Visio in extremis

Miroslav Žamboch

(2010)

Triton

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Mathias Majer je zkušený příslušník svého druhu, samotář, který dokáže skrytě přežívat v lidské společnosti. Země bývalé Koruny české jsou už po staletí jeho loveckým teritoriem, kde mu krásné ženy rády a ochotně poskytují, co potřebuje k životu.

Stojí mimo hierarchii svého druhu, mimo klany, mimo války velmistrů. V jediném okamžiku se ale všechno změní – stává se z něj cíl číslo jedna, štvaná zvěř. Z neznámého důvodu je zatažen do podivného sporu mezi tajemnou velmistryní Messalinou a vůdcem jednoho z nejsilnějších klanů.

Utíkat před nájemnými zabijáky a zkorumpovanými komandy speciálních jednotek nemůže věčně. A přestože se celý svůj dlouhý život spoléhal jen na sebe, tentokrát sám nemá šanci. Zachránit ho mohou jen odpovědi na správně položené otázky. Aby našel otázky a posléze i odpovědi, musí se spolehnout a vydat do rukou těch, které dosud považoval za svou kořist – musí požádat o pomoc obyčejné lidi.

Tajemství se táhne do minulosti hlubší, než si na počátku dokázal představit, a hrozba, kterou vynáší na povrch, přináší zkázu pro všechny.

Stanislav Juhaňák – TRITON

Praha/Kroměříž

Vlnila se na parketu s přivřenýma očima způsobem, který každému chlapovi v okolí prozrazoval, že to má ráda. Ňadra neměla podle poslední zvrácené silikonové módy, ale spíš menší než větší, zato pevná a lákající dlaň k doteku; k tomu nohy delší, než se zdálo možné. V pupíku se jí blyštil nějaký kamínek, na tvářích třpytky. Staří dobří Guns N‘ Roses hrábli hlouběji do strun, prohnula se, jako by už to chtěla mít právě teď. Kopl jsem do sebe zbytek vodky, šoupl sklenku k hraně baru a zamířil za ní. Místa okolo sebe měla dost. Chlapi na ni nepokrytě zírali a ženy se klidily pryč, aby s ní nemohly být porovnávané.

Postavil jsem se před ni a čekal. Nevadilo mi čekat, pohled na ni byl pohledem pro bohy. Ale protože ti ke své smůle neexistují, tak pro mě.

„Vodpal, šmejde.“

Ta holka mě opravdu omámila, vůbec jsem ho neviděl přicházet. Ramenatý, stejně vysoký jako já, v ohozu, který nepořídil v butiku a padly na něho těžké prachy. Hezky sebevědomý týpek, to tedy ano. Na to, aby si hadry pořídil za své, mi připadal příliš mladý. Na to, aby si sebevědomí vybudoval sám, mu chybělo minimálně dvacet let. A aby si troufl na ni – celý lidský život.

„Máš bohatýho tatíka, co?“ otipoval jsem ho.

Položil mi ruku na rameno a ušklíbl se, vzpomněl jsem si, že podobný, jen starší ksicht znám z televize. Takže ne synáček byznysmena, ale politika.

„Nakopu ti prdel,“ oznámil mi a střelil pohledem kousek za mě.

Takže už netančila a dívala se. Show začínala a ona si to dobře uvědomovala. Položil jsem dlaň na jeho ruku na svém rameni, našel konce prstů, stisknutím zatlačil proti nehtům. Okamžitě se pokusil vyškubnout, ale držel jsem pevně. Pak se napřáhl k ráně, jen jsem zatlačil ještě víc a bolest ho paralyzovala. To už se ke mně od jednoho stolu hnali maníci, do jednoho nejméně o deset let starší než většina návštěvníků klubu. K tomu v oblecích, které nebyly in nikdy, ani v době, kdy si Lennon poprvé čmuchl k LSD. Gorily.Ustoupil jsem o krok, a protože jsem ho přitom nepustil, ztratil rovnováhu. Povolil jsem, zakolísal. Nabral jsem ho kolenem do ksichtu, přitom si poskočil, vytočil se a první gorilu napálil nártem nohy do krku. Hrtan jsem netrefil, ale i tak skončil kňučící na zemi. Druhý už měl ruku pod sakem a určitě ji tam nedával kvůli tomu, že se potřeboval poškrábat. Odrazil jsem se k němu, než ji stačil vytáhnout, přirazil ji k tělu a pak mu v pádu hlavou přerazil nos. Vyšel výstřel, kulka rozpárala sako, začal řvát. Trefil se do nohy, idiot.

Třetí mě kopl do žeber, a to bylo všechno, co dokázal, protože než nohu stáhl, chytil jsem ho za chodidlo a otočil. Hodně rychle. Než dopadl s vykloubeným kolenem, už jsem zase stál. Jsem rychlý, i na příslušníka svého druhu jsem rychlý, je to jedna z mála mých předností!

Dívala se na mě, netančila, jen se pohupovala v bocích, rty se jí leskly a jemně se jí chvělo chřípí, jako by se jí to, co právě viděla, zamlouvalo. Měla ráda silné samce. A takové ženy mám zase rád já. Pětadvaceti Sedmadvacet? Třicet? Bylo to fuk, byl jsem si jistý, že tahle noc bude stát za to.

„Nedáme si drink?“ navrhl jsem. „Jmenuji se Mathias.“

„Kristie. Ráda, ale co tihle?“ ukázala na sbírající se chlapy.

Její poznámka dávala smysl. Mohli by dělat bugr a zkazit mi tenhle víc než slibně se rozjíždějící večer.

Sklonil jsem se k prvnímu z nich, vycenil zuby, aby viděl, co jsou zač, jazyk jsem předvedl v celé jeho nehumánnosti, podíval se mu do očí a k tomu prohodil pár slov. V hypnotickém nátlaku nejsem moc dobrý, ale tenhle chlap byl vyděšený, před chvílí dostal i se svými společníky drsnou nakládačku, a to se počítalo. Zabralo to lépe než dvojitý panák, tři tablety valia a joint, všechno pěkně dohromady. Postaral jsem se podobným způsobem i o ostatní a díval se, jak vrávoravě mizí z klubu. Všichni.

Atmosféra se začala uvolňovat, majitel vyhlásil šťastnou hodinku a napětí smývaly další drinky za poloviční cenu, zdařile jim k tomu sekundoval dýdžej snažící se, co mu plotny stačily.

„Jsi kouzelník?“ zeptala se mě Kristie, když jsme se protlačili k pultu.

Šlo to samo, po předchozím představení se mi všichni klidili z cesty a skoro mě k pultu strkali.

„Ne, jen jsem použil charisma svého ega,“ ušklíbl jsem se.

„Co to bude?“

Barman vypadal trochu nervózně, ale otázku zvládl.

„Bloody mary,“ objednala si překvapivě.

Tipoval jsem ji spíš na módní koktejl, ale přání je přání. Já se vrátil k oblíbené pšeničné vodce.

Tady ji měli. Originální, nepančovanou.

Když zvedala sklenku, otřela se o mě bokem. Počkal jsem, až ji odloží, pozvedl jí bradu a políbil. Na rtech jí zůstala stopa pepře a pálivého tabasca. Celou dobu se držela zpátky, až na úplném konci mě výbuchem vášně skoro zaskočila. Okraje sálu i lidé okolo se ke mně vraceli z velké dálky, věděl jsem, že pokračovat tady nemá smysl, protože bych si ji vzal na nejbližším stole.

Proč vlastně ne.

Zvažoval jsem to, a najednou jsem je uslyšel.

Rytmus opatrných, rychlých kroků ukrytý v záplavě hudby, šumu hlasů, cinkání sklenic. Poznám ten rytmus, rytmus dokonale vycvičené jednotky glyhenů, lidských klanových sluhů. Nesnáším je, jsou jako švábi. Příliš dobří na to, aby je našinec ignoroval, a příliš ubozí, aby byli víc než vopruz.

Jak se sakra dostali tak blízko? Moc času nezbývalo.

„Problémy,“ řekl jsem. „Zmizíme odsud. Drž se těsně za mnou, tak se ti nic nestane.“

Nevěděl jsem, co si o tom myslí, protože na okraji tanečního parketu se objevil maník v džínách, ve vysokých šněrovacích botách a dlouhém kabátě. Tyhle kabáty jsou dobré hlavně na to, aby se pod ně schovaly zbraně. Velké a nepříjemné zbraně schopné nadělat spoustu bordelu. Zmerčil mě okamžitě. Glyhenové jsou na tohle speciálně cvičení – zmerčí našince i uprostřed davu.

„K zemi,“ štěkl jsem na Kristie a natáhl se přes stůl pro sekáček na led. Dávka rozdrtila police za mnou a namíchala z tříštících se lahví a střepů skla nový druh koktejlu. To už ale sekáček letěl vzduchem, jeho bezvadně vyleštěná čepel vrhala stroboskopické efekty a přistála v chlápkovi se samopalem. Podle zvuku starý dobrý kalašnikov. Maník skončil na zádech, ale ještě chvíli přitom držel spoušť, a lidé okolo začali ječet. Tedy ti, co mohli ječet. Podsvícený taneční parket získal růžový nádech.

Glyhenové nikdy neútočí single, uvědomil jsem si trochu pozdě, současně zazněla střelba. Netušil jsem, kdo na koho střílí, ale tady večírek jednoznačně skončil.

„Zmizíme tamtudy,“ ukázal jsem Kristie ke schodům nahoru do patra, kde měl kancelář majitel klubu.

Stála, jako by ani mě, ani štěkot zbraní nevnímala, a rozhlížela se na všechny strany. V šoku? Sakra!

„Kristie!“

Drapsl jsem ji za ruku a táhl ke schodům.

Doufal jsem, že ta noc bude opravdu stát za to, protože jsem kvůli ní riskoval kulku mezi žebra, a to není nikdy příjemné.

Dalšího glyhena, sporého chlapíka v džínové bundě se dvěma pistolemi v rukou, jsem zahlédl v půli cesty ke schodům. Musel se připlížit mezi stoly. Třetí se objevil v otevřených dveřích kanceláře, kam jsme měli namířeno.

Kurva.

Čtvrtý vystřídal barmana proděravěného dávkou ze samopalu.

Kurva a ještě jednou kurva. Jak jsem se mohl nechat takhle zaskočit?

Strhl jsem Kristie k zemi a jako curlingový kámen ji poslal mezerou mezi stoly co nejdál od sebe. Doufal jsem, že jsem jí přitom nevykloubil rameno.

Zaduněl výstřel o poznání silnější než předchozí, skleněná dlaždice kousek za mnou se rozletěla i s kusy betonu, do něhož byla původně usazena, vzápětí zarachotil uzávěr. Tohle nebyl automat, ale poctivá kulovnice, odhadoval jsem, že nebude naládovaná loveckou, ale vojenskou municí. Zásah z ní bych rozcházel jen těžko. Překulil jsem se přes rameno, pistolář zasypal místo, kde jsem ještě před chvílí dřepěl, sérií výstřelů. Glock, glock, glock, štěkaly kulky. To už jsem v ruce držel vrhací nůž. Nosím ho v botě – spíš z nostalgie ke starým časům, ale teď se hodil. Bohužel jsem měl jen jeden. Komu ho věnovat? Život je plný dilemat.

Hlaveň kulovnice si mě našla, odhodil jsem čepel a kutálel se jako o život k pistolníkovi. Další zadunění, výstřel mi olízl ježka a odhodil i stranou tupce, který jako poslední neležel na zemi. Zahlédl jsem, jak střelec zápolí s nožem ve stehně. Takže chvíli střílet nebude.

Možná, snad, glyhenové vydrží víc než lidé.

Je těžké střílet po cíli valícím se k vám po zemi rychlostí průměrného sprintera.

Pistolník mě trefil, ale jen jednou. To už jsem byl v dosahu. Při posledním přetočení jsem skrčil nohy pod sebe, odrazil se nízko při zemi a poslední tři metry urazil jako raketa s plochou dráhou letu. Překvapilo ho to, ale přesto dál pálil, paty mi olizovaly rachotící kulky. Přes kotníky jsem ho srazil k zemi, zabořil mu loket do solaru, vykroutil zápěstí a se štěstím nahmátl jeho prst na spoušti. Škubl sebou, čelo mu ozdobila úhledná dírka a zátylek s mozkem ohodil podlahu a částečně i mě.

Dlaždice těsně u mé hlavy se rozletěla, až v pohybu mi došlo, že za to opět může výstřel z kulovnice, nůž toho zasrance moc dlouho nezdržel. Čtvrtý glyhen už nestál za barem, ale před ním, v každé ruce držel automat, proti zadnímu osvícení jsem viděl, jak se mu při zmáčknutí spouští pohnuly svaly na předloktích. Překulil jsem se na záda a mrtvého přitom na sobě přidržel jako štít. Okamžitě se začal otřásat v rytmu zásahů, průstřelem v lebce jsem viděl, že automatčík se stále blíží. Zadunění, výstřel z kulovnice prošel skrz mrtvé tělo a zasáhl mě do hrudi. Bolelo to a nevěděl jsem, jak na tom jsem – stejně jsem musel počkat na správné načasování.

První zásobník došel, o zlomek sekundy na to druhý. Automatčík se zastavil jen několik kroků ode mě, viděl jsem, jak se dívá mým směrem a současně přitom nabíjí. Střelec z pušky zůstával mimo dohled, musel jsem to risknout. Namířil jsem glocka, kterého mrtvý glyhen stále křečovitě držel, a stiskl spoušť. Stačilo ho držet a všech zbývajících čtrnáct nábojů skončilo v hrudi automatčíka. To ho překvapilo a uzemnilo zároveň. Znovu zadunění pušky, ruka mrtvého se v lokti rozprskla, moje zůstala celá. Prostě štěstí. Měl jsem sekundu a kousek, než znovu vystřelí. Nahmátl jsem druhou pistoli ležící na zemi o něco dál, okamžik jsme se pozorovali přes ústí hlavní.

Stiskl jsem spoušť, Visio in Extremis zpomalilo svět. Tenhle druh vidění u příslušníků mého druhu nastupuje v okamžiku, kdy podvědomí vyhodnotí, že s velkou pravděpodobností v dalších desetinách a setinách sekund umřeme. Tedy umřeme, pokud s tím něco neuděláme.

Vystřelil jsem o zlomek sekundy dřív než on, první kulka opustila hlaveň, druhá to stihla dřív, než zaúčinkoval zpětný ráz. Třetí ne, ale nevadilo to, protože má paže byla tuhá jako železný svěrák. To už byl na cestě i projektil z pušky. Oči bez mého přičinění přeostřily, dokázal jsem rozeznat, že náboj z pušky se pohybuje dobře dvakrát rychleji než ty mé z pistole. A taky už jsem dokázal odhadnout, kde skončí. Kousek nad kořenem mého nosu. V krční páteři to zapraskalo, znělo to, jako když puká ledovec, to mi ale jen sluch zpomaleně zprostředkoval reakci obratlů na škubnutí svalů. Stále jsem mačkal spoušť a má hlava se pohybovala milimetr za milimetrem doleva, kulka z pušky polykala vzdálenost tisíckrát rychleji po metrech. Poloplášť, až mě trefí, z mozku mi zůstane jen stříkanec slizu na stěně za mnou a ani má odolnost vůči zraněním mě nespasí.

Výstřely zasáhly mě i jeho současně. Do hrudi dostal první dva, třetí do ramene, čtvrtý ho minul, mně kulka sedřela ze spánku pruh kůže a místy se dostala až na kost. Z ucha zbyly jen cáry, ale to už byla maličkost.

Zrychlené vidění, staršími a vzdělanějšími z nás nazývané Visio in Extremis, skončilo, zvedl jsem se z kolen a se stále namířenou pistolí došel až k němu. Rukama se snažil zacpat rány, ale ke stoprocentní úspěšnosti mu jedna končetina chyběla. To, že žil a zůstával při vědomí, znamenalo, že patří k více vylepšeným glyhenům.

„Pro koho pracuješ?“ zeptal jsem se.

Mohl jsem ho svléknout do naha a pokusit se hledat tetování, značku prozrazující klanovou příslušnost. Moc se mi do toho nechtělo – pokud o sobě něco vím s jistotou, tak to, že jsem heterosexuál a nahé chlapy fakt nemusím. To ani tehdy, když jsou od hlavy až k patě postříkaní krví.

Pár reproduktorů předchozí přestřelku přežilo, na rozdíl od dýdžeje. Za toho ale naštěstí zaskočil počítačový systém, náhodný výběr nás oblažil skladbou od Madonny. Lepší než nic, to jo.

„Pro koho pracuješ?“ zopakoval jsem.

„Pro Tizoca,“ nezapíral.

Buď nemusel držet jazyk za zuby, nebo předpokládal, že ho v dalším okamžiku zabiju, a bylo mu to jedno. Takovou neloajalitu bych ale u glyhena stejně nečekal. Puška, kterou po mně střílel, byl starý předrevoluční mosin. Předrevoluční – měl jsem na mysli ruskou revoluci v roce 1917. Od té doby jich přibylo několik dalších. Myslím revolucí, ne mosinů.

Tizoc, vrátil jsem se v myšlenkách k získanému jménu. Patřil ke sta-| rým nafoukancům a v Americe svého času uspořádal pár zatraceně krvavých mejdanů. Tak krvavých, že se o nich dá dočíst i v dnešních učebnicích historie. „Proč se zajímá o mě?“

Ležel jsem pod rozlišovací schopností takových starých prasáků. Alespoň jsem v to doufal.

„Mathiasi?“

Kristie stála najednou u mě a upravovala si mejkap. Na rtech jí ulpělo několik kapek krve, které přehlédla, a konturovací tužkou je rozetřela přes rtěnku. Vzrušilo mě to, až jsem musel několikrát polknout, abych se vzpamatoval.

Glyhen na zemi přede mnou i Tizoc s armádou svých na slovo poslušných pochopů ztratili většinu důležitosti.

„Půjdeme někam jinam,“ navrhl jsem. „Ke mně, něco k pití se tam najde.“

Věnovala mi vážný pohled, jako by mě odhadovala. Čekal jsem, že se bude vyptávat na spoušť tady kolem, na to, zda budeme čekat na policii, ale jen se do mě zavěsila.

„V šatně mám kabát,“ připomněla prakticky.

Měla pravdu, venku bude touhle dobou už chladno. Zato já byl pořádně rozhicovaný. Bojem i tím, co bylo přede mnou.

„Minutku,“ požádal jsem. „Pak jsem celý tvůj.“

Někdy jsem i vtipný. Trochu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se glyhena.

Trochu ho to překvapilo, ale snažil se to nedat najevo. Můj druh se obvykle na jména sluhů nevyptává. Ale naději to v něm nevzbudilo, pravděpodobně Tizocovi sloužil už nějakou dobu a znal jeho kruté vtípky.

„Alexej Sergejevič,“ odpověděl.

Krev už z něj bublala o poznání méně, a i když výrazně zbledl, vypadalo to, že vědomí neztratí.

„Takže, Alexeji Sergejeviči,“ oslovil jsem ho. „Ukliď tady ten bordel,“ ukázal jsem kolem sebe. „Řekl bych, že ani Tizoca nepotěší, když se o něj bude zajímat kriminálka.“

Pokud samozřejmě neměl jejího šéfa omotaného kolem prstu, ale o tom jsem pochyboval. Tohle bylo moje město, má země, moje lovecké území. A něco takového by samozřejmě nevěděl ani Alexej.

Lidé už se vzpamatovávali, slyšel jsem, jak se začínají shánět po mobilních telefonech. Ty ale v tomhle klubu nefungovaly. Majitel razil zásadu, že když relaxovat, tak naplno.

„A s tou puškou už si nehraj,“ ukázal jsem na mosina ležícího kousek od něj. „Jsem rychlý.“

Mlčky přikývl.

Uchopil jsem Kristie za loket a mezi ležícími lidmi a kalužemi krve ji navigoval k východu. Voněla starým dobrým Chanelem č. 5 a krví. Úžasná kombinace.

Z podzemní garáže jsem si vyzvedl auto a vyjeli jsme do ulic. Nic neříkala, jen vedle mě seděla s rukama v klíně. Tím si povytáhla lem sukně o jeden dva centimetry výš a já se musel nutit dívat na cestu a ne jinam.

Taky mě napadlo, že si budu muset dát zatraceně pozor, abych jí při laškování neublížil, nebo ji dokonce nezmrzačil. Vzrušovala mě takovým způsobem, že jsem málem ztrácel sebekontrolu.

Nepatřím k těm moderním typům tvrdícím, že bychom s lidmi měli vycházet po dobrém. Nesmysl. My jsme dravci a oni kořist. Je to tak od počátku historie, od doby, kam paměť mého druhu sahá. Jenomže na druhou stranu jsem trochu vybíravější než většina. Nepiju z chlapů, připadá mi to eklhaft. A z žen piju nejraději při sexu. Chutnají pak dokonale, jejich krev pak chutná dokonale.

„Zelená,“ upozornila mě a přitom mi přejela prsty po stehně.

Nevrhnout se na ni bylo těžší než přežít boj v klubu. Místo toho jsem zmáčkl pedál plynu až na doraz. Vzhledem k tomu, že elektroniku jsem už před časem nechal vypojit, skonalo to dvěma pruhy spálené gumy na asfaltu.

Periferně jsem zaregistroval, že se na mě podívala, ale neřekla nic.

Tenhle rok jsem bydlel v luxusním podkrovním bytě s výhledem na řeku, starým rozvrzaným schodištěm a možností ztratit se v případě nutnosti přes střechy. Často střídám místa pobytu. Pokud to člověk nedělá pravidelně, ukolébá ho to a ztratí obezřetnost.

Vešli jsme dovnitř, hi-fi aparatura nás zaregistrovala a spustila Johna Lee Hookera a jeho Hobo Blues. Mám divný vkus, já vím, jsem prostě takový.

Namíchal jsem jí drink, sobě nalil vodku.

„Jsi zvláštní, Kristie,“ řekl jsem, když jsme si cinkli. „Každá by se ptala, co jsem zač, co se to stalo v klubu, a byla by vystrašená. Ty jen mlčíš.“

Byla to pravda, ale bylo mi to fuk. Pronesl jsem to jen tak, aby řeč nestála.

Koutky úst jí cukly nahoru, aniž si to uvědomovala, pohybovala se v rytmu syrové, půlstoletí staré hudby.

„Moc mluvíš.“

Napila se a přistoupila blíž, ucítil jsem její vůni silněji a odložil sklenku. Jo, měla pravdu. Na kecy je zbytečné plýtvat časem, i když je člověku několik set let.

Prádlo měla přesně takové, jak jsem si představoval, a bez něj vypadala mnohem lépe, než jsem si představoval. Byla mnohem vášnivější, neurvalejší a zatraceně požitkářská. A rozehrávala ve mně mou temnou upírskou strunu.

Ležel jsem na břiše s tváří zabořenou do polštáře. Podle tlumených zvuků zvenčí už dávno nebylo ráno, podle tepla pronikajícího skrze okna spíš poledne. Ležel jsem a neotevíral oči. Cítil jsem se jako kocour, kterého někdo pořádně ztloukl a pak mu dal trojitou porci smetany. Jako obvykle v takovém stavu se o slovo přihlásily vzpomínky. Kdo jsou mí rodiče, jsem nikdy nevěděl a ani po tom netoužím. Našli mě pohozeného v závěji někdy na začátku třicetileté války, kdy se k sobě lidé ještě chovali jakž takž. Pěstouni mě vychovávali jako obyčejné dítě a nějakou dobu mi trvalo, než jsem zjistil, co jsem vlastně zač. První holce, kterou jsem měl, jsem při milování ublížil. Nevěděl jsem, že jsem o tolik silnější než lidé. Schovávali jsme se tehdy spolu v lesní chatrči před hordami vojáků plundrujících kraj. Vystrašený z toho, co jsem zač, jsem se o ni staral celé dva měsíce, krmil ji zvěří, kterou jsem ulovil holýma rukama. Později, když už žádná zvěř nezbyla, vojáky. Porcoval jsem je tak, aby nebylo poznat, jaké maso jíme. Po tom, co se ze svých zranění vyléčila, utekla. Nedivil jsem se jí. Věděla, že nejsem člověk, a považovala mě za zplozence pekel.

Vzal jsem si z toho ponaučení a od té doby žádné ženě neublížil. Myšleno v posteli při sexu kvůli krvi. Historky o lidech vysátých upíry nejsou lživé, ale není nutné člověka zabít. Vraždí jen ti, kterým to dělá dobře. A mně dělá dobře něco jiného. Jenomže teď jsem si tím nebyl tak jistý.

Z daleké minulosti jsem se přesunul do nedávné. Vzpomínky z uplynulé noci se přede mnou míhaly ve stroboskopických záblescích, bolelo mě z nich celé tělo i kosti. A nejen z nich, doopravdy jsem se cítil víc zničeně, než odpovídalo pošťuchování v nočním klubu. Co to se mnou udělala? Hrála na mě jako na nějaký nástroj, odbourala veškeré mé zábrany, až jsem se vůbec neovládal. A ona sakra taky ne. Lidi by měli mít nějaký zábrany! Sáhl jsem si na krk. Žádná stopa už tam samozřejmě nezůstala. Po tom, co jsem ji kousl, mi oplatila stejně, a to mě ještě víc rozpálilo. Natáhl jsem ruku, abych nahmátl její tělo. Studené a poničené tělo. Jinak to nemohlo dopadnout. Já byl upír, ona člověk. Mrazivý děsivý pocit se vrátil stejně jako tehdy, když mi bylo patnáct. Zasténal jsem. Natáhnout ruku bylo… bolestivé, náročné a stálo mě to maximální vypětí vůle.

Nic. Možná spadla na zem. Musel jsem kousnout do kyselého jablka bez vytáček. Otevřel jsem oči a posadil se. Postel byla zválená, mé svršky rozházené všude okolo, váza a ubrus z konferenčního stolku na podlaze – i stolek nám na chvíli posloužil. Ji jsem ale nikde neviděl. Z koupelny se neozývaly žádné zvuky. Byt se zdál být prázdný. Doufat, že je v pořádku, jsem si nedovolil. S pachutí strachu v ústech jsem se l zvedl a prošel jednu místnost za druhou.

Možná jsem trochu měkkosrdcatý na predátora, ale zabíjet ženy, se kterými spím, mi prostě nedělá dobře. Něco takového je špatné. Nebyla nikde, ani její šaty. Jen v koupelně jsem našel rtěnkou načmáraný vzkaz: „Byl jsi milý. Kristie.“

Sakra. Milý. A já se bál, že jsem ji při našem dovádění zabil.

Okružní cesta bytem mě vyčerpala, musel jsem si sednout a odpočinout si. Dopadlo to dobře, nejsem nekrofilní sadista jako někteří mí pokrevní bratři. I když probouzela temné zvíře ve mně, neprobudila ho, nebylo tam. Ulevilo se mi. Úžasně, královsky, a díky tomu se mi dýchalo o poznání lépe.

Potřeboval jsem se osprchovat, najíst a napít – krve. Přestože jsem Kristie připravil o něco víc, než pro ni bylo v pohodě, nestačilo mi to. Než jsem splnil první dva body svého plánu, byl večer. Tak unavený jsem nebyl od doby, kdy jsem utíkal před Čapajevem a jeho rudou gardou. K jídlu jsem si dopřál kus syrového hovězího nakrájeného na tenké plátky s křenem, pepřem a hořčicí. Sním i vařené jídlo, ale připadá mi to jako znehodnocování masa. Pak jsem v ledničce objevil i půl kila syrového lososa a spořádal ho také. Na lov jsem se moc necítil, ale žízeň byla stále větší. Zranění plus divoká noc mi daly zabrat víc, než jsem předpokládal.

Chvíli jsem váhal, pak jsem z mrazicího boxu vytáhl vak s půllitrem! krve schovaným pro krizové případy a s nechutí ho vypil. Někdy by mě zajímalo, jak můj organismus vlastně funguje. Masa sním hodně, víc než dravec mé velikosti, například jaguár nebo puma. Iluze o nutriční hodnotě krve, kterou za měsíc vypiju, si nedělám. Ale neobejdu se bez ní. Přinutil jsem se k prvnímu loku. Studená skladovaná krev sice pomůže, ale chutná hnusně a dokážu ji vypít jen se sebezapřením. Navíc jí něco podstatného chybí.

Možná potěšení z pití?

Lov přijde na řadu až zítra. Svalil jsem se do převlečené postele a usnul neklidným spánkem plným snů o krvi a ženách. Ženě.

Ve čtyři následujícího dne jsem se donutil k výpravě do ulic. Oblékl jsem se sportovněji než obvykle a vzal si kotníkové nevyztužené boty s měkčenou podrážkou s kompozitovými žebry. V horách by asi dlouho nevydržela, ale na hladké dlažbě poskytovala ještě lepší oporu než guma. V šatně jsem chvíli váhal, ale potom jsem otočil falešnou stěnu ve vestavěné skříni a z příruční zbrojnice si vybral malý browning 6.35 se šesti náboji v zásobníku a přes rameno si zavěsil popruh pouzdra na výkresy. Nejsou v něm výkresy, ale meč vyrobený firmou Japan Steel Works Ltd. Přesně podle mých požadavků. Možná jsem paranoidní, ale Tizocova pozornost mě trochu znervóznila. Našinci se víc bojí čepele, na lidi zase platí hrozba střelnou zbraní – pokud mohu, zabíjení se vyhýbám, v dnešní uspořádané době se silnou policií je to příliš nebezpečné. K meči jsem přidal nůž, zbytek mého vybavení tvořila lovecká souprava.

Stavil jsem se v restauraci u Koninga, nacpal se dvojitým tatarským biftekem a topinkami bez česneku. Mému zažívání prostě silice nesvědčí. Tolik k legendě. Pak jsem pokračoval do středu města k pěší zóně, kde by v tuhle dobu měl být nával, prostě špička velkoměsta. Uvědomil jsem si, že na klasickém lovu už jsem nebyl hodně dlouho. Dost krve mi poskytovaly přítelkyně. Některé i dobrovolně a opakovaně. Nezkoumal jsem proč, jen jsem dával pozor, aby se jejich závislost nerozvinula přespříliš. To jsem pak obyčejně změnil působiště.

Jenomže na tenhle způsob jsem teď neměl náladu, taky jsem měl pocit, že krve potřebuji víc než obvykle. V jedné z obchodních pasáží jsem se zastavil u velkoplošné obrazovky a chvíli předstíral, že mě zajímají zprávy. Americký prezident spolu s francouzským po dohodě ze zdravotních důvodů zrušili schůzku. Plánovaný netradiční mítink rozšířené rady G8 v Praze prý není v ohrožení. Zajímavé bylo, že z prohlášení nevyplývalo, kdo má ty zdravotní problémy. Pak kolem mě prošel chlap v šedém obleku a nablýskaných lakýrkách. Pohyboval se energicky a sebevědomě, samec v plné síle. To jsem potřeboval. Vyrazil jsem za ním. Už dávno nelovíme lidi v lese nebo v džungli ale spíš v ulicích velkoměst a naše instinkty se tomu přizpůsobily. Už u třetí výkladní skříně, kterou jsem minul, jsem zjistil, že mě někdo sleduje. Kdyby to prováděl jen o trochu nešikovněji, řekl bych, že to je člověk. O trochu šikovněji, že jde o našince. Takže nějaký nováček. Dříve bylo jasné, kdo z bratrstva přijel do města, při dnešní intenzitě turistického ruchu bohužel nikoliv. A někteří z mých pokrevních příbuzných nedodržovali základní pravidla zdvořilosti. Na kočkování jsem neměl náladu, ale tohle město jsem považoval za své teritorium a utíkat jsem nemínil. Jen jsem potřeboval naaranžovat podmínky setkání ke svému prospěchu.

Šedivák se rozhlédl, jako by něco hledal. Přikývl ve chvíli, kdy spatřil informační ceduli vyznačující směr k veřejným záchodům. To bylo štěstí, které jsem potřeboval, sám mi naběhl do rány. Můj stín v kostkované kšiltovce se držel v povzdálí, očividně mě jen sledoval a nehodlal se pouštět do žádné akce.

Zkontroloval jsem loveckou soupravu, zda je v ní vše uspořádáno, jak má být. Anestetická dutá jehla, hadička, sběrný vak, buněčné lepidlo. Nehodlal jsem se na nikoho na veřejných záchodcích vrhat a ocumlávat ho; jak jsem říkal, chlapi mě nevzrušují. Chytit, znehybnit, lehce přiškrtit a pak pustit žilou. Nebo tepnou – záleží na časovém presu a stupni bezohlednosti. Nakonec kořist stabilizovat a zmizet. Pravověrní staromódní upíři by mě označili (pokud by věděli, jakých metod používám) za degenerovanou měkkotu. Možná. Ale díky tomu si mě lidské organizace, ať už jde o státy jako takové, policii, tajnou ] službu a další, příliš nevšímají. A já přežívám i bez toho, že bych patřil k nějakému klanu a musel sloužit jeho vůdci. Jsem prostě opatrný samotář.

Protáhl jsem se chodbou k toaletám, pohledná bruneta s mikádem ve sportovním triku končícím kousek nad pasem mi věnovala krátký pohled. Oplatil jsem jí ho, ale jen letmo. Některé ženy ve mně dravce vycítí a přitahuje je to. Na záchodě jsem se postavil k sušiči rukou a čekal, až se šedivák vrátí od pisoárů. Moje chvíle přijde, až si bude mýt ruce. Musel jsem být rychlý, aby to vyšlo. Jindy bych si tak frekventované místo v tuto denní dobu nevybral, ale měl jsem zatracenou žízeň a stín mě znepokojil. Potřeboval jsem se dostat do formy.

Vycítil jsem, kdy šedivák vstoupil do umývárny. Oční kontakt jsem nenavázal, jen jsem periferně sledoval, kam se staví. Voda zašustila. Teď. Beze spěchu jsem se otočil, zezadu mu rukou zajel pod límec saka, druhou opřel o zátylek, loket zapřel o záda a utáhl škrcení. Byl to mžik, neměl čas ani zareagovat, jen velmi rychle upadnout do bezvědomí. On to ale dokázal. Pod rukou se mi vytočil, v žebrech mi explodovala pěst ozdobená boxerem. Odlétl jsem k protější stěně a se zaduněním se o ni zastavil. Podcenil jsem ho, to je ten můj sportovní přístup k lovu. Vrhl se na mě, tentokrát podcenil on mě. Nabral jsem ho nohou tam, kde on mě předtím pěstí. Hekl, ale dál se po mně hnal jako tank. Opět ruka s boxerem, příliš rychlá na člověka. Já jsem ale o něco rychlejší. Tentokrát jsem pod ní podklouzl já podobně jako on před chvílí, potáhl za ni a přes rameno ho hodil proti stěně. Zvedl by se, kdybych ho vzápětí nenakopl do koulí. Nesportovní, zato účinné. Buď to byl mistr bojových umění s reflexy vybroušenými k dokonalosti, glyhen, nebo obojí. To nic neměnilo na tom, že krev je krev, od lidí nebo od lidí sloužících upírům, to mi bylo jedno. Sáhl jsem po pouzdru s loveckou výbavou, ale nechal jsem ho v kapse.

„Ne tak zhurta.“

Jak se dostal dovnitř, jsem netušil, ale můj maník v kostkované čepici stál kousek před zavřenými dveřmi, mířil na mě velkou pistolí a tvářil se přitom víc než spokojeně. Vypadalo to, že místo abych nachystal léčku, sám jsem do ní spadl.

„Tohle je moje město,“ řekl jsem klidně. „Co tu děláte a pro koho pracujete?“ zeptal jsem se česky.

To nebyl mezi upíry zrovna rozšířený jazyk.

„Že byste se zrovna vy, bratr tak opovrhující tradicí, odvolával na zvykové právo?“

Mluvil česky, i když se silným přízvukem, a zachovával přitom zdvořilý výraz. Jeho mateřštinou byla španělština? Portugalština? A byl to glyhen. Našinec by se ke mně tak uctivě nechoval. Uvažoval jsem, jak moc jsou ti dva dobří. Glyhenové jsou obvykle trénovaní ve všech možných způsobech boje, netrpí žádnými skrupulemi, protože jediné, čeho se doopravdy bojí, jsou jejich pánové. A často jsou oproti lidem podstatně vylepšení. Vlastně vždycky.Byli hodně dobří, protože tahle past byla dlouho plánovaná – mluvili česky.

„Mám ho pod kontrolou,“ oznámil čepičář společníkovi španělsky. „Zvedni se,“ štěkl.

Šedivák se pomalu a se sténáním postavil. Přemýšlel jsem, jak ho trénovali v odolnosti proti zásahu do koulí. Taková rána by každého normálního chlapa uzemnila na hodně dlouhou dobu. Mě by asi zabila, varlata jsou varlata.

„Zavolej transportní tým,“ pokračoval čepičář a nespustil přitom ze mě oči, prst na spoušti se ani nepohnul. Měl jsem pocit, že ji má dokonce namáčknutou.

Něco se zatraceně zmršilo. Jsem malá krysa obhospodařující Českou republiku a nijak nevystupující proti občasným návštěvníkům, když se chovají aspoň trochu slušně. Jenomže teď někdo kvůli mně poslal celou armádu. Možná jsem byl opravdu moc měkký.

„Vaše zbraně, pane Mathiasi,“ požádal čepičář.

Opravdu byl zdvořilý. Za to ho zabiju rychle. Pokud to zvládnu, samozřejmě.

„Dobře,“ přikývl jsem. „V podpaží mám pistoli.“

„Tak mi ji podejte, dvěma prsty a velmi opatrně. A pak to pouzdro.“

Špatné pořadí, nedokázal si představit, co všechno se dá provést s takovým mečem. Podal jsem mu browning, pak pouzdro delší částí tubusu k němu.

V tu chvíli zaznělo klepání na dveře. Na veřejné toalety se neklepe, právě dorazil transportní tým.

Cukl jsem, čepičáři zůstal v ruce tubus, mně tači meč. Trochu delší než klasická katana s mírně prohnutějším ostřím, původně určený k boji ze sedla. Mně vyhovuje v boji proti našincům, protože má při správném způsobu použití výborné sečné vlastnosti. A to je to, co se počítá. Brutální poškození organismu v maximálně krátké době. Co je proti takové ráně zásah kulkou do srdce? čepičáři došlo, že udělal chybu, a ta chyba ho stála pravou ruku po předloktí a levou ruku po zápěstí. Z bleskové otočky jsem šedivákovi rozpáral trup, pistole, kterou už držel v ruce, zarachotila na dlaždicích, dveře na toaletu se otevřely.

Transportní týme, buď vítán.

Shýbl jsem se pro pistoli. Desert Eagel Action Express. Jak ji mohl nosit skrytě pod sakem? Asi znal hodně dobrého krejčího. Komando představovali dva chlapíci převlečení za reklamu na sedmý díl Pirátů z Karibiku. Vlekli s sebou truhlu, která vypadala mnohem opravdověji než jejich převleky. A vážit musela dobře metrák. Takže glyhenové. Pistole byla natažená, stačilo mačkat kohoutek. Jednou, podruhé, potřetí, počtvrté. Šli k zemi, stříkance krve a mozku na podlaze z leštěné žuly prozrazovaly, že už se nezvednou. To jsem ale nemohl říct o šedivákovi a čepičářovi. Otočil jsem se, současně mě k zemi srazil živý taran. Čepičář bez rukou to asi nebyl, takže šedivák. Ke své smůle mě nezachytil, pouze mě odrazil jako kulečníkovou kouli a já klouzal s mečem v jedné a pistolí v druhé ruce po podlaze pryč od něj. Než skočil podruhé, zamířil jsem a vystřelil. Dvakrát. Dvě díry ráže .50 do hrudníku ho definitivně knokautovaly. Špatné bylo, že čtyři mrtvé nerozdýchám při policejním výslechu zase já. Dnes jsou všude kamery. Mí pokrevní příbuzní na nové technologie často zapomínají, a právě proto víc a víc spoléhají na glyheny a mladší upíry. Já žádné nemám, a tak se musím spoléhat sám na sebe. Vytáhl jsem z pouzdra na kotníku nůž, napadlo mě, že poslední dva dny mi byly čepele k užitku víc než posledních deset let. I tenhle byl bez přehánění ostrý jako břitva a práce mi šla od ruky. Už to bylo dlouho, co jsem stahoval velké zvíře nebo člověka, ale když někdo něco dělá staletí, nezapomene to. Skalpovat ho včetně obličejové části mi trvalo jen chvíli, z toalety už jsem vyšel v přestrojení. Ne příliš slušivém, ale účel světí prostředky, jak se kdysi říkalo. Myslím však, že to platí dodnes, i když už na mě nikdo svěcenou vodu necáká. I to se už stalo.

Se šedivákovým ksichtem na obličeji a přestrojený za piráta jsem sice budil pozornost, ale ne takovou, aby přerostla v paniku. Představoval jsem jen další hloupou reklamu. V podzemních garážích jsem se odmaskoval, umyl, jak nejlépe to šlo, a pomocí dálkového ovládání šedivákovy elektronické startovací karty k automobilu našel ten správný. Wolkswagen Passat z půjčovny. Chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, jak auto nastartovat. V posledních desetiletích je pro mě stále těžší udržet kontakt s novou technikou – zvlášť elektronikou, které nerozumím, a proto jí ani nevěřím. Možná chyba – pokud mám vzdorovat starším z bratrstva, budu se muset spoléhat na moderní technologie víc, než jsem právě teď ochotný. A schopný.

Krev, která mi potřísnila oděv, začínala lákavě vonět. Měl jsem žízeň. Sakra. Pokud mám podávat výkony, které budu k uchování vlastního života asi potřebovat – musím se napít. Sakra, sakra, měl jsem šediváka využít.

Vždycky mohu vyloupit transfuzní stanici nebo IKEM, tyhle organizace zatím výkonnou ochranku neplatí. Stříbrný mercedes zamířil k výjezdu, řidič zpomalil ještě daleko před šikanou, jako by se mu něco vpředu nelíbilo. Možná tam ležela mrtvá kočka, která se betonovým labyrintem podzemního parkoviště probojovala až sem. Možná taky ne. Poslední teritoriální problém jsem musel řešit v devadesátém, kdy jsem v rituálním souboji přesně podle pravidel zabil Helmutha Schmizte, který si jako zástupce carské říše stále dělal právo na území Čech, Moravy, Slovenska a Zakarpatské Rusi. Zakarpatská Rus oficiálně pořád patřila k mému loveckému teritoriu, pokud někdo ze Starých bral tenhle termín vážně, Slovensko jsem prohrál v kartách s Ľudovítem Štúrem. K našincům občas patří maníci, do kterých bych to nikdy neřekl.

Stříbrný mercedes zůstal stát na místě. Necouval ani se nesnažil projet. Vypadalo to, že volkswagen mi bude k ničemu.

Nechal jsem auto autem a s mečem schovaným za tělem se těsné kolem zdi blížil k východu z garáže. Opravdu tam byli. Je jedno, jestli jsou nepřátelé rozmístěni v poli, v lese nebo v tropické džungli. Poznám nejlepší místa k úkrytu i útoku a objevím je. Čím lépe terénu využívají, tím snadněji. Tohle byli profíci v neprůstřelných kompletech s automaty H&K. Pokud by se mi náhodou netrefili mezi oči, bez velké snahy ze mě mohli udělat řešeto. Ještě před sto lety to pro nás bylo mnohem jednodušší. Žádné pořádné opakovací zbraně, a pokud si člověk dal pozor na kartáčovou palbu, dokázal projít prakticky každou bitevní linií. Tedy ne že bych si chtěl Borodino zopakovat.

Potlačil jsem nutkání hledat jiný východ. Proč tady tihle chlápci byli? Kvůli mrtvým na toaletě? Nesmysl, ani ruský Alfa oddíl by nezareagoval tak rychle, CIA tím tuplem ne. Někdo na mě měl políčeno a šel na to dost tvrdě. Zatím jediné vodítko byla informace od glyhena v klubu a té jsem stejně příliš nevěřil. Tizoc patřil k nejstarším a nejmocnějším. Proč by se o mě měl zajímat právě on? Nacházel jsem se hodně hluboko pod jeho rozlišovacími schopnostmi. Možná jsem někdy někde vytočil příslušníka jeho klanu a ten se mi teď snaží dostat na kobylku. Jenomže zaklínat se velmistrovým jménem při osobní vendetě není příliš chytré, šéfové to nemají rádi. Na přemýšlení teď ale nebyl čas. Jedno po druhém. Nejprve odsud musím zmizet.

Ještě pár kroků a dostanu se do prostoru, který sledují, do pole smrti.

Poslední metr.

První mě zaregistroval, odlesk světla zářivky na jeho helmě se zachvěl, hlaveň zbraně se nepatrně pohnula mým směrem.

Došlap na pokrčenou nohu a bleskový odraz, podrážka mě podržela, všechny černé sprintery bych nechal za sebou, záblesk, kulky cupující reflexní barvou natřenou stěnu kousek za mnou.

To už mě zahlédli další dva a připravovali se k palbě. Jeden upravoval náměr, vzhledem k rychlosti mého pohybu až nečekaně přesně.

Došlápnutí na elektronový disk černého BMW, limuzína se zachvěla, v kloubech mi to přetížením zaskřípalo, v setině sekundy jsem změnil směr pohybu a ještě víc zrychlil, meč už jsem nedržel skrytě, ale v pravé ruce čepelí šikmo vzhůru.

Dvě dávky se protnuly kus za mnou, to už mě vidělo celé komando, ale ostatní zatím palbu nezahájili, měli za to, že první dva muži mě zastaví.

Poslední metry k prvnímu střelci. Teď měl šanci mě sejmout, přibližoval jsem se k němu po přímce. Nestačil strhnout automat dostatečně rychle, tahle hákáčka jsou přece jen dost těžká. Zasvištění čepele. Helmu jsem minul, ostří s potřebnou přesností prošlo kousek pod jejím okrajem a zasáhlo krk tam, kde je balistická ochrana nejslabší.

Byli to lidé, zásahová jednotka necvičená v boji s našinci.

Nevyztužená bota při dalším odrazu trochu povolila, ale ne natolik, abych ztratil rovnováhu, jen jsem nenabral předpokládanou rychlost. K dalšímu střelci jsem se stejně dostal dřív, než pokládal za možné, a z nečekaného úhlu. Mečem jsem po něm nesekl, protože už jsem se otáčel po třetím v pořadí, jen jsem se odrazil od jeho hlavy jako předtím od kola auta. Stačilo to.

To už ostatní pochopili, že něco není v pořádku, a spustili palbu bez velkého ohledu na druhy, přes které už jsem přešel.

Příliš brzo, tedy pro mě. Zásah do nohy, do ramene, skončil jsem v neúplně koordinovaném pádu na kapotě pomačkaného esúvéčka. Stále jsem však věděl, kde jsem já, kam směřuje tači a kde se schovává další člen komanda. Bodnutí do průzoru jeho helma nevydržela, lebka také ne.

Štěkot ran se slil v jediný příšerný zvuk odrážející se od stěn. Setrvačností jsem doklouzal přes kapotu a spadl na zem. Pauza ticha, výměna zásobníků.

Měl jsem vyskočit a pustit se do nich, nebo utíkat pryč, ale promeškal jsem pravý okamžik. Nepromeškal, už jsem na to neměl dost sil. Trefili mě ještě jednou, tentokrát do boku, kulka zůstala v těle. Sakra. Zůstal jsem ležet na zádech s rozhozenýma rukama, mečem volně položeným v dlani, pokrčenýma nohama opřenýma o karoserii auta. O nosný rám auta. Oči jsem měl otevřené, jak je mrtví mívají. V tomhle mám cvik.

V čem ne, je čekání na několik k smrti nasraných profíků, kterým jsem právě pozabíjel kamarády. Pokud do mě zblízka naperou celý zásobník, mám smůlu.

Blížili se. Čekal jsem a doufal, že jsem stejně tvrdý a chladnokrevný jako kdysi. Nebyla to pravda, pohodlný život změní každého.

První se objevil ve střehu, se zbraní připravenou k výstřelu, mířil mi! přímo mezi oči, soustředěným pohledem jsem rozeznával do kříže nařezanou špičku náboje v komoře. Takže už nasadili nezákonné střelivo. Někdy není super zrak zrovna povzbuzující.

„Je po něm,“ oznámil ostatním, H&K v jeho ruce se ani nepohnul.

„Dej mu ještě ránu,“ doporučil mu někdo.

Slyšel jsem opatrně se přibližující kroky.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Chápal jsem ho. Zásobník s upravenými náboji si nasadil v zápalu boje, kdy jsem vypadal nezranitelný. Teď nechtěl, aby se někdo zbytečně vyptával, co za střelivo bylo objevené v mrtvém těle.

„Je jak řešeto.“

Souhlasil jsem s ním. Bolelo to pekelně a síly mi ubývaly každou sekundou.

Čekal jsem na jednu chvíli a doufal, že přijde.

„Je, je fakt na maděru,“ souhlasil někdo za mnou.

Můj anděl zkázy se na něho podíval. Skrz štít helmy jsem to neviděl, ale nepatrně přitom pohnul hlavou. To byla ta chvíle. Tači se mihlo v šikmém oblouku od země vzhůru, nekontroloval jsem, jak dobře jsem zasáhl, protože pokud ne dost dobře, znamenalo tokonec. Překulil jsem se přes rameno a pokračoval sekem vodorovně se zemí, dal jsem do toho tolik švihu, že jsem zvládl dvě nohy současně. Stejně stačil vystřelit a proděravěl mi holeň. A krvetvorba je v háji. Zařval jsem, druhou rukou chytil automat, který pustil a ještě visel ve vzduchu. Zvedl jsem se na jedné noze ve chvíli, kdy k nám sprintovali poslední tři z komanda. Zahájil jsem palbu – po nohách, ty jsou u moderních obleků vždy nejhůře chráněné a já je nepotřeboval zabít, jen vyřadit z boje. Poslední výstřel, závěr zůstal v zadní poloze a automat zmlkl. Chlap kus přede mnou se udržel na nohou, mířil na mě a vrávoral. Bylo to na něm, už jsem neměl v rukávu žádné eso. Odraz světla na hledí jeho helmy se zatetelil, jak se roztřásl, zabalil to a převrátil se dozadu. Fajn, pokud tu bude záchranka včas, přežije.

Teď se zbývalo postarat jen o mě samotného. Cítil jsem, že se začínám chvět. Pustil jsem prázdný automat, zvedl chlapa, co jsem mu propíchl mozek, hodil si ho na rameno a kulhavě zamířil ke dveřím označeným Vstup jen pro zaměstnance. Granát, který patřil k výstroji mrtvého, jsem použít nemusel, bylo otevřeno.

Letmý pohled okolo. Žádní zvědavci v dosahu. Nedivil jsem se, jen totální idiot by se šel podívat na samopalovou přestřelku.

Zvládl jsem to ještě asi deset metrů do kumbálu s uskladněnými čistícími prostředky a tam jsem se zhroutil. Bože, tolik ran jsem neschytal za posledních padesát let. Tmělo se mi před očima, musel jsem se rychle napít, nebo zkolabuju. Kusem hadru jsem si co nejlépe očistil tvář, buněčné lepidlo už stačilo naleptat mou vlastní kůži, ale na tom teď nezáleželo. Položil jsem mrtvého na zem, prořízl mu krkavici a začal pít. Lidský i můj žaludek má objem do dvou litrů, ale v tom mém se krev dlouho nezdrží a okamžitě postupuje dál. I tak jsem skončil s nafouklým břichem, nevolností a vědomím, že pokud začnu zvracet, stejně zkolabuju. Kóma ze zranění je stejně nebezpečné jako anafylaktický šok z přemíry krve. Instinkty mě nutily stočit se do klubíčka a čekat, až mé tělo přísun takového množství látky nutné pro život upíra zvládne, ale instinkty byly v tomhle světě nebezpečné. Musel jsem se schovat. Sakra, sakra, dřív to bylo jednodušší. Les, pastvina, v noci i zastrčený dvorek. Nakonec jsem to dokázal, dovlekl jsem se na venkovní parkoviště pro zaměstnance, vybral si obouchaný pick-up, překulil se na korbu a zůstal ležet pod celtou, kterou tam majitel naštěstí nechal.Teprve potom jsem si dovolil propadnout do polovičního nevědomí. Slyšel jsem dupot spousty pobíhajících lidí, zvuk nespokojených rozhovorů, klení vyšetřovatelů. Později začalo pršet a ochladilo se. Déšť smyje stopy, napadlo mě. S tím jsem usnul doopravdy a tvrdě.

Probudil jsem se žíznivý, hladový a slabý. Každý pohyb mi připomínal, že mě nedávno protáhli katrem, že jsem jen tak tak utekl hrobníkovi z lopaty. Dalo se to ale zvládnout. Nejlepší bylo, že jsem stále ležel pod plachtou. Znamenalo to, že mě neobjevili. Tedy pokud majitel pick-upu nesbíral mrtvoly a nepovažoval mě za nový přírůstek do své exotické sbírky. Asi bych ho překvapil.

Vyhrabal jsem se z pod celty. Stačilo se nadechnout a pochopil jsem, že město je někde daleko. Ve vzduchu se vznášela vůně lesa, nedaleko nedávno pohnojili pole, rozpoznal jsem pach chléva s prasaty.

Opatrně jsem vykoukl a rozhlédl se. Pick-up stál před částečně zrekonstruovanou zemědělskou usedlostí, v okolí jsem neviděl žádné další domy. Statek na samotě. Podle toho, že na šotolinovém parkovišti stály dva otřískané vozy, se v domě právě nacházelo několik lidí. Z těch bych mohl bez nějakého omezování pít pár dní a při tom bych se dal dohromady. Třeba by za tu dobu nikdo další nepřišel. Sakra, vypeskoval jsem se dřív, než jsem seskočil z korby. Takhle hloupě jsem neuvažoval už hodně dlouho. V tomhle světě jsem přežíval jen díky nenápadnosti. A ve stavu, v jakém jsem byl, bych se jen těžko dokázal opanovat, abych kořist nezabil. Pak by začal hon s jasným koncem. Potřeboval jsem pomoc. Nemám přátele, určitě ne mezi našinci. Mezi lidmi – několik užitečných známých. Zato existují bytosti, obojího druhu, pro které je práce pro mě výhodná. Jenomže nevěděl jsem, která bije, a vždy existuje možnost, že někdo jiný nabídne víc. Možná přišel čas zkusit jiný přístup, prostě požádat o laskavost.

Sáhl jsem do kapsy, přitom jsem si uvědomil, jak moc jsem napajcovaný uschlou a víc a víc páchnoucí krví. Telefon naštěstí fungoval. To bylo plus.

„Derviši?“ vytočil jsem číslo.

„Jsou dvě ráno,“ zahuhlal ospalý hlas někoho, kdo kouří víc, než je zdrávo.

„To jsem já,“ řekl jsem klidně, když jsem měl chuť zavěsit.

Lidi jsou jenom lidi.

„Jo, sakra, promiň, Mathiasi,“ zarazil se.

„Potřebuju taxík. Esemeskou ti pošlu GPS souřadnice. A pokud máš na výběr, vezmi nějaké staré auto, jsem dost špinavý.“

„OK, vyrážím hned. Dorazím, jak nejrychleji budu moct.“

„Vezmi s sebou nějaké maso, syrové a pokud možno čerstvé.“

Mohl jsem si posloužit prasaty, ale nebyl jsem si jistý, zda bych po dalším zabíjení udržel na uzdě divokou, zvířecí stránku svého já. Abych přežil, potřeboval jsem myslet co nejjasněji.

Zavěsil jsem, přepnul telefon na GPS přijímač a po chvíli váhání souřadnice odeslal. Trvalo mi dlouho, než jsem alespoň zhruba pochopil, jak tenhle zázrak moderní techniky funguje, kdy se na něj dá spolehnout, a kdy ne. Považoval jsem to za plýtvání časem, ale nakonec jsem se k učení donutil. Teď se mi to vyplatilo.

Pokud byl Derviš takový jako devadesát devět procent všech ostatních lidí, měl jedinečnou šanci zabezpečit sebe i svou rodinu na celý život. Už za pouhý příběh by dostal slušné peníze, a kdyby mě prodal nepřátelům… Skoro mě štvalo, že se nevyptával a vzal všechno až s neskutečnou chladnokrevností.

Opustil jsem parkoviště s vozy a vydal se po rozbité cestě pryč. Vedla jen jedním směrem, nemusel jsem se bát, že svůj taxík minu. Přitom jsem přemýšlel, zda se na Derviše mohu spolehnout a jak moc.

Narazil jsem na něj před lety při automobilové nehodě. On byl v bezvědomí, holka na sedadle spolujezdce umírala. Nebyla to žádná kráska; no, s mozkem vyhřezávajícím z prasklé lebky by žádná nevypadala přitažlivě. Jen mi něčím strašně připomněla mou matku. Myslím adoptivní matku, která mě našla a vychovala. Měl jsem ji rád, a čím jsem starší, tím ji mám raději, protože ona jediná mě na celém světě milovala. Bez toho, že by ode mě něco chtěla. Zakašlal jsem, přitom mi vypadl zub, jazykem jsem pod ním nahmatal tlačící se další. Tolik ke stavu chrupu. Prostě jsem se z Peggy, Dervišovy přítelkyně, napil a pak jí do krve dal kousek toho, co dělá upíra upírem. Počkal jsem tam až do příjezdu záchranky, podal svědectví, prokázal svou snahu pomoct a zmizel.

Podobným, mnohem složitějším opakovaným procesem za použití alchymie, nebo vlastně spíš chemie, někteří z nás přetváří lidi v glyheny. Já jí pouze dočasně pomohl zvýšit schopnost regenerace.

Derviš mě vyhledal o několik měsíců později. Vypátral mě sám, ale navštívil mě se svou ženou Peggy s kulatým břichem. Poděkoval mia řekl, že až budu potřebovat, pomůže on mně. Dávno bych na to zapomněl, kdyby mi on nezapomínal oznamovat každou změnu svého telefonu, adresy. Později jsme spolu přišli párkrát do kontaktu, kdy jsem využil jeho novinářské profese a požádal ho o informace, ke kterým bych se dostával jen obtížně. Ne, on nebyl jako devadesát devět procent lidí. A devadesát devět celých devadesát devět setin procenta našinců.

Za hodinu a dvacet minut ozářily rozbitou cestu klikatící se lesem zažloutlé reflektory. Schoval jsem meč za tělo a postavil se na stop.

Byl to Derviš.

„Potřebuju domů,“ řekl jsem, jakmile jsem se posadil a zavřel dveře. Meč jsem položil na zadní sedadla.

Stará škodovka prosáklá pachem bezpočtu vykouřených cigaret, sedadla skřípěla při každém zhoupnutí.

„Jasně,“ odpověděl a zapálil si.

Ve světle benzínového plamene se na mě podíval. Světla v kabině nefungovala, takže to byla jeho jediná možnost.

„Vypadáš děsně,“ podotkl, přeřadil a zrychlil. „Jako řezník, kterýmu se zabijačka vymkla z ruky.“

Vtipálek, ale zase tak daleko od pravdy nebyl. Zabijačka se opravdu nepovedla, jenomže já nebyl řezník, ale prase na porážku.

„Máš to maso?“

Pokud ukojím hlad, bude jednodušší bojovat s žízní. To jsem ze zkušenosti věděl. Podal mi těžký balík zabalený do vlhkého papíru.

„Jediné, co jsem našel v ledničce. Hodil jsem to do novin. Jedna z mála věcí, kterých máme v baráku dost.“

Trochu tiskařské černi snesu. Vytáhl jsem z pouzdra nůž, uřízl si plátek a začal maso pojídat. Bylo to hovězí. Dobré hovězí z mladého kusu. Střelil po mně pohledem, ale neřekl nic a klidně řídil.

Nasoukat do sebe kilo masa mi netrvalo déle než dvacet kilometrů. Žízeň ale zůstávala.

„Na zadním sedadle najdeš ještě něco,“ podotkl, aniž by odlepil oči od vozovky.

Byl napjatý, to ano, ale nepřipadalo mi, že by mě chtěl někomu prodat. Přestože jsem ho znal jen z našich krátkých setkání a občasných zpráv, připadal mi pořád stejný. Derviš, trochu praštěný novinář zaměřující se na nepravosti páchané všemožnými koncerny na chudákovi spotřebiteli. Než jsem se na něj poprvé obrátil o pomoc, prověřil jsem si ho.

Natáhl jsem se dozadu, připravený v každém okamžiku udeřit loktem. Jeli jsme poměrně pomalu a já bych nehodu určitě přežil. On s proraženou lebkou naopak nikoliv. Na zadním sedadle jsem našel termokufřík a v něm dva vaky s krví.

Asi bych ho měl zabít, napadla mě první myšlenka.

„Vím, že nejsi člověk,“ řekl klidně a dál se věnoval řízení, ve tmě svítil rozžhavený konec cigarety.

Zabít ho můžu vždycky.

Atmosféra se z klidné až ospalé změnila na napjatou.

„Odkdy to víš?“

„Od chvíle, kdy jsi zachránil Peggy.“

Vlastně jsem ani nevěděl, zda s ní pořád ještě je. Neptal jsem se na ni, nechtěl jsem zbytečně oživovat staré vzpomínky.

Vrátil jsem se v čase zpět a měl nehodu před sebou jako na videu.

„Nebyl jsem celou dobu v bezvědomí. Viděl jsem, cos jí udělal. I když tehdy mi to vůbec nedávalo smysl. Až mnohem později, když jsem se rozpomněl a věděl jsem, že přežije. Jak se narodila malá Peggy. Zdravá. A když jsem zjistil, že naše dcera stárne o něco pomaleji než já, než obyčejní lidé.

Netušil jsem, že už tehdy byla jeho přítelkyně těhotná, a později mě nikdy nenapadlo dopočítat si datum narození jeho dcery. Nebylo proč, zase tolik mě nezajímal. Byl jen člověk a já lovec, predátor. A právě proto jsem měl zatracenou žízeň. Dychtivě jsem odstranil plastikový uzávěr a začal se krmit.

„Co všechno víš?“ zeptal jsem se.

Škodovka dál spokojeně drncala k městu, teď už méně, protože jsme konečně opustili silnici čtvrté třídy, o které pravděpodobně nevěděli ani samotní silničáři.

„Jsem novinář, jak víš. Dost.“

Zabít ho můžu vždycky, připomněl jsem si.

„A co jsi s tím udělal? S tím, co o mně víš?“ zeptal jsem se zdánlivě lhostejně.

„Zachránil jsi život mé ženy, mé dcery,“ pokrčil rameny, otevřel okénko a vyhodil z něj nedopalek.

V proudu vzduchu se rozzářil jako meteor a vzápětí zmizel v nenávratnu.

„Pokud jsem to, co si myslíš, víš, kolik jiných jsem zabil?“Znovu pokrčil rameny.

„Neviděl jsem tě zabíjet, viděl jsem tě zachraňovat.“

Zase ta tupá, až dobytčí lidská oddanost. Rozčiloval mě, neskutečně mě rozčiloval.

„Zabil jsem ty chlapy v pasáži,“ připomněl jsem mu.

„To jsem si domyslel,“ přikývl. „Po tom, co jsem na fotkách uviděl tvůj meč. Kolegové přes krimi jsou z toho na větvi. Speciálce se nepodařilo ututlat, že jejich přepadový oddíl zmasakroval šílenec s mečem. Internet je toho plný, všude bují diskuze, kdo to mohl udělat. Kdo se domákne nějakých faktických podrobností, bude mít reportáž století.“

No potěš, a to jsem provedl já, ten, který vyznává hlavně nenápadnost.

Město se blížilo, stále častěji a častěji jsme potkávali kamiony, které vypadaly, že se snaží Dervišovu obstarožní škodovku spolknout.

„Je to moudré vrátit se do bytu? Někdo po tobě jde. Může tam čekat.“

Měl pravdu, ale já měl několik záložních bytů, i když ve skutečnosti jsem bydlel jen v jednom.

„Mám jich víc,“ připustil jsem a vzápětí jsem se vypeskoval za přílišnou upřímnost.

Kořist nikdy, nikdy nesmí znát zvyky svého lovce. Jenomže stejně potřebuju taxík. Nadiktoval jsem mu adresu a… probudil se.

Ležel jsem v posteli, oblečený, ale přikrytý, lednička spořádaně vrčela a rádio hlásalo falešné nadšení z nadcházejícího poledne. Lednička vrčela. Nejsem až tak pečlivý, abych se staral i o takové detaily. S pocitem, že jsem uplynulých čtyřicet osm hodin strávil na španělském žebříku ve společnosti pilného kata, jsem se zvedl z postele. Je zvláštní, jak nepříjemné vzpomínky dokážou zůstat živé i po stovkách let. Lednička zela prázdnotou až na jeden vak sympaticky rudé tekutiny. Teplota nebyla úplně ideální pro skladování, ale krev ještě nebyla zkažená. Vypil jsem ji bez ošklíbání, bez dalšího zdržování se svlékl z šatů jako had z kůže, nechal je rovnou na podlaze a už nahý se přesunul do koupelny. Každý opuštěný byt, i když je na počátku sebelépe uklizen, získá během několika týdnů charakteristický pach, čistota ustoupí prachu a z kohoutků teče rezavá voda. Pokud vůbec teče. Nevadila mi zatuchlost, plíseň, odloupávající se barva ze stropu. Zbavil jsem se hlavního nánosu krve a špíny a zjistil jsem, že mi vadí jedna věc – chyběl mi meč.

Vylezl jsem ze sprchy a vrátil se zpět do ložnice, na podlaze za mnou zůstávaly mokré stopy. Na nočním stolku ležel otlučený tubus na výkresy. Nebyl můj. Nervózně jsem ho otevřel – tači bylo v něm. Ulevilo se mi. Už jsem se necítil nahý a bezbranný. Čepel byla čistá, voněla olejem, stejně tak byl víceméně vypucovaný i jílec. Derviš si dal záležet.

Otevřel jsem skříň a chvíli studoval, co jsem sám pro sebe před několika týdny připravil. V každém nouzovém bytě mám pár základních propriet pro případ nouze, které v pravidelných intervalech obměňuji. Ty v tomto případě představovaly džíny, džínovou bundu, triko s nápisem Bloody bastard, k tomu kotníkové boty se speciální kompozitovou podrážkou. Tu kupuji u jednoho výrobce a na boty mi ji lepí dobrý švec. Dnes obuvník. Výbavu doplňoval ještě kartáček na zuby, mýdlo, břitva, jednorázová holící pěna, čistící prostředek na skvrny. Přešel jsem na toaletu, otevřel splachovací nádržku, po chvíli snažení vytáhl falešné dno a zpod něj automatickou pistoli glock s jedním náhradním zásobníkem k tomu, vše zatavené do igelitové fólie. Ještě chyběl mobilní telefon, ale za boha jsem si nedokázal vzpomenout, kam jsem ho schoval.

Lednička zmlkla. Otevřel jsem výparník, úplně vzadu se krčila zapomenutá krabice rybích prstů. Pokrýval ji nános ledu a uvnitř něco štěrkalo. Nemám rád rybí prsty. Uvnitř něco štěrkalo. Telefon.

Baterka byla samozřejmě mrtvá, ale nabíječku jsem přiložil také. Nechal jsem telefon nabíjet a oblékl se. S pouzdrem na výkresy budu v džínách vypadat trochu divně, ale co se dalo dělat.

Ještě jsem se oholil, břitvou si vylepšil sestřih na vojenský a pak jsem se připravený odejít posadil na postel.

Příliš rychle se stalo příliš mnoho věcí a já naprosto nechápal, co se vlastně děje. Nejprve po mně bůhvíproč vyjel Tizoc, nebo spíš jeho poskoci. To ale vyšlo nastejno. Pak se do mě až příliš pohotově pustilo lidské komando. Nevěřil jsem, že šlo o standardní akci proti vyšinutému vrahovi. Spíš jim poroučel někdo jiný než policejní velení. Pro koho ale pracovali? Pro Tizoca? To by v Česku musel zapustit kořeny hodně hluboko… To se mi nezdálo.

V opuštěném bytě byl sice klid, ale už v něm nebylo bezpečno. I když jsem nepředpokládal, že by mě Derviš podrazil, bylo jednoduché ho zmáčknout. To pak každý řekne všechno. A Derviš byl jen člověk, měl malou výdrž. Navíc jsem se potřeboval najíst.

Znovu přemýšlet jsem začal ve druhé restauraci. Přece jen, dopřát si tatarský biftek dvakrát po sobě by mohlo vyvolat pozornost, a to jsem za žádnou cenu nechtěl.

Číšník odnesl talíř, a než stačil odejít, ukázal jsem znovu na jídelní lístek. Ještě pořád jsem měl hlad. Už jen mírný, ale když se opravdu pořádně najím, dokážu odolávat skutečnému hladu, kterému někteří z nás říkají žízeň, déle. Žízeň.

Potřeboval jsem se napít, zamést za sebou stopy a přejít do protiútoku, ať už to znamenalo cokoliv. A nebo utéct? Ztratit se, začít někde jinde znovu… Přemýšlel jsem nad tím, zatímco jsem se s čím dál menší chutí přebíral v lososovém steaku. Utíkat se mi nechtělo. Česká republika byla lovecké území minimální velikosti, které jsem potřeboval k obživě, aniž bych upoutal pozornost. Jistě, krátkodobě stačilo i menší území a méně lidí, ale pokud jsem někde chtěl přebývat víc lidských generací, bylo to tak. A velká megapolis mě nelákala. Život v nich byl rychlejší, zmatečnější a stejně bych si i tam musel vybojovat místo na slunci, protože prázdná lovecká teritoria už na planetě minimálně sto let nejsou. Prázdná úživná teritoria.

Napít se a tak dál.

Zaplatil jsem a naskočil do projíždějící tramvaje. Až uvnitř jsem si uvědomil, že jsem se podvědomě rozhodl správně, mířila na Smíchov, kde jsem měl jednu ze svých tajných schránek. Nacházela se v kmeni starého dubu. Stromy mají v Praze v posledních letech větší trvanlivost než obytné domy či jiné stavby. Díky tomu, že bylo zataženo, zel park prázdnotou. Vyšvihl jsem se do větví a chvíli hledal. Přece jen za dobu, co jsem tu nebyl, se strom proměnil. Nakonec jsem se musel soustředit, vrátit se v paměti do minulosti a promítnout si, kam přesně jsem kovové pouzdro vložil. O kolik ten strom mohl vyrůst? Našel jsem ho o metr výš, než jsem čekal, a vytáhnout ho z dutiny v kmeni mi dalo pořádně zabrat. Spokojeně jsem se vrátil na tramvajovou zastávku a ruce si schoval do kapes. Olámané nehty a kůže sedřená do masa, jak jsem skoro zuřivě doloval svůj poklad, by zbytečně vzbuzovaly pozornost. S úlevou jsem se posadil na volné sedadlo. Cítil jsem se divně, motala se mi hlava a trochu se mi třásla kolena, jako bych byl na pokraji sil. Trochu mě to znepokojovalo, od poslední nakládačky uběhl už nějaký čas, měl jsem se začít víc dávat dohromady. Ale asi jsem dostal zabrat víc, než se mi samotnému zdálo.

Mladá žena v džínách, botách na polovysokém podpatku a paletu se vzorem hadí kůže si mě po očku prohlížela. Trochu ochranitelský typ, vášnivá, ale v současné době partnera měla. Poznal jsem to ze série rychlých, téměř nerozeznatelných změn ve výrazu obličeje, které doprovázely její jednotlivé představy týkající se mě. Nebyla pro mě správný typ, ne v tuto chvíli.

V pasáži kousek od obchodu s oděvy, kam jsem měl namířeno, jsem přepočítal hotovost. Bylo jí dost. Rozdělil jsem ji na tři části, a když jsem do zadní kapsy kalhot schovával poslední třetinu, něco mi najednou došlo. Znovu jsem vytáhl peníze a ještě jednou si je prohlédl. Schoval jsem je před pětadvaceti lety, za tu dobu proběhlo několik změn, a tudíž neplatily. Sakra, v tomhle rychle se měnícím světě se mi podobné věci stávaly pořád častěji. Nezbývalo než se spolehnout na bankovní kartu, to ale znamenalo, že za sebou zanechám stopu. Bohužel.

Vyprázdnil jsem provozní konto, oblékl se k lovu a vyrazil. Do páté hodiny, kdy většina lidí opouští kanceláře, ještě nějaký čas zbýval, ale to nevadilo, potenciální kořisti se pohybovalo po chodnících, v nákupních pasážích i restauracích dost.

Nekroužil jsem na jednom místě, to by byla chyba, která by ke mně mohla přitáhnout nežádoucí pozornost a pří troše smůly bych mohl skončit i na policii. Beze spěchu jsem korzoval od velkých bankovních domů k sídlům mezinárodních společností, kolem luxusních hotelů, kadeřnických salónů i mondénních wellness klubů. Nehledal jsem nějakou konkrétní ženu, blondýnu, brunetu, zrzku, štíhlou, při těle. Bylo mi to fuk. Musela být sebevědomá, samostatná a samozřejmě musela mít ráda muže. Také ji bylo nutné zastihnout ve správné náladě.

Pomalu jsem postupoval po intuitivně vybírané lovecké stezce, párkrát zasekl háček, párkrát navázal oční kontakt, vyměnil několik replik, ale nikdy to nebylo to pravé. Dvakrát jsem rozehrál obzvlášť slibnou hru, jednou s na první pohled upjatě vyhlížející manažerkou. Stačilo se ale podívat na její lodičky, které se malým detailem odlišovaly od toho, co se považuje za klasické lodičky, nebo sukni, která určitě měla tu správnou délku dle firemního oděvního kodexu, ale o rozparku už se to tak jistě říct nedalo. A způsob, jakým se pohybovala, ten opravdu upjatý nebyl. Představovala ideální typ, ale cítil jsem, že s ní by to trvalo o něco déle. Nebyla typ první schůzka – první noc.

O čtyři hodiny později, když už jsem zcela opustil obchodní centrum a pohyboval se v relaxačních oblastech, jsem se posadil v kavárně a objednal si presso. Cítil jsem se mizerně. Místo abych se s narůstající dobou od potyčky s policejním komandem a Tizocovými lidmi vzpamatovával tak, jak to bylo obvyklé, cítil jsem se stále hůř.

Minula mě hodně atraktivní černovláska v minisukni, očividně za někým spěchala, pak dvojice kamarádek. I ve dvojici je to zvládnutelné, ale tyhle dvě byly nervózní, prostředí jim nebylo důvěrně známé, spíš sem zabrousily výjimečně. Konečně mi donesli kávu, pozvedl jsem šálek a zhluboka se nadechl vůně. Vynikající. Přes horký sloupec páry stoupající z šálku jsem zahlédl rusovlásku s dlouhými perleťovými nehty, v prstech držela cigaretu v kostěné špičce. Na povrchu jsem rozeznal sotva znatelný otisk rtěnky. Pozorovala mě. Zamyšleně, nebyl jsem si jistý, zda mě opravdu vidí. Napil jsem se pressa, otřel si rty ubrouskem. Podle drobnohledné mimiky na mě reagovala. Zvedl jsem se, zamířil k ní a zastavil se tak, aby do prostoru mezi námi částečně zasahoval stolek, u kterého seděla.

„Madam, mohu vás požádat o laskavost?“

Hodnotila mě, ale verdikt ještě nevynesla.

Vybíravá.

Vytáhl jsem z kapsy balíček cigaret. Normálně nekouřím, ale cigarety jsou jako pomůcka dobrá věc.

„Nepůjčíte mi oheň?“

Sukně pod kolena, vypasovaná, široký opasek, bílá košile v španělském stylu, rozhalenka, pableskující opál na zlaté šňůrce, nesymetrické náušnice, také zdobné s opály. Dlouhé nohy, štíhlý, ladný krk, podle tvaru předloktí jsem ji tipoval spíš na hráčku squashe než na tenistku.

„Ztratil jste zapalovač?“ zeptala se s nádechem lehkého posměchu.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Pouze jsem oheň použil jako záminku k zahájení hovoru.“

To ji pobavilo.

„Vždy jste tak přímý?“

„Pouze pokud je to užitečné. Když na to přijde, dokážu být trpělivý – abych se dostal k cíli.“

„Záleží na tom, co cíl je,“ opáčila.

Vyklepla nedokouřenou cigaretu a nasadila si novou. Takové jsem v obchodech běžně neviděl, zřejmě speciální dodavatel nebo rovnou výroba na objednávku.

Vykouzlil jsem z kapsy krabičku zápalek, škrtl a přidržel jí plamen tak, aby musela nepatrně víc pohnout hlavou. Přitom se mi naskytl o poznání lepší výhled do jejího výstřihu. Byla si toho vědoma. Měla bílou podprsenku s krajkovým lemem. Voněla, jak žena vonět má, tak jak kořist vonět má. Zpočátku jsem k dnešnímu lovu přistupoval naprosto pragmaticky, jen za účelem uhašení žízně, ale tohle by mohlo být i příjemné.

Bez dalšího čekání jsem se posadil na židli u jejího stolu.

Požitkářsky vyfoukla kouř. Tabák a ještě po něco jiného, spíš uvolňujícího než omamného.

Zapálil jsem si a mlčel. Vyhovovalo jí to tak.

„Pijete jen kávu?“ zeptal jsem se ve správnou chvíli.

„Sama kávu, ve společnosti i něco jiného,“ pousmála se koutky úst.

„Společnost je občas dobrá věc,“ přitakal jsem a ukázal k baru přes pasáž naproti.

„Záleží na tom, jaká to je společnost,“ poznamenala a souhlasně přikývla na pozvání.

Pomohl jsem jí do kabátu, ale rámě jsem jí nenabídl. Ráda sama vytyčovala hranice a pak sledovala, zda její protějšek dokáže využít volného prostoru.

V baru jsme se posadili na barové stoličky, nohy naštěstí neměla tak hubené, jak to zpočátku vypadalo. Právě tak akorát.

Tentokrát už jsme se bavili víc. Sbírala informace, chtěla vědět, co jsem zač. Věděl jsem, že jdu po dobré cestě. Zvolil jsem jednu svou starou identitu, kdy jsem se živil jako obchodník se starožitnostmi specializující se na meče. Dělal jsem to do doby, než jsem zjistil, že nejlepší meče se vyrábějí za použití nejmodernějších technologií.

Drink se protáhl na dva a pak jsme pokračovali večeří.

„Máte tu auto?“ zeptala se na závěr.

„Stejně bych nemohl řídit,“ ukázal jsem na skoro prázdnou láhev Aligoté, „a vy byste také neměla. Vezmu si taxi, můžeme jet oklikou a vystoupíte, kde budete chtít.“

„To mi vyhovuje.“

Tentokrát se do mě při odchodu z restaurace zavěsila. Nebyl jsem si jistý, zda dnes uspěju. Pokud pouze dostanu telefonní číslo, budu muset v lovu pokračovat. Na jiných místech, kam jsem dvakrát rád nechodil, ale kde to všechno bylo jednodušší. Jenže také bez úrovně. Prostě vojenská menáž místo vybraného menu.

V taxíku jsme mlčeli. Tvrdila, že je bankovní analytička. Moc jsem jí nevěřil, na to mi přišla příliš nonkonformní. Ale protože jsem s bankovními analytičkami neměl příliš mnoho zkušeností, mohla to být i pravda.

Zastavili jsme v ulici tvořené domy postavenými na přelomu devatenáctého a dvacátého století. To jsem zrovna v Praze nebydlel, po několika chybách jsem za sebou musel zamést stopy.

Otevřela kabelku a vytáhla z ní peněženku. Jen jsem odmítavě mávl rukou.

„Jestliže vám to dělá problém, můžete mě někdy pozvat na drink.“

„Proč ne,“ souhlasila. „Ale nerada jsem dlužna dlouho. Co právě teď?“

„To zní skvěle,“ souhlasil jsem, zaplatil za odvoz a vystoupili jsme před velkými dřevěnými dveřmi zdobenými rostlinnými motivy. Málem jsem podotkl, že to jsou opravdu zajímavé dveře, ale včas jsem se zarazil. V šeru by žádný člověk nemohl rozeznat takové podrobnosti.

Zámek dveří byl mechanický i na čip, to samé platilo i pro výtah. Lepší adresa. Uvědomil jsem si, že už dlouho jsem si neosvěžil informace o městě, to byla chyba.

Ve výtahu se postavila blízko, a to byl signál, že nechce čekat.

Chtěla to hodně, tak hodně, až mě to překvapilo, odhadl jsem ji špatně. Rozepnout košili a dostat se pod ni bylo snadné, ale se sukní to bylo horší. Opřel jsem ji o stěnu výtahu, zvedl ji, vykasal sukni až na boky a stáhl jí kalhotky. To už výtah stál, ale jí to bylo jedno a mně tedy také.

Do jejího bytu jsem ji potom musel donést, pouze mi podala kabelku. Za dveřmi jsem prošel nečekaně prostornou šatnou a v pokoji ji položil na měkkou, pravou gepardi kožešinou čalouněnou pohovku. Byl jsem vzrušený, a navíc natěšený na krev, a ona už měla upadat do lehkého oblouznění, unavená orgasmem, ovlivněná mými feromony a lehkým hypnotickým nátlakem. Energicky mě však chytila, a to za úd, který bych regeneroval jen velmi nerad. Žízeň byla na chvíli zapomenuta. Přetočil jsem ji na břicho, poslušně si klekla a nabídla se mi zezadu.

Tentokrát jsem měl orgasmus i já, a dřív než ona. Pak se konečně uvolnila, stulila se do klubíčka a usnula. Nebo spíš upadla do lehké letargie. Kdybych neměl takovou žízeň, nejraději bych si lehl také, cítil jsem se naprosto vyřízený.

Naklonil jsem se nad ni, několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. V době fyzického strádání mají našinci touhu napít se co nejvíc. Je to nutkání, instinkt daný pudem sebezáchovy. Jenomže ten je někdy kontraproduktivní a já jí nechtěl ublížit. Příliš ublížit. Nebo jinak, nepotřeboval jsem za sebou zanechat studené tělo, nad kterým by bádal nějaký zvědavý patolog. Takhle ta úvaha zněla lépe, lovec by neměl cítit ke kořisti sentiment, maximálně respekt. A ona byla jen člověk, takže ani ten respekt nebyl na místě.

Stočil jsem jazyk do ruličky, nabodl se na její krční tepnu a začal pít. Zblízka byla ještě stále intenzivně cítit sexem, v kombinaci s pitím to tvořilo nebezpečný mix, který bylo obtížné zvládnout.

Dost, odtrhl jsem se se sebezapřením a chvíli nechal špičku už povoleného jazyka na ráně. Velmi rychle se tak zacelí. A když olíznu opakovaně i okolí rány, nezůstane do rána ani jizva. Lidé nedávno vymysleli nějaká buněčná lepidla a enzymy urychlující hojení, možná můj jazyk působil podobným způsobem.

Zkontroloval jsem puls, měl jsem výčitky, že jsem se přece jen napil víc, než jsem měl. Dech měla pravidelný, jen trochu zrychlený, možná byla trochu bledší. Zkusil jsem jí dát napít, polykací reflex fungoval, poslušně vypila sklenici minerálky. Po chvíli váhání jsem jí stáhl punčochy, přikryl ji dekou a hlavu podložil polštářem.

Postupně jsem se oblékal a přitom jsem si prohlédl byt. Luxusně zařízený, čtyři pokoje, což pro jednoho člověka bylo víc než dost. Jedna z místností sloužila jako pracovna, našel jsem v ní velký počítač, malý počítač a něco, co bylo napůl cesty mezi počítačem a telefonem. Snažím se neztratit s dobou krok, ale je to stále těžší a s počítači nejsem zdaleka tak seznámený, jak bych občas potřeboval. Přestože obrazovky byly tmavé a stroje tiché, pod prahem rozlišovací schopnosti lidského ucha se nacházející hučení mi prozradilo, Že jsou zapnuté. Zkusmo jsem se dotkl klávesnice. Velký stolní počítač byl zaheslovaný, malý nikoliv. Zaváhal jsem, ale pak jsem se připojil na internet a napodruhé se přihlásil do své emailové schránky. Taky bych jich měl mít víc podobně jako bytů, ale nechce se mi do toho. Kromě záplavy nevyžádané reklamy, znuděně působící otázky od Dany L., zda se ještě uvidíme, a hodně vzteklého emailu od K. P., který se dal shrnout do jediné věty: Ať se ksakru zase objevím, že mě neviděla celou věčnost, jsem v ní našel jedinou rozumnou zprávu. Od Derviše. Zněla stručně: Sólokapr nebude. Stav se, je to zajímavé. Pivo, odpověděl jsem stručně. Derviš chodil pravidelně na pivo, tedy dříve chodil. Čas jsem neuvedl, zítra nebo pozítří obejdu jeho dva oblíbené lokály a snad ho potkám. Pak jsem chvíli přemýšlel nad zprávami od svých žen – kořisti. K. P. se na divokých nocích se mnou stala závislou, a proto začala být nebezpečná. Možná bych ji měl umlčet, dobrému vyšetřovateli mého druhu by dokázala poskytnout pár užitečných informací, o nichž sama ani nevěděla, že je má. Je spousta věcí, co bych dělat měl, ale nedělám je. Dana L., nudící se manželka bohatého muže, měla potenciál pro další setkání. Od doby, kdy jsem ženám začal na sebe dávat kontakt, se mi žilo lépe, nemusel jsem lovit novou kořist tak často. Začalo to mobilními telefony umožňujícími zachovat si anonymitu a internet to ještě víc zjednodušil. Používal jsem ho však opatrně, protože jsem o počítačích a věcech s nimi spojených znal jen základy a přes svá předsevzetí jsem si stále ještě neudělal čas, abych do toho pronikl hlouběji. Pokud toho jsem ještě schopen. Každý upír má v takových záležitostech nějaký strop.

Než jsem odešel, narychlo jsem po nás uklidil nejhorší nepořádek, klíče s čipem jsem pak hodil do její schránky. Opravdu se jmenovala Anna Gobleská, jak mi řekla.

Sytý, ale stále vyčerpaný jsem nočním taxíkem jel do namátkou vybraného hotelu. Až na pokoji mě napadlo, že jsem mohl zůstat u Anny. Probudí se až pozdě ráno, spíš v poledne, a já měl dost času nerušeně si u ní odpočinout. Někdy mi to prostě nemyslí.

Ráno jsem se necítil nijak zvlášť. Točila se mi hlava a potil jsem se. Obvykle se nepotím. Že by na některé z kulek, která mě zasáhla, byl jed? Nějaký speciální toxin? Jenomže proč se jeho účinek projevil až teď?

Dal jsem si sprchu, z hotelového baru vytáhl malou lahvičku vodky, nalil si ji do kelímku na čištění zubů a poctivě zhlédl hlavní zprávy největších televizních společností. Všechny se točily okolo chystaného politického setkání nejmocnějších pohlavárů lidstva. Patronát nad jeho uspořádáním převzal prý sám český prezident osobně. Další věc, které se zpravodajci věnovali, byl koncert kapely AC/DC. Staří rockeři se rozhodli mimo schválený plán zařadit do svého turné i Prahu. Moderátor v tričku s nápisem Go to Hell se snažil, seč mohl, aby z koncertu udělal událost sezóny. Nechápal jsem proč, za poslech stála hudba od roku 1923 do roku 1960. A za to bych se klidně bil.

Ani po druhém panáku jsem se necítil lépe, ale už mi to tak moc nevadilo. Prostě jsem onemocněl, párkrát se mi to už stalo. Nejsem odolný vůči všem nemocem jako někteří z nás, pouze proti velké většině z nich. Po hodině zírání na televizi bylo jasné, že mou srážku s komandem někdo ututlal. Možná právě o tom chtěl Derviš mluvit.

Potřeboval jsem znát jména těch, kteří na mě narafičili léčku. Falešnou, samozřejmě. I ta stačila, abych mohl začít pátrat.

Opustil jsem hotel, v prvním obchodě s luxusními oděvy si zakoupil čisté spodní prádlo, košili, převlékl se a svůj ohoz doplnil o dlouhý kašmírový kabát se zdůrazněnými rameny. Díky tomu, že byl trochu volnější, jsem při troše snahy mohl nosit meč bez výkresového pouzdra. Při platbě v hotovosti se na mě prodavač díval trochu nepřívětivě. Asi odvykl počítání. Oplatil jsem mu to. Zbledl, zakoktal se a ukončil transakci bez dalšího slova nebo změny výrazu ve tváři. Jakékoliv změny. Věděl jsem, že později si na mě nebude pamatovat, tak moc pro něj naše setkání bylo nepříjemné. Jedna z užitečných schopností. Na připraveného chlapa se zbraní v ruce však bohužel nefungovala.

Bylo příliš brzy na to, abych zkusil Dervišovy hospody. U stánku s občerstvením jsem si dal kávu, opřel se o stolek a pozoroval cvrkot lidí okolo. Přestože jsem měl u sebe ještě několik balíčků bankovek, dříve nebo později budu potřebovat peníze. A ze žádného z účtů jsem je vybírat nechtěl. Ne dokud se nedozvím, co jsou zač moji nepřátelé. Což znamenalo prodat nějakou starožitnost – obraz, meč, vázu.

A to chtělo jistou přípravu, přestože jsem nabízel jen pravé a extrémně žádané zboží. Minula mě žena v kostkovaných šatech, kozačkách a krátkém kožíšku z králíka. Věnovala mi pohled a zmizela v obchodě s pralinkami. Dopil jsem kávu a zmizel za ní.

Když jsem jí o dvacet minut později pomáhal chytit taxík a přidržoval dveře, měl jsem v kapse její vizitku. Stále na lovu, stále připraven.

Už jsem věděl, co podniknu, ještě jednou se podívám na místo, kde mě přepadli. Nebo já přepadl je? Záleželo na úhlu pohledu.

Záchod byl uklizený, i garáže, kterými jsem se probíjel ven. Prošel jsem si cestu ještě jednou opačným směrem, našel několik bezpečnostních kamer. Byly to moderní typy, s obrazem nahrávaným na hardisk a pak bezdrátově přenášeným někam do centra. Studiem katalogů jsem strávil víc dnů, než mi bylo milé. Bohužel jsem nebyl počítačový mág, abych se k záznamům dostal sám, musel jsem si poradit jinak.

Na hlídače v prosklené kukani uprostřed šerého prostoru podzemního sálu jsem nasadil přísný výraz a stěžoval si, že včera mi tu někdo odřel celý blok dveří. Od něj jsem se dozvěděl, kam si mám jít stěžovat a že se všechno nahrává.

To správné místo se nacházelo o dvě patra výš v nepoměrně příjemnějším prostředí nákupní pasáže. Pozval jsem se dovnitř, sekretářce, ženě lehce při těle s vlasy vyčesanými do drdolu, kterým by v případě nouze dokázala umlátit jednoho nebo dva útočníky, jsem věnoval přísný, ale uklidňující pohled. Oznamoval jí, že je tady vážný problém, ale jí se naštěstí netýká. V další místnosti seděl před třemi stěnami plnými obrazovek brýlatý rozteklý muž v bílé košili s umazanými manžetami rukávů. Nohavice kalhot měl příliš krátké, odhalovaly šedivé ponožky a útlé chlupaté kotníky.

„Co tu děláte?“ zavrčel, ale uprostřed věty mu hlas přeskočil o oktávu výš, bylo z toho jen nepodařené štěknutí.

To bylo všechno, co s ním mé upírské kouzlo osobnosti svedlo.

„Jak dlouho archivujete záznamy?“ zeptal jsem se a zastavil se těsně před stolem.

„Sto dvacet osm hodin,“ odpověděl bez zaváhání. „A co tu vlastně děláte, proč se ptáte? Kdo vás sem sakra pustil!“ vzpamatovával se a snažil se chopit iniciativy.

„Chci je,“ oznámil jsem, opřel mu konec pochvy meče o krk a potlačil, až se zaklonil i se židlí.

„Ochranka je tu hned, stačí na ně zazvonit,“ snažil se sípavě.

Měl jsem si vzít pistoli, ta na dnešní lidi platí víc, už zapomněli, jak může být i ostří nebezpečné. Tasil jsem, neznělo to jako v akčních filmech, bylo to mnohem tišší a současně jedovatější. Už jsem na něj netlačil, jen jsem mu opřel chladnou ocel o krk. Tam, kde pulsuje tepna. Čepel se ve světle desítek obrazovek studeně leskla, linie kalení hamon oddělovala smrtonosné ostří od zbytku, kterým se ale také dalo zabíjet.

Vlastně jsem nevěděl, zda tenhle fenomenální výrobek Japan Steel Works Ltd. má skutečnou linii kalení a není to jen na oko.

„Stalo se něco?“ skoro vzlykl. „Vždyť já vám ty záznamy dám!“

Byl na rozsypání. Uvědomil jsem si, že jsem se zamyslel.

„Dobře. V takovém formátu, abych si to mohl sám prohlédnout. Bez vašeho vybavení,“ ukázal jsem kolem.

„Stačí klasické avičko?“

Nevěděl jsem, co to je, ale snažil se tak urputně, že jsem přikývl.

„Jo, to stačí.“

Schoval jsem meč a pozoroval, jak mu kmitají prsty po klávesnici a střídavě ožívají a zase zhasínají nejrůznější obrazovky.

„Tady to je,“ podal mi po necelých pěti minutách malou hnědou krabičku.

Externí hard disk, došlo mi, co to je. Původně jsem očekával optický disk.

„Policie se o záznamy nezajímala?“

„Policie?“ nechápal mou otázku. „Proč?“

„Předvčerejší střílení se nevyšetřovalo?“

„Jaké střílení?“

Opět začínal být opravdu vyděšený.

„Zapomeňte na to,“ uklidnil jsem ho. „A na mě také.“

Sestoupil jsem z kancelářského patra zpět do hlavní pasáže. Potřeboval jsem si sednout a dát něco k snědku. Potřeboval jsem si sednout? Proč, proboha? Protože se mi chvěly nohy a po zádech mi stékal studený pot. V poslední době nějak často a bezdůvodně. Spolkl jsem hlasitou nadávku a zamířil k McDonaldovi, kterého jsem minul cestou sem. Přitom jsem si se zpožděním uvědomil, že od chvíle, kdy jsem prošel kolem cukrárny s posezením, mě někdo pozoruje. Byl vysoký, vyšší než já, a opíral se o sloup repliky secesní lampy, v ruce držel velkou zmrzlinu.

Je sám? Proč jsem si ho všiml tak pozdě?

Dvojici, která mě sledovala shora, z patra kin, jsem zaregistroval v okamžiku, kdy se podívala mým směrem. Obvykle vycítím, že se na mě někdo pověsí. Obvykle, ale ne vždy. Zastavil jsem se u výkladní skříně se šperky a tvářil se, že si je prohlížím, přitom jsem se pootočil, abych měl výhled k cukrárně. Muž už tam nestál. Nezdál se mi? Nebylo to pravděpodobné, ti dva nahoře stále zírali. Břídilové.

McDonaldovi jsem si vystál frontu, na plastikový tácek dostal smutnou žemli s plátkem něčeho, co prý bylo maso. Obsluhoval mě vyčouhlý kluk, který toho posledních několik nocí moc nenaspal a v krvi měl něco, díky čemu nebyl až tak docela v tomhle světě.

Udělalo se mi ještě o poznání hůř, současně mě ovládl zuřivý hlad.

„Nebylo by tam někde vzadu skutečné maso?“ zeptal jsem se ho, zatímco markoval cenu na pokladně.

„Ne, tohle roste vzadu ve sklepě v kádinkách, my to odřezáváme a nosíme sem,“ odpověděl, aniž by ke mně vzhlédl, a pořád se sám pro sebe usmíval.

„Dal bych si maso, skutečný maso,“ vložil jsem do hlasu trochu důrazu.

Nebál se, jen odlepil oči od pokladny a zdálo se, že mě poprvé doopravdy vidí.

„Šéf má v lednici něco svýho, sám si vaří, tyhle sračky nejí.“

K sumě svítící na pokladně jsem přidal tisícikorunu.

Podíval se na ni, pokrčil rameny a v úsměvu přeřadil z dvojky na trojku.

„Ale neosmahnu to, do kuchyně mě nepustí. Budete to mít syrové.“

„V to doufám.“

„Majko, prosím, počkej tady, jen obsloužím pána.“

Malá špinavá blondýnka s kroužkem v nose nechápala, o co se jedná, ale poslušně se postavila ke kase.

„Co to bude?“ zeptala se nesmyslně.

„To je v pořádku, hned budu obsloužen,“ věnoval jsem jí důvěryhodně pozitivní pohled.

Její nervozita v mžiku zmizela.

prvním půlstoletí života jsem takovým jako ona říkal svačinka. Nerad jsem na tu dobu vzpomínal, byly to drsné časy.

Deset sekund jsme stáli mlčky, řeč jejího obličeje byla průhledná jako voda horského potoka.

„Tady to je,“ objevil se kluk a v ruce držel něco zabalené ve voskovaném papíru.

Bylo toho dost.

„Díky,“ řekl jsem a pak se podíval na ni.

„Toho parchanta pošli k čertu, zasloužíš si lepšího. Takového, kterému na tobě bude záležet.“

Kluk se nechápavě podíval na ni, na mě, pak sbalil tisícikorunu, zbylé peníze nasypal do kasy a opět nasadil svůj úsměv číslo dva.

Samozřejmě jsem to nedělal kvůli ní, ale kvůli sobě. Potřeboval jsem zdravé svačinky, ne prožrané syfilidou, drogami a virem HIV. Taková krev nedělá dobře ani mně.

Sedl jsem si ke stolku kousek od schodů do patra, současně jsem měl k dispozici přímočarou únikovou cestu dveřmi. A pokud bych přeskočil pult, zmizel bych rovnou v kuchyni, kde musel být únikový východ.

Rozbalil jsem papír, z kapsy vytáhl nůž a překrojil čtyřistagramovou svíčkovou natřikrát, aby se mi vešla mezi smutnou, unavenou žemli. Vešla se, ale vylepšený hamburger byl tak tlustý, že jsem nedokázal dostatečně otevřít pusu. Znal jsem jednoho z našinců, který zvládl ukousnout člověku hlavu. Tenhle talent jsem ale neměl. Naštěstí.

Vyřešil jsem to tím, že jsem si vyrobil hamburgery dva. Kdysi jsem se při pojídání syrového masa musel skrývat v temnotě, aby mě lidé neoznačili za zrůdu a neukamenovali či neupálili mě. Teď jsem si vysloužil jen pár zvědavých pohledů a to bylo všechno.

Snědl jsem všechno, co jsem měl na tácku, a po krátké pauze částečného bezvědomí, kdy se mé tělo muselo vypořádat s množstvím živin, jsem se cítil o poznání lépe.

Bylo na čase jít dál. Vyšel jsem zpět do pasáže, dva rádoby stíny jsem nikde neviděl. Věděli, kde jsem se usadil, stačilo jim pozorovat východ a nemuseli tudíž zůstat na korzu.

Necítil jsem je po deseti krocích ani po dvaceti. Něco bylo špatně. Nebylo mi úplně dobře, v kapse jsem měl hard disk, jehož obsah jsem si chtěl prohlédnout, netoužil jsem po žádné rvačce. Ne teď, ne s protivníkem, o němž jsem nevěděl prakticky nic. U cedule ukazující směr do úzkého průchodu k toaletám jsem se zastavil, abych se ještě jednou rozhlédl. Stále nikde nebyli. Byl jsem tak znepokojený, že mě ani nepřekvapila tvrdá hlaveň zarytá pod má žebra.

„Půjdete s námi. Potřebujeme si s vámi promluvit.“

Čekal na mě v průchodu, jako by si byl jistý, že půjdu právě tudy. Používal lacinou kolínskou, v průběhu dne už si stačil dát pár panáků. Minimálně dva. Ne moc dobrou whisky a myslivce. Jak to, že jsem se nechal překvapit? Jak to, že jsem ho necítil dříve? Co se to se mnou děje?

„Kam?“ zeptal jsem se, protože se nehýbal.

Přitom jsem otočil hlavu, abych ho zahlédl.

Tuctová tvář čtyřicátníka bojujícího se životosprávou, ale se sebezapřením se udržujícího v akceptovatelné kondici. Až na to pití.

„K toaletám a pak po schodech nahoru,“ odpověděl po pauze o něco uvolněněji.

Došlo mi, že jeho parťák už mě má na mušce.

„Půjdete kousek přede mnou, stálým tempem. Při sebemenším pohybu střílím.“

„Dobře,“ přitakal jsem bez odporu.

Zatím to bylo v pohodě, chtěli se mnou mluvit. Kde ale může být ten druhý? Chodba byla úzká, mohli jsme v protisměru potkat další lidi. Musel být někde nad námi, aby mohl parťáka jistit. Úkosem jsem pohlédl vzhůru a spatřil ho vykukovat z otvoru v lesklé vnitřní fasádě tři metry nad námi. Měl mě jako na střelnici.

Poslušně jsem vykročil přikázaným směrem.

Došli jsme až k úzkým schodům určeným jen pro zaměstnance kanceláří ve vyšších patrech. V téhle víceúčelové budově by člověk, nebo upír, samozřejmě, mohl pozabíjet spoustu lidí a nikdo by si toho dlouhou dobu nevšiml. Stačilo by, aby si k tomu vybral prázdné místnosti. Do jedné takové mě přivedli a dávali si přitom zatracený pozor. Jeden na těsný kontakt za mými zády, druhý couvající přede mnou se stále připravenou pistolí. Malorážnou pistolí, zjevně nechtěl svého druha ohrozit tím, že by mě prostřelil skrz naskrz. To by se mu ale nepovedlo ani s mnohem větším kalibrem. Jsem uvnitř přece jen o něco tužší, a zvlášť v akci, ve střehu:

„Tady počkáme,“ řekl ten za mnou a vzdálil se. Byli opatrní, hodně opatrní, někdo je přede mnou musel varovat. Nebo že by byli prostě takoví už od přírody?

„Buďte v klidu. My proti vám nic nemáme, jen vás předáme lidem, kteří si s vámi chtějí popovídat,“ promluvil milovník whisky a myslivce.

Mluvil slovensky, s nepatrným přízvukem, který jsem nedokázal identifikovat.

Byl jsem v klidu, proč ne.

Mluvčí sáhl po telefonu, pistoli volně svěsil. Ten druhý na mě mířil stále a také sáhl do kapsy.

Vytáhl z ní tlumič.

Nepřemýšlel jsem nad tím, prostě jsem švihl rukou v lokti, zpod pláště vylétl meč a hrot pochvy přetáhl milovníka tichých zbraní přes hrtan. Ne moc, ale stačilo to, aby zavrávoral. Japonci pochvě katany říkají saja nebo tak nějak a dá se použít na spoustu různých způsobů. To už jsem stál u jeho parťáka, levačkou mu chytil pistoli a zablokoval kohout. Než stačil zmáčknout spoušť, uštědřil jsem mu hlavičku na kořen nosu. Jeho parťák se držel za krk, chroptěl s vypoulenýma očima, ale postupně se vzpamatovával. Praštil jsem ho ještě jednou, tentokrát přes prsty, a pak ho kopnul do rozkroku. To stačilo k tomu, aby pustil pistoli i tlumič. Není nad pochvu vyrobenou z kevlaru. Lehčí než dřevo, a pokud se s ní člověk pořádně rozmáchne, dá se s ní přerazit baseballová pálka. Překvapivé a účinné.

Oba už leželi na zemi, z telefonu se ozýval podrážděný hlas.

„Tak sakra, co se děje? Máte ho? Ohlaste se!“

„Nevstávejte,“ doporučil jsem jim.

„Chtěli jsme vás jen postřelit, prý jste hodně nebezpečnej,“ promluvil poprvé milovník tlumičů.

Zvedl jsem jeho nádobíčko a sešrouboval ho dohromady. Tajné služby mají rády tlumiče, zvláště Britové. Odhadoval jsem, že výstřel z téhle sestavy nebude hlasitější než zabečení ovce. Nebo zachrochtání studeného dieselu. Ovci jsem bečet neslyšel už hodně dlouho. Na venkově se loví hůř než ve městě.

„Co chcete dělat?“ zeptali se oba současně.

Z telefonu se stále neslo podrážděné štěkání.

„Budu vás muset zneškodnit,“ odpověděl jsem. „Pokud nebudete moc naříkat, nezabiju vás.“

Některá biblická přísloví mám rád, třeba: Oko za oko, zub za zub.

Majitele tlumiče jsem střelil do nohy a toho druhého do ruky.

K mému i jejich štěstí nenaříkali. Zbavit se těl je v poslední době obtížné a stejně tak vyhnout se obvinění z vraždy. Pokud je nechám žít, sami zachování mého inkognita pomohou. Vzal jsem si revolver i s pouzdrem – bylo opaskové na suchý zip, šlo to snadno. Pistoli s tlumičem jsem schoval do kapsy kabátu.

Oba si drželi své rány, pozorovali mě a vypadali stále vyděšeněji a vyděšeněji. Věděl jsem, čím to je. Lidé většinou páchají násilí s krví napumpovanou adrenalinem, se schopností uvažovat sníženou napětím a vzrušením. Já byl naproti tomu naprosto klidný, a to je znervózňovalo.

„Kdo vás najal?“ zeptal jsem se a prohlédl si jejich peněženky. Oba měli firemní vizitky bezpečnostní agentury Brady Security, k tomu dva občanské průkazy, každý na jiné jméno. Nepředstavovali už úplně legální sortu branže.

Podíval jsem se na milovníka myslivce a namířil na něj hrot meče. Jako povzbuzení to stačilo.

„Představil se jako Filip Hyklav, zaplatil předem. Po vašem předání jsme měli dostat slušnou prémii. Ve vlastním zájmu jsme se ho moc nevyptávali,“ dostal jsem přerývanou odpověď.

Taková rána bolí, ale byl tvrdý. Nemělo cenu vyptávat se dál.

Z telefonů jsem jim vytáhl baterky, hodil je do varné konvice plné vody a pro jistotu ji ještě zapnul. Potom jsem je nechal jejich záležitostem.

Vyšel jsem na chodbu ve chvíli, kdy se na jejím konci objevil velký spěchající muž. Dva, ne, tři, čtyři. První mě uviděl a rozběhl se, současně sahal pod koženou bundu. Možná jsem byl nad věcí až příliš. Ti z Brady Security to sice nezvládli, ale posily se dostavily dřív, než jsem předpokládal.

Netoužil jsem po tom rozdat si to s nimi. Vyhoupl jsem se na zábradlí, přeběhl po něm pár kroků, to už ten první stačil vytáhnout zbraň. Chromem se lesknoucí pistoli. Velkou pistoli. Odrazil jsem se vzhůru, chytil se za okraj schodů směřujících do dalšího patra, přehmátl na zábradlí, vytáhl se a dostal se jim z dohledu i dostřelu. Konstrukci schodiště okamžitě rozezněl dupot běžících mužů. Na další artistický trik jsem se už vykašlal a vyrazil obyčejně po svých stejně jako oni. Tahle budova měla šest pater na výšku a v předposledním krytý most přes ulici do další části nákupního mola. Byl jsem rychlejší než oni a zatím jsem se nezadýchával. Minul jsem kluka s holkou držící se za ruce a pomalu se vlekoucí dolů, starého muže vypadajícího, že zabloudil, vzápětí už jsem stál u protipožárních dveří. Restaurace, tady je myslím restaurace. Opřel jsem se do nich a vklouzl dovnitř.

Přímo do rány trojici pořízků ve špatně padnoucích oblecích. Jeden držel v ruce starý dobrý samopal, vzor 58, druhý pistoli Glock 18 se zásobníkem na třicet jedna nábojů umožňující střelbu v plně automatickém režimu. Studium zbraní jsem nikdy nezanedbával. Třetí měl místo nástroje na zabíjení telefon. V restauraci bylo přítmí, navíc vstup byl od sálu oddělený zástěnou, nikoho jsme tedy neobtěžovali.

„Nedělejte hlouposti a nic se vám nestane,“ řekl ten s telefonem.

Samopal, vojenský glock – věděli, koho loví, nebo aspoň ten, pro koho pracovali, to dobře věděl a chtěl, aby jeho muži disponovali dostatečnou palebnou silou.

„Máme ho, ano,“ promluvil telefonista, aniž by ze mě spustil oči.

Jako by to byl pokyn, dvě zbraně na mě namířili s dokonalou synchronizací.

„Transportní tým už je na cestě,“ prohodil nezávazně, jako bych z toho měl mít radost.

Sáhl do kapsy a vytáhl plynovou injekční stříkačku. Byli připraveni, velmi dobře připraveni. Ustoupil jsem o půl kroku, jako by mě to vystrašilo, hlavně zpozorněly.

Možná ne úplně vystrašený, ale kapku nervózní. Dobře vybraný toxin mě mohl uzemnit mnohem snadněji než zásah z pětačtyřicítky.

„Klídek, jen klídek. To je jen pro jistotu, abys nám tady nevyváděl,“ snažil se velitel trojice.

Svěsil jsem ramena, jako bych rezignoval, palcem posunul něco na stříkačce, netušil jsem, zda je kontaktní, nebo jehlu vystřelí.

Neustoupil jsem kvůli strachu, ale abych ustavil tu pravou vzdálenost.

„Nedělejte to, prosím,“ vztáhl jsem k němu ruku, přitom jsem zamaskoval pohyb druhou, katana vyjela z pochvy a mihla se v dlouhém oblouku, zpětný sek jsem vedl už obouruč. Prvním útokem jsem je načal a zabránil jim střílet, druhým dorazil. Hlava a ruka tlumeně dopadly na zem, najednou bylo všude plno krve.

Můj čas běžel rychleji, než se mi hodilo. Transportní tým byl na cestě, každou chvíli se mohl objevit nějaký host.

Než jsem stačil očistit čepel, objevil se přede mnou manželský pár.

„Nechoďte sem, prosím,“ požádal jsem zdvořile. „Je tu člověk, kterému se udělalo nevolno, a ehm, znečistil to tady. Jdu pro lékaře.“

S tím jsem se protáhl kolem nich a prošel restauračním sálem k hlavním dveřím. Jek zazněl současně s jejich klapnutím.

Dolů jsem musel výtahem. K dispozici byly dva a oba právě jely vzhůru, na můj vkus až příliš synchronizovaně.

Sáhl jsem po pistoli. Štěstí přeje připraveným. No, tohle rčení se sem asi nehodilo. Výtahy přijely na desetinu sekundy přesně, dveře se otevřely, z jednoho se vynořilo pět a z druhého šest mužů. Všichni oblečení v civilu, ale stejně na nich vypadal jako uniforma.

Glyhenové.

Zahájil jsem palbu v automatickém režimu. Pistole štěkala krátké dávky, nábojnice plavnými oblouky dopadaly na dlažbu, kulky cupovaly těla a plechové stěny výtahu. Tři šli k zemi, dva se udrželi na nohou, ale to bylo všechno. Zbytek pokračoval dál. Posledním nábojem jsem trefil úsilím zdeformovanou tvář, kulka roztříštila čelist, to ho však nezastavilo.

Vytrvalí a hodně odolní glyhenové.

První z nich vystřelil, sekl jsem z pohybu a olízl jejich formaci jako rotující kulečníková koule, pak jsem hned zaútočil na dalšího. V reakci na můj útok se rozvinuli do vějíře, musel jsem mezi ně, jinak by mě otrávili olovem. Pod žebra jsem dostal kulku, svět se zpomalil, Visio in Extremis naskočilo.

Tři kulky letěly mým směrem, ale jen přibližně. Nestály za námahu. Sekl jsem v tempu, zasáhl jen hrotem, potom přitáhl ruce k tělu a napomohl rotaci odpichem ze špiček. Ve správné chvíli jsem ruce odlepil od těla, zasadil ránu přes záda a proťal páteř.

Další rozmazané kulky, jedna mířila někam na mou hruď.

Abych získal rovnováhu, jednou rukou jsem pustil jílec, odrazil se a kopem ze strany zasáhl dalšího glyhena do hlavy. Nedobrovolně pokračoval rozevlátým saltem, já v poslední chvíli zaregistroval záblesk za sebou. Se setrvačností vlastního těla není možné udělat nic ani během Visio in Extremis. Instinktivně jsem švihl rukou za sebe a se štěstím jsem širokou čepel částečně srazil stranou. Nezaťala se hluboko do masa, ale pouze mě ořízla. Na ruce i na zádech.

Získaný čas mi umožnil otočit se, svět opět zrychloval, uvědomoval jsem si, že v průběhu dvou tří sekund jsem spotřeboval většinu svých zásob energie. Glyhen už se opět rozmachoval sekáčem. Byl rychlý, nelidsky rychlý. Ale nacházel jsem se v lepší poloze a tentokrát mu rychlost nestačila, čepel katany prošla pod jeho paží a zaťala se mu hluboko do hrudníku. Zabral jsem oběma rukama, jednou jsem potáhl, druhou použil jako opěrný bod páky, čepel se zařízla ještě hlouběji a dostala se až k srdci. Zhroutil se a málem mi vytrhl meč z rukou. Rozhlédl jsem se, pot mě pálil v očích, vzduch hvízdal v krku, jak jsem se snažil napumpovat ho do plic co největší množství.

Na nohou se držel už jen jediný glyhen. Nebylo mu to ale nic platné, protože mu chyběly obě ruce, usekl jsem mu je v zápěstí. Vůbec jsem si nepamatoval kdy. To se při opravdu hlubokém vidění před smrtí někdy stává – člověk si prostě některé věci nepamatuje.

Otřel jsem katanu, schoval ji, vytáhl z výtahu dva mrtvé, nastoupil a zmáčkl tlačítko do přízemí. Znovu jsem protivníky podcenil, léčka byla dobře a velkoryse naplánovaná i provedená. Měl jsem vlastně štěstí.

Bez výstrahy mě přemohl záchvat třesavky, musel jsem se opřít o stěnu, abych se udržel zpříma. Ještě že tu nebyly žádné mouchy. Stačilo by, aby mi jedna sedla na rameno, a zhroutil bych se. Při brzdění výtahu mě napadlo, že jsem možná měl sjet do prvního patra, zamíchat se mezi lidi a pak po schodech odejít. Nepříjemný pocit mě opustil, až když jsem spatřil zástup netečných korzujících lidí. O krvavé řeži o několik desítek metrů výš neměli ponětí.

První člověk, který mě spatřil, odvrátil zrak. Buď jsem byl bledý jako – jako upír, nebo zamazaný krví. Ustoupil jsem k právě stavěnému reklamnímu poutači, kde jsem nebyl tolik na očích. Sundám si nejhůře poznamenaný kabát a meč do něj zabalím, to bude muset stačit, rozhodl jsem se. Až teď se dostavila úleva, že jsem doopravdy vyvázl. Bylo to jen o fous.

Dělníkovi lepícímu další část billboardu odpadl čtverec polystyrenu. Byl jsem tak unavený, že mi ani nestálo za to uhnout. Ale nebyl to polystyren, byla to síť. Stačil dotek a přilepila se na mě, najednou se rozvinula až překvapivě rychle. Vystartoval jsem, závaží způsobila, že se mi málem zamotaly nohy, ale zvládl jsem to. Ne však tu další síť, těžší a větší. Další chlap v pracovní kombinéze, který ještě před okamžikem něco míchal v kbelíku, na mě pohotově vychrstl celý jeho obsah. Stačil jsem jen přivřít oči, otevřít už jsem je nedokázal. Lepidlo.

„Sem,“ zaslechl jsem.

Někdo mi strčil do zad, oslepený jsem přepadl přes překážku, přitom se praštil do hlavy. Pak už jsem slyšel jen zaklapnutí víka a syčení uvolňujícího se plynu.

Omamného plynu.

Probudil jsem se zavěšený za zápěstí, špičky vlastních nohou jsem spatřil vznášet se deset centimetrů nad zemí. Klidně to mohlo být tisíc kilometrů. Deset tisíc, sto tisíc, milion. Obrátil jsem pohled vzhůru. Kovové náramky zařezávající se mi do masa vypadaly robustně a kvalitně zároveň, žádné staré rezavé železo. Řetěz byl tak silný, že původně sloužil k poutání lodí. Věděli, koho chytili, a dokázali si představit, jakou sílu je schopen vyvinout, když je opravdu třeba. Dlouhé minuty jsem si řetěz prohlížel a snažil se z mysli vytěsnit stupňující se bolest. Skoro bych řekl, že mě přecenili.

Při pokusu zahlédnout ukotvení pout jsem se pohnul a ocel řetězu zazvonila. Jako by to byl signál, otevřely se dveře a dovnitř vstoupil plešatý tlouštík, metr sedmdesát i s podpatky, v džínách nařasených kolem pasu, v ruce krabičku připomínající zmutovaný televizní ovladač. Doprovázel ho štíhlý mladík v černém. Našinec, poznal jsem okamžitě. Mladý našinec. I v přítmí mého vězení měl nasazené tmavé brýle.

„Tak ses nám probudil,“ zahlaholil žoviálně tlouštík.

Přistoupil ke mně, namířil na mě krabičku a začal ji studovat.

„Teplota o stupeň vyšší, než je váš standard, tonus svalů naopak nižší, tep srdce rychlejší,“ mumlal si sám pro sebe.

Váš standard? Co tím myslel? Něco jako upírský standard?

Pak do mě přístrojem šťouchl, ucítil jsem sotva znatelné bodnutí. Odběr vzorků? To mě znepokojilo. Můj druh není zrovna nakloněn vědeckému zkoumání.

„Mírná obdoba alergické reakce, ale jinak je v pořádku. Můžete oznámit šéfovi, že je mu vězeň k dispozici.“

„Ty mi nebudeš nic přikazovat,“ zasyčel na něho upír.

S překvapením jsem si uvědomil, že už nejsem zalitý lepidlem, vlastně na mně žádné nezbylo, jen na oděvu mi ulpívaly zbytky šedého prachu. Skoro všude.

„Použili jsme látku, u které působením jedné konkrétní vlnové délky dojde k depolymerační reakci. Umývat vás by nebyla žádná sranda,“ vyložil si tlouštík správně mé zkoumání.

„Můj zlepšovák. Mohl bych si to nechat patentovat.“

„Dost to bolí, nemohli byste mě spustit níž? Pro začátek,“ navrhl jsem.

„Na snášení bolesti jste víc než dobře vybaven,“ zazubil se tlouštík.

Pozoroval mě stejným způsobem jako vědci pokusná zvířata v naučných filmech, které jsem sledoval, abych alespoň částečně chápal rychle se měnící svět.

Jeden řezák mu v úsměvu chyběl, nahradil ho zlatem. Zvláštní. Dnes už existují bílé falešné zuby k nerozeznání od pravých.

„Vypadni, chci si s vězněm popovídat,“ přikázal mu upír.

„Jak myslíte, ale mám pocit, že šéf…“

„Vypadni, ty špíno!“

Mladý upír se nahrbil a vypadal, že se na muže každou chvíli vrhne. To je problém, mladíku, zuřivá horečka, tak se kdysi říkalo nedostatku sebeovládání, který v případě stresu mohl vyústit v záchvat nekontrolovaného násilí.

Tlouštík to buď věděl, nebo prostě jen nechtěl provokovat. Odešel a zabouchl za sebou dveře. Zahlédl jsem jen další kus chodby čímsi mi připomínající pojízdné turnikety sloužící pasažérům letadel při přesunu na letiště a opačně. Ale v letadle jsem určitě nebyl, na to byl okolní prostor příliš rozměrný. Pokud jsem opět něco nezanedbal a oblohu teď nebrázdily stroje mnohem větší, než jsem považoval za možné.

Pak mi to došlo. Nacházel jsem se v kamiónu, v obytné nástavbě obrovského náklaďáku, a chodba, jejíž kus jsem zahlédl, vedla do dalšího. Někdo si vytvořil vlastní luxusní a rozsáhlou mobilní rezidenci.

„Chceme vědět všechno o Mosekryncové,“ oznámil mi. „A já se postarám, abych z vás dostal úplně všechno.“

Mléko mu teklo po bradě, nemohl být upírem déle než deset dvacet let. Nevěděl, zda má mluvit za sebe, nebo jménem svého mistra či velmistra. Možná byl i starší, ve velkých klanech s pevnou hierarchickou strukturou sbírají upíři zkušenosti jen pomalu. Ale vsadil bych se, že tenhle patří do sorty těch nejméně zkušených, kteří bez přímého rozkazu nesmí při kontaktu s člověkem v žádném případě jakkoliv dát najevo, že jsou upíři. I kdyby měli kvůli tomu zahynout.

„Netuším, o kom to mluvíš,“ odpověděl jsem po pravdě.

Kopl mě do žaludku, vzhledem k tomu, že jsem visel, to byl dost vysoký kop a povedl se mu. Spokojeně mě sledoval, jak se kývu sem a tam.

„Každý upír zná jména vůdců klanů a ona je jedna z nich,“ poučil mě.

Vystihl, kdy se budu vracet směrem k němu, a kopl mě znovu. Jenomže tentokrát jsem se vytočil bokem, noha mu trochu sklouzla a měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Sice ho to vytočilo, až si poprskal bradu, ale mě to bolelo mnohonásobně víc než předchozí zásah. Špičkou boty mi asi natrhl kůži. Parchant, budu kvůli němu muset kupovat novou košili.

„Takže co mi povíte o Messalině Mosekryncové?“ vrátil se od kopání k mluvení.

Vůbec mi nedošlo, že se ptá na Mess, Mess kámošku, Mess břitvu, Mess nelítostnou. Záleželo na tom, jakým způsobem jste ji znali. Podíle toho, co se povídalo, prý byla přátelská i k obyčejným našincům. Já sám jsem to ale nemohl ani potvrdit, ani vyvrátit, protože jsem se s ní nikdy nepotkal. Její celé jméno jsem neslyšel tak dlouho, že jsem ho prakticky zapomněl.

„Prý je to kočka, hodně sexy a hodně náruživá,“ odpověděl jsem.

To se také povídalo.

Hoch vypadal vyvedený z konceptu.

„Je to vůdkyně klanu!“ dokázal nakonec vydechnout.

Ano, upíři jejího postavení mezi námi obyčejnými představovali něco jako legendu; někdy nebylo jisté, co je pravda a co mýtus. Třeba takový Quetzalcoatlus. Za vinu se mu dávalo kde co, ale nikdy jsem ho nepotkal, ani nikoho z jeho lidí. Nebo Odin, stejný případ. S Mess to bylo jiné, ta existovala určitě.

„Ne mého klanu. Jestli toužíš po tom stáhnout si gatě a nastavit jí zadek, aby tě do něho pořádně nakopala, je to jen tvá věc. Třeba se ti to líbí,“ pokrčil jsem rameny, i když to dalo práci a dost to bolelo.

„Ty parchante!“ namíchl se.

Už se neunavoval kopáním, ale chytil dřevěnou tyč podobající se násadě od krumpáče a pořádně mě jí praštil přes břicho. Zjevně nebyl spokojený s výsledkem.

S gustem si nakročil a rozpřáhl se podruhé, vymrštil jsem proti němu nohu a nártem jako hákem si ho přitáhl, druhou ho chytil do podkolenní jamky, a než mu stačilo dojít, o co mi jde, uzavřel jsem škrtící trojúhelník. Aby se moc nevzpouzel, zvedl jsem ho silou břišních svalů do výšky, takže teď jsem nesl váhu nás obou. Člověku bych zlomil vaz prvním náporem, ale on člověk nebyl. Vzpouzel se, prsty mi drásal kůži, snažil se vybojovat si trochu vzduchu, pokoušel se mě tvrdě udeřit, ale nic z toho nepřineslo z jeho pohledu kýžený výsledek. Nakonec i jeho zodolněný mozek musel kapitulovat a omdlel. Kdybych ho držel ještě hodně dlouho, třicet minut, možná hodinu, přišel by o duši, a kdybych si dal tu práci a vydržel bych těch hodin víc, definitivně by umřel. Neumíráme snadno.

Nechtěl jsem ho zabít, stačilo mi prohledat mu kapsy a zjistit, zda u sebe nemá klíče od mých pout.

Měl.

Odemknout pouta na zápěstích, za která člověk visí, není úplně jednoduché, ale už jsem v životě zvládl těžší věci. Elegantním přemetem spojeným s bočním vrutem jsem se dostal zpět na nohy. Bylo mi jedno, kdo tady tahá za provázky, potřeboval jsem se jen dostat z tohohle provizorního pohyblivého sanatoria pryč. Hned. Hned představovalo maximálně pět sekund.

Čtverec stěny se rozsvítil, objevil se na něm můj známý tlouštík.

„Že jsou tu kamery, vás nenapadlo?“ vypadal skoro pobaveně.

„Meč máte schovaný ve skříňce, co vypadá jako lednička.“

Nechápavě jsem se rozhlédl. Skříňky, co připomínaly ledničky, pokrývaly prakticky každý kousek stěn. Proč to ale říkal?

„Má na sobě samolepku s nápisem Ukoušu vám vaše ptáky.“

Pořád jsem nic neviděl.

„Je na ní velký orel.“

Už jsem ji viděl. Aniž bych si to rozmýšlel, stál jsem u ní a tahal za madlo. Současně se rozlétly dveře a v nich stál vyčouhlý hubeňour.

Hmátl jsem do skříňky, jílec mi s neomylnou přesností vklouzl do dlaně, jako by se nemohl dočkat.

Čahoun nespěchal, dal mi čas postavit se mu čelem, pak teprve vkročil dovnitř.

„Jste docela čilý,“ poznamenal a v ruce se mu objevil meč.

Jak to provedl, jsem netušil, Houdini nemohl být lepší.

Původ zbraně, nebo alespoň její vzor, jsem odhadl na polovinu patnáctého století, kdy už bylo jasné, že je třeba být zatraceně rychlý, máli člověk přežít, současně však nebylo dobré spoléhat se jen na body a příliš odlehčené čepele.

„Přímo k neutahání,“ odpověděl jsem.

Po všech pistolnících vítaná změna. Stále nesahal po zbrani, což znamenalo, že ho vyřídím rychle. Nebo právě naopak.

„Uvidíme,“ opáčil a vstoupil dovnitř.

Buď na něj dopadlo víc světla, nebo přestal používat nějaký kamuflážní trik, každopádně jsem věděl, s kým mám tu čest. Mělo mě to napadnout dříve – vychrtlý čahoun, klasické fyzické stadium hodně starých upírů.

Tenhle řízek mohl vidět umírat i krále Haralda nebo jet do bitvy s Janem Lucemburským. Upíři mezi sedmi sty a tisíci lety jsou skoro vždy vysocí, hubení a jejich pokožka má barvu a optickou tvrdost bílého dubu. Později se to zase změní, po dosažení tisícovky se mohou zmenšit, nabrat kilogramy otylosti, prostě cokoliv. Ale mezi sedmi sty a miléniem vypadají všichni prakticky stejně.

Beze spěchu se přiblížil, meč držel v ruce volně svěšené podél těla, střehem se nezatěžoval.

„Sloužil stejnému parchantovi jako ten cucák?“ ukázal jsem na mladíka v bezvědomí.

„Tizoc nemá rád plýtvání,“ podíval se na bezvládného upíra. „Ne, pokud se ho nedopouští on sám.“

Tizoc, další jméno vůdce klanu, které tady dnes padlo, navíc jsem ho slyšel už podruhé. Byl krvavou legendou a současně stoprocentně existoval. Sám jsem se s ním potkal.

Tenhle chlap nebyl začátečnický fanatický služebník jako bezvědomý cucák. Možná bych se s ním dokázal dohodnout.

Tři kroky přede mnou se zastavil, pozdvihl zbraň a obřadně mě pozdravil. Obřadně neobřadně, na tom nezáleželo, byl tu, aby mě zabil nebo zajal.

Pracoval pro Tizoca, nejšílenějšího ze všech upírů, strůjce krvavých orgií, které zničily celé národy, Tizoca – Aztéka, jak se mu i po šesti stech letech občas přezdívalo.

„Už jsem zabil takové, jako jsi ty,“ poznamenal jsem.

Podvědomě jsem katanu uchopil o čtvrt palce dál od ideální polohy a současně malíčkem přitvrdil sevření, abych nerovnováhu kompenzoval. Měl jsem naději na jeden skutečný pokus, víc mi zabiják jeho kalibru nepovolí.

„Ano, jednoho jsi v pravděpodobně skutečně zabil v regulérním souboji. Naneštěstí pro mě neexistují žádní svědkové a nevím, jak jsi to dokázal,“ řekl.

To byla pravda.

„Druhého za pomoci úskoku, kdy tvého nepřítele zbrzdila vrstva klihu na podlaze. Ale ten tu nevidím.“

Taky pravda, takže ututlat se mi to nepodařilo.

Třetího nezmínil, já mu to nevyčetl a místo toho jsem se na něj vrhl. Na člověka bych zaútočil sekem seshora přímo z přísunu. Je to jedna ze začátečnických technik východních škol, ale ve správné rychlosti to funguje stoprocentně a končí to chlapem rozseknutým na jednu větší a druhou menší část bez ohledu na to, jak kvalitní zbroj měl. Pohroz, sek jako finta, stáhnutí se zpět a pak bod, který jím měl projít skrz naskrz.

Jsem rychlý, mám to v genech, jak se v poslední době říká. A když se soustředím, jsem ještě rychlejší.

Na pohroz zareagoval, jak měl, seku poslušně uhnul a pak se mi najednou před očima rozmazal a já bodl do prázdna. Zjistil jsem to včas, a místo abych zůstal na místě, pokračoval jsem za útokem do kotoulu a v pádu přes ruku sekl vodorovně za sebe. Nečekal to, ale přesto stačil zareagovat, čepel přeskočil prakticky bez odrazu: pouze skrčil nohy, a než začal doopravdy padat, o zlomek sekundy později je zase narovnal.

To už jsem opět stál ve střehu čelem proti němu.

„To nebylo špatné,“ ocenil. „Jsi skutečně docela pohotový.“

Pokusil jsem se využít jeho nesoustředěnosti a ještě rychleji jsem zaútočil sekem na hlavu, on ale využil odrazu své čepele od mé k seku na vnitřní bok. Stočil jsem se jako kočka, kryl se spíš tsubou než čepelí, to už vlastně stál kus za mnou, a z nosu mi zůstal plivanec rozdrcené chrupavky a masa. Přesto jsem ani na okamžik nezaváhal a odrazem od stěny přešel z obrany do útoku naslepo.

Byl tam, kde jsem tušil, že bude, kde vzhledem ke své rychlosti být musel. Jenomže můj sek bezchybně kryl a já skočil do kotoulu v nízkém podřepu.

„Jsi opravdu rychlý. Samozřejmě na jelimana svého věku,“ zhodnotil můj výkon.

Vypadal naprosto klidný, nad věcí. A to přestože se mu přes tvář táhl vlasový škrábanec. Přece jen jsem toho parchanta poznamenal.

Bohužel jsem netušil přesně v kterém okamžiku. I staří upíři se bojí – přesněji, bojí se tehdy, když jim doopravdy jde o život. On se zatím nebál, což znamenalo, že ještě nevytáhl všechny trumfy. Uchopil jsem meč oběma rukama a v přípravě na defenzivu si ho přitáhl blíž k tělu. Nehýbal se, přesto se s ním něco dělo. Jako by se stával těžším a kompaktnějším, jako by se měnil v úhelný bod, kterému se všechno ostatní musí podřídit.

K čertu s triky. Přes své předchozí rozhodnutí jsem vyrazil do útoku. Chtěl jsem využít malého překvapení, falešného ostří své katany. Těch sedm jako břitva ostrých centimetrů u hrotu už se mi párkrát vyplatilo. Super odolné podrážky zaskřípěly, jak mě podržely, ocelová podlaha se při záběru lehce prohnula, vzduch mi zasvištěl kolem uší.

Ocel zaskřípala, jak se opřel do podlahy a začal se odsouvat kolmo ke směru útoku na mou vnější stranu. Jeho meč pomalu stoupal. Cítil jsem, jak se postupně nořím do Visia in Extremis. Nebyl to ten obvyklý náhlý skok, ale stejně jsem měl pocit, že bych viděl i vystřelené projektily.

V koleně mi zapraštělo, jak jsem se při dokročení snažil vytočit. Trup v rotaci předbíhal nohy, katanu jsem tlačil do krytu. Pak najednou udeřil blesk jeho meče. Nezahlédl jsem ho, jen pocítil úder, rozvibrovaný jílec mi málem vyskočil z prstů, se štěstím jsem ho ale udržel. Setrvačnost mě napůl zvedla ze země, zbyla mi jediná stojná noha. Zrušil jsem kryt, zoufale v rozhozeném vrutu sekl, ale on byl už zase o kus dál, víc za mnou. Jeho nohy neztratily kontakt se zemí ani na chvíli, já byl na dlouhý zlomek vteřiny ve vzduchu, neschopný pořádně reagovat. Čepel se mihla, prošla těsně kolem záštity mé zbraně; bolest, cákance krve ve vzduchu, katana padající k zemi. Narazil jsem si bok, levačkou jsem si okamžitě sevřel ránu a omezil krvácení.

Napůl mi prosekl dlaň, pošramotil zápěstí a předloktí poznamenal až do půlky jeho délky.

O krk se mi opřela chladná ocel. Stál za mnou prakticky na místě, ze kterého jsem započal útok. Otočil jsem se, ostří jeho meče mi přitom označkovalo krk tenkou krvavou linkou. Vypadal stejně sebevědomě jako na začátku souboje.

Bolelo to, ale věděl jsem, že bude ještě mnohem hůř.

„Dostal jsem rozkaz vás nezabít, to jediné vás zachránilo.“

„Takže jste klanový zabiják,“ odhadl jsem jeho postavení v upírské hierarchii.

Nad ním, nepočítaje v to samotného klanového vůdce, existovala takzvaná rada starších. Proč, to mi nikdy nebylo jasné, protože když se to vzalo přesně podle nepsaných zákonů, šéf klanu byl absolutním pánem nad všemi ostatními. Jenomže z nějakého důvodu absolutističtí vládcové klanů nikdy nevydrželi příliš dlouho. Příliš dlouho myšleno z pohledu našinců, to znamená víc než sto, dvě stě let.

„To není věc, o kterou by ses ty měl starat,“ přestal si hrát na zdvořilého.

Asi jsem mu šlápl na bolavou patu.

„Co víš o Mess?“

Fakt se o ni zajímali. Proč?

„Nic,“ odpověděl jsem po pravdě.

Mlaďoch, kterého jsem škrcením poslal do bezvědomí, se začal hýbat, přitom mu z kapsy vyklouzl smotek tenkého provazu. K zaškrcení rány ideální. K čemu ho ale měl on?

Zkusmo jsem povolil stisk, stále jsem krvácel, ale už to nestálo za řeč, nemělo smysl zdržovat se ošetřováním.

Zabiják mě po celou dobu pozoroval.

„Už jsi měl být zahojený,“ zkonstatoval.

„Nikdo není dokonalý,“ zavrčel jsem, protože měl pravdu.

posledních dnech jsem se cítil pod psa a má schopnost odpočívat, uzdravovat se, prostě to, co se posledních pár let chápe jako regenerace, byla horší než pod psa.

„Držím se zpátky, abys ze mě neměl komplex“ přidal jsem.

Slabika plex ještě nedozněla a letěl jsem nedobrovolným saltem vzad, krční obratle mi k tomu zpívaly: Tohle nám už nedělej.

Urazil jsem o půl otočky víc, než jsem čekal, a dopadl na záda místo na břicho. Nevýhoda, ale malá. Zvedl mě, sílu měl jako slušný jeřáb. Držel mě za pocuchané předloktí, nohy se mi opět klátily ve vzduchu. Nuda, to už jsem viděl. Jen částečně zahojená rána se opět otevřela, stiskl jsem čelisti, abych nesténal.

„Nebudeme spolu hrát žádné hry. Já kladu otázky, ty odpovídáš. Nebaví mě trávit čas s nanicovatou verbeží, jako jsi ty.“

Přirazil mě ke stěně, až to zadunělo. Při pohybu se rozpadla jeho na míru šitá švihácká košile, přes prsa se mu táhla vlasová krvavá čára. Vzhledem k tomu, že byla stále ještě vidět, jsem ho musel zasáhnout pořádně.

Jenomže kdy?

„Chyběl kousek a otevřel jsem ti hrudník jako škebli, šupáku,“ vzmohl jsem se na úšklebek.

ruce se mu objevila dýka, kov zapraskal, já zařval. Přibodl mě za ruku k ocelové stěně. Dveře se otevřely, do místnosti vstoupil známý tlouštík. Asi. Nebyl jsem si úplně jistý, protože bolestí jsem špatně viděl. Dřív jsem vydržel víc. Zabiják poodstoupil a přeměřil si mě, jako by hodnotil umělecký dojem. Já bych si nedal ani dva body. Kolena se mi podlamovala, ale za každou cenu jsem se snažil udržet na nohou. Nechtěl jsem testovat, co má přibodnutá ruka ještě vydrží.

„Ehm, pane,“ oslovil ho tlouštík. „Pokud se s ním nebudete chtít zdržovat, mám k dispozici metody, které mu spolehlivě rozvážou jazyk.“

„Nezabiju ho, nemusíš se bát,“ odbyl ho upír.

Znovu tasil a sekl mě přes prsa. Nemohl jsem se podívat, ale vsadil bych se, že rána nešla hlouběji než čtvrt centimetru a žebra zůstala v pořádku. Víceméně. Další sek, tentokrát v opačném směru. A znovu.

Bolelo to víc, než jsem považoval za možné. Oblečení ze mě začalo opadávat. Pokud to přežiju, nějaký módní salón na mně slušně vydělá. Vlastně se to stává pravidelně.

„Jen vás upozorňuji, že vše v laboratoři je nahráváno, v případě, že by vězeň zemřel, musel bych pána informovat, jak se to přesně stalo.“

Takže tlouštík nebyl lidumil, jen se bál o vlastní krk.

Upír mu neodpověděl, místo toho mě s bravurní jistotou zbavoval kůže.

„Myslel jsem, že ty se ptáš a já odpovídám,“ dokázal jsem mu v pauze připomenout.

Vypadal, že nad tím přemýšlí.

„Už ne,“ rozhodl se. „Vyslechne tě Schnittzel, já tě jen připravím, abys spolupracoval.

Dělba práce i mezi námi upíry, kam ten svět spěje.

Odněkud vyčaroval malý nůž, bodl mě do břicha a potáhl.

„Pohled na vlastní střeva také povzbudí.“

Najednou jsem řval bolestí, ale stále jsem se držel na nohou – pomáhala mi má vlastní ruka přibodnutá ke stěně.

Možná se ten magor vytočil příliš, možná se rozhodl vykašlat na rozkazy šéfa a rozpitvá mě tady k smrti. Možná jsem to totálně posral. Nadhled mi došel, humor také, smrtka mě zvala na rande.

„Copak jsi měl dnes k večeři?“

Řev se změnil v jekot. Když budu hlasitější než cirkulárka, třeba to nebude tolik bolet. Nikdo není tak velký tvrďák, jak si o sobě myslí. Ani já ne.

„Nerad ruším.“

Musel jsem přestat řvát dřív, než byla slova pronesena, protože bych je jinak neslyšel. Zabiják se podíval na zakrvácený nůž, jako by ho překvapovalo, že čepel dál nepáře můj žaludek, a pomalu se otočil. Zvedl jsem oči, už jsem věděl, co mě umlčelo – pocit, že se nacházím v blízkosti nějaké síly, nějakého gravitačního centra, podobný tomu, který kolem sebe šířil zabiják, než jsme se do sebe pustili. Ale mnohem silnější, rozdíl mezi světlem reflektoru a oslepující září slunce.

Zvedl jsem pohled, jako bych měl na očních svalech pověšenou tunu závaží.

Ne víc než metr osmdesát, ramenatý pořízek neurčitého věku, nakrátko ostříhaný, šedé oči bez výrazu. Kupodivu nebyl oblečený do obvyklého dlouhého kabátu, ale pouze do kožené bundy. Meč jsem u něj neviděl, vzhledem k oblečení ho tedy neměl.

„Co jste zač?“ zeptal se můj mučitel. „A jak jste se sem sakra dostal? Tohle je vnitřní území, bez mého vědomí sem nemá proklouznout ani noha!“ dodal vzápětí.

Schnittzel mrkl na masité zápěstí, ztrácelo se v mechanickém objetí hodinek spářených s hodně výkonným počítačem.

„Všechny alarmy jsou v pořádku a hlídky vidím na místech,“ zkonstatoval.

Zabiják pokrčil rameny.

„V tuto chvíli je to jedno,“ utrousil směrem k lidskému poskokovi. „Udělal jste velkou chybu, pane, že jste sem jen tak vstoupil,“ obrátil se zpět na nezvaného návštěvníka. „Možná kdybyste se prokázal nějakým doporučením, průvodním slovem nebo si vymyslel dobrou historku – to by vám mohlo pomoct. Trochu.“

Věřil si, i když byl znepokojený. To já bych na jeho místě utekl. Jenže já byl odkázán vždy jen sám na sebe a neměl jsem za sebou jeden z nejmocnějších upírských klanů.

„Nic takového nemám. Přišel jsem pouze položit pár otázek. Stačí, když mi je zodpovíte, a já zase půjdu,“ odpověděl pořízek tak prostě, až to hraničilo s pohrdlivou blahosklonností.

Naprosto jsem netušil, co je zač, ale vzhledem k tomu, že ho scéna, jíž se stal svědkem, nijak nevyvedla z míry, nevěstilo to pro mě zvrat k lepšímu.

Můj mučitel naklonil hlavu na stranu, jako by měl pocit, že špatně slyší.„Zeptat se na pár otázek? Ale ty tady kladu jenom já!“

Rychlostí se rozmazal, jak vyrazil proti nezvanému návštěvníkovi. Ozvala se rána evokující výstřel z kulovnice, to do sebe narazili. Bylo to tak rychlé, že jsem nedokázal postřehnout, co přesně se stalo. Pořízek zůstal v pokleku s pravým chodidlem a levým kolenem na zemi, zabiják se jaksi zplihle zastavil kousek před ním. Až po chvíli mi došlo, o co jde – do břicha měl až po polovinu předloktí ponořenou cizincovu pěst. Klanový zabiják potřásl hlavou, jako by se snažil vzpamatovat, ale dosáhl jen toho, že mu meč vyklouzl z ruky. Sám se stále držel zpříma. Až po několika sekundách jsem pochopil proč – cizinec ho držel na nohou sevřením pěsti kolem páteře.

„Takže těch pár odpovědí?“ navrhl téměř zdvořile.

Roztřepala mě zimnice a na chvíli se mi rozostřilo vidění. Cítil jsem se na umření.

Necítil, umíral jsem. Aspoň mi to tak připadalo.

„Vyliž si prdel,“ zazněla chraptivá odpověď.

„Tak pro tohle budete mít mnohem lepší předpoklad vy.“

Repliku doprovodilo praštění drcených obratlů, klanový zabiják se zhroutil na zem a už se nepohnul.

Zimnice přitvrdila, kromě drkotání zubů jsem chřestil i kostmi, střeva vyhřezávající z rány se k tomu pohupovala. Mizerný tanečník každým kouskem těla.

Pořízka hromada potrhaného masa na zemi víc nezajímala a Schnittzelovi tisknoucímu se ke stěně nevěnoval pozornost. Beze spěchu dorazil až ke mně.

„Co se stalo s Mess?“

Začal jsem se smát a přitom ze mě klouzaly další metry střev. Všichni se zbláznili.

„Netuším. To si myslíš, že mě tady připíchl jen tak?“

Ze smíchu jsem přešel na hihňání. To mě samotného překvapilo, ale nedokázal jsem si pomoct.

Cizinec mě mlčky pozoroval.

„On chtěl taky vědět, kde je Mess, co se s ní stalo,“ ukázal jsem na mrtvého zabijáka a hihňal se při tom.

„Nevím, já prostě nevím! Nikdy jsem ji neviděl, nikdy jsem ji nepotkal. Hahahaha.“

Dostal jsem se do nějakého absurdního dramatu.

Konečně se mi podařilo sebrat zbytky rozumu a už trochu soudněji jsem pokračoval:

„Všichni jste se zbláznili. Nejprve po mně bůhvíproč vystartuje Tizoc, potom na mě uspořádají hon s malou armádou, a to všechno jen proto, aby se mě zeptali na Mess. Nebo na Messalinu Mosekryncovou.“

Poslední informace pořízka zaujala.

„Kdo se ptal na Mosekryncovou?“

„Ten cucák,“ ukázal jsem na mladého upíra probírajícího se z komatu.

„Pokud se dozví, že ji někdo označil za Mosekryncovou,“ pořízek se na mladého upíra podíval a nevěřícně zavrtěl hlavou, „ani samotný Tizoc ho neuchrání.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si dal dvě a dvě dohromady.

„Takže to není žádný další klan? Tihle jsou Tizocovi?“

„Jo, přesunul sem velkou část svých sil.“

Věděl víc než já.

„A z jakého klanu jsi ty? Kdo se ještě zajímá o náruživou Mess?“

„Tohle přízvisko taky moc nemiluje,“ upozornil mě. „Nepatřím do žádného klanu, jsem samotář. Lovec na volné noze a pracuju pro toho, kdo mi zaplatí.“

Já jsem také nepatřil k žádném klanu, ale přežíval jsem jen díky tomu, že jsem se držel při zemi, nikdo o mně moc nevěděl a Evropa jako taková byla pro našince hodně nepřátelským a málo úživným teritoriem. Malé území, spořádaná společnost, dodržované zákony, dokonalá kontrola obyvatelstva, minimální osobní svoboda. Pro predátora nic, co by si dobrovolně zvolil. On však byl lovec jiné třídy. Pohyboval se po celém světě, dokázal obalamutit lidský systém a současně disponoval schopnostmi, které byly výjimečné i pro našince. Natolik výjimečné, že ho kvůli nim najímali a štědře mu platili. O tom, čeho byl schopen, jsem jisté povědomí měl, stačilo se podívat na pozůstatky mého mučitele. I když – možná nebyl mrtvý. Tisíc let staří upíři neumírají snadno.

Další nápor zimnice se blížil, bolest rozpáraného břicha spěla k vrcholu a k tomu všemu mě zase něco nutilo do jen napůl příčetného hihňání. Možná mi mučení způsobilo nervový zkrat a stal se ze mě poloviční blázen. Soustředil jsem se a zformuloval zdvořilou otázku. Velmi zdvořilou, přišlo mi to důležité.

„A mohl byste mi prozradit, kdo se o Mess zajímá tak moc, že neváhá využít vašich služeb? Asi nebudete z nejlevnějších.“

Pořízka to pobavilo.

„To jste odhadl velmi přesně. Najal si mě Eric Bruchiari.“

Bruchiari, v posledních letech drogový baron, dříve politik různých identit, během posledního století rozdmýchal několik hodně krvavých revolucí, v průběhu kterých pak ukájel svou touhou po brutalitě a násilí. Současně mu jeho choutky nikdy nezabránily myslet pragmaticky a opatrně. Ještě předtím lovec indiánů, anglický gentleman rozšiřující impérium královny Viktorie, plukovník v třicetileté válce a ještě dříve conquistador. Víc jsem o něm nevěděl. Kromě toho, že je možná ještě mocnější než Tizoc.

„Tak to je konec,“ zahihňal jsem se.

Věděl jsem, že umřu, jen jsem si toužebně přál, aby to moc nebolelo. Ne víc, než co už jsem měl za sebou. S tím se spokojím.

„Protože já doopravdy nevím, kde Mess je, co se s ní stalo a vůbec. Nezajímám se o upírské klanové vůdkyně, spíš o lidské ženy. Takové, co to mají rády a nevadí jim, když u toho přijdou o trochu krve,“ zmohl jsem se na pár vět.

Pak zimnice zvítězila a dál jsem nebyl schopen mluvit.

Vypadal, jako by ho něco napadlo, ale samotnému se mu to moc nezdálo.

Přiblížil se těsně ke mně, podíval se mi do očí, setřel mi z čela kapky potu a čichl si k nim.

Překvapeně zavrtěl hlavou a poodstoupil.

„Myslím, že vím všechno, co potřebuji. Svou odměnu už jsem si zasloužil. Přeji vám mnoho štěstí, mladý muži, budete ho potřebovat.“

Než se otočil k odchodu, vytrhl ze stěny dýku, která mě držela u stěny, a pak zmizel. Aspoň mi to tak připadalo. Zhroutil jsem se na chladnou ocelovou podlahu.

Pozoroval jsem větší a menší cákance krve, kousky vnitřností promíchané s obsahem střev, vnímal jsem, jak teplem těla prohřívám železo a chlad ustupuje. Myšlenky si běhaly každá, kam se jí zlíbilo, jako vyplašené ovce. Nakonec jsem je sehnal do houfu a dokázal alespoň částečně přemýšlet.

Bod číslo jedna – musím odsud pryč.

Bod Číslo dvě – potřebuji pomoc, protože jsem na tom špatně a asi se z toho sám nevykřešu. Bod Číslo tři – musím spěchat.

Bod číslo čtyři – nic z toho se mi nepodaří, pokud si nenacpu střeva zpátky do břicha.

Bod číslo pět – nejsem tu sám a vyděšený lidský služebník se chystá k nějaké akci.

„Ty,“ oslovil jsem Schnittzela, „pokud někoho zavoláš, uříznu ti koule, nacpu ti je do chřtánu a ještě k nim přidám oči.“

Důraz a věrohodnost jsem výhružce dodal tím, že jsem se opět postavil. Snažil jsem se přitom nestoupnout na ty části těla, které se nacházely na špatných místech. Zafungovalo to, instinktivně oddálil ruku od svých kingkongských hodinek.

„Pokud nikoho nezavolám, udělá mi něco podobného můj šéf, Tizoc.“

Mysli, mysli, křičel jsem v duchu na sebe. Schnittzel musel být něco speciálního, protože jinak by se dostal maximálně ke glyhenům, případně by dostával rozkazy od nějakého upírského poskoka z nižších pater klanové hierarchie. Ale on mluvil přímo o Tizocovi. „Kolik máme času na dohodu?“

„Za čtyři minuty budu muset bezpečnostnímu systému osobně potvrdit, že je vše v pořádku. Jinak to vyhodnotí jako nouzovou situaci – potenciální napadení.“ Lidé a jejich složité technologie! Děs! „Dobrá, máme čtyři minuty,“ kývl jsem.

Dvě, abych ho přesvědčil ke spolupráci, a dvě na únik. Mysli, sakra, mysli. Se zimnicí, dírou v břiše a napůl stažený z kůže… nic jednoduchého. „Proč tě Tizoc… najal?“ váhal jsem nad správnou volbou slova. „Jsem génius,“ odpověděl bez zaváhám. „Měl jsem nejlepší nabídky, lovci mozků největších firem mi nabízeli skvělá místa; slibovali laboratoře vybudované podle mých představ, královský rozpočet.“ Nevypadal jako génius, ale to bylo jedno. „A proč sis vybral Tizoca?“

Vybrat si Tizoca bylo trochu zavádějící – obyčejný Člověk většinou neměl možnost výběru, pokud chtěl žít.

„Trpím amyotrofickou laterální sklerózou – ASL, podobně jako svého času profesor Hawking. Ale mé vyhlídky jsou podstatně horší, postižení motorických neuronů se rozvíjí mnohem rychleji. V době, kdy jsem si nemoc sám diagnostikoval, mě čekaly poslední dva měsíce relativně normálního života a půl roku ke smrti. Tizoc mi nabídl zdraví a život.“

Takže byl vlastně glyhen. Jenomže jeho glyhenství spočívalo v tom, že to byl živý a zdravý člověk.

„Tizoc pozastavil průběh nemoci,“ odhadl jsem.

Značná část moci prastarých upírů spočívá v schopnosti tvořit glyheny, zastavit lidskou nemoc pro něj nemohl být problém.

Odpověděl přikývnutím.

„Zbývají dvě a půl minuty.“

„Kdyby ses stal upírem, s tou tvou nemocí by byl konec.“

„To je mi jasné. Ale Tizoc mi něco takového nikdy nedopřeje. Ve stavu „zamrznutí“ nemoci jsem pro něj mnohem cennější, poslouchám na slovo,“ přikývl.

Hloupý opravdu nebyl.

„Pomoz mi z téhle šlamastyky ven a udělám z tebe upíra. Nemyslím ven z tohohle brlohu, ale celkově.“

„Dohodnuto. Dvě minuty do konce,“ připomněl.

„Potřebuji zalátat břicho a ukázat cestu,“ štěkl jsem.

Použil lepicí pásku a jemnocitem opravdu neoplýval. Pak otevřel ocelové dveře.

„Utíkejte podél zdi, za požárním hydrantem je u země okénko do sklepa. To ti arogantní nafoukanci přehlédli. Na tomhle čísle mě můžete zkontaktovat,“ strčil mi do ruky papírek. „A nezkoušejte mě převézt. Tizoc mi důvěřuje, vrátil bych vám to i s úroky.“

Na člověka, který se právě stal svědkem upírských ničitelských schopností, si dost věřil. Ale proč ne. Rozběhl jsem se naznačeným směrem. Buď jsem následkem utrpěných zranění už moc neviděl, nebo byla venku naprostá tma. Zvuk mých kroků se rozléhal, jako bych se nacházel na uzavřeném nádvoří nebo alespoň na nějakém obestavěném dvoře. Pak jsem zaregistroval šedivé obdélníky odrážející víc světla – kamióny s velkými návěsy.

Minul jsem hydrant, rozezněla se ultrazvuková siréna, taková, kterou lidé neslyší. Sklouzl jsem se po zemi směrem ke zdi, okno do sklepa jsem trefil jen částečně, ale našel jsem ho, a to bylo hlavní. O trochu víc bolesti už nehrálo roli.

Hromada uhlí, na které jsem skončil, mi připadala jako to nejúžasnější lože za posledních sto let. Lože, musím být totálně vyřízený, když se mi vybavují tak archaická slova.

Probudil jsem se na hromadě pekelně tvrdého uhlí, v břiše mi hořel oheň a smrděl jsem jako kus hnijícího masa. A to mě znervóznilo. Mé tělo se s otevřenou ránou do břicha mělo s většími nebo menšími problémy vypořádat. Ale každopádně vypořádat.

Zvedl jsem se; šlo to těžce, jako kdybych se snažil povolit hodně zarezlý šroub. Budu potřebovat pomoc. Jenomže problém samotářů je, že nemají společníky nebo přátele, na které by se obrátili. Existoval člověk, na něhož jsem se už jednou spolehl a vyšlo to – Derviš. Chvíli jsem tu variantu zvažoval. Nechtělo se mi ho zatahovat hlouběji do záležitosti, které jsem sám vůbec nerozuměl. Lidské životy jsou křehké. Jenomže na druhou stranou na nich příliš nezáleží, lidé jsou pro nás jen lovná zvěř. Přesto – rozhodl jsem se, že Derviše si nechám až na samotný konec, až nebudu mít jinou možnost. A já ji zatím měl. Upírského poskoka, génia Schnittzela, mého trojského koně. Jenomže mi chyběl mobilní telefon, meč a stále jsem páchl jako hnijící flaksa. Sakra. Jedno po druhém. Abych si řekl o pomoc, potřeboval jsem telefon, abych se k němu dostal, potřeboval jsem se dostat z tohohle sklepa. Jenomže na to jsem byl příliš slabý. Potřeboval jsem se pořádně napít, odpočinout si, potřeboval jsem nový meč. Pak získám telefon. Nebo opačně. Telefon, a pak meč? Nedokážu si třeba poradit sám?

Můj mozek pracoval s výkonností parního stroje, pod jehož kotlem se topí vodou nasáklým dřevem.

Budu potřebovat pomoc, rozhodl jsem se.

Začal jsem se drápat po hromadě uhlí ven k obdélníku světlejší černi, z něhož se linula rytmická, sluch drásající hudba.

Šplhal jsem vzhůru po sypkém uhlí, klouzal dolů a zase se drápal nahoru a přemýšlel nad tím, že se za každou cenu musím dostat k některé ze svých nouzových zásobáren, protože pokud bych se rozhodl napít z člověka, nepřežil by to. Poháněl mě instinkt, touha přežít, nedokázal bych se zastavit včas. Samozřejmě, na lidech tolik nezáleží, jsou jen kořist. Ale já z dlouhodobého pohledu nepotřeboval být obviněný a usvědčený z vraždy. A tak by to bezpochybně skončilo, protože jsem ve svém stavu nebyl schopen vydrápat se ven ze sklepa, natož zmást policii s jejími vyšetřovacími metodami, které byly každým rokem hrozivě lepší a lepší.

Konečně. Čerstvý vzduch a hlasitá hudba. Zase tolik mi nevadila.

Pár minut jsem ležel na ledové dlažbě a sbíral síly. Na to, že jsem upír pamatující si vznik tohle státu, revoluci v osmačtyřicátém, Marii Terezii a spoustu dalších věcí, toho fakt moc nevydržím.

Podařilo se mi vybavit si mapu a nejbližší nouzovou zásobárnu. Opravdu nouzovou. Chemicky konzervovanou krev separovanou na dvě složky uskladněnou v mrazáku masného velkoskladu. Něco takového chutná lákavě asi jako rybí tuk, ale v této formě je krev nejdéle skladovatelná. Na okamžik mě ovládla panika, že jsem zapomněl dávku pro absolutní nouzi včas vyměnit za čerstvou. Podobným způsobem zemřelo víc upírů než v soubojích, někteří z nich i v hojných časech v krátkém údobí nepřízně osudu a lovecké smůly. Pak jsem se vzpamatoval, datum „spotřebujte do…“ jsem určitě neprošvihl.

Postavil jsem se a trochu vrávoravě zamířil pryč od hudby k řinčícím tramvajím a brumlajícím motorům aut.

Už jsem viděl zastávku, jezdila tudy dvanáctka, nemusel jsem přestupovat. Štěstí. Až na bandu poflakujících se výrostků zela ulice prázdnotou. S těmi jsem neměl nikdy problémy, horší byli spořádaní občané, kteří se občas dovolávali policie.

Postavil jsem se na konec nástupního ostrůvku a po chvíli snažení našel v kapse nepoužitý MHD lístek. Skvělé, nebudu zbytečně provokovat revizory a osud.

„Hele, zombie. A je úplně černej. Zombie horník,“ ocenil můj vzhled jeden z bandy.

Odměnil ho smích kumpánů. Na výrostky potulující se okolo tramvajových zastávek byli příliš dobře oblečení, ale jinak seděli – prostě výtržníci zabíjející čas.

„Myslím, že tramvaje už prohlížet nemusíme,“ poznamenal jeden z nich polohlasem.

Tohle jsem slyšet neměl.

Hledali v tramvajích kořist. Lovec pozná lovce.

Pomalu se přišourali ke mně.

„Kde bydlíš, kámo?“ zeptal se jeden z nich.

„Nikde,“ použil jsem odpověď odpovídající mému vzhledu.

„To je krutý. Nechceš cigáro?“ nabídl přátelsky na ježka ostříhaný svalovec.

Podle toho, kde stál a jak byli okolo něho rozmístěni ostatní, to byl vůdce.

Odpovědět ne by bylo podezřelé.

„Rád,“ zahuhňal jsem.

„Saskie,“ udělil vůdce pokyn a jeden ze skupiny mi úslužně podal cigaretu a pohotově mi připálil.

Přivřel jsem oči včas a plamen zapalovače mě neoslepil. Když jsem poprvé potáhl, všichni se po sobě spiklenecky podívali a spokojeně pokývali hlavami.

V tabáku něco bylo. Pravděpodobně omamná látka ovlivňující intelekt a potlačující pud sebezáchovy. Jenomže já na tom byl tak špatně, že na působení drogy už vůbec nezáleželo.

Potáhl jsem ještě jednou. Subjektivně se mi udělalo lépe, i když kolena jsem měl stále jako z gumy.

„Nezajdeme někam na jedno?“ navrhl hezoun s patkou, v hierarchii skupiny patřil někam těsně za vůdce.

Tihle povaleči byli jiní, než jsem původně odhadl. V oblečení se vyznám, patří to k schopnosti splynout s davem. Proč by někdo, kdo má na sobě oděv za dvacet, pětadvacet tisíc šel na pivo s bezdomovcem?“

„Znám dobrý podnik,“ řekl, položil mi ruku na rameno a navigoval mě z nástupního ostrůvku na chodník.

„Jasně, jasně, rád si dám nějaké to pivko, jen na mě nesmíte spěchat. Jsem chabrus na nohy,“ blábolil jsem nesmysly.

„Tudy,“ nasměroval mě při nejbližší možné příležitosti do temné uličky.

Opět jsem poslechl. Zároveň jsem byl otupělý a spousta věcí mi byla fuk, zároveň jsem chtěl vědět, co jsou zač. Nějaká další léčka? Hlídkující glyhenové sledující okolí?

Jeden z nich najednou rychle dýchal, Promítl jsem si zvuky posledních několika minut. Ten kluk odběhl a teď se zase vrátil.

Zajímavé.

Ulička dospěla do nejtemnějšího bodu, dál vpředu matně poblikávalo světlo unavené pouliční lampy.

Cítil jsem, že se zlomový okamžik blíží, ale nebránil jsem se mu – možná za to mohla cigareta. Nebo má hnijící střeva, nakládačka, pří– pádně všechno dohromady. Svalouš mi podkopl nohy, poslušně jsem sebou plácl na zem. Byli si tak jistí, že vytáhli baterky. Moderní, s LED reflektory, všechny v nerezu, takže šly použít jako slušný obušek.

Nasadil jsem nechápavý pohled.

„Co to děláte?“

„Bavíme se, ty idiote,“ zasmál se šéf skupiny, poskok mu podal hranatou krabici, až po chvíli jsem pochopil, že to je desetilitrový kanystr. S benzínem, došlo mi podle závanu pachu.

„Dnes je řada na tobě, Saskie. Užij si to.“

S těmi slovy mě začal polévat. Proč ne. Každý má rád jiný druh zábavy. Ale současně každá sranda něco stojí.

Saskie sáhl do kapsy a znovu vytáhl zapalovač. Tentokrát jsem si ho stačil prohlédnout. Stříbrný, zdobený, dokonale řemeslně zpracovaný. Vypadal tak nově, že si ho snad pořídil jen pro tuto sváteční příležitost – upalování bezdomovců. Vzhledem k tomu, že jsem byl benzínem prosáklý skrz naskrz, jsem mu škrtnout nedovolil. Vyskočil jsem na nohy, vytrhl mu zapalovač z prstů, nacpal mu ho hluboko do krku a pak se začal věnovat ostatním, kteří teprve teď postřehli, že se stalo něco nečekaného. Nejprve jsem je jednoho po druhém srazil k zemi. Přesněji všechny až na vůdce. Toho jsem si přitáhl k sobě. Vypadal ztumpachovělý strachem.

„Tenhle způsob stolování fakt nemám rád.“

Vím, že je to jen předsudek, důsledek mého sexuálního konzervatismu, ale mnohem raději než z mužů piji z žen. Chlapů se vlastně štítím. Prostě jsem archaický přežitek upírské historie – nebo dekadentní spratek novověku, záleží na úhlu pohledu. Sebral jsem mu nůž, proťal krkavici a snažil se přímo ze vzduchu zachytit z krvavé fontány co nejvíc. Nebylo toho moc, ale já měl dnes spoustu dárců.

Byli tak šokovaní, že se ani nesnažili utíkat. Nakonec leželi na hromadě, spojeni v jednotě chladnoucích těl.

Chvíli jsem se na ně díval. Věděl jsem, že vnitřní žízeň jsem utišil jen na okamžik, byl jsem na tom příliš špatně, aby jedno ukojení stačilo. Také pocit z dobře vykonané práce se ztrácel při představě, co s tou hromadou těl. Zanechal jsem na nich otisky prstů, zubů a určitě by se našly i nějaké vlasy, sliny a další genetický materiál. Saskie, je řada na tobě, připomněl jsem si větu šéfa gangu. Nebavili se tak poprvé a zřejmě se v tom, kdo zažehnul ohníček, střídali. Dřepnul jsem si zpět k mrtvolám. Už nebyly cítit tak lákavě jako na začátku, právě naopak. Systematicky jsem je všechny prohledal, od obsahu kapes přes hodinky a šperky, kterých měly překvapivé množství.

Kromě slušné hotovosti, mnoha kreditních karet a jejich vlastních dokladů jsem našel útržek hodně opotřebovaného občanského průkazu na jméno Jana Novotného, který by právě dnes slavil osmačtyřicáté narozeniny; ošoupanou tabatěrku, zlatý zub zabalený do hedvábného váčku a další trofejní kusy. Můj nápad se rázem jevil zajímavější.

Jen to chtělo víc benzínu, zbytek v desetilitrovém kanystru nestačil. Naštěstí o kus dál stálo starší auto s uzávěrem nádrže, do kterého bylo snadné se dostat. Horší to bylo s hadicí, ale i s tím jsem si poradil – nahrál mi obchod se zbožím všeho druhu, v zaprášené výkladní skříni jsem zahlédl hadici toho správného průměru. Přestože všechno šlo jako na drátkách, trvalo mi hodinu, než jsem pohřební hranici připravil ke své spokojenosti.

Nakonec zbývalo škrtnout sirkou.

Na značce dej přednost v jízdě, dost blízko na to, aby to trklo i idiota, ale současně dost daleko, aby ho neohrozily plameny, se houpal vak z luxusní kožené bundy se všemi loveckými trofejemi, které jsem našel.

Neškrtl jsem sirkou, ale použil stříbrný zapalovač. Aniž bych se o to snažil nebo se cítil ohrožený, naskočilo mi na okamžik Visio in Extremis. Mohl jsem ocenit eleganci první ohnivé vlny, která se líně rozběhla po hořlavinou smáčeném povrchu, dokázal jsem rozpoznat první jasnější plamen, když začalo hořet i něco jiného než benzín.

Oheň všechny stopy nezahladí, to mi bylo jasné. Ale většinu ano, a až ti, co budou případ vyšetřovat, najdou trofeje, dojde jim, co ti parchanti prováděli. Oficiálně bude pátrání pokračovat, to bylo jasné. Ale s mnohem menším nasazením a osobním zaujetím, navíc budou vyšetřovatelé i ze strany příbuzných obětí tlačeni do pozice, aby vše zahráli do ztracena.

Věřil jsem, že odhad je správný. Můj život závisí na odhadech. Na těch správných.

Spokojenost mi vydržela tři bloky. Pak mě opět přepadla slabost a sedl jsem si rovnou na chodník. Použít hromadnou dopravu jsem se neodvážil, protože jsem vypadal mírně řečeno podezřele a první taxikář, který by mi zastavil, by pravděpodobně okamžitě volal policii. V den Halloweenu by se individuum napůl stažené z kůže, pokryté svou i cizí krví a k tomu ještě vylepšené krustou z uhelného prachu a benzínu, ztratilo v davu. Bohužel do mého oblíbeného svátku ještě pár pátků chybělo.

Musel jsem po svých.

Nakonec jsem skončil v jednom z nouzových bytů posledního ranku. Dojít do zásobárny bych už nezvládl a tahle schovka byla díkybohu nedaleko.

Položil jsem se na pohovku a zhluboka se nadechl deset let nevětraného vzduchu. Vlastně jsem měl nehorázné štěstí, protože majiteli domu stačilo platit nájem a on se o víc nezajímal. A sousedé se také nezajímali. I když podle moře odpadků na chodbě to nebyli úplně normální sousedé. Ale nebyli ani příliš nenormální na to, aby ignorovali slova a znamení namalovaná na dveřích bytu. Pocházela z různých míst světa a časů a říkala jediné: Tohle místo nese smrt. Byt jsem vlastnil už pětadvacet let a za poslední dekádu jsem s ním měl jen jeden problém – vloupání chlapa s mozkem vygumovaným pervitinem. Vyřešil jsem ho dostatečně radikálně i pro místní nonkonformní okolí a od té doby jsem měl klid. Co jsem ale tehdy udělal, už jsem si nedokázal vzpomenout. Příliš obtížné. Soustředil jsem se na důležitější věci – na pravidelné dýchání. To také nebylo zrovna jednoduché, ale když jsem se snažil, částečně se to dařilo. Kousek pode mnou se v pohovce něco hemžilo a stará opotřebovaná péra skřípěla, i když jsem se vůbec nehýbal.

Usnul jsem, nebo spíš upadl do bezvědomí.

Probral jsem se, stále ve stejném zapadákově, stejně zřízený. Kam se poděla má regenerace? Utekla a ani se nerozloučila.

Potřeboval jsem pomoc. Hned. Pomoc od někoho, komu jsem mohl důvěřovat. Problém byl v tom, že nikoho takového jsem neznal. Ale znal, jen jsem ho do toho nechtěl zatahovat.

Sakra.

Další dvě hodiny v mrákotách.

Derviše. Proč se jeho jméno opakovaně vynořuje, když jsem se dostal do fakt smrdutých sraček? A proč vlastně ne? Byl to jen člověk, kořist. Na kořisti až tolik nezáleží. Vytočil jsem na mobilu jeho číslo, ale tlačítko se zeleným telefonem jsem nezmáčkl. Co když už tenhle telefon znali, stáhli si všechna čísla a teď čekali, komu zavolám? Z četby jsem věděl, že něco takového je možné. A poslat Derviše zbytečně na smrt jsem nechtěl, i když byl jen lovná zvěř. Pak jsem si vzpomněl na staré telefony. V každém svém bytě jsem měl takový a před Dervišovým bytem stála telefonní budka. Znal jsem její číslo, někomu, jako jsem já, se vyplatí znát potenciálně užitečné detaily.

Zvedl jsem se z pohovky, myš šramotící někde v jejích útrobách ztichla, hryzání mnohem menších tvorů požírajících bůhvíco neustalo. Po půlhodině úsilí jsem se dobelhal do kuchyně, kde na desce stolu z rozpadající se dřevotřísky trůnil obstarožní telefon. Bakelit byl naštěstí pro většinu obyvatel tohohle kutlochu nepoživatelný.

Čtyři minuty jsem nechal telefon zvonit a pak mu dopřál dvě minuty v klidu. Ty dvě minuty jsem potřeboval, abych si odpočinul a opět uzvedl sluchátko. Proč jsem na tom byl tak špatně, otrávili mě nějak? Proč je doprdele bakelit tak těžký?

Po čtyřiceti dvou minutách někdo sluchátko zvedl. Slyšel jsem těžký, přerývaný dech. Mlčel jsem a čekal.

„Kdo je tam?“

Hlas jsem neznal.

„Jestli si chceš vydělat peníze, dostav se co nejrychleji na adresu – řekl jsem správné jméno ulice i číslo domu, druhé patro, byt naproti schodům,“ tady už jsem lhal.

„To zní divně,“ zazněla odpověď a neznámý zavěsil.

Stejně to byl alkoholik nebo feťák, kdo jiný by zvedal sluchátko. Jeho krev by mi moc nepomohla.

Pokračoval jsem v mučení telefonu.

Uplynulo čtyřicet devět minut.

„Prosím?“ druhou slabiku spolkl kašel skalního kuřáka, kterému studený noční vzduch nedělá dobře.

„Tady Mathias. Potřebuji pomoc,“ řekl jsem – zaskřehotal jsem.

Zamyšlená pauza.

„V poslední době nějak často.“

Byl jsem příliš na dně na to, abych se rozčiloval, že mě méněcenná lovná zvěř hodnotí.

„Jo, možná,“ připustil jsem.

Měl koneckonců pravdu.

„Je to nebezpečné. Otrávili mě nebo něco podobného. Potřebuji krev.“

Další odmlka. Možná toho má dost, možná si uvědomuje, že se může dostat do opravdu drsných problémů.

„Máš svá skladiště… předpokládám.“

Derviš nebyl hloupý a nikdy jsem si to o něm ani nemyslel.

„Ano. Potřebuji, abys pár z nich obešel a přinesl mi, co v nich najdeš. Ale občas jsou to pěkně divoká místa.“

„V pohodě. Jsem novinář, vyznám se.“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Jsi tam?“ ujišťoval se.

„Jo,“ potvrdil jsem.

Bylo to nebezpečné, hodně nebezpečné. Pro něj i pro jeho rodinu. A nebylo ode mne fér, že to po něm chci. Já byl lovec, on kořist, a najednou jsem od něj potřeboval pomoc.

„Až mi to přineseš, sbalíš rodinu a pojedeš na dva tři měsíce na dovolenou někam hodně daleko,“ řekl jsem.

„Ses zbláznil,“ zasmál se. „Za co?“

„Za peníze, které ti dám. A pokryju ti i pracovní ztráty způsobené tvou nepřítomností.“

Přestože mlčel, cítil jsem, že jsem ho nepřesvědčil. Jak jsem jednal s lidmi, pokud jsem od nich něco potřeboval? Uplácel jsem je. U něj to nefungovalo. Proč, sakra?

„Zavolám za chvíli, dýl neudržím sluchátko,“ ukončil jsem hovor.

Dal jsem si odpočinkovou pauzu, ale i tak jsem číslo vytočil až napodruhé, takže mi to trvalo o něco déle. Čekal tam ale stále.

„Máš něco proti diamantům?“ zeptal jsem se.

Chvíli mu trvalo, než zareagoval.

„Nic,“ odpověděl. „Ale moc často s nimi do styku nepřijdu. A doma žádný nemám. Peggy má prstýnky z emailu a náušnice ze dřeva.“

„Až se vrátíš z dlouhé rodinné dovolené, budeš mít ve schránce kámen, proti kterému je cullinan cetka. I s dokumenty na tvé jméno.

„To nemohu přijmout.“

„V pořádku. Zapomeň, že jsem volal. Ahoj.“

Pomalu jsem začal oddalovat sluchátko od ucha.

„Počkej,“ řekl ve chvíli, kdy byla má ruka v půli cesty k vidlici obstarožního telefonu.

Ulevilo se mi.

„Beru to. I když raději bych bez toho diamantu.“

To by nešlo, ten konej šil mé svědomí, mé vědomí nadřazenosti. V mém mlčení bylo znát, že by to nešlo.

„Nemohl by být trochu menší než cullinan?“

Bylo slyšet, že představa vlastnictví velkého drahokamu ho baví spíš jako intelektuální cvičení než opájení se možným bohatstvím.

„Budeš spokojený,“ řekl jsem pouze.

Věděl jsem, který diamant mu dám. Před víc než půlstoletím jsem ho sebral bandě esesáků utíkajících z východu a snažících se dostat do západního zajetí. Na lidi byli až nečekaně tvrdí a bezohlední. Ale stejně jim to nepomohlo.

„Dobře,“ stvrdil dohodu.

Začal jsem mu diktovat seznam úložišť krevních konzerv. S krví je problém, že se nedá skladovat dlouho, maximálně několik měsíců. Skladovat tak, aby potom utišila žízeň. Doufal jsem, že jsem nouzové zásobárny v poslední době příliš nezanedbával a budou v poživatelném stavu.

A ještě víc jsem doufal, že se Derviš do práce vrhne hned. Žízeň začínala být nesnesitelná. Naštěstí jsem se neudržel na nohou a nebyl jsem schopen zabít a vypít obyvatele okolních bytů. Nebo vypít a zabít? Odpověď na některé otázky je složitá.

Úplně nakonec jsem mu prozradil adresu, kde jsem se skrýval, a zavěsil jsem. Než jsem upadl do komatózního stavu, došlo mi, že jsem mu doslova a do písmene vydaný na milost a nemilost.

„Probuď se, doprčic!“

Nadávku zdůraznila pořádná facka.

„Tak probuď se.“

Další políček způsobil, že jsem si prokousl jazyk.

Chytil jsem ruku těsně předtím, než mě znovu praštila. Skoro jsem stiskl a rozdrtil ty křehké kosti, ale včas jsem si uvědomil, že u mě sedí Derviš.

„Co blázníš?“ řekl jsem pouze.

Vtiskl mi do ruky plastikový vak s rudou tekutinou.

„Snažím se tě probudit už dobrou půlhodinu!“

Tak to jsem už byl na začátku cesty bez návratu, ale nahlas jsem neřekl nic, jen jsem z trubičky odstranil svorku a začal dychtivě sát.

Derviš mě několik sekund pozoroval stylem laboranta sledujícího nezvyklé chování krysy, pak se znechuceně otočil.

„Opravdu to bylo divoké, netušil jsem, že v okolí Prahy existují taková místa,“ nadhodil.

Bundu měl špinavou, možná i zakrvácenou, na jednom místě potrhanou nebo proříznutou.

„Říkal jsem to,“ zahuhlal jsem s plnou pusou.

„Udělám o nich sérii reportáží, něco ve stylu Džungle našeho světa, nebo tak. Samozřejmě až se situace uklidní. Bude to bomba,“

Spořádal jsem první krevní vak a začal otevírat druhý.

Chutnal děsně jako každá skladovaná hluboko zmrazená krev, ale na tom teď nezáleželo. Potřeboval jsem se prostě napít. A také se z té nechutné staré krve nepozvracet, protože by to pak ztratilo smysl. I kvůli tomu občas umírali hladoví upíři.

„Klidně,“ odsouhlasil jsem mu.

„Nedaleko našli několik upálených lidí. Nemáš v tom náhodou prsty?“

Konečně se mi podařilo odstranit svorku z hadičky, tohle byl jiný systém, mnohem bytelnější a současně méně pochopitelný.

„Já nejsem schopný ani si zapálit cigaretu,“ uklidnil jsem ho.

Současně jsem si vzpomněl, že mám po kapsách množství kreditních karet a v batohu pár mobilních telefonů.

Další balení krve spotřebováno. Naplněný žaludek mi nafoukl břicho, ale pořád jsem měl žízeň, vražednou žízeň – na Derviše jsem se raději moc nedíval, abych oslabil pokušení. Čerstvá krev je prostě něco úplně jiného než studené splašky. Přesvědčil jsem se, že se nepozvracím, a pustil se do další porce.

„Co budeš dělat dál?“ zeptal se.

„Zjistím, proč se Tizoc zajímá o Mess a proč si myslí, že zrovna bych o ní mohl něco vědět. Taky se po ní porozhlédnu. Pro případ, že bych se znovu dostal do úzkých, neuškodí mít v rukávu pár informací, po kterých ostatní pasou.“

„Ostatní? Mluvil jsi jen o Tizocovi,“ poznamenal a zapálil si přitom cigaretu.

Plamen na okamžik ozářil jeho obličej, stíny zobrazily oči jako prázdné důlky mrtvoly. Stačilo takhle málo, a bude opravdu mrtvý.

„Objevil se tam ještě někdo další. Dost řízek. Prošel přes hlídky, a aniž by se zpotil, holýma rukama zabil Tizocova zkušeného hitmana. Vrazil mu pěst do břicha a rozdrtil páteř,“ zvedl jsem oči, abych viděl, jak na to Derviš zareaguje.

Ohnivý konec cigarety znehybněl a začal ztrácet na jasu, pak se opět rozzářil, když Derviš znovu potáhl.

„To zní jako z nějakého hodně blbého filmu,“ zhodnotil.

„To je tvrdá realita, kamaráde,“ připomněl jsem mu. „Realita mého života. A pokud si nedáš pozor, tak i toho tvého. A s velkou pravděpodobností pak rychle skončí.“

„A Mess? Co ta je zač?“ zeptal se, jako by mou poznámku nevnímal.

Břicho jsem měl stále nafouklé, ale žízeň se znovu vrátila. To bylo divné. Otevřel jsem termoschránku a sáhl po dalším balení krve. Jen se nesmím pozvracet, to bych nemusel přežít.

„Mess je klanová vůdkyně. Na rozdíl od ostatních hodně zvláštní. Nikdo moc neví, kde má hlavní stan, pohybuje se po světě prakticky bez zabezpečení. To samé platí pro ostatní členy jejího klanu. Ale když je to nutné, dokážou se dát dohromady. Nedávno, nebude to víc než dvacet let, si někdo dovolil na několik jejích lidí, Balzerovci to byli. Za šest měsíců byl Balzer mrtvý a jeho lidé rozprášení. Víc o ní nevím. Když pominu staré historky.“

„Jaké staré historky?“

Zapátral jsem v paměti. Byla jich spousta.

„Nevím, není to důležité a ty to stejně nepotřebuješ vědět.“

„Jsem novinář, zajímají mě příběhy, ať jsou sebepodivnější.“

„Začnu tím, že zjistím, kde mě Tizoc věznil, pak se uvidí,“ přemýšlel jsem nahlas. „Vůbec netuším, proč opustil své doupě a jak se sem dostal s celou armádou.“

A hlavě proč, proč, proč, zopakoval jsem si. To byl klíč.

„Klanoví velmistři až na Mess nikdy necestují sami a jen neradi se pohybují bez maximálního zajištění vlastními lidmi. Bojí se, že by je mohl napadnout nějaký konkurent,“ vysvětlil jsem. „Ale to je tak všechno, co ti ještě řeknu. Je čas, abys šel domů.“Aniž jsem si to uvědomil, vyzunkl jsem dalších čtyři sta šedesát gramů krve, podle nápisu na plastikové etiketě krevní skupiny AB+.

„Bude to hodně nebezpečné a já jsem tě už do toho zatáhl víc, než je správné.“

„Kořist se nemá cpát do sporu lovců?“ ušklíbl se.

Nepamatoval jsem si, že bych se tak někdy vyjadřoval nahlas. Blouznil jsem v komatu, nebo jsem pro něj byl tak průhledný?

Típl nedopalek o podrážku a položil ho před sebe na stůl. Venku už začínalo svítat. Čas vyrazit do akce, pokud jsem chtěl zvýšit šance na přežití.

„Pokud se velmistři pohybují po světě s více lidmi a vybavením, musí zanechávat stopy. Jsem dobrý v pátrání na síti, v archivech, v rešerších,“ nadhodil Derviš.

„Chceš říct, že já to nedokážu?“ vyjel jsem na něho vztekleji, než jsem zamýšlel.

Asi proto, že s počítači a související technikou mi to moc nešlo, stejně jako vyznat se ve vztazích různých institucí, ve spletitosti vazeb vyplývajících z uspěchané a totálně zmanipulované historie posledních let. Já si pamatoval tu skutečnou, a proto mi často věci nedávaly smysl. Navíc se všechno v poslední době měnilo tempem, které jsem skoro nebyl schopen sledovat.

„Ne, to bych si nedovolil,“ odpověděl dokonale neutrálním tónem.

Chvíli jsem o jeho návrhu, protože to byl návrh, přemýšlel. Mohl by mi pomoct, určitě. A při vysedávání někde u počítače by nic neriskoval. Určitě ne víc než doposud.

„Platí, budeš pro mě pátrat, u stolu,“ zdůraznil jsem. „Až se ukáže, že jde do tuhého, zmizíš i s rodinou, přesně jak jsme se domluvili. Okamžitě po mém vyzvání.“

Diamant jsem raději nezmiňoval.

Podíval jsem se na něj. V prstech držel další, ještě nezapálenou cigaretu.

„Dobře,“ přitakal.

„Mám tvé slovo?“

„Máš.“

Neměl jsem chuť dumat nad tím, zda to myslí vážně, nebo ne.

„Nejvyšší čas vypadnout, už jsem tu moc dlouho,“ usoudil jsem. „A ty bys měl zmizet hned.“

Měl jsem na práci spoustu věci, ale do nich Dervišovi opravdu nic nebylo.

Přitáhl jsem si balík se šatstvem, rozbalil ho a chvíli si chmurně prohlížel, v čem budu muset chodit. Odrbaný džinový komplet, záda bundy zdobila nášivka chlapa s obrovskými řezáky v horní čelisti a k tomu s černými křídly. Dementní obrázek dokresloval nápis: Jsem upír. Kristepane!

Všiml si, jak se tvářím, a spolkl úsměv.

„Nic jiného jsem doma neměl,“ vysvětlil. „Mám to ze svých rebelských let. Co mi můžeš ještě říct o velmistrech?“

Zavřel jsem kufřík s krví a zajistil zámky. Znervózňovalo mě, kolik jsem jí spotřeboval, ale to budu řešit později.

„Moc ne, nikdy jsem s nimi neměl příliš společného. Není to pro našince zdravé. Obvykle se spoléhají na jakousi radu starších, několik hodně starých upírů, kterým z nějakého důvodu důvěřují. Musíš si uvědomit, že velmistři jsou fakt hodně staří upíři a svět okolo je pro ně cizí. Stejně jako by byl pro mimozemšťany, pokud teda existují. I když výjimky jsou,“ připustil jsem po chvíli. „Existuje několik hierarchických klanových úrovní. Čím je klan starší, tím víc jich je; oddělují velmistra – prastarého upíra od přímého styku s vnějším světem. Víc už ti asi neřeknu. Jsem samotář a nikdy jsem k žádnému klanu nepatřil.“

Až teď jsem si uvědomil, že jsem Dervišovi prozradil víc, než jsem původně plánoval. No a co.

Začal jsem se převlékat, ze zničeného oblečení jsem stále ještě cítil lehký zápach benzínu. Možná bych pořád dobře hořel.

„Vypadáš strašně,“ zhodnotil při převlékání můj vzhled. „Myslel jsem, že takové rány člověka s jistotou zabijou.“

„Člověka určitě,“ souhlasil jsem.

To, že jsem si šlapal po vlastních střevech a ránu mi Schnittzel zalepil leukoplastí, jsem mu raději neříkal.

Boty jsem si musel nechat vlastní, i když to vypadalo divně.

„Hotovo,“ zvedl jsem se z pohovky.

Derviš mě neochotně napodobil.

„A co ostatní upni? Kolik je takových jako ty?“

Rozhlédl jsem se, abych se ujistil, že tu po sobě nenechám nic, co by na mě mohlo ukázat prstem.„Takových jako já asi moc ne. Je to poměrně riskantní a namáhavý způsob života. Ale mně vyhovuje,“ pokrčil jsem rameny. „Existuje ale spousta upírů, kteří jsou,“ hledal jsem vhodný termín, „více nebo méně volní vazalové jednotlivých velmistrů, občas i více velmistrů současně. Není v tom žádný řád, spíš jde o zvyklostní uspořádání.“

„Rozumím.“

Vyšel jsem z bytu a bez zdržování sestoupil po schodech do přízemí, za sebou jsem slyšel jeho kroky a zrychlený dech.

„Zatím, ozvu se po telefonu,“ řekl jsem na rozloučenou a zamířil na opačnou stranu než on.

Kam, to jsem zatím netušil.

Brzké ráno mě zastihlo v nálevně, kde se otevíralo o půl páté, aby si chlapi cestou na šichtu mohli dát panáka. Na to, kolik měl výčepní práce, tu bylo dost ticho. Zarostlé tváře, obličeje oteklé nevyspáním nebo pozůstatky kocoviny, nikdo toho moc nenamluvil. V nepravidelném tempu se střídaly vodka, borovička a výčepní lihovina, spolu s nimi nářečí, dialekty a jazyky, kterými se mluvilo od Prahy na východ.

Procházel jsem adresář jednoho telefonu za druhým. Dalo mi to dost práce, všechno to byly moderní kousky s mnoha tlačítky a spoustou funkcí. Nakonec jsem se ale pokaždé do adresářů protlačítkoval. Nehledal jsem kontakty, hledal jsem čísla bankovních karet. Musel jsem se hodně soustředit, abych si vzpomněl, kterému mrtvému jsem vzal který telefon a kartu, ale nakonec jsem to dal dohromady.

„A čo ty tady, hraješ sa s prístrojky? Daj ně jeden, šak jich máš dost!“

Zasunul jsem se až do nejtmavšího koutu, kde si chabé světlo čtyřicetiwattové žárovky podávalo ruku s tmou a pachem plísně, přesto mě někdo vyčenichal. Chlap jako hora, v úšklebku pár chybějících zubů, v očích moře alkoholu. Klidně bych mu jeden z telefonů dal, ale tím by to samozřejmě neskončilo.

„Na,“ řekl jsem a podal mu přístroj, v jehož paměti jsem nenašel nic zajímavého.

Kromě moře čísel označených ženskými křestními jmény.

Kolos chtivě po přístroji sáhl, ale než mi ho stačil vytrhnout, obemkl jsem mu prsty svými. A stiskl.

V první chvíli se ušklíbl, pak sevřel rty, a když začal plast praskat, zaúpěl. Nakonec jsem ho pustil a on držel v ruce rozdrcené bezcenné haraburdí.

„Ještě ode mě chceš něco?“ zeptal jsem se.

„Ně, pánko,“ zavrtěl usilovně hlavou.

Zkusil utéct, ale držel jsem ho pevně.

„Dej si na mě něco, možná pro tebe budu mít časem práci,“ pustil jsem ho a vtiskl mu do dlaně stovku.

Byl trochu vyděšený, trochu vzteklý, ale stovka se počítala.

Schoval jsem telefony do kapes a vydal se na pouť po bankomatech. U několika jsem věděl, kde jsou umístěné bezpečnostní kamery, a jeden z nich ji měl velmi často poničenou nebo zastříkanou barvou. To byl můj favorit.

Štěstí se na mě usmálo, tentokrát to byla červená.

Vyzkoušel jsem v něm postupně všech sedm karet a celkem jsem z nich vytáhl šest set padesát tisíc. Zlatá mládež. Pak jsem chvíli uvažoval o tom, zda si mohu dovolit telefony používat. Nakonec jsem to neriskoval, nevěděl jsem, co všechno je možné podle hovoru vysledovat, a já nechtěl zbytečně zanechávat stopy, které by ke mně mohly policii přivést.

kavárně otevřené od časných ranních hodin jsem u dvojitého pressa počkal na devátou a potom jsem si koupil nejjednodušší telefon i s kartou a vytočil Schnittzelovo číslo.

„Prosím,“ ozval se v telefonu neutrální hlas.

„Potřebuji se sejít.“

„Nemůžete mi volat jen tak!“ okamžitě znervózněl.

první chvíli jsem si nebyl jistý, ale podle reakce to byl Schnittzel.

„Tak se mi ozvěte zpátky. Brzo,“ zavěsil jsem.

Neměl jsem proti němu v ruce žádné trumfy, ale potřeboval jsem, aby se cítil v mém vleku, a rozhovor zafungoval.

Teď jsem se chystal prozkoumat Tizocovu pražskou rezidenci. Nechtělo se mi do toho, protože mě jeho lidé určitě hledali. Udělat jsem to ale musel a Derviše jsem kvůli tomu do chřtánu krvavé obludě posílat nechtěl. Ale nemínil jsem tam jít beze zbraně.

Zastavil jsem se před výkladní skříní, kde unavená holka v džínách, co jí byly o číslo menší, upravovala výzdobu.

To znamenalo, že budu muset navštívit trezor. Nebo muzeum. Nebo místo kousek na sever od Prahy, kde jsem před několika lety zakopal bednu z dobře naimpregnováného dřeva. Chvíli jsem zvažoval možnosti a přitom si uvědomil, že mám zase žízeň. Něco se mnou nebylov pořádku. Kdybych byl člověk, šel bych k doktorovi. Bohužel jsem žádného upírského felčara neznal. Nakonec jsem se rozhodl pro muzeum. Bylo nejblíž, proniknout dovnitř bylo jednoduché – stačilo si koupit vstupenku a pak se nepozorovaně ztratit ve dveřích pouze pro personál. A nemusel jsem kopat žádnou pitomou díru. Muzeum hlavního města Prahy mělo otevřené od devíti. Žena v kase si mě sice udiveně prohlížela, ale lístek mi prodala s tím, že kdybych počkal na desátou a připlatil si, měl bych exkurzi i s průvodcem.

S díky jsem odmítl.

Prošel jsem se zašlými sály zaplněnými regály, policemi a naučnými tabulemi s vysvětlivkami až k zadnímu schodišti dolů do sklepa. Před pětadvaceti lety sem kvůli nedostatku místa v depozitářích přestěhovali část sbírek. Doufal jsem, že se nic nezměnilo.

Bedna, kterou jsem tam kdysi šoupl a přilepil na ni inventární číslo patřící klikové hřídeli motoru z počátku dvacátého století, stála dál na svém místě, jen popisný štítek překryl prach. Otevřel jsem ji, vytáhl klikovou hřídel a pak podlouhlý balík zabalený do vojenské celtoviny. Té čtvrtstoletí nijak neublížilo. A meči v plechovém tubusu také ne. Byla to katana – soubojový speciál vyrobený kvůli Helmuthu Schmnitzovi. Věděl jsem o něm, že ovládá nebezpečnou techniku krytu s odsmykem, jímž dokázal lámat čepele soupeřů. Potěžkal jsem meč v ruce. Byl o dvě stě padesát gramů těžší než ten, o který jsem přišel u Tizoca, čepel byla vyztužená okem prakticky neviditelným žebrem, které jí dávalo mnohem větší tuhost v podélném směru. A zodolňovalo ji proti přeražení. Tsuba byla větší než obvykle, aby mi v souboji usnadnila krytí. To znesnadňovalo skryté nošení. Mohl jsem ji však snadno odstranit. Nevýhodou, které jsem se nedokázal zbavit, byl svistot čepele při seku. Žebro způsobovalo, že tenhle meč byl pro tiché zabíjení prostě příliš hlučný.

Posadil jsem se na bednu, z plátěného hadříku vyklepl přibalené nástroje a za chvíli jsem měl meč bez záštity. Fajn.

Na řadu přišla stará dobrá jedna-devět-jedenáctka a pět zásobníků s municí. Aby nebyl mechanismus dlouhou dobu zbytečně namáhán, uložil jsem zbraň v rozloženém stavu. Nacvičenými pohyby jsem ji rychle sestavil a přitom uvažoval nad tím, jak lidská technika postupuje kupředu. Vyřadit našince jediným výstřelem je možné – člověk ho musí trefit do hlavy, u starších a odolnějších nejlépe do oka, aby došlo k masivnímu poškození mozkové tkáně. Vlastně je to mnohem snadnější, pokud člověk používá velkorážní výkonné střelivo. Proto byla i má munice speciální a samozřejmě proti všem vojenským dohodám a zbrojním zákonům. To ale nevadilo, protože jsem stejně nevlastnil zbrojní glejt. Velkorážní kulomet nebo odstřelovačská puška by mi z lebky udělaly sekanou i bez podobného vylepšení. Nemluvě o řízených střelách, plamenometech a dalších hračkách. Svět se prostě mění, a to stále k horšímu.

Navléci na sebe postroj s pouzdrem na zbraň a úchyty na zásobníky mi dalo zabrat. A ještě víc času mě stálo přizpůsobit ho tak, aby mi doopravdy seděl. Aniž jsem si všiml kdy, v průběhu posledních desetiletí jsem ztratil několik kilo váhy.

Konečně jsem byl připraven k procházce.

Opatrně jsem se přikradl ke dveřím vedoucím zpět do prostor vyhrazených veřejnosti a bez velkého přemýšlení otevřel. A ocitl se za zády zástupu dětí naslouchajících výkladu průvodce. Sakra.

Jeden z kluků, kterého moudrosti nezajímaly, se díval opačným směrem než ostatní a viděl mě. V jeho očích se v bleskovém sledu odzrcadlilo překvapení, zájem, podezření. Pootevřel ústa – možná k výkřiku. A pozornost bylo to poslední, co jsem teď potřeboval.

„Pst,“ dal jsem si prst na rty.

„Tys tam krad? Je tam něco zajímavýho?“ zareagoval okamžitě stejně ztišeným hlasem.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jen jsem byl pro věci, co jsem si ve sklepě kdysi schoval.“

To už se na mě dívali tři. Potřeboval jsem je umlčet, nebo se strhne povyk.

„Jsem totiž něco jako lovec upírů,“ povytáhl jsem katanu o šířku dlaně z pochvy a ukázal jim kus čepele.

„Něco jako Blade?“ zeptal se mě největší z nich.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Na rozdíl od něj jsem bílej.“

„Blbečku,“ ocenil kamarádovu úvahu ten první.

„Kluci, co to tam je za šumot! Rambousek, Žamboch, Měřínský zase ruší!“

Přitiskl jsem katanu k tělu a tvářil se, že s maximálním zájmem poslouchám.

„Tak, pánové, musím, mám práci,“ rozloučil jsem se, když zájem kantora pominul.

Ti tři se na mě dívali, oči navrch hlavy.

„Jako zabíjet upíry?“ chtěli vědět.

„Přesně tak,“ přikývl jsem a otočil se k odchodu.

„Ale na zádech máš napsáno, že jsi upír!“

„To je maskování, idiote,“ zaslechl jsem odpověď, než se za mnou zavřely dveře.

V parku jsem mezi bezdomovci na lavičce vypil z papírového sáčku další balení krve a pak jsem termokufřík schoval na nádraží do úschovny. Cítil jsem se trochu lépe, ale stále nic moc.

Vrátit se k domu, kde jsem vylezl ze sklepa, mi trvalo déle, než jsem předpokládal, protože jsem na tu noc měl jen nejasné rozmazané vzpomínky. V nejbližším okolí jsem nenašel žádné kamióny s velkým kontejnery na návěsech, jen spoustu domů starší zástavby, z hlavní ulice ke mně doléhalo řinčení tramvají a hukot projíždějících aut.

Začal jsem propátrávat okolí v postupně se rozšiřujících kruzích. Vůbec nic jsem nepoznával. Zapadl jsem do jedné z hospod, objednal si pivo a nepříliš nadšeně zíral ven zaprášeným oknem. Nedařilo se mi. Pak jsem zahlédl člověka, na kterého jsem při místní potulce už narazil. Šel pomalu, jako by neměl žádný pořádný cíl, u nejbližší lampy se zastavil, chvíli jen tak zevloval a pak zamířil směrem, odkud přišel. On na ulici hlídal, patroloval.

Zůstal jsem v hospodě a objednal si další pivo. Ve chvíli, kdy jsem si začínal myslet, že jsem ho ztratil, se mi opět objevil ve výhledu. Pokud byl ozbrojený, dobře to skrýval. Okolo prošla skupina lidí, zkoumavě je pozoroval, pak sáhl do kapsy, vytáhl telefon, nebo spíš vysílačku, a chvíli do něj mluvil. Minul ho další kolemjdoucí, opět mu zezadu věnoval pečlivou pozornost. Ale bylo v tom něco víc, něco – luskl jsem prsty – měl jsem to. Dotyčný byl upír, mladý upír stále trpící častou žízní, nebo upír záměrně udržovaný žíznivý. Když pozoroval lidi, věnoval nejvíc pozornosti krkům. A to tím delší, čím byly odhalenější. V létě by se asi zbláznil.

Možná bych si měl usnadnit práci a rovnou se ho zeptat, kde jeho pán a vládce sídlí. Pokud tedy opravdu pracoval pro Tizoca. A pro koho jiného, tohle bylo moje město. Než sem ten starý parchant dorazil věděl jsem o každém návštěvníkovi předem, protože se mi zdvořile hlásili. Na varlata jsme choulostiví i my, traduje se, že neregenerují tak dobře jako zbytek těla. Jenomže v něčem takovém si dvakrát nelibuji a ty, kteří ano, opravdu nemusím. Rozhodl jsem se být trpělivý.

Vydržel vartovat na místě ještě tři hodiny a pak ho přišli vystřídat. Zaplatil jsem a sledoval ho nečekaně daleko kolem tribun vybudovaných na letenské pláni. Ve chvíli, kdy jsem poprvé zaregistroval poutač na připravovaný koncert skupiny AC/DC2, jsem se prudce zastavil, až do mě člověk za mnou málem narazil.

„Dávejte sakra pozor, člověče,“ zahartusil.

Zíral jsem na plakát. Staří upíři potřebují kontinuitu, mají problém v získávání nových a nových identit pro sebe a svou radu starších. Jak dlouho už hrála tahle rocková kapela? Čtyřicet, padesát let? A ještě stále tam zůstával jeden z původních hráčů z doby, kdy v názvu neměli index na druhou. Takové krytí by pro Tizoca bylo ideální. Mohl jezdit po světě, jak jeho potřeby vyžadovaly, a neměl by přitom nejmenší potíže s transportem materiálu ani lidí. Po další zatáčce se mi otevřel pohled na tábořiště zaplněné kamióny, ohraničené zátarasy a hlídajícími pořadateli. Nedělalo mi problém odlišit, kde hlídají najatí lidé a kde už vnitřní Tizocova ochranka.

Nechtěl jsem upoutat pozornost, proto jsem pokračoval dál. Parkoviště kamiónů bylo rozlehlé a prakticky zaplněné. Museli mě vyslýchat někde na kraji, jinak bych tak snadno neunikl.

Vytáhl jsem z kapsy telefon a zpaměti vyťukal Dervišovo číslo.

„To jsem já,“ řekl jsem bez úvodu. „Už vím, jak ten parchant cestuje. Vlastní skupinu AC/DC.“

Na druhé straně zůstalo ticho.

„Jsi tam?“ ujišťoval jsem se.

„Jo. Ses zbláznil? Rockové hvězdy jsou vždy pod palbou reflektorů. Něco takového by nemohlo projít.“

„Tizoc nemusí zrovna křepčit po pódiu. Bude vládnout z pozadí.“

„A proč by ho taková kapela měla poslouchat?“

Zauvažoval jsem.

„Nepřipadá ti, že žijí – žili tak dlouho? Tolik chlastu, drog a vůbec,“ nadhodil jsem.

„Možná jo,“ nepřel se.

„Je to jisté, vidím tu pár upírů a spoustu glyhenů. Zkus se mrknout, jaké další hudební skupiny by mohly poskytovat krytí. Děláš pro mě ty rešerše,“ připomněl jsem.

„Jestli bude Tina Turner jeden z vás, máš to u mě rozlité,“ zavrčel a zavěsil.

Nevěděl jsem, že má rád Tinu Turner. No, snad to nebude tak horké.

Šel jsem dál k zastávce tramvaje, a než přijela, zazvonil mi telefon. Ten, ze kterého jsem volal Schnittzelovi.

Přijal jsem volání a poslouchal.

„Mohu se sejít. Dnes odpoledne. Nejlépe někde na místě, kde budu nakupovat vybavení. Dám vám adresu.“

„Ne, čas jsi určil ty, já místo,“ zarazil jsem ho.

Zvolil jsem podnik blízko centra, odkud se od okna dalo přehlédnout široké okolí. A v případě nouze i vyskočit. Pokud tam nedali v poslední době neprůstřelná skla.

Seděl jsem u kávy a přitom si vyměnil letmý pohled s ne víc než pětadvacetiletou tmavovláskou. Hezká, s vlasy jednoduše staženými do culíku a tmavýma, výraznýma očima. Oblečená byla do tmavých upnutých kalhot, trika odhalujícího spodní část břicha a polovysokých kožených bot sportovního střihu. Nehty měla rudě nalakované, a pokud po mně nepokukovala, četla si. V mém současném ohozu představovala horní věkovou hranici, na kterou bych mohl zapůsobit. Už jsem zapůsobil.

Schnittzel stále nikde, zvedl jsem se od stolu a zamířil k toaletě na druhé straně sálu tak, abych prošel kolem jejího stolu.

Četla knihu, pokud jsem správně přečetl název, jmenovala se Tmavé svítám, nebo tak nějak, místo záložky používala magnetickou kartu na jméno Natálie Hornová. Už jsem ji chtěl oslovit, ale v poslední chvíli její pohled sklouzl stranou, ztratila zájem. Prošel jsem kolem ní a u vstupu na toaletu jsem se otočil. Její společník právě usedal ke stolu. Byl to velký kluk, svalovec. Líbivý, mužný typ. Veslař, vzpěrač, prostě těžká váha. Smůla.

Schnittzel, nervózní a zpocený, dorazil ani ne deset minut poté. To už jsem měl zase zatracenou žízeň.

„Krev jste náhodou nepřinesl?“ houkl jsem na něho.

„Neřekl jste,“ trhl sebou.

To byla pravda.

„Co následovalo po mém útěku?“ zeptal jsem se.

Přitom jsem po očku sledoval tmavovlásku. Povídala si se společníkem, ale moc nadšená z něj nebyla. Už nějakou dobu se znali, a důvěrně, to bylo z jejich chování jasné.

„Zuřivé pátrání, kdo vlastně zabil Krawcooka.“

Příšerné jméno.

„To byl ten, co mě měl vyslechnout? Ten hitman?“

„Ano, on. Mě se kupodivu nikdo na nic neptal. Jen jsem slyšel, že Tizoc byl vzteky bez sebe. Prý zabil i pár, ehm, svých lidí.“

„Myslíte upírů?“

„To nevím, ale glyhenů určitě.“

V tomhle jsem Schnittzelovi věřil. Věci, které předvedl osamělý pátrač, hraničily se schopnostmi velmistrů. Alespoň já jsem o tom byl přesvědčený. A že se Schnittzela na nic nevyptávali, to mě také nepřekvapilo. Slovům obyčejného člověka by žádný našinec v takovém případě nepřikládal sebemenší důležitost.

„Co vlastně pro Tizoca děláte?“ změnil jsem téma. „A dejte si něco k jídlu, vypadáte příšerně nervózně. Nejlépe něco sladkého.“

„Kdyby zjistil, že s vámi spolupracuji, zabil by mě.“

Na to jsem neodpověděl. Nechtěl jsem jitřit jeho představivost. Tady nešlo o to, zda umřít, ale jak umřít.

Číšnice konečně zaregistrovala, že u stolu někdo přibyl, a přišla nás obsloužit. Schnittzel si dal sacher dvojitou porci a já bloody mary.

„Máte žízeň, že?“ zeptal se mě.

„Jak to víte?“ neodpověděl jsem mu.

„Jasné průvodní příznaky. Normálně máte pleť spíš bledší, teď vám ztmavla, až zčervenