Sténání. Ale ne moje sténání. Ležel jsem vedle Palfreye, mezi námi zubatá tlama mrtvého dinosaura.

„Děsně to bolí, ale už jsou pryč. Bylo to strašné, být potichu, dokud neodešli,“ procedil skrze zuby a pak jen tiše naříkal.

Zvedl jsem se a opatrně si ohmatal hlavu. Defender mi z lebky sedřel pruh kůže, jako bych byl skalpovaný zaživa, ruku jsem měl náhle celou zakrvácenou. Brýle, k čertu, připravil mě o brýle. Neměl jsem je na hlavě, ani jsem je neviděl nikde okolo. Brýle však mohly počkat, důležitější bylo morfium pro Palfreye. V lékárničce určitě nějaké bude. Pokud jsme ji celou nepřeložili do auta, kterým zmizel ten hajzl. Stále jen částečně při smyslech jsem klopýtal k džípu a po chvíli hledání ji v nepořádku našel. Pak jsem se snažil nevnímat Palfreyho sténání a několik minut nejistě mžoural na vysvětlovači leták. Poslední, co jsem si přál, bylo svého přítele zabít. Se srdcem v hrdle jsem mu aplikoval 12 miligramu a začal hledat něco, čím bych mu dal dohromady ruku.

Narkotikum zabralo po dvaceti minutách a Palfrey začal rozumně komunikovat. Až příliš uvolněně a nezúčastněně na to, v jakém stavu se nacházel. Snažil jsem se chovat normálně a prakticky, ale sám jsem cítil, že bych nějakou chemickou úlevu potřeboval. Točila se mi hlava, měl jsem chuť zvracet a při pohledu na to, co zbylo z Palfreyho ruky, jsem téměř upadal do mdlob.

Nakonec jsme to společně zvládli. On mi dával příkazy a já je poslušně plnil. Co nejlépe ránu vyčistit, zasypat sypkým antibiotikem a zafixovat šátkem. Pokud mě zrovna neúkoloval, mluvil o tom, jak moc je za celý tenhle výlet vděčný, jak se mu splnil sen. Já jsem přitom vybíral kameny, špínu a úlomky kostí z jeho poničeného těla. A přitom jsem plakal.

„Myslíš, že se vrátí?“ zeptal jsem se, když jsme skončili a já si snad posté otřel oči.

„Kdo? Wirgan nebo dinosauři.“

Najednou zněl jeho hlas ospale.

Wirgan se nevrátí, to mi bylo jasné. Ostatním popíše Grimkovovův souboj s vůdcem smečky, uroní slzu nad tím, jak jsme přes jeho snahu všichni zemřeli. Když to doprovodí informací, že jsou mu další dinosauři v patách, nebudou se zbytečně zdržovat na místě a pojedou dál. A možná ho dokonce budou dinosauři opravdu sledovat.

„Nevím,“ odpověděl Palfrey.

Pochopil jsem, že mluví o ještěrech.

„Domnívám se, že telepatických dinosaurů se bojí všichni ostatní a vedeni pudem sebezáchovy se straní míst, na kterých se telepati zdržovali. Bojí se jich a nenávidí je – možná je schopnost telepatie v mnohem primitivnější formě rozšířená i u dalších druhů. Podobně jako je to s inteligencí u nás a primátů.“

Palfrey se odmlčel, až jsem se lekl, že se něco stalo, nejhlasitějším zvukem se stalo bzučení hmyzu. Postupně zesilující bzučení hmyzu.

„Chtěl bych, aby byl pojmenován po mně – telepaticus palfrey,“ vzhlédl ke mně a já na okamžik pronikl jeho očima až někam do hlubiny a pocítil, jak mizerně na tom je.

„Sám se o to postaráš. Jen tu budeme muset nějakou dobu zůstat, než se dáme dohromady.“

„Jasně,“ Palfrey přikývl, jako by to byla ta nejnormálnější a nejpohodovější věc na světě – udělat si piknik mezi stovkami mrtvých dinosaurů.

Dříve nebo později se budeme muset přemístit o kus dál, protože puch bude k nevydržení. Teď jsem však na to neměl sílu. Dokázal jsem nás pouze přemístit stranou bitevního pole a usnul jsem, spíš upadl do mdlob.

Musel jsem tak ležet delší dobu, protože když jsem se probral, bylo slunce za vrcholem své dráhy a stíny se prodlužovaly. Hmyz bzučel, vzduch bytněl pachem smrti a rozkladu. Nejraději bych se zase propadl do mdlob, ale to by nic nevyřešilo. S obavami jsem se podíval na Palfreye. Byl bledý, zdálo se mi, že dýchá trochu rychleji, než by měl, ale každopádně vypadal lépe než předtím.

„Jak je?“ zeptal jsem se a posadil se.

Nával závrati sice přišel, ale byl slabší a dal se zvládnout.

„Jde to, s tou rukou jsem k nepotřebě, tak si alespoň třídím poznámky,“ ukázal na notepad na svém klíně. „Musím spěchat.“

„Jo, baterky nevydrží věčně, ale možná je budeme moci dobít, když se mi podaří nastartovat motor.“

„Tak nějak,“ přikývl neurčitě.

„Jdu se podívat, co nám tady zůstalo. Všechno se bude hodit,“ řekl jsem rozhodněji, než jsem se cítil.

„Nebudu vstávat, strašně to bolí,“ ukázal na rameno.

Vypadal podivuhodně klidně, i když obvazem, který jsem narychlo vytvořil, na několika místech prosákla krev. Naštěstí to vypadalo, že se krvácení zastavilo.

„Jasně,“ přikývl jsem. „Máš zbraň? Budu se potulovat okolo.“

Jen zavrtěl hlavou. Dal jsem mu svůj revolver a pak odklopýtal k vozu. Mrtvá těla dinosaurů už mi nevadila tak jako dřív, dokonce ani zápach nenutil tolik k dávení. Asi jsme leželi blízko a naše čichové buňky už si částečně přivykly. Nebo mi na podobné zábavy nezbývalo dost sil. S ulehčením jsem našel svou pušku. Zkontroloval jsem, že je nabitá, a dal si ji na rameno. Současně jsem si uvědomil, že jsem veškeré střelivo do ní přestěhoval do Defenderu, s nímž ujel ten parchant Wirgan. V nábojovém pásu jsem měl jen osm dalších nábojů. To nebylo mnoho. Byl tu však Martinez a jeho zbraň. A také Grimkov. S povzdechem jsem došel až k mrtvému lovci a vířil přitom mračna černých much. Věnoval jsem mu jen letmý pohled a vzápětí si přál, abych to neudělal. Neměl jsem sílu ani čas ho pohřbít; dříve nebo později se do něj pustí větší zvířata a roztahají jeho kosti po krajině. Měl jsem však pocit, že právě jemu to nijak vadit nebude. Zvedl jsem pušku ze země a svlékl ho z postroje. Na rozdíl od ostatních neměl náboje jen v opasku, ale v šikmých nábojových pásech přes hruď. Jenomže pouzdra většinou zela prázdnotou.

Se svým nákladem jsem se přesunul k džípu se zádí slisovanou obrovitým giganotosaurem. Pohyboval jsem se pomalu, abych mouchy zbytečně nedráždil, i tak jsem si musel dávat pozor, abych ty nejneodbytnější nevdechl nebo nespolkl.

Hmota ještěra promáčkla zadní část karosérie, někde pod ní byl ukrytý mrtvý Martinez. Potřeboval jsem ještěra nějak shodit stranou, abych se dostal k výbavě a věcem, které snad zůstaly nepoškozeny. Motor se mi podařilo po chvíli snažení nahodit, a tím pádem i zprovoznit naviják. Má činnost, nebo předzvěst blížícího se večera však povzbudila hmyz k větší aktivitě, náletům tisíců chřestících a kousajících potvor jsem nedokázal vzdorovat. Nakonec jsem si přes ústa uvázal triko, na oči nasadil módní brýle, které tu zůstaly po Wirganovi, a ještě si na sebe oblékl bundu, které jsem natěsno dopnul límec, rukávy a tkanici v pase. Takto vybaven jsem se znovu dal do práce a po chvíli lavírování na pomačkané střeše se mi podařilo přehodit přes obrovskou hlavu a krk ještěra smyčku z ocelového lana. To jsem vedl okolo dvou stromů zpět k navijáku. Aby se lano při tahu nezakusovalo do dřeva, vypodložil jsem ho klíči ze sady nářadí. Pak jsem s očekáváním začal pomalu regulovat otáčky.

Ocelové lano se napnulo, dřevo zaskřípělo, jak zvyšující se tlak vmačkával kov do dřeva, smyčka prořízla kůži a nořila se hlouběji a hlouběji do masa. V první chvíli jsem se obával, že takhle spíš giganotosaurovi uříznu hlavu, ale pak se smyčka zapřela o páteř a zhroucené ještěrovo tělo se začalo naklánět na stranu, až konečně sklouzlo na zem. Vypnul jsem naviják a čekal, až se černá, podrážděná bzučící mračna usadí. Teprve potom jsem se vsoukal do kabiny. Martinez ležel s rozdrceným hrudníkem vmáčknutý pod lafetu kulometu. Do obličeje jsem mu neviděl, pokrývala ho krev a vnitřnosti z dinosaurova těla. Doufal jsem, že umřel rychle. Se zaťatými zuby jsem ho vytáhl z vozu, nasoukal jsem se za volant a nějak se mi na jedničku podařilo i se zlomenou nápravou odskákat alespoň o pár metrů dál. Sice to znamenalo, že jsem totálně zničil celou zadní část podvozku, ale teď už to bylo jedno.

Chtěl jsem se vrhnout do další práce, ale uvědomil jsem si, že se začíná stmívat. Dřevo, voda, nějaké jídlo, přichystat se na noc, vybavila se mi okamžitě řada základních povinností. A na Palfreye jsem si za celou dobu nevzpomněl. Třesoucí se únavou, ověšený nejrůznějšími věcmi jako stromeček jsem spěchal za ním.

Připadal mi bledší než v poledne, ale přivítal mě úsměvem.

„Cítím se docela dobře, i když jsem strašně unavený.“

Jen jsem přikývl.

„Zítra ti budu moct dobít baterky. Najez se,“ podal jsem mu otevřenou konzervu a láhev s vodou.

„Jo,“ odpověděl, ale neměl se k tomu.

„Aspoň se napij.“

Tentokrát poslechl.

S vypětím všech sil jsem nasbíral ještě nějaké dřevo a pak jsme seděli zabaleni do spacáků a naslouchali zvukům druhohorní divočiny.

„Až budeš mít čas, mrkni se do mých poznámek, jo? A kdyby se mi náhodou něco stalo, dovez je domů.“

„Dostáném se zpět,“ snažil jsem se mu zvednout náladu.

„Jo.“

V jeho přitakání nebylo moc víry, ale cokoliv lepší než nic.

Pak jsem usnul, probralo mě, jen když se Palfrey zvedl a přiložil na oheň.

Ráno bylo podivně tiché; zdálo se, že ani vítr nešumí v korunách a obrovské, téměř čtvrt metru dlouhé jehlice stromů, pod nimiž jsme tábořili, se ani nepohnuly.

Rozfoukal jsem oheň, ohřál vodu a přihodil do ní hrst kávy. Potřeboval jsem ji, potřebovali jsme ji oba. Poté jsem pro každého nachystal pořádnou porci sucharů a kus trvanlivého salámu, který jsem včera načal, rozdělil na dvě poloviny.

„Snídaně, pane doktore,“ zahlaholil jsem.

Palfrey se ani nepohnul. Když jsem se ho dotkl, byl studený stejně jako kameny okolo.

Zůstal jsem sedět, oči najednou plné slz. Plakal jsem tak dlouho, dokud jsem zase nezačal přemýšlet. Naříkal jsem, protože mi bylo líto Palfreyho smrti, nebo protože jsem zůstal sám uprostřed druhohorní divočiny, pronásledován ještěry, kteří byli schopni zabít člověka bez fyzického kontaktu, pouhým telepatickým útokem? Ronil jsem slzy kvůli vlastní sebelítosti, neschopnosti a bezmocnosti, nebo kvůli ztrátě člověka, který se postupně stával mým přítelem?

Začal jsem se stydět sám před sebou. Nikomu svým pláčem nepomohu, Palfreymu ani sobě. Všiml jsem si lékárničky, která ležela hned vedle. Hnán předtuchou jsem ji otevřel a podíval se do zásobníku s morfiem. Z šesti ampulí nezbyla jediná. Proto Palfrey vypadal po celou dobu tak klidně a nad věcí. Spáchal sebevraždu? Nebo ho něco donutilo? Musel jsem se přesvědčit za každou cenu. Kvůli výčitkám svědomí i tomu, co mě teprve čekalo. Opatrně jsem začal odmotávat obvaz jeho paže, ale pak jsem si uvědomil, že je to jedno, a jednoduše ho rozřízl. Do nosu mě udeřil pach sepse. Rána zhnisala a celá ruka byla modrá. Palfreye zabíjela otrava krve a on si to dobře uvědomoval, jen si morfiem usnadňoval cestu peklem. Vzpomněl jsem si na jeho zmínku o smrtelně jedovatém kousnutí varana komodského. S dinosaury to muselo být podobné.

Bylo to hloupé, ale když jsem se přesvědčil, že nemám svého přítele na svědomí, ulevilo se mi. A současně jsem si uvědomil, jak moc chci sám žít. Žít a poslat toho parchanta Wirgana zemřít, protože nás tady nechal a pokusil se mě zabít. Také ukázat Alici, co je vlastně zač.

Přestal jsem se zabývat vlastními pohnutkami a soustředil se na faktické věci, které jsem musel udělat, pokud jsem se chtěl včas dostat na základnu a stihnout zpáteční lístek domů. Poprvé po dlouhé době jsem se podíval na chronometr. Stále odpočítával čas směrem k nule. Racionálně jsem zvažoval, zda mi zbývá dost času. Zatím to tak vypadalo, ale cestou se mohlo přihodit cokoliv, musel jsem se připravit co nejlépe.

Věc první byly zbraně a náboje do nich, pak potraviny a věci nutné na několikatýdenní cestu. Možná vysílačka – pokud ji unesu. Dal jsem se do práce.

Měl jsem svou kulovou kozlici CZ Stopper v ráži .458 Wing-Mag, na kterou jsem si už stačil zvyknout a neděsil mě ani její zpětný ráz. Bohužel k ní pouhých deset nábojů.

Pak tady byla Grimkovova opakovací kulovnice CZ 550 Safari Magnum. Jenomže si ji nechal upravit na náboje .500 A-Square, sám mi to vyprávěl. Našel jsem u něj šestnáct nábojů, to také nebylo moc. Musel jsem chtě nechtě absolvovat další cestu k džípu a podívat se po Martinézově zbrani. Našel jsem ji ležet pod prostředními sedadly. Měla dvě hlavně jako moje puška, k tomu navíc páku závěru jako Grimkovova opakovačka. Dvouhlavňová opakovací kulovnice, vybavil jsem si, jak o ní Martinéz hovořil, když se s ostatními předháněli, kdo má lepší lovecké náčiní. Nebylo to víc než pár dnů, ale připadalo mi to jako věčnost. Musel jsem zjistit, jaké náboje do ní patří. V záplavě ornamentální výzdoby jsem nikde nemohl objevit žádný údaj, jen zlaté hlavy medvědů, tygrů a nosorožců, dívající se ze stříbrem vyvedené džungle. Až po chvíli mi došlo, že ke zbrani patří ještě zásobník. Na něm se skvěl nápis .500 A-Square a mně spadl kámen ze srdce. Současně jsem si vzpomněl na chlubícího se obchodníka se zbraněmi, že mu ve firmě Fuchs Fines Gun vyšli vstříc a speciálně dle jeho požadavků mu vyrobili tuto kulovnici v údajně nejspolehlivější a nejvhodnější ráži pro lov nebezpečné zvěře.

Nejraději bych se spolehnul na svou dvouhlavňovku, protože poskytovala okamžitou možnost následného výstřelu a já na ni byl zvyklý. Pro nabití opakovačky bylo nutné sundat pušku z ramen, zatáhnout pákou uzávěru tam a zpět a znovu namířit. Pro Grimkova to představovalo něco stejně jednoduchého jako dýchání, pro mě však ne. Množství munice na druhou stranu mluvilo jednoznačně. Po prohledání všech Grimkovových brašen a kapes, zavazadel a zavazadel v autě – hlavně Martinézových, které jsme tu nechali, jsem objevil celkem devadesát sedm nábojů .500 A-Square – do jedné nebo druhé opakovací kulovnice. Začal jsem proto zkoumat tu Martinézovu a po chvíli zjistil, že její dvě hlavně spolu se zásobníkem poskytují možnost dvou ran rychle za sebou a potom po vyhození vystřelených nábojnic a založení nových ze zásobníku pomocí operace se závěrem dvakrát dalších dvou. Proto Martinéz střílel vždy nejrychleji ze všech, došlo mi.

Ač jsem plýtval jen nerad, musel jsem se přesvědčit, že jeho kulovnice přečkala srážku s giganotosaurem bez úhony. Opatrně jsem vložil náboj do komory, zavřel ji a hledal cíl. Až teď jsem si všiml, že na mrtvých tělech ještěrů se krmí první odvážlivci. Oproti jiným dinosaurům měli kratší nohy, ale zato krátké mohutné tlamy a praskání kostí drcených stiskem jejich čelistí se neslo až ke mně.

Vybral jsem si jednoho z mrchožroutů a zamířil. Pak jsem však změnil cíl za strom o kus dál. Já prostě nebyl lovec a přišlo mi zbytečné zabíjet jakékoliv zvíře. Stiskl jsem spoušť, cvak. Špatná spoušť, náboj byl v druhé hlavni. Cvak. Nic se nestalo. Pojistka. Prásk. Puška byla těžší než můj Stopper, ale přesto mnohem víc kopala, bylo to jako dostat zásah pěstí. Díky svým dosavadním zkušenostem jsem ji ale zvládl. Štíhlý kmen, který jsem si vybral za cvičný terč, se po chvíli váhání zlomil jako párátko. Všechno fungovalo.

Hodinu jsem usilovně cvičil, zakládal zásobníky, náboje, učil se zacházet s pákou závěru. Byl jsem si dobře vědom, že v případě nebezpečí mohou rozhodovat desetiny sekundy, a já nebyl nijak zázračně pohotový. Když jsem měl pocit, že jsem absolvoval základní kurs v zacházení s novou zbraní, nastrkal jsem náboje do pásů, připravil si tři plné zásobníky, čtvrtý zasunul do zbraně a ještě nabil obě komory.

Další přišla na řadu primitivní neúplná mapa, kterou jsme průběžně kreslili, zásoba jídla, spací pytel, karimatka. Chvíli jsem váhal, ale potom jsem se vrátil k džípu a pokusil se navázat spojení. Vysílačka sice fungovala, ale i po čtvrthodině snažení jsem zachytil jen atmosférický šum. Se sebezapřením, hnilobný zápach najednou sílil s každou hodinou a mrchožroutů přibývalo, jsem ji vymontoval a přidal na hromadu věcí, které jsem hodlal vzít s sebou. Bylo jich víc než dost. Už jen necelá stovka nábojů vážila snad deset kilo. Poslední věc, kterou jsem zde nemínil nechat, byl Palfreyho notepad. Když mi říkal, abych ho vzal s sebou, věděl, že umírá.

Posadil jsem se, najedl a napil do zásoby a ještě jednou si prošel, zda netahám nic zbytečného. Hmotnost mého nákladu mě vyděsila, ale postrádat jsem nemohl nic. Spíš jsem měl obavy, že mi spousta věcí na odhadovaných sto padesáti – dvou stech kilometrů dlouhé cestě na základnu bude chybět.

Usadil jsem si batoh na ramenou, upravil popruhy a pak bez ohlížení udělal první krok. Nechtěl jsem si zapamatovat pohled na to, jak mezi stovkami mrtvých ještěrů leží dva lidé, které jsem dobře znal.

Odhodlaně jsem kráčel asi dvacet minut, pak jsem se musel zastavit, abych si odpočinul, a přitáhl prsní a bederní pás. Po horách jsem chodil nejvýš jednou ročně a začínal jsem si uvědomovat, jaké mě čeká peklo. Odřená ramena, protestující záda, pot štípající v očích. Alespoň o orientaci v terénu jsem se zatím nemusel starat, protože jsem sledoval stopy džípu.

Další hodina martýria. Zničeně jsem shodil batoh na zem a posadil se vedle něj. Tupě jsem hleděl do štěrku u svých nohou a uvažoval, co ze svého nákladu můžu postrádat. Opět mi vyšlo, že nic. Se zaúpěním jsem se zvedl a donutil se k dalšímu pochodu. Po poměrně lehkém kilometru, alespoň tak jsem to odhadoval, následovalo prudké stoupání, kde se staré cykasy s tlustými kmeny podobnými rozpraskaným kamenům střídaly se skutečnými balvany nejrůznějších velikostí. Musel jsem každou chvíli zastavovat, zdálo se mi nemožné, že takové stoupání vyjelo auto, ale hluboké otisky pneumatik na několik místech, kde se štěrk vystřídal se sypkou hlinitopísčitou půdou, mluvily jasně. Dvacet pět kroků a pauza, dvacet čtyři kroky a pauza. Musím vydržet až do západu slunce.

Spásný večer nakonec opravdu přišel. Utábořil jsem se na rozbitém členitém plácku, plochém vrcholu kopce, na který jsem se tak pracně vydrápal, kus před sebou jsem rozeznával velký trs kaktusovitě vyhlížejícího křoví, ještě dál tři osamělé kmeny s řídkými korunami. Možná mi i to křoví poskytne topivo pro oheň. Z dvou láhví vody, které jsem táhl s sebou, z mučivých čtyř kilogramů nákladu, mi zbyla polovina, a to jsem nebyl na cestě ani půl dne. Doplazil jsem se až ke křoví a zjistil, že se okolo neválí žádné suché zbytky. Na zápolení s houževnatou rostlinou jsem neměl síly, navíc bych stejně asi nedokázal rozdělat oheň. Zabalil jsem se do spacího pytle a posadil se na karimatku co nejblíže ostnaté zelené stěně. Vlastně to nebyl kaktus, jak jsem je znal, ale tlustý kmen, z něhož trčely silné dlouhé jehlice.

Slunce zmizelo, šero rychle sílilo a pohlcovalo zbytky barev i světa. Bez ohně a společnosti jsem si připadal, jako bych se ocitl v pekle, v kraji démonů, kteří se schovávají těsně za hranicí mého zorného pole. Bál jsem, bál jsem se nepoznaného, nepoznatelného, přeludů své vlastní mysli.

Pak ale únava zvítězila a já klímal s puškou položenou na klíně, stříbrné a zlaté kování oživené svitem velkého měsíce. Spal jsem, a přesto jsem nějakým způsobem vnímal tu měkkou záři, jejíž původ byl stejný, sto miliónů let sem nebo sto miliónů tam.

Pak zašustil vítr a zaševelily zrnka písku. Probudil jsem se a pozvedl jsem hlavu, současně zaskřípal štěrk. Ve tmě někdo obcházel.

Vyklouzl jsem ze spacáku, na předloktích husí kůži, chloupky na zátylku zježené, srdce bijící o závod. Křečovitě jsem třímal pušku, jako by mi mohla dodat sebedůvěru.

Zvuk ustal. Slyšel, že jsem se probudil? Že jsem ve střehu? Studené a příliš slabé světlo měsíce měnilo okolí v plochu stříbrné šedi, přerušovanou temnými lagunami stínů. V nich se mohlo schovávat cokoliv, zejména přízraky živící můj strach.

Ukažte se, ukažte se, šeptal jsem bezhlesně. Pak se mi po zátylku rozlilo teplo, v rychlém sledu mnou zalomcoval strach, vztek, pohlavní vzrušení. Kupodivu mě to nerozhodilo. Už jsem věděl, kdo se schovává ve tmě – dravci s dvojitým hřebenem. Další nával extatických pocitů, jako by se telepatický útočník nedokázal pro žádný z nich rozhodnout. Využil jsem vzteku k překonání strachu i vnucených emocí, vzdálil se od stěny ostnatého křoví, které mi krylo záda, a strnul. Zaskřípění štěrku, záblesk pohybu vlevo vzadu, otáčka na patě, bleskové rozkročení do střeleckého postoje, záblesk a zahřmění hlavně. Dinosaurus chystající se ke skoku zavyl a skončil v kotoulech, další blesková rána. Konečně znehybněl. Nervózně jsem zalomcoval uzávěrem, mechanismus se kousl. Ještě jednou a plynuleji. Náboje zapadly do komor. Výstřel mě ohlušil, žádné další zvuky jsem nevnímal – jen pocit tepla v týlu. Prst na spoušti, otočka, prásk. Instinktivně jsem se vrhnul stranou, druhý ještěr dopadl jen kousek za místo, kde jsem původně stál. Byl mrtvý, ale i tak by mě pochroumal, kdybych zůstal na místě.

Nehýbal jsem se, čekal jsem, až se opět probudí můj sluch. K dispozici jsem měl jen jeden bezprostřední výstřel. Ticho zůstávalo absolutní, vítr, který mě probudil, ustal. Pokud to opravdu byl vítr a ne práce mého podvědomí. Do spacího pytle jsem se vrátil, až mi oschl pot na čele a roztřepala mě zima. Byla to náhoda, že se mi ten druhý pokoušel tak bezstarostně dostat do zad poté, co jsem zabil jeho kumpána, nebo doopravdy věděl, že až dosud jsem musel po dvou výstřelech opět nabíjet? Paranoidní myšlenka, proto jsem ji raději zaplašil.

Kupodivu jsem zanedlouho usnul, jako by se veškerý adrenalin spotřeboval.

Ráno jsem se probudil za rozbřesku. Rozlámaný, s okoralými rty a nohama naplněnýma olovem jsem se vydal na další cestu. Ještě předtím jsem si prohlédl noční návštěvníky. Patřili ke stejnému druhu, který způsobil smrt Palfreye a Grimkova – telepaticové. Jen byli oba mnohem menší než vůdce, kterého lovec vyzval na souboj, a jejich hřebeny postrádaly ohnivě červenou barvu. Byly spíš hnědé. Zřejmě mladíci, odhadl jsem.

Po půlhodině trmácení se přes planinu přišel na řadu sestup dolů. Byl ještě mnohem horší než předchozí výstup; jediné, co mi pomohlo, byla vidina čerstvé vody – hlubokým údolím protékal potok. Pořádně jsem se napil, naplnil obě láhve – tím přidal tři kilogramy k bagáži, jak jsem okamžitě pocítil, a pak se začal rozhlížet, kudy dál. Wirgan si musel vybírat sjízdnou cestu, já mohl pokračovat přímo prudkým svahem, otázkou bylo, zda je to pro mě výhodnější. Najednou se něco skutálelo ze strmého svahu nade mnou rovnou do vody. Až teď jsem ho uviděl, předtím dokonale maskovaného zkurvysyna na svalnatých nohách s tlamou plnou zubů z cirkulárky. Vodu prskal jako kterýkoliv člověk, jenž se nechtěně napije. Puška zahřměla, trefil jsem ho do hrudi. Tentokrát jsem s druhým výstřelem čekal. Svalil se zpět do vody, stále žil, ale jeho maskování se ztrácelo. Současně jsem zaregistroval další matné přízraky, řítící se shora v oblacích prachu. Napočítal jsem tři mizící a zase se rychle objevující siluety, mohlo jich však být mnohem víc. Nahodil jsem batoh na záda a s puškou v ruce vyrazil do strmého, co nejstrmějšího stoupání. Horolezectví viditelně nebylo jejich parketou.

Za pět minut jsem se krčil vysoko ve svahu, naprosto bez dechu, slyšel jsem jen chraptění svých zoufalých plic a bušení srdce.

Byli tam, někde pode mnou, ale zahlédl jsem je jen občas. Nebo jsem si to jen představoval, údolí vypadalo najednou opuštěně, bez života. Proč nezkoušeli svůj telepatický útok? Byli moc mladí, nebo je zastrašil neúspěch těch dvou v noci? Nebo chtěli – potřebovali využít momentu překvapení?

Jedno jsem však pochopil – sledovali mě a mou nejlepší ochranou byl co nejnepřístupnější terén. A noc – v měsíčním světle jsem je viděl docela dobře. Jak jsem se postupně vydýchával a bolest svalů dohnaných k práci daleko za jejich obvyklým maximem ustupovala, dokázal jsem opět pořádně přemýšlet. Část mé osobnosti, o níž jsem netušil, že ji mám, neustále kontrolovala okolí, naslouchala každému šustnutí a nutila bolavé svaly k neustálé pohotovosti.

Že by byli lépe vidět v polarizovaném světle? Měsíční svit je odražený, tudíž polarizovaný. Nebo vyžadovali pro svůj chameleónský trik jistou minimální intenzitu světla? Probíral jsem jednotlivé možnosti. Potřeboval jsem si utřídit všechny postřehy a detaily, které jsem si dosud pamatoval, na to však nebyl čas. Musel jsem dál.

Večer jsem pochopil, že vzhledem k pronásledování budu muset urazit mnohem víc než sto padesát kilometrů, které mě od základny dělily vzdušnou čarou; a také že je budu muset urazit tím nejnáročnějším terénem.

Třetího dne jsem se stěží dokázal postavit na nohy. Měl jsem pocit, že mám ramena od popruhů otlačená až do krve, ale ve skutečnosti nebylo na kůži vidět nic. Záda – prvních deset minut chůze jsem hekal při každém kroku. Jediné, co mě utěšovalo, byl fakt, že třetí den bývá kritický. Později bude lépe. Možná, spíš ne, určitě ne.

Plahočil jsem se po stezkách mezi kameny, snažil se držet v terénu neschůdném pro dinosaury, ale schůdném pro mě. Ne vždy se mi to dařilo, jednou jsem po sérii divokých kotoulů skončil na dně mělké strže. Má první myšlenka patřila pušce, která zůstala ležet pár metrů nade mnou, druhá brýlím. Byly mé poslední. Naštěstí se v tu chvíli žádní pronásledovatelé neukázali. To bylo štěstí, bohatě mi stačily jen ty problémy, které jsem si zavinil sám.

Po třech dnech plahočení se vysušenou pahorkatinou jsem měl spálenou tvář, odřené ruce, puchýře na nohou. Celý svět se smrskl na sérii jednoduchých úkonů. Vytyčit cestu ke konkrétnímu viditelnému místu, vytipovat rizikové oblasti, kde by mě mohli napadnout dinosauři, dojít do plánovaného bodu, odhadnout odchylku od správného azimutu, vzít ji k úvahu při hledání dalšího postupného cíle. Stopy Defenderu už jsem delší dobu nezahlédl, ale pravděpodobně se Wirgan držel v nižších, sjízdnějších polohách.

Po poledni jsem už opravdu nemohl a snažil jsem se nevnímat růžový závoj, který potáhl celý svět. Asi poškozené vidění z vyčerpání. Pak se na mě usmálo štěstí v podobně mělkého údolí, z něhož vyvěral pramen. Místo jsem viděl už z dálky, souvislá zelená plocha jinanovitých listnáčů a kapradinových palem uprostřed šedi štěrku a občasných trsů houževnatých cykasů.

Dobelhal jsem se k prameni napájejícímu menší jezírko, zul si boty, stoupl si na mělčinu a podvědomě okamžitě hledal únikové cesty. Všude jen mírné, suťovité svahy, naštěstí sotva deset metrů daleko čnělo ze země skalisko velikosti dvouposchoďového domu. Tam se mohu stáhnout, postřílet případné pronásledovatele a pak pokračovat dál. Pokud jich bude víc než devadesát dva, právě tolik nábojů mi zbývalo, budu mít smůlu. Jednoduché počty.

Z přemítání mě vyrušilo chroupání. Malý tvor, označil bych ho za miniaturní obdobu obrovských sauropodů, se pásl na větvích stromů a natahoval svůj dlouhý krk do výše. Malý? S nosorožcem by závodil ve stejné hmotnostní kategorii, ale už jsem přijal za svá druhohorní měřítka velikostí. Býložravec mi nevadil.

Vykoupal jsem se, vymáchal šaty a pak se spokojeně sušil ve stínu. V rámci rekonvalescence jsem si povolil dvě jídla naráz.

Alespoň jsem měl o něco lehčí batoh. Když jsem vypil druhou láhev vody, začalo se mi chtít na záchod. Teprve podruhé za celé tři dny, uvědomil jsem si. Možná za můj zbídačelý stav mohla i postupující dehydratace.

I když jsem se tomu bránil, usnul jsem. Vzbudily mě až prodlužující se stíny a panika, že nemám situaci okolo sebe pod kontrolou. Kdyby teď přišli, byl bych mrtev. Ještě před pár dny bych se tou myšlenkou zaobíral pořád dokola, omílal ji a děsil sám sebe. Teď jsem ji vzal jako fakt přebitý žetonem štěstí a dál se jí nezabýval. I s věcmi jsem se přesunul na balvan, poté co jsem pracně nalámal pár větví, se mi podařilo vytvořit si relativně pohodlné lůžko. Vzhledem k odpolednímu spánku jsem nebyl tak unaven jako jindy. Z láhve jsem ucucával vodu a poprvé jsem zapnul Palfreyho notepad, abych se podíval na jeho poznámky.

Původně čistě paleontologický záznamník se v průběhu naší expedice měnil v soukromý deník, kde byly odborné pasáže proloženy osobními poznámkami. Nalistoval jsem první zápis po útoku dinosaurů a Palfreyho zranění:

To zranění je ošklivé, myslel jsem, že se zblázním bolestí, ale morfium ji hodně utlumilo. Teď je to jen takové nepříjemné trnutí. Marek odhadl dávku dobře. Trochu víc, a nemohl bych přemýšlet, takhle mám jen myšlenky pohřbené pod tlustou vrstvou skla. Zbývá mi jen málo času. Mé rameno vypadá hodně zle, zuby musely prokousnout i kost. Takovou ránu bez chirurgického zákroku v provizorních podmínkách nevyčistíme, to znamená jediné – sepsi. Den, dva?

Věděl, že umře, a přesto neřekl jediné slovo. Vzhlédl jsem od displeje. Slunce už zapadlo a nahoře na balvanu pofukoval teplý větřík. Malý dinosaurus se stále pásl u jezírka. Byl jsem sám, ztracen v pustině, ale alespoň v tomto okamžiku jsem se cítil dobře, a co hlavně – byl jsem živý. Opět jsem sklopil zrak.

Tento hromadný mnohadruhový útok dinosaurů představuje poslední ránu mému skepticismu. Někteří z dinosaurů, předpokládám, že minimálně jeden druh masožravců – (viz mé další poznámky týkající se nedávného boje) – navrhuji pro ně název telepaticus chameleón, je schopen nějakého typu telepatického kontaktu. Jde o druh obávaný i ostatními masožravci, které jsme až dosud považovali za vrcholové, nebo stojící ve vyšších patrech potravní pyramidy. Viz například zuřivý útok, kvůli kterému smečka dravců dosud nepoznaného druhu přerušila hodování na kořisti (amargasaurové) a vrhla se na námi neidentifikovaného nepřítele. Hlavní skutečnosti opravňující k tomuto neuvěřitelnému závěru v sestupném pořadí podle důležitosti:

Grimkovovův mentální souboj s vůdcem smečky chameleóních dinosaurů.

Martinézův kolaps, pravděpodobně ho zachránilo jen zastřelení iniciátora mentálního kontaktu – útoku.

Noc, kdy jsme byli všichni postihnuti útlumem vyššího myšlení – a současně posílením primárních pudů ovládajících naše primitivní ego (bez zásahu Grimkova bych se pravděpodobněslovo pravděpodobně bylo přeškrtnuto a nahrazenou slovem jistě jistě pokusil sexuálně napadnout slečnu Goodwigovou. Myslím, že podobné extempore do jisté míry zažil každý.

Smrt Treuta. Pravděpodobně se vydal z tábora pod vlivem telepatického nátlaku.

Stopy, které tak dlouho sledoval Grimkov. Dinosaurus šel za námi a snažil se zjistit, co jsme zač (pravděpodobně).

Z evolučního vývoje vyplývá, že právě základní, nejprimitivnější části mozku spojené s agresivitou, strachem a pocitem ohrožení, sexuálním pudem máme společné se všemi obratlovci. Předpokládám, že díky tomuto faktu nás telepaticové mohou tak významně ovlivnit. Zabít…

Seznam pokračoval dalšími body, přes úmrtí Treuta, které Palfrey přisuzoval faktu, že se v pominutí smyslů vzdálil od tábora, kde na něj už čekali zabijáci, až po další detaily, kterých jsem si sám nevšiml.

Jenomže Treuta nesežrali, ale zavěsili ho na strom za jeho vlastní střeva. Nechávali ho uzrát, nebo to měla být výstraha?

Zběžně jsem prolistoval dalších několik stránek. Palfrey se zamýšlel nad tím, kolik dalších druhů může mít telepatické schopnosti, a dovozoval, že by schopnost mohla mít spojitost právě s bizarními výrůstky na hlavách telepaticusů – jejich zdvojené hřebeny. Připojil i fotografii mrtvého exempláře s roztříštěnou ozdobou hlavy – zakrývala dutinu vyplněnou nějakou tkání. Nedokázal jsem rozpoznat, zda je to mozek, z mého hlediska to mohly být i plíce, játra, vůbec všechno. Z biologie jsem toho moc nevěděl. Poslední, o čem Palfrey psal, byla schopnost telepaticů využívat ostatní, manipulované dinosaury, jako nástroje – zbraně. A byli v tom velmi dobří, protože podle jeho zběžné prohlídky na nás donutili zaútočit víc než tři sta masožravých dinosaurů dvanácti různých druhů od kolosů, jako byli mapusauři a giganotosauři, po malé opeřené buitraptory. Jak to dělali? Dokázal jedinec současně ovládat několik různých jiných tvorů? To se mi nezdálo pravděpodobné. Spíš jsem si představoval, že telepaticusové vštěpovali ostatním do mozku nějaký náš obraz a spojili jim ho s vjemem nepřítele, nebezpečí, sexuálního soka.

Další věc byla, jak moc byli doopravdy inteligentní. Palfrey se té otázce vyhýbal, nebo k ní nestačil dospět, nejprve se nade vší pochybnost snažil prokázat schopnost mentálního ovlivňování svého okolí. Jen na jedné stránce měl stručnou poznámku:

Používají telepaticové jiné dinosaury jako nástroje (podobné jako to dělají vydry s kameny, nebo dokonce primáti schopní používat více druhů pomůcek)? Nesmysl. Nutno provést pitvu.

Tu už nestihl. Jak Palfrey bojoval s postupující infekcí s pomocí dalších dávek morfia, notepad měl víc a víc problémů rozpoznávat jeho rukopis a v textu přibývalo chyb. Byl jsem už příliš ospalý na další luštění. Zavřel jsem přístroj a věnoval okolí poslední rozhlédnutí – pokus o zachycení všech podezřelých pohybů a zvuků. Chřestění větví, šustění drobného prachu hnaného větrem, kradmé kroky něčeho malého, k tomu vzdálené dunění sopek. To už jsem považoval za samozřejmou kulisu běžného dne. Pak tmou zaznělo třesknutí, jako když někdo zlomí větev. Raději jsem se přestal rozhlížet a zakutal se do spacáku, i když mi srdce splašeně bilo. Jsem malý, dobře schovaný, naprosto přehlédnutelný. Proč by si mě mělo něco všímat? Protože – těch důvodů bylo tolik, že jsem zavřel oči a pokusil se soustředit na něco jiného, ale moc to nepomáhalo, stále jsem se bál a nemohl usnout. Nakonec se mi to však muselo podařit, protože obloha nade mnou získala popelavou barvu potřísněnou temnými skvrnami mraků sopečných plynů – to mě probouzelo brzké svítání.

Posadil jsem se, ale hned jsem si zase bleskově lehl. U jezírka stáli dva ještěři, v tichu se rozhlíželi a nakláněli přitom hlavy ze strany na stranu, jako by větřili. Dravci na první pohled. Rychlí dravci, uvědomil jsem si při druhém kradmém pohledu na jejich dlouhé, svalnaté nohy. Nebyli tak mohutní jako giganotosaurové, ale délkou se jim téměř vyrovnali, hlava s protáhlou tlamou ježící se ostrými zuby byla dobře půldruhého metru dlouhá. Celkově vypadali spíš navrženi pro rychlost než zápas v řecko-římském stylu v kategorii bez rozdílu vah. Najednou se ten vlevo otočil. Byl to bleskový, hadovitý pohyb, téměř pirueta. Nedokázal jsem si představit, že něco tak velkého se může hýbat tak rychle. Naštěstí jsem se ani nepohnul a predátor se vrátil k prohlížení lesíka. Jeho druh se mu přitom otřel hlavou o bok, ten dotek evokoval pocit něžnosti. Pokud si člověk dokázal odmyslet tři tuny svalů, kostí a zubů podřízených jedinému – efektivnímu zabíjení. Přivedla je sem náhoda, nebo jdou po mé stopě? Stále jsem se nehýbal, jen se díval.

Rozednívalo se a dinosauři upřeně ji a upřeně ji sledovali háj. Větřili teď již jen občas. A pak to přišlo, mezi stromy se objevila bezzubá tlama menšího titanosaura. Dva predátoři vyrazili současně, býložravec neměl nejmenší šanci. Stačil se jen vytočit stranou, jako by se chtěl bránit ocasem, ale to už byli u něj. Jejich akcelerace a schopnost změnit směr pohybu naháněla hrůzu. Protáhlý výkřik bolesti, dvojité zaklapnutí čelistí, štíhlý krk zmizel v tlamě a páteř praskla. Bylo to rychlé. Během pár sekund zabili zvíře velikostí dvojnásobně převyšující slona. Probíral jsem se v duchu obrázky z Palfreyho paleontologického manuálu, který nám rozdával na začátku výpravy. Podle nich se dravci nejvíc podobali deltadromeům. Podle odhadů to byli rychlí lovci, běžci obývající delty velkých řek. Ale co dělali tady?

Mezitím už stačili rozporcovat titanosaurův trup, žebra mohutnější než lidská stehenní kost praskala v jejich tlamách jako párátka. Jeden z nich se každou chvíli otáčel k jezírku a opět nakláněl hlavu ze strany na stranu, dokonce se jedenkrát vzdálil od kořisti a očichával břeh. S nepříjemným zamrazením jsem si uvědomil, že právě tam jsem včera delší dobu seděl. Že by opravdu šli po mně? Při své pohyblivosti by mě z balvanu shodili jako zralý ořech. Sáhl jsem po pušce a přitáhl si ji blíž k sobě. Pak klidnější zakňučel, tím opět přilákal pozornost svého druha. Odstoupil od těla titanosaura a umožnil mi tak výhled na hlubokou díru, kterou vyhryzal do trupu. Díru vedoucí k srdci a vnitřnostem. Vypadalo to jako pozvání. Zvědavější dravec se vrátil, hluboce, jaksi spokojeně zavrčel a začal se krmit. Potichu jsem balil spacák a zbytek svých věcí. Druhý dál sledoval svého krmícího se druha a opět se ho jaksi něžně dotkl a přitom ho záměrně popatlával krví a masem. Nenasyta se tím nijak nenechal vyrušit od hostiny, jen spokojeně předl. Připomínalo to Harley běžící na volnoběh. Namlouvací rituál? napadlo mě. A taky že jo. Po chvíli se přestali krmit oba a jen se vzájemně špinili krví, agilnější se tiskl k partnerovi bokem, oba začínali víc a víc zvedat ocasy. Jindy bych se rád podíval na páření takových oblud, ale teď jsem to vzal jako jedinečnou šanci. Odplížil jsem se na odvrácenou stranu své vyvýšené ložnice/slezl dolů a co nejrychleji, tak, aby se mezi mnou a nimi neustále nacházel balvan, spěchal k blízkému hřebeni uzavírajícímu údolíčko. Přebíhal jsem od stromu ke stromu, od křoviska ke křovisku, a pak jim s nekonečnou úlevou zmizel z dohledu.

Další dny se podobaly jeden druhému. Spěchal jsem, jak jsem nejvíc dokázal. Poháněl mě utíkající čas a má paranoia. Pocit, že jsem sledován, že jsou někde okolo, ale já je nevidím, mě neopouštěl. Každý večer jsem se probíral Palfreyho poznámkami a postupně se naučil rozumět i jeho chaotickým zápiskům z posledních hodin života. Jeho úvahy mi moc odvahy nedodávaly, spíš naopak.

U všech druhů (dravých) jsme pozorovali vyvinutější model chování, než jsem předpokládal. Velikost mozku zjevně není tolik určující pro inteligenci druhu (sociální organizace smečky, lovecká taktika mapusaurů odpovídá úrovni smečkových šelem naší epochy). Proč se takový model chování vyvinul u vrcholových predátorů? Z důvodu nutnosti kooperace při lovu kořisti obrovských rozměrů, nebo tady působil nějaký jiný evoluční tlak?

Jiný evoluční tlak. Tušil jsem, jak bude pokračovat dál, a abych si ještě nevylepšil své bez toho nepříliš příjemné sny, pokračoval jsem ve čtení až dalšího dne při siestě.

Jako odůvodněná hypotéza o původu evolučního tlaku se nabízí existence telepaticů. Ostatní dinosauři se je na potkání snaží zabíjet (konkurenční chování lev versus gepard, případně levhart? Nebo je za tím něco víc – nenávist?). Z rozborů chování telepaticů vyplývá, že jsou schopni odhadnout velikost nebezpečí, dokáží se poučit z předešlých chyb a umí plánovat do budoucna (nutno potvrdit dalším rozborem). To odpovídá minimálně inteligenci na úrovni našich primátů.

Další tučné sousto pro mé obavy. Gorily i šimpanzi dokáží být pěkně vychytralí. A tohle byli dinosauři, navíc dinosauři ovládající jiné dinosaury a schopní pohrát si i s lidskou psychikou. Nejhorší bylo, že jsem s Palfreyho vývody souhlasil. Cítil jsem to podobně. Další den jsem opět strávil dvě hodiny luštěním jeho záznamů. Software notepadu už jeho písmo nedokázal rozluštit, takže zápis představoval jen zmatené klikyháky. Napsal jsem vlastní samoučící se dekódovací program, který byl po několika hodinách běhu schopen text rozluštit. Bohužel to stálo slušnou část kapacity baterií. Do čtení jsem se dal až po soumraku, stulený mezi dvě kaktusovité rostliny ze všeho nejvíc připomínající kožnaté barely posázené čtvrtmetrovými trny. Displej jsem seřídil na minimální jasnost, jeho mdlá záře vytáhla z temné noci jen konečky mých prstů. Bylo dusno, příkrov sopečného prachu vznášejícího se ve vzduchu zahalil hvězdy i měsíc.

Telepaticové jsou masožravá, do jisté míry inteligentní masožravá, pokračoval Palfrey. My, lidé, jako všežravci – sběrači, nemáme žádnou zkušenost s inteligencí čistě masožravých bytostí. Domnívám se, že dinosauři budou mnohem agresivnější, zabij nebo sám umřeš, to musí být základní pravidlo jejich světa. A odpovídá to skutečnosti, že se nás od první chvíle snaží zničit. Viz seznam bodů výše. Pravděpodobně nás považují za konkurenty, za tvory ohrožující jejich výsadní postavení vládců tohoto světa.

Byla to děsivá představa a poslední Palfreyho myšlenky navíc dinosaurům přisuzovaly ještě vyšší inteligenci než na počátku. Vypnul jsem notepad, překulil se na záda a chvíli jen tak zíral do temnoty. To, že mě teď telepaticové sami nechávají na pokoji, jsem také považoval za důkaz jejich inteligence. Už se poučili, že i když jsme malí a slabí, máme účinné zbraně stejně jako oni. Určitě nebudou chtít jen tak zbytečně umírat. Postarají se o to, aby za ně špinavou práci udělali jiní dinosauři, přesně podle jejich naprogramování. Tss, už jsem z nich udělal programátory…

Mechanicky jsem se podíval na kompas, opravil si směr, přitáhl popruh batohu. Dny mi splývaly jeden s druhým, postupně jsem začínal mluvit sám se sebou. I když jsem dávno zredukoval své denní jídelní dávky, moc potravin mi nezbývalo. Poslední dobou jsem se pohyboval natolik obtížným terénem, že jsem nepokládal za možné, aby mě sledovali. Spíš si na mě počkají někde dole, až ze skalnatého hřebene, páteře pahorkatiny, jíž jsem se držel, sestoupím dolů na planiny. To budu muset dříve nebo později udělat, abych se dostal na základnu. Otřel jsem si pot z čela a podíval se vzhůru. Slunce stálo kousek před nejvyšším bodem své dráhy, čas siesty. Díky zkušenosti získané mnohočetným opakováním jsem objevil příhodné místo a přesunul se za skalnatý ostroh vyčnívající ze strmého svahu. Po chvíli hledání jsem tam našel i rovnější plácek a relativně pohodlně se uvelebil ve stínu skály. Užíval jsem si nepřítomnosti žhavých slunečních paprsků a otupěle se rozhlížel. Opuštěnost okolí uklidňovala, někde v buši nebo ještě hůře v pralesech lemujících vodní toky a plochy by to bylo mnohem horší. Tam by už enzymy obsažené v trávících šťávách ozubených oblud pobíhajících okolo pravděpodobně rozkládaly mé naporcované tělo.

Vedrem otupělé myšlenky se mi přesunovaly v hlavě nezávisle na mé vůli, líné nápady věnující se nové teorii tříštění volných vektorů, nebo nejisté, mihotající se obavy z rozhodování, zda už dnes sestoupím níž a budu hledat vodu, nebo přespím někde mezi skalami a spolehnu se jen na svou skromnou zásobu. Přesunout se dolů, do schůdného terénu, znamenalo riskovat setkání s nějakým dravcem. Pokud byl existující vektor využit, mohlo se to díky rázovým fluktuacím odrazit na kontinuu vznikem dalších vektorů z nějakých virtuálních odrazů. Jak to ale prokázat? Vypočítat? Večer mi bude zbývat jen litr a půl vody, to znamená, že další den budu mít žízeň. A tak pořád dokola, teorie kontinua promíchaná se strachem o život…

Vymrštil jsem se na nohy, pušku v ruce, a zmateně jsem se rozhlížel ze strany na stranu. Nikde nic, stále tatáž opuštěnost rozpálených skal. Co mě probralo? Prásk. Dálkou tlumené zadunění výstřelu, po něm další. Co se dělo? Předpokládal jsem, že Wirgan s ostatními budou už dávno na základně. Jednal jsem dříve, než jsem jsem začal přemýšlet. Lok vody, batoh na ramena, první krok ze stínu do výhně popoledního žáru. Pod úderem ohnivé kovadliny jsem zalapal po dechu.

Prásk. Zvuk se ozýval přibližně ve směru, kterým jsem plánoval jít, jen to vypadalo, že se střílí níž pod hřebenem, na němž jsem se držel. Překonal jsem nutkání běžet a místo toho vyrazil rázným krokem. Při běhu by ze mě batoh rychle vytáhl všechnu sílu. Prásk. Využíval jsem toho, že se pohybuji dolů ze svahu, a ještě víc zrychlil. Byla to hloupost, ale zdálo se mi, že výstřely znějí zoufale. Dostal jsem se na dno údolíčka, kde se drželo pár zelených cykasů, ale viditelný pramen žádný. Prásk. Zvuk zněl najednou tlumeněji, než když jsem ho slyšel shora. Musí být až za další řadou pahorků – doufal jsem, že se nepletu. Zoufale jsem se začal škrábat vzhůru, oči plné štípajícího potu, nohy a záda protestující při každém kroku. Prásk. Přes vlastní přerývaný dech jsem výstřel téměř neslyšel. Konečně jsem se dostal nahoru. První pohled mi ukázal džíp převrácený na střechu, viděl jsem i místo, ze kterého se zřítil, pak jsem zahlédl tři muže krčící se pod skalní římsou, lemující pahorek jako nějaká skutečná zeď. Po svahu se k nim blížila smečka malých dinosaurů. Už se naučili bát výstřelů z pušky, při každé ráně se přikrčili a schovávali se za kameny a křoviska, pak však v nich opět zvítězila přirozená agresivita a vyrazili k novému útoku. Shodil jsem batoh z ramen a jen s puškou v ruce se rozběhl dolů k trojici. Střílel pouze jeden, druhý se snažil se třetím vylézt nahoru, na římsu.

Podle toho, jak se podpírali, byl jeden zraněný. Prásk. Další z dinosaurů se zřítil ve skoku, ale smyčka obklíčení se mezitím utáhla o dalších pár metrů. Už jsem je poznal. Střílel baron Mauschwitz, lord Campbell se vláčel s Janem Petrem. Zatím mě nezahlédli. Dinosauři byli větší, než jsem z výšky původně odhadl. Připomínali přerostlé kohouty velikosti ptáka moa s tlamami plnými ostrých zubů a s obrovským zvednutým drápem na každé noze. Jejich peří zářilo všemi barvami jako na nějaké přehlídce. Baron bleskově nabil, prásk, prásk, jedna z bestií šla k zemi. To už ale vyrazila k útoku další. Zvedl jsem pušku. A za ní celá smečka. Pět, šest, sedm kusů. Pojistka, spoušť. Kulovnice mě kopla do ramene, zášleh z hlavně na okamžik oslnil. Druhá spoušť. Prásk. Tentokrát to bolelo ještě víc. První dva predátoři se váleli v kotoulech v tratolišti krve, detail smrtelně bledé tváře barona Mauschwitze. Pušku dolů z ramene, plynule, ale rázně zatáhnout závěrem tam a zpět, dvojité blýsknutí vyhozených nábojnic, uspokojivé kovové cvaknutí. Opět zamířit. Prásk, prásk. Jednou jsem minul, ale nevadí, další leží na zemi. Baron má také nabito. Dvakrát dva výstřely těsně za sebou, spolu s baronem odvracíme útok dalších raptorů, ostatní se schovávají, jejich dlouhé ocasy víří prach. Ano, tak nějak se jmenují, vybavilo se mi. Teď už mě však objevili, tři z nich běží proti mně. Rychlejší než člověk, mnohem rychlejší a neskutečně agilní, z jejich pohybů čiší hladová krutost. Dvakrát za sebou mačkám spoušť a pokaždé se trefuji do hrudi. Práce s uzávěrem. Rázně a plynule, už je tak blízko, jeho velké oči, hlen stříkající z tlamy. Nestihnu to. Střílím rovnou od pasu, zpětný ráz se mi zakousl do žeber a zdánlivě mi utrhl ukazovák. Druhý výstřel. Tři sta kilogramů kostí a svalů mě sráží k zemi s razancí superexpresu. Ticho.

Hřbetem ruky jsem si vytřel oči plné prachu – a krve. Celý jsem byl pokrytý krví. Bolest jsem necítil, zřejmě kvůli šoku. Přijde až za chvíli, a pak budu umírat stejně jako Palfrey. Mrtvý raptor, kterému dva zásahy z bezprostřední blízkosti roztříštily hrudník, ležel kus za mnou, kam doletěl setrvačností. Jsem živý a asi i nezraněný, došlo mi po chvíli s úžasem. Nezraněný, pokud jsem samozřejmě nepočítal drobnější záležitosti jako sedřenou kůži z loktů, holeně posekané úlomky štěrku a bucharem zpracovaný hrudník. Postavil jsem se na nohy a sehnul se pro pušku. Napoprvé jsem nedokázal nabít zásobník, jak se mi třásly ruce. Živý. Úžas se mísil s pocitem euforie. Živý. Před očima se mi znovu objevil pohled do rozevřené tlamy.

„Nemohl jste se objevit v příhodnější čas, mladý muži,“ vyrušil mě lord Campbell z divoce vířících myšlenek.

Kráčel ke mně s širokým úsměvem ve tváři, pušku držel v levé ruce hlavní dolů. „Děkujeme vám za záchranu,“ svá slova doprovodil úklonou hlavy. „Jste v pořádku? Vypadáte, ehm, poněkud krvavě.“

„Zdá se, že ano,“ přikývl jsem, když jsem dokončil kontrolu svých končetin a těla vůbec.

„Myslím, že si máme co vyprávět,“ řekl jsem a ukázal na rozbitý džíp.

„Naprosto s vámi souhlasím,“ přitakal lord, „zdá se, že jisté věci se odehrály poněkud jinak, než nám řekl pan Wirgan.“

V průběhu našeho rozhovoru jsme se propletli polem mrtvých raptorů. Jan Petr měl levou ruku a nohu v dlaze, ve tváři stopy po nedávném zranění. Přesto teď vypadal, jako by právě vyhrál v loterii hlavní výhru.

„Marku, ty žiješ!“

Těžce se zvedl ze země a objal mě tak silně, jako by se potřeboval přesvědčit, že jsem skutečný. U někoho tak rezervovaného a vždy nad věcí mě to překvapilo, na druhou stranu mi to udělalo radost.

„Jsem přesně tak živý jako ty,“ oplatil jsem mu pozdrav.

„Tohle je nejšťastnější den mého života, pánové,“ obrátil se rozzářený Jan Petr na lorda s baronem.

„Nejšťastnější den života,“ zabručel pobaveně Campbell a ukázal okolo.

„Zapomenuti v druhohorách, s polámanou rukou a nohou, náboje nám docházejí… ale myslím, že vám rozumím.“

„Rád vás vidím,“ přivítal mě nakonec i baron Mauschwitz.

Stále byl bledý a vypadal trochu otřeseně. Rozuměl jsem mu dokonale, stačilo si vybavit jeho strachem ztuhlou tvář, když se na něj řítili dva ještěři a on už neměl v hlavních žádné náboje. Cítil jsem se úplně stejně.

„Já vás také rád vidím, to mi věřte,“ ukončil jsem náš uvítací ceremoniál a začal hledat brýle. Při srážce s dinosaurem jsem o ně přišel. Byly mé poslední a za žádnou cenu jsem nechtěl klopýtat druhohorní džunglí slepější než sova ve dne. Našel jsem je, rozbité ale s pravým sklem neporušeným. To bylo štěstí, protože pravé oko jsem potřeboval pro míření.

Hned potom jsem se dal s ostatními do práce. Museli jsme se přesunout na bezpečnější místo, ale současně ne příliš daleko, protože jsem se chtěl s pomocí vysílačky, kterou jsem s sebou tvrdošíjně vlekl, a velké antény Defenderu pokusit navázat spojení. Předtím jsem však potřeboval zjistit, jak moc je vůz poškozený a zda ho opravdu nemůžeme využít.

Nakonec se skutečně ukázal k nepotřebě, nápravy a motor jsme bez nářadí dát dohromady nemohli. Vzhledem k tomu, jak byla karosérie pomačkaná, měli vlastně ohromné štěstí, že havárii odnesl jen Jan Petr. Tohle všechno spolu se starostí z případného dalšího útoku nám zabralo několik hodin perné práce, kdy jsme neměli čas na nic jiného. Až večer, na novém tábořišti, jsme se navzájem seznámili s událostmi, které se odehrály po našem rozdělení.

„Takže Henry se tě pokusil zabít,“ konstatoval Jan Petr, když jsem skončil se svou částí.

„Využil příležitosti,“ přitakal jsem.

Po mnoha dnech samoty mi byla lidská společnost neskutečně příjemná, považoval jsem ji za komfort, který jsem ještě nikdy nezažil. A jídlo bylo samozřejmě další bonus – nedostatkem zásob netrpěli a poprvé po týdnu jsem se pořádně najedl. Spíš nacpal. Teď jsem si přeskládával v batohu doplněné zásoby včetně střeliva a hledal vhodné místo pro svůj notebook, abych ho za žádných okolností nepoškodil. Palfreyho notepad byl naštěstí menší – ani ten jsem tady nechtěl nechat.

„Náš příběh není zdaleka tak dramatický jako váš,“ řekl lord a podal mi láhev whisky Glenmorangie. „Lepší příležitost pro otevření poslední láhve si nedokážu představit,“ ušklíbl se spiklenecky.

„Poté, co se pan Wirgan vrátil s džípem a oznámil nám, že jsou mu v patách neviditelní dinosauři, kteří vás ostatní zabili, jsme co nejrychleji nasedli a ujížděli. Neměli jsme důvod mu nevěřit,“ začal s jejich částí příběhu.

Napil jsem se a podal láhev baronovi. Ten seděl, nepřítomně zíral do ohně. Teprve po chvíli se jí chopil a vlil do sebe na ex nejméně dvojitého panáka. Viděl jsem na něm, že dnešní boj se mu dostal hluboko pod kůži a stále se z něj ještě nevzpamatoval.

„První den to vypadalo dobře. Rozhodli jsme se jet oklikou sjízdnějším terénem, abychom se jich zbavili. Druhého dne se ale opět objevili dinosauři. Druh, který jsme nikdy předtím neviděli. A bez příčiny po nás šli, jako bychom pro ně byli ta nejsnadnější kořist. Nechápu, jak je to možné. Tak se přece zvířata nechovají,“ pokračoval lord. „A ten hromadný útok, který to všechno začal. Pořád tomu nerozumím.“

Uvědomil jsem si, že Wirgan se asi neobtěžoval tím, aby jim přesně popsal okolnosti Grimkovovy smrti. Potřeboval, aby jeho historka byla co nejkonvenčnější a nejuvěřitelnější. A také neznali Palfreyho poslední poznámky a analýzy.

Whisky dokončila první a začala druhé kolo.

„Ještě den jsme se snažili ujet, ale pořád se objevovaly další dravci, kteří neměli nic jiného na práci než se nás snažit sežrat,“ pokračoval tentokrát Jan Petr. „Pak jsme se rozhodli vrátit na původní trasu a pokračovat nejkratší možnou cestou na základnu. Šlo nám to všechno na nervy a Henry se snažil jet co nejrychleji, abychom už byli v táboře. Bohužel to nevyšlo. Skulili jsme se ze svahu. Já to odnesl nejhůř, ostatní naštěstí jen potlučením. Henry s Alicí proto vyrazili pěšky na základnu, aby se pak pro nás vrátili se Storchem a třetím džípem,“ dokončil. „První tři dny to vypadalo bezproblémově – dokud se tady neobjevila ta smečka. Kdyby nebylo tebe, dostali by nás,“ doplnil po delší pauze.

Další loknutí destilátu. Whisky v žaludku příjemně hřála a otupovala ostří šrámů, které jsem za celý den utrpěl. A bylo jich nepočítané.

„Za tohle všechno,“ mávl jsem rukou do houstnoucí tmy, „může jediný druh dinosaurů. Doktor Palfrey ho pojmenoval Telepaticus palfreyus. Tihle ještěři mají jisté telepatické schopnosti a dokáží ostatní dinosaury do jisté míry ovládat prostřednictvím manipulace se základními potřebami každého živého tvora. Přes strach, hlad, agresi, sex. Předpokládám, že každého dalšího masožravce, kterého potkají, naočkují naším obrazem a donutí ho, aby nás hledal a zabil. Jak to dělají, netuším.“

Jan Petr se na mě podíval, jako by se snažil odhalit známky šílenství, pak se pohroužil do vlastních myšlenek a odmlčel se. Lord Campbell zaklonil hlavu a vzhlédl k obloze.

„Znám staré domorodé historky o zvířatech posednutých lidmi a lidech posednutých zvířaty. Tohle zní ale ještě mnohem bizarněji. O to víc, že je to asi pravda.“

„To nemůže být pravda,“ nesouhlasil Mauschwitz. „Nemůže,“ zaklínal se.

Jazyk se mu začínal plést.

„Podle mě jsou navíc inteligentní,“ dodal jsem nakonec.

„Ano, a proto v nás vidí nebezpečí,“ souhlasil Campbell překvapivě jednoznačně.

„A když už jsem u těch dobrých zpráv,“ vzpomněl jsem si. „Mám v patách dva,“ zaváhal jsem, jak je popsat, „třítunové zabijáky, kteří by slona strhli na místě a koně by uštvali. Asi.“

„Skvělé,“ zazubil se Jan Petr. „To znamená, že nemůžeme čekat na místě a budeme muset jít dál.“

Celý on, ale pořád lepší sarkasmus a ironie než poraženectví.

Uložil jsem se ke spánku první, ostatní mě napodobili. Hlídky jsem nedrželi, všichni jsme byli k smrti unavení a spoléhali jsme se, že na nepřístupný vrchol kopce se žádná zvířata nedostanou.

Brzo ráno, kdy jsou ještě dobré podmínky pro odraz dlouhých vln od troposféry, jsem se pokusil pomocí velké antény Defenderu navázat spojení. Marně – buď se na vysílačce něco pokazilo, nebo jsme se nacházeli na nějakém obzvlášť špatném místě. Podle mého odhadu jsme už dávno měli být v dosahu našeho vysílače.

Vyrazili jsme dřív, než se vzduch stačil prohřát, a už po prvních deseti minutách pochodu jsme si všichni uvědomili, jaké nás čeká peklo. Jan Petr s provizorní berlí ani při nejlepší vůli nemohl držet naše i bez toho hodně volné tempo. Rychle se vyčerpal a zanedlouho ho přemohla bolest. Museli jsme ho nést na nosítkách. Pokud mi dříve batoh připadal neúnosně těžký, teď to bylo stokrát horší. Tisíckrát. Dante Alighieri by měl radost, náš pochod se stal dokonalým očistcem. Do siesty jsme neurazili víc než pět kilometrů, a to jsme se drželi nižších poloh. Přelézání skal se teď pro nás stalo nemožným.

„To nezvládneme,“ zachrčel baron Mauschwitz zničeně a plácl sebou na zem rovnou do štěrku.

„Zvládneme. Bude to lepší,“ odpověděl mu Campbell a jeho hlas zněl ještě vyčerpaněji.

Já neřekl nic a Jan Petr se zcela uzavřel do sebe. Přes naši veškerou snahu ho při transportování zlomeniny bolely, a co bylo horší, uvědomoval si, jakým je nám břemenem.

Po siestě jsem přestal vnímat čas, zůstala jen agónie. Přesto jsme postupovali dál, ukrajovali ze vzdálenosti dělící nás od základny kousek po kousku a přitom jsme doufali, že se vzdalujeme dravcům, plížícím se v našich stopách. Nevím proč, ale byl jsem si tím jistý. Zastavit se znamenalo umřít – šli jsme proto stále dál.

Zrovna jsem byl na pozici zadního nosiče. Na dlaních se mi udělaly puchýře a dávno popraskaly, popruh přes záda, sloužící k rozložení váhy nosítek, se mi prořezal až k páteři. Alespoň jsem měl ten pocit.

„Konec, dnes dál nedojdeme,“ zastavil nás Mauschwitz.

Ten si právě užíval půlhodinu, kdy nesl jen svůj vlastní batoh. Zvedl jsem zrak a tupě zíral kupředu. Až po chvíli jsem si uvědomil, že nám cestu přehrazuje hluboký zlom. Lokální pokles způsobil, že vznikla několik set metrů široká a pravděpodobně desítky kilometrů dlouhá strž. Možná protínala celou pahorkatinu, přes kterou jsem se probíjeli k základně.

„Skončili jsme, definitivně,“ zopakoval Mauschwitz hlasem naplněným beznadějí a rezignací. „Zítra, zítra na něco přijdeme,“ nesouhlasil jsem.

Položili jsme Jana Petra na zem. Neřekl nic, ale neunikl mi jeho bolestivý výraz při otřesu. Transport mu dával zabrat stejně jako nám. Bůhví, jak měl ve skutečnosti své končetiny zmasakrované.

Oheň jsem nerozdělávali, nezbývala nám síla.

„Dole bude voda,“ zhodnotil Campbell zkušeně výhled před námi. Byl to pokyn, abychom vypili naše zásoby až do dna. Pak jsme se donutili každý něco sníst a propadli se do černého spánku.

Ráno jsem vstal první při východu slunce a díval se na stále zastíněnou propadlinu před námi. Nejen balvany a suchý štěrk, ale spousta stromů, křovisek, vůně vlhkosti. Malý park v pustině, od kterého nás dělilo několik desítek metrů strmého svahu, občas téměř kolmého. Jak se dostat dolů? Napadlo mě jediné – prostě Jana Petra k nosítkům přivázat, aby nevypadl, a pak s ním za pomoci lana dolů jednoduše sejít – spustit se a nezřítit se při tom. Začal jsem hledat, kudy by to mohlo jít. Spíš kudy by to nebyla jasná sebevražda.

„To nedokážeme,“ ozval se mi za zády jeho hlas.

Otočil jsem se. Právě se s oporou provizorní berle snažil postavit. Bolest, kterou cítil, se mu při tom jednoznačně odrazila ve tváři.

„Jsem rád, když se dojdu pět kroků vyčůrat,“ zhodnotil.

„Pět kroků je fajn. Dokážeme to.“

Věnoval mi vážný pohled, a pak udělal zmíněných pět kroků a ulevil si, zvuk moči dopadající na vyprahlou půdu byl v ranním tichu až nepatřičně hlasitý.

Snídali jsme mlčky, každý ponořen do vlastních úvah, jak zvládnout náročný úkol. Baron už kupodivu nevypadal tak malomyslně jako dřív, i když neměl žádný konstruktivní návrh. Sbalili jsme se a bez řečí se dali do práce.

Nejprve jsme museli překonat strmý svah zaplněný velkými, ostrými balvany, zřejmě dávno rozpukanou a částečně erodovanou skalní stěnu. Tady bychom s nosítky nic nepořídili, úspěch závisel na Janu Petrovi. Natáhli jsme lano, pak se s jeho pomocí JP začal částečně sesouvat, částečně klopýtat a částečně spouštět dolů. Několikrát se pod ním podlomila zdravá noha, několikrát upadl a zachránilo ho jen naše jištění. Nakonec se však dostal až za pásmo balvanů, padl na zem a zůstal bez hnutí ležet. Neříkal nic, jen tiše sténal. V jednu chvíli jsem se lekl, že obvazy začíná prosakovat krev, ale byla to jen špína. Alespoň jsem si to namlouval. Bezvládného jsme ho naložili na nosítka a už trochu schůdnějším terénem pokračovali v krkolomném sestupu.

O dvě hodiny později jsem usedl na kámen. Kůži na dlaních, zádech i ramenou jsem měl sedřenou do krve, natažené svaly bicepsů a předloktí, přesto jsem se cítil spokojený, téměř šťastný – byli jsme dole.

„Tak co, JP, dokázali jsme to,“ prohodil jsem, abych nám zvedl náladu.

Neodpověděl. Překvapeně jsem vzhlédl a setkal se s vyčerpaným pohledem lorda Campbella.

„Žádné obavy, v závěru omdlel. Bylo to tak pro něj lepší.“

Po nutném odpočinku jsme se přesunuli přes bušovitý porost sníženiny k protější stěně. Přitom jsme vyplašili několik menších pasoucích se sauropodů. Palfrey by zajásal, takové druhy jsme ještě neviděli, vypadali jak z pan optika zrůd. Velké pestrobarevné kostěné hřebeny na hlavách, hřbetní pláty kombinované s pruhy na kůži, tlamy připomínající gigantické kačení zobáky jako Disney. Mě nezajímali. Stačilo mi, že nás nechávají na pokoji. Zajímali jsme je ještě méně než pterosauři, vybírající jim z kůže parazity.

„Natáhneme lano a uděláme to stejně jako sestup,“ řekl jsem. „Sestupy jsou horší,“ vyslovil jsem nahlas poučku, kterou jsem si přečetl bůhvíkde kdysi dávno.

Při pohledu na kolmou rozervanou stěnu před námi jsem jí však nevěřil.

Mauschwitz mi věnoval pochybovačný pohled, ale neřekl nic.

To už se však blížilo poledne a jako pokaždé, ruch všedního druhohorního dne se postupně zmírňoval. Pasoucí se býložravci se před paprsky slunce schovávali do stínu korun stromů, utichl zvuk lámaných větví a šustění listí. Siesta. Pak ospalé ticho narušil skřek vyplašených létajících tvorů, hluboké bučení titanosaurů a štěbetání, které patřilo netuším komu.

„Něco se děje, asi bychom se do toho měli dát hned,“ řekl jsem.

Campbell věnoval okolí podezíravý pohled a těžce se postavil s puškou v ruce.

Teď byl jeho skutečný věk patrný víc než jindy, ale pořád to byl muž. Starý, ale nezlomeny muž, který dokáže hospodařit se svými silami.

„Vynesu lano nahoru,“ nabídl překvapivě Mauschwitz a začal se drápat do prudkého svahu. Sledoval jsem ho pohledem.

Z horolezeckého hlediska nešlo o žádný velký výkon, ale dostat JP nahoru představovalo náročný úkol – všem se nám uleví, až to bude za námi.

Ucítil jsem na zátylku hřejivý pocit a uvědomil si, že zírám do prázdna. Ne do prázdna, do očí kmene pokroucené araukárie. Bez uvažování jsem sáhl po pušce a vystřelil. Pocit kontaktu zmizel dřív, než jsem zmáčkl spoušť, pravděpodobně jsem netrefil.

„Jsou tady,“ zavrčel jsem.

Campbell jen přikývl.

„Tohle jsou oni? Telepaticové?“ ukázal na další variaci evoluce na téma jak stvořit co nejvýkonnějšího zabijáka obrovských býložravců.

„Carcharodontosaurus?“ vybavil se mi obrázek z Palfreyho materiálů. „Ne, to není náš telepaticus, to je jeho nájemná síla,“ prozradil jsem Campbellovi a dál jsem pozorně propátrával okolí.

„Ach tak. A ani není tak velký jako ti giganotosauři, neváží víc než tři čtyři tuny, ubožák.“

Lord stál, část své pozornosti věnoval přibližujícímu se kolosu, část krajině. Zjevně hledal i další útočníky. Stejně jako já se choval jako někdo stojící proti inteligentnímu protivníkovi.

„Ale bude asi o něco rychlejší,“ upozornil jsem ho.

„Ano, všechno má své plusy a mínusy,“ přikývl.

Puška mu vyletěla k rameni, zahřměl výstřel. Zřejmě trefil, protože se tvářil spokojeně.

Hledal jsem pohledem Mauschwitze, kdy konečně dolů shodí lano.

„Vy budete pracovat na tom, abychom Jana Petra dostali nahoru, já vám budu krýt záda,“ navrhl lord a navyklým pohybem doplnil vystřelenou nábojnici do kulovnice.

Lano pořád nikde. Stále jsem nedokázal identifikovat další nepřátele, ale současně jsem měl pocit, že džungle před námi oživla. Najednou nic nezůstalo v klidu.

„Ještě vám pomohu vyřídit toho carcharodontosaura, pokud samozřejmě dovolíte,“ řekl jsem.

„Myslím, že je dost velký pro nás oba.“

Situace se stávala zoufalou, vtipkovat byl jeden z možných způsobů, jak udržet obsah žaludku a střev tam, kam patřil.

Najednou tu byli dva carcharodontosauři.

„Beru si levého, pane,“ oznámil mi lord, současně zahřměla jeho puška.

On potřeboval dva výstřely, já tři.

„Ta puška po nebohém panu Martinézi je vážně vynikající,“ ocenil mou zbraň. „Musím si také jednu takovou obstarat.“

S hlasitým plesknutím slétlo dolů lano. Konečně.

„Takže, pane,“ Campbell měl opět nabito, věnoval mi pohled, v němž se blýskalo, a pak opět pozoroval svět skrze mušku pušky.

„Jdu na to,“ přitakal jsem.

„Potřebuji pomoc, sám ho nahoru nedostanu!“ mával jsem na Mauschwitze, vykukujícího zpoza okraje skály třicet metrů nad námi. „Slezte dolů!“

Campbell vystřelil rychle dvakrát za sebou, téměř současně zacinkaly o kameny vyhozené nábojnice.

„Je jich hodně, nestihneme to!“ křičel na mě Mauschwitz. „Vidím je z výšky! Zachraňte se!“

Campbellova dvouhlavňová kulovnice chrlila dvojice ran neskutečně rychle za sebou, z okolí se ozýval vzteklý řev přibližujících se útočníků, praskání větví, štěrku, chraptění umírajících zvířat.

„Potřebuji pomoct!“ zopakoval jsem a současně vlekl nosítka s JP blíž ke skále a lanu.

Mauschwitz zmizel a já pochopil, že se dolů nevrátí. Třeba nás alespoň podpoří palbou z výšky, doufal jsem. Pomohl jsem JP vstát z nosítek a táhl ho k lanu. Dunění kulovnice, řev, cinkot nábojů.

„Jdeme na to!“ křikl jsem.

Jan Petr, bledý až k smrti, jen přikývl, jednu ruku mi přehodil přes rameno, druhou podvlékl pod mou levou paží, pevně se chytil za rukávy.

Další ohlušující výstřely z kulovnice, bolestivé ryčení umírajícího kolosu. Druhý z carcharodontosaurů se zmítal na zemi ani ne pět metrů od lorda.

„Držím se,“ zahulákal JP.

Přikývl jsem a začal se s pomocí lana škrábat vzhůru. Ve dvou jsme byli tak těžcí…

Kolem skály se něco mihlo, dinosaurus s rohem nad každým okem. Zahřměl výstřel a stvůra padla k zemi při doskoku. Campbell měl oči i vzadu.

První metr, druhý metr, třetí. Sypký povrch ustupoval pod nohama, mučené svaly protestovaly. Jan Petr se snažil ze všech sil, já také. Za každou cenu jsem potřeboval najít místo, kde bych ho mohl nechat, a pak krýt lorda při šplhání. Další vystoupány kus. Uklouzl jsem, převalil se na bok, ale přesto jsem se dokázal udržet na laně.

Jan Petr křičel bolestí. Sekunda, než jsem nás postavil, trvala věčnost. Drápali jsme se dál a dál vzhůru, kulovnice stále hřměla.

Konečně místo, kde se dalo stát na jedné noze.

Podíval jsem se na JP, ten s křídovou tváří přikývl. Nechal jsem ho tam, sklouzl o trochu níž. Omotal si lano kolem ruky, zapřel se patami zády k strmému svahu a pozdvihl pušku.

Lord Campbell stále držel svůj post, ze tří stran se k němu blížili dravci.

„Kryju vás!“ zařval jsem a zahájil palbu.

Zabil nejbližšího, já hned toho vedle, on ohyzdnou obludu s řadou trnů na páteři, já nepříjemně rychlého raptora. Zalomcoval jsem závěrem, další dva náboje vklouzly do komor. Díky bohu za ně, jinak by se stvůra s obrovským rohem dostala až ke Campbellovi. Začal se krok za krokem stahovat ke stěně, mé dva výstřely. Buš okolo se změnila v noční můru, zdálo se, že za každým křoviskem se skrývá zuby se ježící tlama.

Už mu zbýval poslední krok, lano se houpalo přímo za jeho zády.

„Jděte! Mám nabito!“ zařval jsem.

Přikývl, ale najednou se z nicoty zhmotnili sami telepaticové. Šest, sedm, deset – a za nimi další vlna zuřivých masožroutů.

Lord Campbell vyprázdnil kulovnici a tasil revolver, moje puška šestkrát zaduněla. Než jsem stačil nabít, bylo po všem. Zavřel jsem oči, ale dál jsem ho viděl, soustředěný výraz ve tváři, oheň chrlící revolver v jedné ruce a lovecký nůž ve druhé. Visel jsem na laně a snažil jsem neposlouchat hladové cvakání tesáků pode mnou.

Nahoru jsme s JP vylezli, ani jsem nevěděl jak. Vzpamatoval jsem se v leže na zemi, můj vlastní dech mi zněl jako dunění sopek a přál jsem si, aby tenhle horor od špatného režiséra konečně skončil. Neskončil. S ustupujícím vyčerpáním a odeznívajícím adrenalinovým šokem přicházela bolest ze spálených rozedřených dlaní, odřenin, zhmožděnin od pažby i nečekaných pádů při výstupu.

Převalil jsem se na bok a pak se posadil. Jan Petr ležel o kus dál, tvář zkřivenou do permanentní masky utrpení, nehybné oči upřené vzhůru někam do suché šedi bezmračné oblohy. Kdyby se mu nezvedala hruď, mohl být klidně mrtvý.

„Mauschwitz vzal kramle,“ zachrčel.

Přitáhl jsem si pušku a na třetí pokus se mi podařilo zasunout nový zásobník, pak jsem do komor vložil ještě další dva náboje. Poraněné prsty mě poslouchaly jen neochotně, na žluté mosazi zanechávaly stopy rychle se srážející krve. S urputností, o níž jsem nevěděl, kde se ve mně bere, jsem začal doplňovat další dva prázdné zásobníky. Nábojů ubývalo.

„Jo,“ odpověděl jsem suše.

Kdyby baron nezdrhl, mohl Campbell žít. Jenomže na kdyby se nehrálo. Měli jsme si všimnout, že se Mauschwitz po svém střetnutí se smrtí začíná sesypávat. Asi toho na něj bylo moc.

„Měl bys taky.“

„Co?“ nechápal jsem, o čem Jan Petr mluví.

„Měl bys mě tu nechat a zachránit se sám. Se mnou to nezvládneš.“

Podíval jsem se na JP a přemýšlel. Měl pravdu, měl zatracenou pravdu.

„Možná to nedokážu, ale nenechám tě tu,“ odpověděl jsem.

Opět jsme mlčeli a já sbíral síly a odvahu, abych znovu slezl dolů a posbíral, co zbylo z našich věcí.

„Z tebe by nikdy nebyl dobrý obchodník. Neumíš střízlivě zhodnotit šance,“ řekl nakonec JP.

„Nejsem obchodník,“ upozornil jsem ho, zvedl se a přehodil si pušku přes záda.

„Nebo možná umíš, ale nechováš se podle toho,“ vyslovil druhou možnost.

Na to jsem neřekl nic a začal sestupovat.

Dole to vypadalo jako po regulérní bitvě. Potom, co jsme dinosaurům utekli, je telepatici zřejmě nedokázali zvládnout a rozzuření ještěři se pustili sami do sebe. Naše věci kupodivu zůstaly neporušené. Zato z Campbella nezbylo vůbec nic, ani cáry oděvu. Jeho batoh bez popruhů zastříkaný krví ležel o kus dál. Asi se mu utrhl, když… myšlenku jsem raději nedokončil. Sebral jsem všechno, co se mohlo hodit, a vydrápal se zpátky nahoru.

„Půjdou po nás,“ přivítal mě JP.

„Něco pozitivnějšího bys v repertoáru neměl?“ odbyl jsem ho.

„Měl bys jít, Marku,“ řekl vážně a zavřel oči.

A šel jsem, jenomže Jana Petra jsem za sebou táhl na primitivním smyku. To znamenalo, že už nemohu cestovat neschůdným terénem, který by nás chránil před krvelačnými dinosaury, ale naopak, musím si vybírat údolí, planiny, abych své břemeno dokázal zvládnout. Nejraději bych opustil kopce a plahočil se savanou. Jenomže to bych si moc zašel, už teď jsem směřoval víc doleva, kde byly pahorky nižší.

Večer jsem se hledáním vhodného místa k táboření ani rozděláváním ohně nezatěžoval. Zůstali jsme na místě, kde jsem padl. Udělal jsem jedinou věc – sebral Janu Petrovi náboje do jeho pušky. S jednou rukou pochroumanou sice nemohl mířit, ale prostřelit si hlavu by určitě dokázal. Revolver už neměl, zřejmě o něj přišel někde při našem zoufalém výstupu skalní stěnou.

Bohužel jsem ho přitom probudil z jeho polospánku – polomdlob.

„To není fér, měl bys mi nechat možnost rozhodnout se,“ řekl a probodával mě vážným, jaksi smutným pohledem.

Jen jsem zavrtěl hlavou.

„Ne. Pak bych tě celý tenhle příšerný den vlekl zbytečně, a hlavně, Campbell by umřel zbytečně. Nemáš nárok.“

V dalším okamžiku bylo ráno. Nachystal jsem nám snídani, což spočívalo v rozlomení kusu uzeniny a vytažení několika sucharů. Jan Petr nesnědl nic, já všechno.

Přišel můj obvyklý pokus o navázání spojení pomocí vysílačky. Indikátor baterií ukazoval, že moc šťávy už nezbývá. Vyšplhal jsem se a vytáhl anténu na vrchol jednoho z jehličnanů, naladil správnou frekvenci a začal vysílat jako už mnohokrát předtím.

„Mark Twilli. Vysílá Mark Twilli. Základno, slyšíte mě?“

Chvíle čekání na odpověď, pak další pokus. Dělal jsem to tak vždy pětkrát, pak jsem do prázdna odvysílal stručnou informaci o tom, co se nám dosud přihodilo – to pro případ, že by existovalo spojení, ale jen jednosměrné. Pak jsem ještě desetkrát zopakoval zahajovací frázi. Dnes jsem si však nebyl jistý, zda to baterka tak dlouho vydrží. Posté jsem proklel sopečný prach ve vzduchu. Odhadoval jsem, že na sebe váže elektrický náboj a působí tak jako účinné stínění slabého elektromagnetického signálu vysílačky.

„Slyším vás,“ ozval se najednou při mém třetím představení ženský hlas.

Jako by pocházel z jiného světa. Okamžik mi trvalo, než jsem si ho zařadil – Sofie Jegorovna. Bože, byli jsme zachráněni, přijedou pro nás!

„S kým mluvím?“ přepnul jsem z příjmu na vysílání.

„Tady Mark Twilli, máme zatracený problém.“

A pak jsem na ni ve zkratce vychrlil, co všechno se nám přihodilo.

„Henry Wirgan s Alicí Goodwigovou dorazili včera,“ řekla, když na ni přišla řada. „Tvrdili, že vy jste mrtev.“

Nevěděl jsem, kam míří, ale snažil jsem se udržet na uzdě svůj vztek.

„Nejsem. Je to nedorozumění, později se vše vysvětlí,“ pokusil jsem se všechno hrát co nejjednodušeji, abych nevířil hned ze začátku zbytečné emoce. Ale potom, potom – potom toho hajzla zabiju. Vlastně ne, postarám se, aby shnil ve vězení.

„Ale Fjodor Petrovič Grimkov je mrtvý, že?“

Dosud jsem nevěděl, jak se Grimkov jmenuje celý jménem.

„Ano, ten je bohužel mrtvý,“ potvrdil jsem.

„A co vám řekl o tom ránu, kdy našli mého manžela mrtvého? Vy jste se s ním vždy bavil nejvíc, trpěl na vás.“

Naprosto jsem nechápal, o čem to mluví.

„Máme problém, potřebujeme pomoct. Jan Petr je těžce zraněný a já melu z posledního.“

„Neřekl vám, co vyčetl ze stop? Neřekl vám, že jsem nad ránem k tomu opilému hovadu, které si myslelo, že ho budu celý život poslouchat, přišla, přikryla mu ten jeho chrápající ksicht igelitovým pytlíkem a pak jen počkala, dokud nepřestane dýchat? Zabila ho zvýšená koncentrace oxidu uhličitého, přesně tak, jak jste nás předtím s doktorem Palfreym varovali.“

Teď už téměř křičela.

„Ale nic z toho nemohl ze stop vyčíst!“ snažil jsem se ji zarazit.

Má radost byla ta tam, začínalo se mě zmocňovat zlé tušení.

„To asi máte pravdu. Jenomže určitě věděl, že jsem u svého muže byla, i když jsem to popřela. Pozoroval mě tak podezřívavě – bylo mi to jasné.“

„Ale mě nic z toho nezajímá!“ vybuchl jsem. „Není to vůbec důležité!“

„Dobře víte, že to je důležité. A vzhledem k tomu, že to víte a v jakém stavu se nacházíte, myslím, že o tomhle spojení pomlčím. Myslím, že i panu Wirganovi to tak bude vyhovovat.

A pokud budete vysílat i nadále, je to marná snaha. Okolo tábora se teď z nějakého důvodu shromažďuje víc a víc dinosaurů. Takových těch velkých masožravých oblud. Pan Storch má plné ruce práce se zajištěním bezpečnosti a já se nabídla, že budu držet služby u vysílačky. Musela jsem se ho zbavit, nedokážete si představit, jaké to bylo strašné hovado. Neznal nic, jen chlast, ty svoje hračky a zábavu s kamarády. Já ho vůbec nezajímala, dokonce ani jiné ženské…“

Pisk. Baterka to zabalila. Nechal jsem anténu na stromě a slezl dolů.

„Dalo by se říct, že se spojení navázat nepodařilo,“ řekl jsem JP na jeho zvědavý pohled a pak mu vše vysvětlil.

V jeho zapadlých očích se objevila jiskra pobavení.

„Shakespearovi by se to líbilo,“ zkonstatoval. „A mně také. Půjdu, alespoň ze začátku,“ zarazil mě, když viděl, že se začínám strojit do svého jha.

Vyrazili jsme. Vydržel to půl hodiny a pak omdlel. Položil jsem ho zpátky na smyk. Musel jsem ho přetáhnout po zemi, protože jsem ho neunesl. Byl na mě příliš těžký. Stříkl jsem si do úst pár kapek vody, zapřel se do provazu a pokračoval v cestě.

Po několika hodinách se z našeho cestování stalo martýrium bolesti pro nás oba a čas plynul v jakémsi nekonečném deliriu. Další noc, další martýrium. V okamžicích, kdy jsem byl víc při smyslech, jsem si nebyl jistý, zda opravdu vím, kam jdu, protože jsem si nepamatoval, zda se stále orientuji podle kompasu nebo chodíme v kruhu nazdařbůh; nedokázal jsem dokonce ani určit, jak dlouho už se tak trápíme. Dva, tři, čtyři dny? Stav Jana Petra se zhoršoval, při našem útěku před dinosaury si musel něco udělat. Nedokázal jsem mu pomoct, zásoby antibiotik, kterými jsem ho krmil, docházely. Několikrát jsem se přistihl, že si přeji, aby konečně zemřel. Pak by se mi šlo mnohem lépe.

Další den, další bezesná noc, další ráno, kdy jsem se snažil přinutit rozlámané tělo k pohybu.

„Vstávej, vstávej! Jsou tady!“ probral mě JP snahou o křik. Bylo to spíš jen tiché zachraptění, ale i to mě po dlouhém mlčení vyburcovalo ze spánku.

Houštinami se k nám něco blížilo. Někdo vystřelil, já jsem vystřelil, a až po chvíli jsem zjistil, na co. Z hustého kapradí přecházejícího místy až ve stromový porost, se vypotácel ještěr. Podle dvou rohů carnotaurus nebo něco podobného, už jsme se s ním potkali. Trefil jsem ho do hrudi kousek pod hlavu, ale stále se držel na nohou a snažil se k nám dostat. Další rána ho poslala do kolen, s třetí jsem čekal, abych zbytečně neplýtval náboji. Nebyla třeba.

„Co teď?“ zeptal se mě Jan Petr. „Dostihli nás.“

Oči měl víc a víc zapadlé, maso mizelo z jeho tváře každým dnem. Podal jsem mu poslední dávku léků.

„Co by,“ opáčil jsem. „Půjdeme dál a bestie, co nás budou otravovat, prostě zastřelíme. Kašlu na ochránce přírody.“

Uchechtl se.

Překvapilo mě to a on to na mně poznal.

„Před smrtí se ti někdy uleví,“ pokračoval v odlehčeném tónu.

Pokrčil jsem rameny. Samotnému mi ke konci mnoho nechybělo a už jsem nevěřil, že to dokážeme. Přestal jsem věřit po rozhovoru se Sofií Jegorovnou, ale to jsem si uvědomil až zpětně. Poslední dny jsem se plahočil vpřed spíš ze setrvačnosti než z čeho jiného.

„Tak co, dokážeš se dnes postavit a jít kousek po svých?“ zeptal jsem se.

„Jasně,“

Dokázal, ale při druhém kroku by se bez mé pomoci svalil.

„Ale dokázal jsem to,“ šklebil se jako šílenec.

V jeho pohledu se těsně pod povrchem zrcadlilo šílenství. Asi jsem nevypadal jinak.

„Jo. Každopádně si ale pár kilo, možná i desítek kilo, shodil, takže jsi lehčí,“ zhodnotil jsem, když jsem mu pomáhal na smyk.

„Půjdeme dál.“

A šli jsme. Peklo a agónie mi už zevšedněly, pohyboval jsem se v tranzu s podivuhodně lehkou a jasnou hlavou. Jenomže jsem ji neovládal. Uvědomil jsem si, že pořád přemýšlím o sedmikráskách a jejich okvětních lístcích. Bylo to fascinující a nedokázal jsem se tomu ubránit.

Při příští zastávce nás vyrušil další masožravec. Malá hnusná rychlá tlama, pokřtil jsem si ho, protože jsem jednou minul. Parchant – náboj navíc. To mě přimělo, abych JP vrátil náboje do jeho pušky.

„Potřebuji pomoc,“ řekl jsem jen. „Rozumíš?“

Věděl, co tím chci říct – že se nesmí zabít. Neodpověděl, pouze přikývl.

Pak to až do oběda šlo snadno – pokud jsem nepočítal jedno zaseknutí se smyku, při kterém JP spadl. Docela snadno jsem ho zase dal nahoru, tak co. Bylo to v pohodě, ani nekřičel, jen omdlel.

Poledne a siesta. Mohli by přijít teď. Vsedě, když je člověk vydýchaný a netřesou se mu ruce, se lépe míří. Myšlenky přede mnou defilovaly jako proud tabulí z leštěného duralu pokrytých leptanými nápisy. Na každé druhé tabuli se skvěla sedmikráska. Otevřená, zavřená, odkvetlá. Občas se jejich okvětní lístky tvářily jako invarianty časoprostorového kontinua.

„Víš, že jsem tě vždy obdivoval?“ přerušil JP překvapivě ticho.

„Moc mluvíš,“ usadil jsem ho, ale zamyslel se nad tím. „Nikdy jsi na to nevypadal. To já ti spíš záviděl. Eleganci, peníze, lehkost, s jakou ses se vším vypořádal.“

Druhohory se mi začínaly líbit. Poprvé mi ani nebylo horko, spíš naopak. Jak to JP říkal? Před smrtí se ti uleví. Příjemná úleva.

„Blbost, nikdy jsi do lidí neviděl, to je tvoje jediná chyba,“ odbyl mě. „Když jsem pak odešel z techniky na obchod, nebylo to kvůli otci, ale kvůli sobě. Nestíhal jsem, byl jsem líný. Moc práce, tvrdá řehole. Ale ty jo, ty ses do toho zažral a sledoval jsi svůj sen.“

„Seš divnej,“ zasmál jsem se.

Znělo to podezřele, spíš skřehotání pterodonta než lidský hlas. Možná se tady měníme – měníme v druhohorní stvůry. A proto mi začíná být tak dobře. Stvůry, neměl bych o nich přemýšlet tak pejorativně. Tenhle svět jim patřil – skutečné stvůry jsme zde představovali my.

Slunce se posunulo o dva své průměry, siesta skončila. Opět jsem se zapřáhl do postroje a s překvapením si přitom uvědomil, že už okolo nás nejsou žádné pahorky, jen zvlněná savana se sporadickými stromy, trsy zakrslých křovisek. Nedokázal jsem si vybavit, kdy jsme v průběhu posledních dnů vrchovinu opustili. Vlastně na tom stejně nezáleželo. Záleželo na krocích. Na každém jednotlivém kroku, o který se přiblížíme k cíli. Urazili jsme sotva pár desítek metrů a objevili se – tři rohatci, ošklivé obludy velké jako nosorožec. Ale o třídu krvežíznivější. Postřílel jsem je všechny, ten poslední se dostal na pět metrů k nám, výstřelem z leže ho dorazil JP. Než pošel, obšťastnil mě gejzírem krve z roztržené tepny.

Nebyl důležitý, důležité byly jen kroky, přibližující nás k cíli. Jen jsem si už nedokázal vybavit, co je cíl.

Do večera se objevil ještě jeden obrovský raptor a pak něco, co mohlo být mládětem giganotosaura. Dvoutunová bestie pohybující se pětimetrovými skoky, která mě stála tři náboje. Jeden náboj vážil tak osmdesát gramů. S každým vystřeleným jsem nesl méně nákladu, což bylo výhodné. Měl jsem však takový neurčitý pocit, že až dojdou, nebude to úplně ideální.

Opět jsem přemýšlel o sedmikráskách. Každý okvětní plátek symbolizoval jeden dceřinný volný vektor odštěpený od centrálního. Ten měl žlutou barvu.

„Pouštíš si je blíž a blíž k tělu,“ obvinil mě večer JP.

Leželi jsme na zemi vedle sebe, oči upřené na hvězdy.

„Jo, třesou se mi ruce. Na víc než patnáct metrů se už netrefím,“ přiznal jsem se.

Zasmál se.

„Jsi prostě nejlepší.“

Ráno jsem se zapřáhl do popruhu, ale JP mě zastavil.

„Neměli bychom se nejprve najíst?“ navrhl.

Proč ne, pokud měl hlad. Já ne. Poslušně jsem však do sebe nasoukal celou svou porci, poslední kus sušeného masa a tyčinku kandovaného ovoce smíchanou s ovesnými vločkami. Trochu se mi zvedal žaludek, ale zvládl jsem to.

„Proč jsi chtěl snídat, když jsi nic nesnědl?“ zeptal jsem se ho už s postrojem kolem ramen.

„Tak.“

Také odpověď.

Do oběda se objevili další dinosauři, co nás chtěli sežrat. Naštěstí jsem je pokaždé zpozoroval z dostatečné dálky a dokázal jsem vysledovat rytmus jejich běhu nebo chůze, záleželo na velikosti. A pak jsem střílel z nejmenší možné blízkosti, abych měl jistotu, že se trefím. Musel jsem pak sice uhýbat, aby mě nesmetli setrvačností, ale vyplatilo se to. Ani jednou jsem neminul. Bylo to jako taková napínavá počítačová hra, jen kdyby ta puška tolik nekopala. Taky mi upadla levá nožička brýlí, které teď připomínaly spíš cvikr. Poradil jsem si – přivázal jsem si je k hlavě řemínkem z batohu.

Až večer, když nás vysledovalo stádo přerostlých ještěrek, které jsem si zařadil do kategorie střední, rychlí a zatraceně neochotně umírající zubatci, už mi v poutkách řemenů nezbyl jediný náboj.

„Posledních šest,“ zavrčel jsem.

JP neodpověděl, asi zrovna nebyl při vědomí.

První rána byla nejtěžší, protože dinosaurus stál dobře čtyřicet metrů daleko. Později jsem ale začít střílet nemohl, nestihl bych vypálit po nejpomalejším.

Třikrát dva výstřely, všechny do černého. Zbyli poslední tři, očividně mladší kusy.

„Jděte pryč,“ vybízel jsem je.

Největší z nich zaryčel a pomalu zamířil ke mně. Prásk, prásk. Jan Petr se probral a dvěma zásahy do trupu ho poslal k zemi.

„To byly mé poslední,“ konstatoval chraplavě.

„Jděte pryč,“ zopakoval jsem.

Menší ze zbývající dvojice, okrově žlutý posetý zelenými skvrnami, zasyčel a poslechl mě, jeho kámoš chvíli váhal, pak naposledy vycenil zuby a následoval ho.

Radoval jsem se jen chvíli – bohužel se nebáli nás, ale jiných masožravců.

Těm jsem říkal menší, zatraceně rychlí mršáci. Bylo jich deset. Tasil jsem revolver, uchopil ho obouruč a počítačová hra pokračovala. Neudělal jsem jedinou chybu, dokonce ani při přebíjení. Když kohout dopadl naprázdno, byli všichni mrtví nebo neschopní pohybu. Jenomže já věděl, že to současně je i náš konec – už mi nezbýval jediný náboj.

„To bylo docela hezké,“ ocenil mou střeleckou exhibici JP.

„Jo, jsem rád, že se ti to líbilo, další představení nebude, došly náboje.“

To prázdné cvaknutí mi připomnělo, že nemít náboje znamená nemít čím střílet. V naší situaci docela problém. Racionálně jsem si uvědomoval, co to znamená, emocionálně mi to bylo jedno, nebo spíš – cítil jsem něco nápadně připomínající úlevu.

„Škoda, tam jde další,“ ukázal mi.

Byl obrovský, největší masožravý ještěr, jakého jsem kdy viděl. Asi giganotosaurus nebo nějaký jeho přerostlý bráška, kterého Palfrey a jeho kolegové neznali. Tyčil se do výšky víc než šesti metrů, kráčel rozvážným tempem, obrazně co krok to sedm mil.

„Asi po něm nemá cenu střílet z revolveru, že?“ nadhodil Jan Petr.

Zasunul jsem bezzubou zbraň do pouzdra.

„Nemá,“ souhlasil jsem. „A nemá cenu před ním utíkat, pokud člověk není zrovna maratónský mistr světa.“

„Asi ne,“ přitakal tentokrát JP.

Predátor predátorů se blížil, víc než dva metry dlouhá tlama plná třiceticentimetrových zubů, krk schopný zvednout do vzduchu několik tun, gigantickými svaly obalené tělo a obrovské nohy, uvádějící celý kolos do pohybu.

„Může být velký jako dva sloni,“ konstatoval Jan Petr.

Ohlédl jsem se po něm. V hlase neměl ani stopu strachu – vlastně úplně stejně jako já. Bát jsem se přestal tak před deseti tisíci lety.

„Sleduj,“ mrkl jsem na něho jako v době, kdy jsme spolu studovali na škole, a tasil nůž. Obrovitý ještěr už byl zdánlivě na dosah, ale to klamala jeho velikost. Byl dál, než se člověku snažil sdělit jeho smysl pro perspektivu. Jako bych se pokoušel čelit pochodujícímu trojpatrovému domu. Giganotosaurus se zastavil, sklonil hlavu až k zemi, jako by si mě chtěl prohlédnout. Až k zemi, ale pořád se na mě díval svrchu. Nepředpokládal jsem, že bych ho zastrašil, spíš ho překvapovalo, že před ním něco tak malého jako já neutíká.

Otočil jsem nůž ostřím nahoru a nakročil si.

„No nebyla by to dobrá ilustrace do knížky?“ mrkl jsem na JP.

„Jdi do toho!“ povzbudil mě vztyčeným palcem.

Gigantický dinosaurus postoupil o krok, jako by si vyměřoval správnou vzdálenost na bezchybný útok. Ovanul mě pach hnijícího masa, jeho zuby byly právě tak dlouhé jako čepel mého nože. Jo, jdu do toho. Otevřel tlamu a dopřál mi pohled do továrny na zpracování masa.

Nebál jsem se, současně s poznáním jsem pochopil, že se usmívám.

„Skončíme to, ne?“ zakrákal jsem.

Lavina kostí a svalů se dala do pohybu, já vyrazil proti ní.

Záblesk jasnější než slunce, ještěr z větší části zmizel v kouli ohně, tlaková vlna mě srazila k zemi. Probral jsem se vedle utržené hlavy. Samotná měla rozměry malého osobního auta a šířila okolo sebe, puch omračující stejně jako sofistikované chemické zbraně.

Z trnitého porostu se vynořila Alice doprovázená madam Jessicou. Alice měla na rameni odpalovací rampu pro protitankové raketové střely, její průvodkyně držela v rukou další raketu. Umřel jsem a mám halucinace, napadlo mě. Nebo ne?

„Rád vás vidím,“ zkusil jsem se na ně usmát.

Pak se najednou hodně rychle setmělo a slyšel jsem praskání ohně.

To bylo pozitivní, současně jsem se cítil nejhůř za poslední dny. Bolelo mě úplně všechno, i dýchání bylo namáhavé.

„Spal jsi dvacet čtyři hodin v kuse,“ prozradila mi Alice a položila přede mě kouřící plecháč, z něhož to vonělo polívkou. Po dlouhé době jsem cítil hlad, tak silný hlad, že mi obracel vnitřnosti naruby.

„Jan?“ vyslovil jsem bez váhání první otázku.

„Žiju, i když se cítím trochu mdle. Po všech těch lécích není divu.“

Jan Petr ležel na druhé straně ohniště, takže jsem mu neviděl do tváře, ale jeho hlas mi připadal sarkastičtější než jindy. Pokud to bylo možné.

Sáhl jsem po hrnku a madam Jessica mi ho pomohla donést k ústům. Byl jsem slabší, než jsem předpokládal.

„Možná mi pomohlo i to, že mi má drahá sestřenka amputovala nohu.“

Málem jsem se udusil polévkou.

„Stejně už hnila,“ zazněla odpověď.

No jo, bratranec a sestřenice. Nevěděl jsem, zda to JP myslí vážně, ale bál jsem se že ano. Raději jsem téma dál nezkoumal a opatrně srkal polévku.

„Jak se stalo, že jste nás zachránily?“ zeptal jsem se nakonec.

Jessica s Alicí se po sobě překvapeně podívaly.

„Poslední, co si pamatuju, byl explodující dinosaurus. Mám dojem, že jste ho sestřelily protitankovou střelou. Ale to byla určitě halucinace. Mohu dostat ještě jednu polévku?“

Najednou jsem nedokázal myslet na nic jiného než na jídlo a teprve když jsem skonal s druhou porcí, znovu jsem se zeptal, jak došlo k tomu, že nás zachránily.

Ve tmě ředěné plameny ohně jsem viděl, jak se obě ženy po sobě podívaly, jako by se rozhodovaly, kdo začne mluvit. Nakonec se slova chopila Alice.

„Henry nám pověděl o útoku dinosaurů, když jste nakládali výstroj tam u skály. Podle jeho slov jste všichni umřeli a jemu jedinému se podařilo uniknout. Nebyl důvod mu nevěřit. Ujížděli jsme na základnu a po nehodě jsme pak pokračovali v cestě jen my dva, já a on. Kotník se mi mezitím zahojil a lord Campbell i baron Mauschwitz by Henryho na rychlé cestě pro pomoc příliš zdržovali. Já ne, už jsem si to vyzkoušela. Tři dny jsme bloudili, ale nakonec jsme se štěstím dorazili na základnu. V té době už Se okolo ní z nějakého neznámého důvodu začali shromažďovat dinosauři. Okamžitě jsme začali připravovat záchrannou výpravu, ale hned ráno dalšího dne dorazil baron. Zubožený a polomrtvý. K nám se dostal živý jen díky tomu, že potkal Storcha v džípu na každodenní obhlídce. Jinak by to nezvládl. V té době už jsme byli prakticky obklíčení.

„Obklíčení?“ nadhodil jsem.

„Tak to vypadá. Jako by se nás ti prevíti snažili izolovat od celého světa,“ vysvětlila madam Jessica.

I v šeru bylo vidět čerstvou jizvu ve tváři, která ovlivňovala mimiku celého obličeje.

„Baron řekl, že všichni ostatní mimo něj zahynuli,“ navázala tvrdě Alice.

Rozhostilo se ticho. Poslouchal jsem praskání plamenů a hýčkal si pocit, že se chvíli nemusím o nic starat.

„A proč jste mu neuvěřily?“ ozval se Jan Petr.

Měl jiný hlas, než jaký jsem znal. Drsnější, bez všudypřítomné hravosti, s níž si permanentně dělal šprťouchlata z celého světa. Asi o tu nohu opravdu přišel.

„Opil se a pak tu svou historku, jak se zachránil, vyprávěl trochu jinak než poprvé,“ odpověděla tentokrát Jessica.

Oheň se rozhořel o poznání víc, viděl jsem, že Jan Petr s podepřenou hlavou pozorně naslouchá a mlčí.

„A to stačilo? Lidé si obvykle záležitosti spojené se smrtí nepamatují úplně přesně,“ pokračoval ve vyptávání.

„Viděla jsem je, jak spolu hovoří. Myslím Henryho s baronem,“ navázala Alice. „Dávali si pozor, aby je u toho nikdo neslyšel. Henry pak s baronem ve všem souhlasil, i když si původně částečně protiřečili. Nakonec svá tvrzení vybrousili k dokonalému souladu. Když jsem však v soukromí poukázala na nějaké nesrovnalosti, reagoval – divně.“

Mlčel jsem a přemýšlel. Teď, když to vypadalo, že možná přežiju, jsem chtěl najednou mnohem víc – i když to byla hloupost.

„A také už jsem Henrymu z nejrůznějších důvodů nevěřila,“ dodala téměř neochotně Alice a já v duchu zajásal.

Lidé jsou hrozní. Tolik mrtvých, a já se zabýval jen sám sebou. Takže ne lidé, ale já jsem hrozný. No a co…

„Rozhodly jsme se proto prověřit, jak moc jsou slova barona Mauschwitze, potažmo pana Henryho Wirgana, pravdivá,“ chopila se slova madam Jessica. „Před dvěma dny jsme tajně opustily tábor. Dinosauři v noci naštěstí spí a nám se podařilo proniknout. Uběhly jsme potmě snad deset kilometrů.“

Připadalo mi, že se vzpomínce zasmála.

„Jsou inteligentní,“ zareagoval jsem prudce, protože jsem je musel varovat.

„To už jste nám všechno řekl, i když si to nepamatujete,“ uklidnila mě Jessica.

„A já jsem jim to potvrdil, jinak by ti stejně nevěřily,“ ozval se JP.

Napadlo mě, kde mu tu nohu vlastně amputovaly, jak to provedly a jak je možné, že přežil. Ptát jsem se však nechtěl.

„Plány proberme zítra, ano?“ navrhl jsem a najednou jsem se cítil unavený.

Plný žaludek mě doslova a do písmene ukolébával ke spánku.

„I při pomalejším tempu to máme na základu tak tři dny,“ přemýšlela nahlas Jessica u snídaně.

Cpal jsem se stejně jako večer a poprvé jsem viděl jíst i Jana Petra. Navzdory amputaci, pořád jsem měl problémy na jeho zmrzačení myslet, vypadal podivuhodně životaschopně.

„Se mnou těžko,“ opáčil klidně. „Neujdu ani metr. Nikdy ti to nezapomenu, sestřenko!“ bleskl pohledem směrem k Alici.

Okamžik vypadala polekaně.

„Pokud to přežiju, máš to u mě,“ zasmál se. „Splním ti jakékoliv přání, které bude v mých silách,“ v jeho slovech rezonovalo něco, co bych označil za cit, kdybych ho neznal.

Vlastně, byl to cit – už jsem ho znal.

„Řekl bych, že mám až příliš dobrou náladu,“ zamyslel se, „to asi ty léky.“

„Tak nějak,“ souhlasila Jessica s úsměvem. „Jsou to opioidní analgetika poslední generace, mám je jen díky známým z armády. Také nasazují člověku, řekněme, růžové brýle.“

Dožvýkal jsem kus slaniny, tuhý jako podešev, a zajedl ho několika hrstmi hrozinek. Pak jsem se se zasténáním shýbl k ešusu postavenému na plynovém hořáku a nabral si hrnek čaje. Káva by byla lepší, ale Alice ani Jessica ji bohužel nevzaly s sebou.

„Nic mi není,“ rozptýlil jsem jejich úlek. „Jen jsem v poslední době střílel příliš často z příliš velké pušky. Má tělesná schránka na to prostě není stavěná.“

Madam Jessica mi věnovala pobavený pohled, ale neřekla nic. Pohled Alice jsem nedokázal rozkódovat.

Chvíli jsme jedli mlčky.

„Řekl bych, že nám to bude trvat déle než tři dny, a poslední část bychom měli jít v noci,“ řekl jsem s posledním lokem čaje.

„Proč?“

„Myslím, že nebudeme schopni dostat se až na základnu. Za dva tři dny bude v naprostém obležení.“

Jan Petr mě pozoroval pohledem tibetského lámy. Otázkou bylo, kolik z jeho hloubavosti měly na svědomí opiáty, ke kterým měla madam Jessica bůhvíproč tak pozitivní vztah.

„Oni se učí. Nějaký způsobem se nás učí znát a teď se soustředí na základnu. Vědí, že z ní jim hrozí největší nebezpečí, že v ní se skrývá naše síla. A budou nás chtít zničit, abychom se už nikdy nevrátili.“

Sedělo to i s mým vlastním názorem, protože jsem měl pocit, že pokaždé, když jsem se s nimi dostal to mentálního kontaktu, si ze mě kousek přečetli.

„Cítil jsem je, byli pořád kolem mě. Věděli, že jsem slabý a snažili se mě, snažili se mě…“ JP hledal vhodná slova. „Zničit? Převrátit rubem na líc? Nevím. Jsou úplně jiní než my, jsou krvežízniví, neznají slitování.“

Vůbec mě nenapadlo, že JP trpěl i jinak než bolestí z rozsekané hnijící nohy.

„Jsou to dravci, my všežravci, a to je, myslím, velký rozdíl,“ souhlasila madam Jessica a mimoděk tak zopakovala Palfreyho myšlenky.

Jeho notepad jsem měl stále v batohu.

„Nechcete něco vzít?“ obrátila se k praktičtějším věcem. „Ta protitanková střela vážila dobře čtyři kila, takže se mi ulehčilo,“ předvedla výraz úlevy.

„Nemám už žádné jídlo, žádné náboje, žádné léky. Jen základní výbavu, co nic neváží,“ prozradil jsem.

Alice se zaklonila, přitáhla si k sobě svůj batoh a podala mi kovově chřestící plátěný vak.

„Ráže .500 A-Square. Máš Martinézovu pušku, ne?“

Překvapeně jsem se na ni podíval.

„Jak jsi věděla, že budu mít zrovna tuhle? Jak jsi věděla, že budu žít zrovna já?“

„Grimkov a Martinéz používali stejné náboje. Ty .458 Winchester Magnum, lord .500 Nitro Express, tady pro Jana Petra,“ vypočítávala a vytahovala z batohu další plátěné vaky.

„Pronesly se, tvůj má kilo a tři čtvrtě, ostatní o něco méně.“

„Takže jich mám asi dvacet?“ odhadl jsem.

„Dvacet dva přesně,“ věnovala mi uznalý pohled.

Zatvářil jsem se, že odhadování počtu nábojů podle hmotnosti je pro mě běžná záležitost.

Odměnila mě až přehnaně uznalým pohledem, pochopil jsem, že si ze mě trochu utahuje. Bylo to příjemné, právě jsem se ze stavu k smrti nemocných přesunul mezi zdravé a akceschopné.

„Tak, mládeži,“ přerušila naši konverzaci Jessica. „Řekla bych, že je čas vyrazit.“

Měla pravdu. Odhadoval jsem, že s časem nutným k obejití základny dostatečně velkým obloukem, tak, abychom neupoutali pozornost dinosaurů okolo ní a k návratové věži se dostali pokud možno z opačného směru, jsme měli sotva dva dny časové rezervy. Myšleno vzhledem k datu našeho jediného lístku domů.

Jediný, kdo si další cestu pochvaloval, byl JP. Terén byl schůdný, při nesení nosítek jsme se střídali. Při každé zastávce mi nepřestával připomínat, že tohle je mnohem lepší než ty příšerné otřesy, když jsem ho táhl na smyku. Trochu přeháněl, protože před polednem opět nedokázal potlačit sténání. Madam Jessica mu pak věnovala další ze svých růžových tabletek. Téměř okamžitě usnul a neprobudil se, ani když jsme se vydali na další cestu.

„Co to je za prášky?“ zeptal jsem se madam Jessiky, když se neprohrál ani poté, co jsme s ním nechtěně praštili o kámen.

„Jak jsem řekla, velmi dobré opiáty,“ odpověděla mi s úsměvem. „Usnete, pak následuje pár hodin příjemné, ale ještě zvladatelné euforie. A co je hlavní – téměř čtyřiadvacet hodin vás nic nebolí. Organismu chvíli trvá, než uvede neurotransmitery zprostředkovávající bolest do pohotovosti.“

„Jak jste se k nim dostala?“ vyslovila Alice otázku, na níž bych se já nezeptal.

Zem se zachvěla, na obzoru se objevilo několik sloupů černého dýmu, rámovaného ohnivými projektily vyvrhovanými ze sopečných jícnů, a teprve po půlminutě nás dostihlo temné dunění erupcí.

„Mám rakovinu. Drženou na uzdě vším, co má moderní věda k dispozici, ale přesto mi do posledního stádia moc nezbývá. Vlastně jen proto jsem se odhodlala k tomuhle výletu,“ odpověděla madam Jessica, když se situace uklidnila.

„Mému muži by se to líbilo, říkal, že člověk má žít naplno. A řídil se tím.“

Řekla to tak prostě a jednoduše, jak by jiný člověk vykládal o barvě, kterou si vymaluje svůj nový dům.

Nevěděl jsem, co na to říct. Alice přikývla.

„Myslím, že tenhle výlet splnil vaše očekávání,“ řekla pouze. Před pár měsíci bych to považoval za hrubou a nezdvořilou odpověď, teď jsem tomu však rozuměl. Jessica se jen usmála a vystřídala mě v nesení nosítek.

Těsně předtím, než jsme se rozhodli utábořit – objevili jsme perfektní místo na louce uprostřed velkých araukárií, Alice jdoucí vpředu zvedla ruku a jediným gestem nás s Jessicou poslala k zemi. Sama se ztratila mezi dvěma balvany.

„Na druhé hodině,“ slyšel jsem její šepot.

Už jsem je uviděl taky. Smečku obrovských theropodů, neměl jsem Palfreyho znalosti, abych věděl, k jakému druhu dravců patří. Původně kráčeli směrem doleva, ale jejich vůdce se najednou zastavil a trup původně téměř rovnoběžný se zemí vypjal do výše. Klid druhohorní savany unavené podvečerním žárem narušil řev obrovského predátora. Neviděli jsme, co mu stojí v cestě, ale řev se ztlumil ve výhružné a pak spíš nejisté hrdelní bublání a dravec se uklidnil. Pak se otočil, opět se vypjal do výše a dalším zařváním zvěstoval smečce, že je stále pánem, ale že teď se půjde přesně opačným směrem.

O něco menší ještěr se dvěma rychlými kroky přiblížil k vůdci a pokusil se protestovat bleskovým výpadem zdola proti hrdlu. Vládce smečky jen vyrazil svou obrovskou hlavou jako kladivem, srazil soka k zemi a pak se zakousl do jeho boku. Napětím jsem ani nedýchal a čekal na rvačku. Kupodivu se nekonala. Útočník se nebránil a vůdce se spokojil s tím, že opovážlivce ozdobil pořádným šrámem. Vzhledem k jejich rozměrům muselo jít o metry sedřené tkáně a pocuchaných svalů. Potom se smečka bez dalšího zdržování vydala ve stopách svého velitele.

„Myslím, že jsme právě viděli verbování v praxi,“ šeptnul jsem, aby mě slyšeli všichni. „Zůstaneme nějakou dobu ležet. Telepaticové jsou horší než chameleóni, téměř neviditelní.“

Jessica i Alice mě kupodivu poslechly. Jan Petr také, ale ten spal.

Náhodné setkání mělo za následek, že jsme se ke spánku uložili bez ohně a teplého čaje na noc. Ležel jsem jen napůl zabalený ve spacáku – v okolí bylo příliš sucho na to, aby se zde vyskytoval kousavý hmyz. Díval se na hvězdy prosvítající korunami stromů a kupodivu nemohl usnout.

„Nad čím přemýšlíš?“ probrala mě z usínání Alice.

Ve tmě jsem se usmál. Mé poslední myšlenky se přetransformovaly do už jen napůl vědomých představ, se kterými jsem ji určitě nehodlal seznámit.

„Nad tím, zda mi je teď dobře nebo ne,“ pověděl jsem jí vlastně pravdu.

„A?“

„Ke štěstí mi malý kousek chybí.“

„Tak to jsi šťastný člověk, když jen malý kousek,“ cítil jsem, jak se pro sebe usmívá.

„Jo, jsem skromný,“ odpověděl jsem a zjistil, že se také usmívám. „Dobrou.“

Spal jsem dobře jako člověk, který udělal vše, co bylo třeba a ve věci konečného verdiktu se podřídil osudu. Ráno, mezi sušenkami splachovanými loky studené vody, jsem nad tím přemýšlel a uvědomil jsem si, že jsem k tomu směřoval už dlouho. V průběhu dní, kdy jsem se třásl strachem z neznáma spolu s ostatními, když jsem putoval osamocen pustinou, když jsem se za cenu vlastního života snažil pomoci.

„Tak jdeme,“ zvedl jsem se jako první. JP mi věnoval zasmušilý pohled. „Vy jdete, já se nesu.“

„O.K.,“ ustoupil jsem.

Vypadalo to, že vedlejší účinky léků pominuly a on si plně uvědomuje, že mu chybí kus pravé nohy od kolena dolů.

Další dva dny byly horké, suché a úmorné, jeden jako druhý. Jessicu s Alicí povinnost nošení nosítek víc a víc vyčerpávala. Mě také, ale já měl pořád v paměti utrpení dnů minulých a tohle byla téměř dovolená. Soustředil jsem se na azimut a mapu – skutečnou mapu, ne náčrtky, které jsem měl k dispozici. Než se objevilo nebezpečí dinosaurů, Storch poměrně podrobně zmapoval okolí základny. Podrobně znamenalo, že zaznamenal hlavní orientační body a držel se měřítka.

Druhého dne večer jsem měl pocit, že se ocitáme na území, které poznávám – alespoň podle mapy. Ale přání mohlo být otcem myšlenky. Až večer, když jsme se o tom bavili, mi to Alice s Jessicou překvapeně potvrdily.

„Jsem tak unavená, že mě o tom vůbec nenapadlo přemýšlet, ale máte pravdu,“ potvrdila mi mé dohady Jessica po dlouhém zkoumání mapy a ještě delším přemýšlení. „Nikdy bych si nemyslela, že mohu tak ignorovat okolí. Cítím se jako školačka.“

Pak se natáhla k ešusu s čajem. Byli jsme tak vyčerpaní, že jsme se neobtěžovali rozléváním do hrnků a pili všichni z něj.

Sykla a ešus jí vyklouzl z prstů.

„Sakra,“ zaklela.

„Neměla byste si vzít léky?“ zareagovala Alice.

„Ne, je mi dobře,“ nesouhlasila vdova po generálovi.

„Není, ale už žádné nemá,“ řekl JP zdánlivě klidně, ale já v jeho slovech slyšel nesmírnou hořkost. „Všechny, co jí zbývaly, dala mně.“

„Nepotřebuji žádné léky, vlastně se tady cítím stále lépe!“ protestovala téměř uraženě Jessica, až se Alice rozesmála.

„Já také,“ přidala se k ní.

„Ženské, ty aby nedržely spolu,“ ucedil Jan Petr a ostentativně se otočil na bok, aby na nás neviděl.

Trochu přitom zasyčel bolestí, ale jediný kdo si toho všiml, jsem byl já, takže mu jeho gesto vyšlo. Stejně mu jejich společná reakce pomohla a necítil se tak provinile. Naše jemná divadelní hra všech před všemi rozptýlila napětí, popřáli jsme si dobrou noc a uložili se ke spánku. Dobře jsme si uvědomovali, že zítra se pokusíme proniknout k návratové věži, odkud by nás pozítří kyvadlo dvoj směrného volného vektoru vedoucího časoprostorovým kontinuem tam a zpět mělo dopravit domů. Byla to neuvěřitelně lákavá myšlenka, a proto jsem se na ni snažil nemyslet. Kupodivu to šlo snadno, měl jsem k přemítání spoustu dalších věcí.

Hvězdy byly opět úžasné. Cizí, ale současně už známé – pozoroval jsem je po spoustu uplynulých nocí. Naslouchal jsem oddechování dvou spáčů a kochal se. Dvou?

„Jsi šťastná?“ zeptal jsem se.

„Docela jo,“ neměla ospalý hlas, jako bych ji vytrhl z klímání, právě naopak, čilý se zvonivou hranou, která se dostaví, když člověku myšlenky rezonují skvělou náladou.

„Vlastně skoro úplně. Chybí jen malý kousek.“

Cítil jsem to stejně. Vstal jsem, obešel vařič, který jsme používali místo ohniště, a klekl si vedle Alice. I když měsíci nechybělo mnoho do úplňku, ve stínu obrovské hromady balvanů, u které jsme se utábořili, jsem proti zemi stěží rozeznával, kde leží. Opatrně jsem hledal její vlasy, ale místo toho jsem se dotkl brady. Nechal jsem své prsty, kde byly, v porovnání s jemnou pletí obličeje byly tak drsné. Mlčela, netušil jsem, co si myslí, co cítí. Ale věděl jsem, co cítím já. Sklonil jsem se a políbil ji. Měla horké, vláčné rty, ne rozpraskané z žízně a slunce jako já.

„Myslela jsem, že geniálním fyzikům věci docházejí rychle,“ zašeptala.

„Hm, ne všechny,“ připustil jsem.

„Bolí mě celé tělo, pojď blíž, ať se nemusím zvedat,“ požádala.

Takový rozkaz by asi každý muž splnil s nadšením. Umiňoval jsem si, že musíme být potichu, ale když pak vychládala horkost našich těl a já si postupně uvědomoval kameny, tlačící mě do zad, nebyl jsem si splněním svého předsevzetí úplně jistý. Vlastně jsem věděl, že slovo tichý se moc nehodí na to, co jsme právě předvedli.

„Neležíme na karimatce,“ zjistil jsem překvapeně.

„Neměl jsi být tak divoký,“ svedla to na mě.

„Jo, jenomže jsem dole,“ upozornil jsem ji. „A začíná to bolet.“

„Strašné, skuteční muži vymřeli ve středověku,“ zamumlala a kupodivu se posunula kus stranou a přenechala mi úzký kus tábornického lože.

Mé druhé předsevzetí bylo, že ráno vstanu první jako obvykle a pak se přesunu do svého spacáku. Nemělo cenu Alici kompromitovat.

„Mládeži?“ probudil mě hlas madam Jessiky. „Snídaně je připravena.“

Ležel jsem na pravém boku přitulený k Alici a pokud jsem se považoval za opravdu velkého optimistu, mohl jsem říct, že mi cíp spacáku zakrývá bedra. Ale já nikdy nebyl přílišný optimista.

„Dobré ráno,“ řekl jsem, vstal a začal se rozhlížet po něčem, do čeho bych se mohl obléct.

„To je tak, když má někdo příliš mnoho energie a odhazuje své svršky v dál,“ poučil mě Jan Petr a pak mě s pobavením sledoval, jak lovím své prádlo. V noci musel foukat silný vítr, jinak jsem si to nedokázal vysvětlit. Nemohl ještě spát, syčák jeden mizerná?

Když jsem konečně našel kalhoty – Alice si je dala pod hlavu jako polštář, co nejdůstojněji jsem odkráčel ke svému batohu a začal se oblékat. Spousta společenských předsudků mi už byla cizí, ale stejně mě znervózňoval pohled, kterým mě sledovala Jessica.

„Muži mohou být krásní, když je člověk příliš nehýčká,“ řekla nakonec se zasněným výrazem a pohledem upřeným do minulosti.

„Tsss,“ opáčil JP, „je kost a kůže, samý šrám, prostě nemehlo.“

Měl jsem ho nechat někde v buši, blesklo mi hlavou.

„Dobré ráno!“

Alice využila pozornosti, kterou mi oba věnovali, a už se stačila obléknout.

„To je nespravedlivé!“ protestoval Jan Petr. „Nazí muži mě nezajímají! Díval jsem se špatným směrem!“

„Jsem tvoje sestřenka,“ usadila ho.

„Snídaně,“ vrátila nás Jessica do reálu a vypadala přitom nadmíru pobaveně.

Snídali jsme dlouho a bohatě. Nemuseli jsme spěchat. Nacházeli jsme se zhruba čtyři kilometry od tábora, návratová věž byla ještě o kilometr dál. Náš hlavní úkol spočíval v tom, dostat se k ní nepozorovaně, skryti před zraky všech obyvatel tohoto světa. Nad námi zavřeštěl nějaký druh malého pterodonta. Skoro všech, opravil jsem se v duchu. Nad vládci vzduchu snad telepaticové nadvládu neměli. Tedy – nezbývalo než v to doufat.

U posledního doušku čaje jsem dal v duchu Janu Petrovi za pravdu. Bylo to nespravedlivé. I já jsem chtěl vidět Alici nahou, tím spíše, že to nebyla moje sestřenka. Jen jsem netušil, zda k tomu ještě budu mít příležitost. Nebezpečí lidi krátkodobě sbližuje…

Plahočili jsme se sotva dvě hodiny, když nás Jessica zastavila.

„Tady to poznávám, nudila jsem se a prozkoumala jsem docela široké okolí základny.“

Dřepla si, z brašny vytáhla další ručně načrtnutou mapu. Tentokrát ale o třídu podrobnější než všechny předchozí. Zorientovala ji a chvíli na ni zamyšleně hleděla.

Já s Alicí jsme si přisedli k ní, Jan Petr se naopak zvedl na loktech, aby také viděl.

„Řekla bych, že jsme někde tady,“ zabodla prst kus na severovýchod od výrazného černého kříže.“

„To je základna?“ ujišťoval jsem se a současně si lokl z polní láhve.

Voda už dávno zteplala, chutnala hořce a páchla po síře. Ale byla to voda, dopřál jsem si ještě pár dalších doušků.

„Ne, to je návratová věž. Základna je tady,“ ukázala doprostřed skupiny schematicky načrtnutých skal.

„Návratová věž je od základny dobře kilák, takže to k ní máme takové tři,“ odhadl JP.

Otřel jsem si čelo, aby mi pot nekapal na papír.

„Devět minimálně, musíme se k věži přiblížit přesně z opačného směru, abychom minimalizovali pravděpodobnost odhalení,“ nesouhlasil jsem. „Existuje nějaká přístupová cesta, kterou bychom mohli využít, abychom byli co nejméně zpozorovatelní?“ obrátil jsem se k madam Jessice.

Zamyslela se, vytáhla tužku a začala do mapy kreslit. „Tady, tady a tady jsou povlovné pahorky. Pokud si člověk nevšimne, jak se mu přiblížil horizont, snadno je přehlédne.“

„A zde jsou prohlubně, většinou protáhlé, podobné té, do níž jsme při našem, hm, příletu,“ zamyslela se nad vhodným slovem, „spadli.“

„Takže podle tebe,“ podíval se na mě JP nevraživě, „je ideální cesta cik, cak,“ naznačil nad mapou.

„Přesně tak. A pokud možno v noci.“

„Jsi paranoik,“ obvinil mě.

„Mám jen dvacet dva nábojů,“ poukázal jsem.

„Nebo taky ne,“ připustil.

Alice sledovala naši výměnu názorů, nic neříkala, jen se usmívala.

Obezřetně jsme poustupovali dál až do pozdního odpoledne, jednou nebo dvakrát jsme zahlédli skupinky dinosaurů nejrůznějších druhů a velikosti – samé theropodní masožravce. To jsme pokaždé zalehli a čekali. Při zběžném pohledu se zdálo, že se v hledání kořisti jen tak potulují savanou, po chvíli však bylo jasné, že všichni míří jedním směrem – k základně.

Pak se tak nějak automaticky vyhlásil večer. Oheň jsme rozdělávat nechtěli, pouze jsme si k přenocování pečlivě vybrali úzký průchod mezi rozsáhlými porosty zakrslých cykasů. Sebral jsem v sobě tolik síly, že jsem natahal několik uschlých větví a vyvrácených kmínků, abych vytvořil jakous takous provizorní překážku. Pro ještěra průměrných rozměrů žádný velký problém, ale aspoň jsme se za tím mohli schovat.

Pak už jsme jen žvýkali jídlo, zapíjeli ho vodou a zbavovali se celodenního žáru slunce naakumulovaného v našich tělech.

„Do návratu nám zbývá necelých patnáct hodin,“ narušila ticho Alice.

Ležela vedle mě, aniž by se mě dotýkala, vnímal jsem její přítomnost jako něco příjemného, víc než vyvažujícího všechny šrámy, únavu i žízeň.

„K věži to máme tři kilometry, a pokud bude svítit měsíc jako včera, neměl by to být problém. Stihneme to,“ uklidňovala ji Jessica.

JP vypadal, že ho jeho rána opět víc bolí, ale nestěžoval si. Převaz jsme nechtěli riskovat. Z Palfreyho přednášek jsem si pamatoval, že spousta z dinosaurů měla výtečný čich. Případný pach krve, nebo hnijícího masa, rychle jsem se v myšlenkách zastavil, by je mohl přilákat.

„Nemáte náhodou osobní vysílačky?“ vzpomněl jsem si najednou. „Naše už jsou dávno vybité. Jsme tak blízko, že bychom se se Storchem možná mohli spojit!“

Obě ženy se na sebe podívaly.

„Většina akumulátorů je na základně v mizerném stavu a obyčejné baterie už téměř nefungují. Po tom obrovském dešti panovala několik dní stoprocentní vlhkost vzduchu,“ vysvětlila s pokrčením ramen madam Jessica.

Déšť, v paměti jsem ho měl zasutý jako něco hodně dávného. Až teď jsem si uvědomil, že je planina okolo nás sice opět suchá, ale cykasy, osamělé stromy i trsy blíže neidentifikovatelných rostlin jsou svěže zelené, zdobí je množství nových listů a těch pár skutečných stromů, které jsme cestou potkali, dokonce rozkvetlo neskutečně drobnými bílými květy.

„Tak nic,“ řekl jsem zklamaně.

V deset hodin večer místního času měřeno od polední kulminace slunce jsme se vydali na pochod.

Měsíc sice svítil, ale brzy jsem zjistil, že jako kočka nevidím a při druhém klopýtnutí začal ostře protestovat pravý kotník. Pak nás zmrazilo hluboké zařvání, evokující praskot lámaných kostí. Proti měsíčnímu kotouči se rýsovala silueta obrovského ještěra s tlamou zvrácenou vzhůru k obloze.

Stáli jsme a dívali se jeden po druhém. Co to mělo znamenat?

Odpověď přišla se zpožděním několika málo sekund. Dálkou tlumený ryk stovek, možná tisíců dinosaurů.

Synchronizované s Jessicou jsme oba opatrně položili nosítka a lehli si k zemi, Alice nás předstihla.

Velký ještěr zařval ještě jednou, tentokrát s jinou intonací, a opět se mu dostalo odpovědi.

„Oni spolu hovoří,“ konstatovala překvapeně Alice.

„Nebo si pouze vzájemně poskytují informace, které jim do mozku nasadili jiní,“ zpřesnil jsem. „Nevím, co to znamená, zda je to výzva ke společnému lovu, k páření nebo něco úplně jiného.“

Výsledek však byl jasný. Obrovský ještěr rázným krokem vyrazil souběžně s naším směrem a zanedlouho nám zmizel v temné šedi planiny.

Opět jsme se zvedli a tentokrát ještě mnohem opatrněji a pomaleji než předtím pokračovali v cestě. O kilometr později jsme v okolí zaregistrovali zevlující, zdánlivě spící ještěry. To už jsme se neodvážili jít po dvou, ale plazili jsme se. Janu Petrovi jsme jeho pod kolenem amputovanou nohu přivázali ke zdravé a on dělal všechno pro to, aby nás nezdržoval. Po prvních deseti minutách plížení mezi kameny a trnitými keři jsme se zbavili batohů a všeho ostatního kromě pušek, střeliva a trochy vody. Jen já jsem dál tvrdohlavě táhl notebook a notepad.

Pokaždé, když jsme usoudili, že už v okolí žádný ještěr není, nás varovalo nervy drásající zařvání. Pět minut plížení, dvě minuty odpočinku, dalších pět minut. Uzavíral jsem skupinu a když jsem se při jedné z pauz díval před sebe, zjistil jsem, že se JP lesknou oči slzami. Už neunesl ani svou pušku a nechal ji za sebou. Měl to z nás nejtěžší, musel spoléhat jen na ruce a navíc ho při pohybu bolela nezhojena rána. Další kus cesty. Jedenkrát k nám závan větru přinesl horký nasládlý pach těla dravce jen kousek před námi. Nacházeli jsme se v stíněné oblasti a vůbec jsme ho neviděli. Oklika nás stála několik set metrů, proklínal jsem ho a nespouštěl oči z kompasu. Jessica nás vedla úplně přesně. Když už obloha za našimi zády zesvětlala, ale před námi zůstávala stále temná, z černi kousek od nás vystoupila masivní konstrukce návratové věže. Dokázali jsme to.

Vyšplhali jsme se do prvního patra a pak museli odpočívat, než jsme se přesunuli až nahoru, do prostoru, odkud nás zhoupnutí kyvadla volného dvoj směrného vektoru dopraví časoprostorovým kontinuem domů.

Seděli jsme a čekali. Všiml jsem si, že v mezičase, kdy jsme byli mimo, Storch na jednu z dřevěných vzpěr nainstaloval dalekohled. Zřejmě pro průzkum okolí, věž čnící nad planinu mu k tomu poskytovala ideální místo. Pod podlahou, na roštu určeném k uskladnění získaných loveckých trofejí a dalšího materiálu, leželo několik beden. Než je dinosauři obklíčili, stačili alespoň část vzorků a jiného zajímavého materiálu přesunout sem.

Konečně nám vycházející slunce odkrylo pohled na základnu. Přišoural jsem se k dalekohledu a okamžik hledal správný směr. Našel jsem ho, zaostřil a jen zatajil dech. Všude kolem oproti mé paměti masivně vylepšených hradeb postavených z kamenů, dřevěných kmenů a místy i prázdných kontejnerů se mačkali dinosauři. Velcí, malí, opeření, zelení, šedí, s hladkými šupinami nebo s masivními plátěnými štíty. Musely jich být stovky, tisíce, možná desetitisíce. Občas některý z nich zařval, posunul se z místa na místo, ale naprostá většina z nich tupě zírala na hradby. Záplava omámených dravců naprogramovaných k jedinému naháněla hrůzu. Kde jsou telepaticové? Na co čekají? K čemu se chystají?

Podíval jsem se na hodiny. Dvě hodiny do času t0.

„Zhoršilo se to pořádně,“ komentovala děsivou vyhlídku madam Jessica. „Všechno, co měli uvnitř, použili k vylepšení opevnění.“

Nechal jsem ostatní, ať se podívají dalekohledem, a jen tak klouzal pohledem po okolí. Kde jsou ti neviditelní dravci? Nebál jsem se jich, věřil jsem, že kdyby mě zachytili pohledem a pokusili se o telepatický útok, dokázal bych zareagovat. Viděl jsem však jen obyčejně neobyčejné dinosaury všech možných barev a tvarů.

„Někdo vyšel na hradby,“ řekl nahlas Jan Petr.

Seděl s podepřenými zády, kolem úst měl hluboké čáry vrásek, které tam ještě včera nebyly.

U dalekohledu teď byla Alice.

„To je Panwer, kuchař,“ poznala ho. „Nic nedělá, rozhlíží se.“

Pak jsme jen dál seděli a čekali. Čas se vlekl. Doufali jsme, že si Storch promyslel, jak se k návratové věži dostane. Měl na to dost času, i když bylo otázkou, zda předpokládal až tak drastický vývoj situace.

Nakonec jsem to nevydržel a šel znovu k dalekohledu. Bloudil jsem po horizontu a zjišťoval, že přicházejí stále další a další dravci. Jako by neviditelní telepatičtí vládci tohoto světa spustili nějakou řetězovou reakci, která sem volala víc a víc jejich vojáků. Opět jsem zaměřil dalekohled směrem k základně. Panwer dál stál na hradbě a vyhlížel do savany. Podrobnosti obličeje jsem nedokázal rozeznat, ale jeho pozice byla až nelidsky strnulá. Nehýbal se.

„Dostali ho,“ řekl jsem tiše.

„Kdo?“

„Naši nepřátelé, ti, o kterých jsem vám vykládal. Podívejte se sami.“

Napůl jsem očekával, že nám Alice, která mě vystřídala, oznámí, že Panwer padl mrtev k zemi, ale nestalo se to.

„Skočil dolů, už ho nevidím,“ konstatovala po dalších deseti minutách.

Byl jsem stále neklidnější a rázoval jsem po devíti metrech čtverečných nejvyššího patra věže, které jsme měli k dispozici, sem a tam. Letmo jsem zalétl pohledem k balvanu, který tam dřív nebyl, a pak zpět k siluetě základny.

„On otevírá bránu!“ vykřikla Alice.

No a co. Pocítil jsem vztek, ale nenechal jsem se jím úplně pozřít. To už se mi stalo a nepřineslo mi to nic dobrého. Vztek, zlost, touha zničit. Pak mě zahltil chaos myšlenek, které jsem téměř neovládal, spousta vzpomínek, letmý flashback noci, kdy jsem si to málem na nože rozdal s Wirganem, než jsem získal nad agresivitou kontrolu. Vyhrál jsem nad ním. Pokusil se mě zabít a já přežil, měl jsem teď jeho družku. Byl jsem silnější. Přežil jsem, protože jsem přemýšlel. Přemýšlel? Co to je?

„Parchanti, učíte se,“ zaklel jsem, když mi došlo, co se se mnou děje.

Pozvedl jsem pušku k rameni a téměř bez míření střelil do balvanu. Pak ještě jednou, Alice mě napodobila, přidala se i Jessica.

Pozoroval jsem stále zřetelněji se objevujícího potácejícího se dinosaura se dvěma masivními hlavovými hřebeny. Trefil jsem ho do trupu nad levou nohu, jasná krev zdánlivě stékala po vzduchu a odkapávala na zem. Muselo ho to příšerně bolet, ale stále se snažil udržet na nohou. Už se mi nesnažil nic vsugerovat ani ze mě nic vysát. Nakonec chameleónský efekt pominul a vzájemně jsme se viděli, jako bychom stáli tváří v tvář.

Zabijeme vás, všechny. Poslal mi poslední myšlenku a umřel. Nekomunikoval pomocí řeči, ale pomocí obrazů. Slovo zabijeme symbolizoval pohled na naše rozervaná těla, na zubaté tlamy držící naše kosti a vysávající z nich morek.

„Brána už se neotevírá, stihli to!“ vydechla s úlevou Alice.

Naše varování v podobě výstřelů je zburcovalo včas, posednutý Panwer telepaticům cestu otevřít nestačil.

Podíval jsem se na hodiny. Do času t0 nám zbývala hodina a deset minut. Na základně se zdánlivě nic nedělo. Netušil jsem, zda je to dobré nebo špatné. Za dalších dvacet osm minut se však část ještěří armády dala do pohybu a zamířila k nám. To bylo špatné, tím jsem si byl jist.

„Proč to dělají?“ vyslovil otázku všech Jan Petr nahlas.

„Asi se od Panwera nebo ode mě dozvěděli, že právě tudy hodláme uniknout,“ odhadl jsem.

Už jsem chápal, že při telepatickém kontaktu přecházejí informace oběma směry. A přestal jsem podceňovat jejich schopnost porozumět.

Pak se najednou brána rychle otevřela a skupina obrovských mapusaurů se dala do pohybu, jako by pouhou svou ohromnou hmotností chtěli zašlapat všechno do země.

„To je konec,“ vydechla Jessica. „Ty nezastaví žádná puška.“

Měla pravdu, nebyla to puška. Z brány vyšlehl trojitý záblesk, násobná exploze protitankových střel vykousla do stěny masa obrovskou díru. Pak další série výbuchů vyčistila cestu a z mračna dýmu vyjel džíp. Neměl karosérii, místo ní vezl dvě kulometné nástavby.

„Jsou tam všichni,“ zamumlala Jessica a dál se dívala dalekohledem. „Panwer leží svázaný na zadních sedadlech.“

Prvních dvě stě metrů urazil džíp bez problémů, pak se dinosauři dali do pohybu, současně zaštěkaly kulomety.

„Nejedou rovnou k nám, snaží se je zavést na falešnou stopu, aby si nezablokovali příjezdovou cestu k věži, a pak se jim pokusí ujet,“ ocenila počínání posádky džípu Alice.

Vůz se prodral obklíčením, v několika okamžicích to už vypadalo špatně, ale řidič se pokaždé dokázal vyhnout hoře masa, která mu zatarasila cestu. Horší než velkotonážní ještěři se ukázali rychlí běžci, kteří skokem dokázali překonat i víc než deset metrů. Dvakrát to vypadalo, že dopadnou přímo do vozu, ale pokaždé je soustředěná palba dokázala změnit v bezvládná těla – pouhé překážky, kterým se bylo nutno vyhnout. Pak se nám džíp ztratil za mělkým hřebenem, slyšeli jsme jen dvojité štěkání kulometů a řev umírajících ještěrů.

„Při téhle frekvenci střelby jim náboje nevystačí dlouho,“ komentoval kanonádu JP.

Měl pravdu. Sám jsem viděl Martinéze přímo v akci a poznal jsem nenasytnou žravost kulometů.

První dinosauři se k nám přiblížili natolik, že jsem začínal rozeznávat podrobnosti.

„Myslíte si, že budou chtít zničit věž?“ nadhodil Jan Petr.

„Myslím, že ano,“ vyslovil jsem nahlas své nejhorší obavy. „Telepaticové nejsou hloupí.“

„Takže nejprve musíme zlikvidovat ty největší,“ usoudila správně madam Jessica a bez dalších řečí zahájila palbu.

„A pak ty, co se budou snažit vyšplhat nahoru,“ doplnila Alice.

Měly pravdu, dál bylo zbytečné mluvit, přišel čas činů, v našem případě přesného míření a mačkání spouští.

Střílel jsem, jak nejlépe jsem dokázal. Jiná zvířata by se dala na útěk, ale obrovští giganotosauři šli stále kupředu, zastavila je jen smrt. Bůhví, zda za to mohl mentální rozkaz, nebo jejich přirozená agresivita. Pak se přede mnou vynořila otevřená tlama nějakého šplhavce. Kdo ho zastřelil nevím, já si vybral dalšího velkého dravce, který se právě zakousl do jednoho ze základních trámů věže. Netrefil jsem, protože zalomcoval konstrukcí tak prudce, až jsem ztratil rovnováhu. Až druhá a třetí střela ho zastavily. Předposlední zásobník.

V dohledu se opět objevil džíp a útok na věž polevil, ještěři dali přednost pohybujícímu se cíli. Vůz se k nám blížil v zužující se spirále, což znamenalo, že jeho pronásledovatelé se dostávají stále blíž. Stačila jediná chyba řidiče, jediný kámen, který prorazí pneumatiku, zničí nápravu…

Už byli téměř na dosah, výstřely se ozývaly jen sporadicky. Střelivo zjevně docházelo, ale hlavní část dinosauří armády měla díky mistrovství řidiče značnou ztrátu.

Náhle se před masku vrhl menší giganotosaurus. Puberťák, tři čtyři tuny skákajících svalů. Střet s terénním vozem ho za praskotu kostí srazil k zemi, zadní náprava se však zvedla dopředu, celý Defender vykroužil děsivě pomalý, neohrabaný přemet a pak dopadl – na čelní masku. Okamžik váhání, rozhodující o přežití veškerého osazenstva; zřítil se zpět na kola. Lidé přežili, vůz byl však nepojízdný.

Z posádky se zmátořili jen tři, neměl jsem čas sledovat kdo, opět jsem přiložil pušku k rameni. Prásk, nejrychlejší megaraptor skončil v kotoulech, prásk, přesně jsem trefil i toho pomalejšího. Na neskutečně rychlou zrůdu hmotnosti nosorožce jsem vyplýtval celé tři náboje. Trojice přeživších se blížila k nám, čistili jsme prostor kolem nich, jak jen to šlo. Už sbíhali dolů do prohlubně, ze které se tyčila věž, všude okolo nich se kutáleli zasažení dinosauři. S uspokojením jsem viděl, že je mezi nimi hodně telepaticů. Zřejmě se nechali příslibem krve vylákat k honu na bezbrannou kořist. Nebo nás chtěli živé.

Prásk, roztříštil jsem tlamu na nepříjemně dlouhém krku a sprintu jící Sofie Jegorovna se vyhoupla na první příčku žebříku. Poslední zásobník. Dvě rány, vyhodit prázdné nábojnice, další dvě rány. První zachráněný byl mezi námi, téměř ze zad jsem baronu Mauschwitzovi sestřelil zubatého opeřence velikosti pštrosa. Nábojnice cinkaly, pach střelného prachu a ohlušující rány se mísily s řevem dinosaurů. Už byli nahoře všichni tři. Jako by si ještěři uvědomili, že jejich kořist je už příliš vysoko, polevili ve své zuřivosti, přestali šplhat nahoru a začali hodovat na svých mrtvých.

„Dokázali jste to!“ vydechl jsem.

Usmíval jsem se, rameno mě po dlouhodobé palbě neskutečně bolelo a z rozseknuté tváře mi crčela krev. Mrkl jsem se na hodinky. Sedmdesát sekund do času t0.

„Dokázali,“ potvrdil Henry Wirgan. „Ale řekl bych, že ty ne.“

Podíval jsem se na něj a okamžik mi trvalo, než jsem pochopil, co sveřepý a vzteklý výraz jeho tváře znamená. Mířil svou puškou rovnou na mě. Možná bych dokázal trhnout hlavní a ve správnou chvíli stisknout spoušť, ale bylo to zbytečné, neměl jsem jediný náboj. Podíval jsem se, co na jeho výhrůžku říkají ostatní.

Baron Mauschwitz mířil na madam Jessicu a Sofie Jegorovna, u které jsem předtím neviděl žádnou zbraň, vykouzlila malou pistoli a vzala si na mušku Alici. Alice sama mířila na Wirgana a vypadala tak zmatená, jak jsem se já cítil.

Výhružné cvakání čelistí dinosaurů dole najednou nebyl vůbec důležité.

„Proč to děláte? Je to přece zbytečné!“ snažila se je uklidni Jessica.

Alice zarytě mlčela, vlastní pušku držela hlavní k zemi a upřeně pozorovala Henryho. Baron měl prst na spoušti.

„Máte nás za blázny,“ zasmál se Wirgan. „Každého z nás byste mohli obvinit z vraždy, případně z pokusu o vraždu či alespoň z neposkytnutí pomoci vedoucí k smrti! Vy si myslíte, že si to neuvědomujeme?“

Neměl tak zvučný mužný hlas jako dřív. Nebo za to mohl můj sluch poškozený dlouhotrvající střelbou z velkorážních kulovnic.

„A za všechno můžeš ty! Ubožáku!“ obrátil se na mě Wirgan jedovatě.

Vlastně měl pravdu. Vůbec mě to nenapadlo. Po všech těch strastech jsem doufal, že se později všechno nějak civilizovaně vyřeší, urovná.

„Takové chcíplotiny, co se neumějí postarat samy o sebe, tady neměly vůbec být! Hned poprvé jsem tě měl zmlátit tak, aby ses mi už nikdy neodvážil ukázat na očích!“ pokračoval a puška v jeho rukou se ani nepohnula.

Nervosvalovou koordinaci měl opravdu skvělou. Nebál jsem se a sám jsem to nechápal.

„Alice,“ změnil tón. „Nechci tě zabít. Miluju tě. Na tohle všechno časem zapomeneme a bude nám dobře. Stačí, když odpravíš tohohle parchanta. Pojď ke mně, zmáčkneš spoušť a je to. Všechno bude v pořádku, jako dřív,“ zaklínal sebe i ji.

Podíval jsem se Wirganovi do očí a současně vnímal magickou čerň ústí hlavně jeho pušky. Neodvážil jsem se očima uhnout ani o milimetr. Jako bych tak mohl odvrátit nevyhnutelný konec.

„A když ne?“ odpověděla.

„Pak vás budu muset, ač nerad, zabít já,“ odpověděl tentokrát baron Mauschwitz. „Věřte mi, opravdu velice nerad, ale nemohu dovolit, aby na mém jménu ulpěla špinavá pomluva, že jsem zapříčinil smrt svého drahého přítele lorda Campbella. Přítele,“ hlas mu ztvrdl, „který se nade mě neustále vyvyšoval a nesnesitelně se chlubil rodokmenem, který mu nadělili jeho zdegenerovaní předkové!“

„Tak tedy ne,“ pronesla klidně, a i když jsem jí neviděl do obličeje, věděl jsem, že se usmívá.

Smutně usmívá.

Zadunění pušky, třesknutí revolveru. Trhl jsem sebou. Zabili ji! Ne, to Wirgan se zřítil dolů, jeho puška zůstala na podlaze návratového patra! Zvedl jsem pohled. Jan Petr držel v ruce revolver, z jehož hlavně se doslova a do písmene ještě kouřilo, a stále jím mířil na Mauschwitze. Baron si překvapeně sáhl na díru v hrudi a teprve poté přepadl dolů z věže. Alice využila okamžiku zmatku a opřela hlaveň o břicho Sofie Jegorovny. Podle polohy kohoutů už neměla nabito. Napodobil jsem ji a také namířil na černou vdovu. Sofie Jegorovna se chvíli dívala hned na ni, hned na mě, a pak svou dámskou pistolku zahodila.

„Raději se spolehnu na dobrého právníka, hodně dobrého,“ zasyčela.

Moudré rozhodnutí, vězení je lepší než smrt. Alespoň mně se to tak zdálo.

Kdo zabil Wirgana? Nechtěl jsem věřit tomu, co jsem si myslel.

„Pomozte mi!“ K patě věže se nějakým zázrakem dostal Storch se svázaným Panwerem na zádech.

Čas, který nám vykoupily kulomety a naše soustředěná palba právě dobíhal. Dva raptoři už ho zaregistrovali a vyrazili k němu. Sám to dokázat nemohl. Mnohem pomalejší a současně mnohem početnější vlna větších a těžkopádnějších ještěrů se už také dala do pohybu. Mrkl jsem na hodinky a současně se natáhl pro Wirganovu příšernou pušku. 35 sekund do času t0.

Zapřel jsem ji do ramene, prásk, zpětný ráz mě málem srazil na podlahu, raptor šel k zemi. Pustil jsem zbraň, zavěsil se rukama za podlahu, kus sjel po dřevěné vzpěře a pak skočil. Prásk, někdo trefil druhého raptora právě včas, abych stačil přeskočit jeho kutálející se tělo.

„Rychle!“ sípěl jsem na Storcha.

Společnými silami jsme vlekli vzhůru po příčlích stále znehybněného Panwera, na záda nám dýchala záplava dinosaurů, kteří mezitím zjistili, že v džípu pro ně nic nezůstalo.

„Rychle!“

Nechtěl jsem tu zůstat, to už bylo lepší, aby nás bublina neprostoru přeřízla napůl.

„Pět, čtyři…“ odpočítával Jan Petr.

Ještě nám chyběl poslední metr.

„Tři, dva…“

Storch uklouzl a strhl nás o stupínek dolů. Nestihneme to!

„Jedna, teď!“

Nic se nestalo. Špatně jsem počítal?

Poslední kousek.

Bez dechu jsme padli na plošinu.

Najednou se zatmělo, žár slunce vystřídala zima a šero.

„Ubral jsem vám tři sekundy, abyste sebou mrskli,“ slyšel jsem z dálky Jan Petrův hlas. Dokázali jsme to.

Pomalu jsem se zvedl ze země, ostatní se zatím zmateně rozhlíželi, v červeném výstražném osvětlení transportní komory získaly jejich tváře bledý neživotný výraz. Hukot sirén utichal, parametry plazmy původně oddělující komoru od zbytku světa padaly dolů, pryč od kritických hodnot.

Pach oleje, ionizovaného vzduchu a ozónu se mísil s odérem krve a rychle mizejícím aromátem druhohor. Ručičky indikátorů minuly další hranici, pancéřové poklopy oken začaly sjíždět dolů.

Otočil jsem se k Alici, vypadala vyčerpaně, ztrhaně a zdeptaně současně.

„Musela jsem to udělat, zabil by tě.“

Bylo to tak, jak jsem si myslel. Nedělilo mě od ní víc než pět kroků, ale přesto vypadala opuštěná, sama ve tvém vesmíru. Přistoupil jsem k ní, objal ji kolem ramen a jen tak ji držel.

„Já vím. Nikdy ti to nebudu moci splatit.“

To už se otevíraly dveře, slyšel jsem dusot kroků přibíhajících techniků a jejich vyděšené výkřiky, když nás spatřili.

Až teď jsem si uvědomil, že stěny komory jsou zacákané čerstvou krví a teprve když jsem se podíval dolů, pod pletivo podlahy, zjistil jsem proč. Několik dinosaurů se stačilo částečně dostat do návratového prostoru a rozhraní kontinua je přeřízlo.

„Zatýkáme Chuana Martinéze!“ prodrali se skupinkou šokovaných techniků muži v civilu. Matně jsem si vybavil, co jsou zač. Před eony věků se pokoušeli dostat na území institutu a překazit nám náš výlet. Škoda, že se jim to nepodařilo. Nebo vlastně ne. Nebyl jsem si jistý.

„Je to lepší?“ pošeptal jsem Alici.

Jen přikývla, mé objetí jí zjevně dělalo dobře. Mně také.

„Chuana Martinéze pro pokus o průmyslovou špionáž a Jana Petra Flakse pro narušení bezpečnostní politiky státu!“

Trojice vojáků a policistů se zastavila před námi a zmateně si nás prohlížela, jako by nedokázali rozeznat, kdo je kdo. Až ve srovnání s jejich zevnějškem jsem si uvědomil, jak jsme všichni vyhublí, odření a vůbec celkově zubožení. Nebo je zarazily pušky, které všichni drželi v rukou.

„Martinéz? Jan Petr Flaks?“ snažili se nás identifikovat.

„Telefon,“ houkl jsem na jednoho z techniků, kterého jsem od vidění znal. Podal mi mobil a já ho hodil Janu Petrovi.

„Asi budeš muset zavolat svému právníkovi,“ doporučil jsem mu.

Místo odpovědi přikývl. Měl štěstí, že jsme tady v podzemí kvůli komunikaci instalovali retranslační stanici.

„Nechte toho!“ vyřítil se na něj jeden z mužů v civilu, když zjistil, co dělá. Vzal jsem si od Alice pušku a zastoupil mu cestu.

„Pan Jan Petr Flaks je těžce raněný a pozdržení transportu do nemocnice může ohrozit jeho život.“

„Vypadněte,“ ohnal se po mně jeho společník.

Bez rozmachu jsem ho praštil pažbou do hrudníku. Šel k zemi jako pytel brambor.

„Také budu potřebovat právníka,“ zazubil jsem se na Alici a podařilo se mi na její tváři vykouzlit alespoň náznak úsměvu.

„Všechno, co jsme přivezli s sebou, je majetkem Hard Hunters!“ zvýšil JP hlas, poté co ukončil bleskový hovor. „Jedná se o poklady nedozírné ceny, žádám vás o ochranu svého majetku!“ obrátil se na policistu v uniformě. „Ach! Moje noha! Otrava krve, umírám!“ zlomil se mu hlas.

To ještě víc otupilo razanci dvou stojících civilů, a když pak opadl všeobecný zmatek, byl jsem nakonec bez újmy na zdraví eskortován k výslechu.

Pak už šlo vše ráz na ráz. Ani mě to moc nezajímalo, vnímal jsem události skrz oponu, jako bych seděl v hledišti a sledoval přestavení, které se mě netýká.

Neměli na mě nic. Vojenský policista, kterého jsem srazil k zemi, se neidentifikoval a právník, kterého mi doporučil JP, jim vysvětlil, že udělají nejlépe, když to nechají plavat. Vycouvali rádi. Zvláště poté, co se ujistili, že je Martinéz mrtvý. Po necelých dvanácti hodinách, z nichž jsem pár navzdory vyšetřovatelům prospal, jsem se vyčerpaný a jen částečně při smyslech vybelhal před policejní stanici.

Na zákazu stání parkoval velký offroad Audi a před ním se o značku opírala Alice. Ještě stále se nepřevlékla a svým otrhaným zevnějškem budila pozornost.

„Čekáš tady celou dobu?“

„Jo, předpokládala jsem, že by tě neodvezli domů. A nemáš mé telefonní číslo.“

Usmál jsem se a políbil ji. Telefonní číslo – jak moc jsem odvykl běžnému životu.

„Pojedeme ke mně nebo k tobě?“ zeptala se, když jsme se oba posadili do neskutečně pohodlných sedadel. Jak dlouho jsem si už takhle nehověl? Dva měsíce? Sto miliónů let?

„Ke mně. Po výletu do druhohor ti to i tam bude připadat pohodlné. Později už asi ne.“

Usmála se a zařadila rychlost. Pamatoval jsem si jen první křižovatku a pak už jsem spal.

Epilog

Seděli jsme s Janem Petrem u Vicharniho, což byla nejlepší restaurace široko daleko. Vybrali jsme si místa až vzadu u piána, na které tiše preludoval starší muž ve smokingu, a spokojeně jsme čekali, až nám donesou objednané pití. Restaurace se nacházela v bývalé budově kostela, který majitel zcela přebudoval. Zanechal jen vysoké klenuté stropy a rozměrné vstupní dveře, spíš bránu. Nějakým způsobem se mu však podařilo rozlehlé prostory zútulnit, ale ponechat jim jejich vznosnost.

„Tak jak se máš?“ začal JP rozhovor a pohodlně se rozvalil na židli.

Na stůl před sebe položil podlouhlé kožené pouzdro. Přemýšlel jsem, jaký hudební nástroj v něm skrývá.

Pokrčil jsem rameny.

„Vlastně dobře. Strávili jsme s Alicí skvělé dva měsíce cestováním po světě a rekonvalescenci vůbec. Teď už měsíc pracuji na vlastních záležitostech. Z práce mě vyhodili, ale současně mám spoustu jiných nabídek. Od paleontologických institutů po strážce safari,“ ušklíbl jsem se. „Také se starám o Palfreyho pozůstalost. Chtěl bych, aby mu připsali všechny jeho zásluhy – snažím se, aby teorie o inteligenci dinosaurů byla spojena hlavně s ním samým. Navíc – potřebuji, aby z toho káply nějaké peníze.“

JP nazdvihl obočí.

„Pro tebe?“

„Ne, pro jeho neteř. Nemá bližšího příbuzného a připadá mi to správné.“

„Už jsem se lekl, že ses dal na byznys,“ hodil po mně okem.

Číšník nám přinesl aperitiv, jídelní lístky jsme zatím odmítli.

„Ne, já ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Aspoň zatím.“

„A co ty?“

„Na protézu jsem si už zvykl, mám tu nejlepší, co za peníze pořídíš,“ nasadil frajerský obličej. „Přihlásil jsem se na letošní Newyorský maratón.“

„Nikdy jsi neběhal!“ řekl jsem překvapeně.

„Začal jsem, před měsícem. S protézou je to ta pravá výzva.“

Upíjeli jsme sherry a já se v duchu probíral minulostí. Náš výlet, který se změnil v děsivou noční můru, mi pomalu začínal připadat jako něco neskutečného, co se vlastně ani nestalo.

„Co madam Jessica?“ vzpomněl jsem si.

„Jsem s ní v kontaktu. Spontánní vyléčení, jeden případ z miliónu. Píše knihu o tom, co nás potkalo. Řekl bych, že si na podstatnou část ceny celé lovecké expedice zpětně vydělá.“

Podíval jsem se na hodinky. Alice už tu měla být, obvykle byla přesná. Jenomže s dopravní špičkou si člověk nikdy nebyl ničím jistý. Odklad mi nevadil, na tohle setkání jsem se netěšil.

„A co tvá teorie tříštění vektorů? Jejich spontánní generace v závislosti na existenci prvotního vektoru?“

„Organizoval bys další výlety?“ zatvářil jsem se překvapeně.

„Jo, naše dohoda platí. Půl na půl. Byli bychom boháči.“

„Ty už jsi boháč,“ poukázal jsem.

„Zkazíš každou legraci,“ zachmuřil se naoko.

Viděl jsem, že JP už své postižení opravdu zvládl. Nebo spíš, že se změnil v někoho jiného, mnohem bezprostřednějšího, víc si užívajícího život. Bylo to absurdní, ale ztráta nohy mu jaksi prospěla.

„Teorie nefunguje?“

Na chvíli jsem se odmlčel. Dosud jsem svůj matematický aparát nikomu nepředstavil. Pouze jsem provedl pár posledních ověření a začal pracovat na článku do časopisu Nature.

„Funguje, ale s jedním problémem. Tenhle vektor jsme otevřeli z téhle strany a kvůli principu symetrie musí být první z tříštěných otevřen z opačné.“

Jan Petr pobaveně hvízdl.

„Škoda. Vlastně jsem se těšil, že se tam podíváme ještě jednou lépe připraveni a všechno pořádně prozkoumáme.“

Rozhostilo se ticho. Vnímal jsem jeho zklamání. I já jsem to poté, co jsem dopracoval svůj model, cítil stejně. Chtěl jsem se tam podívat znovu, bylo to přání ukryté hluboko v podvědomí a samotného mě překvapilo.

„Jo, ale mám dobrou zprávu,“ přešel zpět do optimističtějšího tónu.

Tázavě jsem nadzvihl obočí.

„Vykopali jsme tu datovací sondu, myslím kouli s izotopem plutonia 244.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si vybavil, o čem to mluví. Před celými věky, alespoň tak mi to připadalo, i když to ve skutečnosti nebylo víc než pár měsíců, jsme s Palfreym vymysleli způsob, jak přesně změřit časovou propast, do níž jsme se ponořili. Z množství rozpadlého plutonia se dal přesně určit čas. A také z toho vyplýval jeden fakt – opravdu jsme se dostali do minulosti Země a ne nějakého jiného paralelního světa, jak má teorie časoprostorového kontinua naznačovala.

„Plutonia dvě stě čtyřicet čtyři,“ zopakoval jsem nahlas s narůstajícím podezřením v hlase.

„Neměli jsme náhodou problémy s opatřením tohohle izotopu? Kvůli předpisům? Nepoužili jsme místo něho uran dvě stě třicet pět?“

Tentokrát znejistěl Jan Petr.

„Je to možné, ale vykopali jsme plutonium,“ prohlásil.

Dívali jsme se jeden na druhého a cítili jsme, že oběma nám plynou hlavou podobné myšlenky. Pokud jsme s sebou vezli plutonium a vykopali uran – nevezl náhodou někdo jiný z jiného světa na podobnou výpravu s sebou uran a nevykopal plutonium? Byli jsme opravdu v historii naší Země, nebo v minulosti cizího vesmíru?

„Každopádně projdu ještě jednou všechny dokumenty a promluvím se Storchem,“ ukončil Jan Petr po chvíli.

Doufal jsem, že se to vyjasní, že se jedná jen o administrativní opomenutí, protože představa paralelních současně existujících vesmírů mi naháněla hrůzu. Jedna věc jsou matematické rovnice, druhá skutečnost…

„A co vy dva s Alicí? Kdy nám oznámíte zasnoubení?“ vytrhl mě z úvah JP.

„Zasnoubení? Jak jsi na to přišel?“

„Znám tě. I když na to nevypadáš, jsi staromódní. A na co jiného bys chtěl adresu klenotníka, schopného pracovat s netradičními materiály?“ zasmál se. „Ty bys snubní prsten nechal dělat ze zlata. Takže zásnubní.“

„Mám prsten,“ přiznal jsem. „Ale na rozloučenou.“

JP vytřeštil oči.

„Ty ses zbláznil. Alice je nejlepší holka, co jsem kdy potkal. Bohužel moje sestřenka,“ ušklíbl se. „Ale ona by mě nechtěla, i kdyby nebyla.“

„Nehodíme se k sobě. Potřebuje muže, který řídí svět okolo sebe a vydělává peníze. Já jsem tichý typ a spousta věcí je mi šumafuk. Řekla pojeďme na výlet, já přikývl. Pojeďme do Říma, já na to fajn, tam jsem ještě nikdy nebyl, určitě to bude zajímavé. Časem by ji to se mnou přestalo bavit. Až by pominul,“ zamyslel jsem se nad správným slovem, „dojem odtamtud – však ty víš.“

JP přikývl a odsunul prázdnou číšku.

„Jsi blázen, blázen,“ vrtěl nechápavě hlavou.

„Víš, že když jsme se tehdy náhodou potkali, měl jsem z toho radost právě kvůli ní? Chtěl jsem, aby si všimla, že Henry není tak skvělý, jak si myslí. A tys to předvedl hned napoprvé. A pak mockrát opakovaně. A ty jí řekneš sbohem. Ach jo. Ukaž ten prsten, blázne,“ požádal mě.

Nosil jsem ho s sebou už delší dobu, dosud jsem se neodkázal odhodlat k tomu, abych tenhle dárek na rozloučenou předal.

Ukázal jsem Janu Petrovi ocelový kroužek korunovaný jantarovým okem.

„Je vykovaný z oceli používané na výrobu puškových hlavní, jantar je sto milionů let starý a jsou v něm kvítky kvetoucího dubu. Získal jsem ho výměnou, za –“

„Za artefakt patřící Hard Hunters,“ zasmál se JP. „Chlape, jsi blázen. Ty ji miluješ a chceš se s ní rozejít. Ale s tím já nic nenadělám – tvůj život,“ zkonstatoval.

Cítil jsem se najednou o dva tři řády mizerně ji než před chvílí. Jenomže mé předchozí úvahy byly určitě správné. Alice potřebovala skutečného muže, který dokáže věci, které mi buď byly cizí, nebo mě nezajímaly. Vždyť já nepotřeboval ani ty peníze, které jsem už měl, stačilo mi málo. Celý život jsem se jen tak nechával vláčet větrem světa.

„No,“ pokrčil JP rameny, „právě mi to doručili. Chtěl jsem ti to předat při příležitosti zásnub jako dar, ale lépe teď než nikdy.“

Otevřel pouzdro a ukázal mi dvouhlavňovou kulovnici. Byla to nádherná zbraň, funkční, bez zdobení, ale přesto, nebo právě proto, by srdce každého strojaře a milovníka kovu zaplesalo.

„Dělaná na objednávku. Materiál – speciální vsázka u Nipponu, vyráběli ji nejlepší odborníci na světě tobě na míru. Šéf a majitel firmy mi několikrát telefonovali, zda nedošlo k omylu, zda opravdu nechci žádné zdobení. Nechtěl jsem, jak jsem řekl – přesně pro tebe.“

Vytáhl jsem kulovnici z jejího pouzdra. Nechtěl jsem budit rozruch, ale nedokázal jsem odolat. Kov chladil, hrany a tvary kolem sebe šířily vlny dokonalé elegance. V poutkách na vnitřní straně víka se zlatě lesklo dvanáct nábojů. Obrovské mosazné válce.

„Tvá oblíbená ráže .500 A-Square. Nutili mi Nitro Express, ale nakonec ustoupili.“

„Stačí se na to podívat a zase mě bolí celé tělo,“ zasmál jsem se na JP. „Je nádherná, ale už nikdy z ničeho takového nebudu střílet. Je to utrpení.“

„Ha, pánové si hrají,“ pozdravila nás už z dálky Alice. Měla na sobě klasické letní šaty, při chůzi se kolem ní střídavě ovíjely a vlály, ukazovaly, co mělo být viděno a skrývaly, co mělo zůstat skryto. Nebo naopak? Prostě v nich byla úchvatná a usmívala se právě na mě. Cítil jsem, jak ve mně něco mrzne, jak bolí, když právě ničím část svého já.

Jenomže já si ji nezasloužil, věděl jsem, že to nebude fungovat.

Políbila mě na rty, okamžik jsem se opájel oblakem její vůně. Pak se pozdravila s Janem Petrem.

„Už jste si objednali?“ podívala se na nás oba. „Vypadáte nějak vážně, proč?“

Od nutnosti odpovědět mě uchránil vyděšený jekot od dveří – dovnitř se protáhl dinosaurus. Stačil hadovitý záškub zubatou tlamou a menu u nejbližšího stolu se rozšířilo o jeden bezhlavý trup. Ještěr se rozhlédl, přitom jen tak mimochodem urval ruku dalšímu nešťastníkovi, ale to ho neuspokojilo. Někoho hledal. To už jsem měl nabito, další dva náboje jsem si špičkami dovnitř vsunul mezi rty. Zaklapnout kulovnici, pažbu k ramenu, pojistka, prásk. Prásk. Mrtvé tělo padlo k zemi, žena, kterou se ještěr chystal sevřít zuby, se zhroutila v mdlobách. Další bestie. Budou tři, napadlo mě bůhvíproč s jistotou. Zlomit kulovnici, obě hlavně jsem nabil jediným pohybem. Megaraptor se tentokrát nezatěžoval masakrem a vyrazil přímo proti mně. Hledali mě. Dvojitý výstřel. Ustoupil jsem stranou a nechal bezvládné tělo klouzat po parketách, drápy do nich vyrývaly hluboké rýhy. Vyhodil jsem prázdné nábojnice, otočil se, JP už mi házel dva další náboje. Zasunul jsem je do hlavní současně a přitom jsem ucítil pálení v zátylku. Tak cizí a tak známé. Prásk. Ve vzduchu se zhmotnila krvavá rána a po chvíli celý ještěr. Okamžik se na mě díval studeným nenávistným pohledem a najednou byl pryč. Zastavili se tady jen na pár sekund, aby se porozhlédli a případně mě zabili. Jak mě sakra našli?

Lidé křičeli, mačkali se ke stěnám, aby byli co nejdále od mrtvých oblud. Pomalu jsem se vrátil ke stolu.

„Co to znamená?“ zeptal se JP.

„To znamená, že otevřeli cestu,“ odpověděl jsem. „A zřejmě jsou s námi, myslím tím konkrétně účastníky výletu Hard Hunters, nějakým způsobem svázaní, to, že se objevili tady, nemůže být náhoda.“

Při hovoru jsem znovu nabíjel pušku.

„A co je tohle?“ ukázala Alice na prsten položený u pouzdra. Zapomněl jsem ho tam při obdivování Jan Petrova daru.

„To je zásnubní prsten, pro tebe, pokud ho budeš chtít,“ řekl jsem vážně a podíval se jí do očí.

Lidskou civilizaci čekala nejistá budoucnost. Nemělo cenu zatěžovat se zbytečným podceňováním se.

„Bála jsem se, že se nerozhoupeš,“ objala mě a vášnivě políbila.

TO BE CONTINUED…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai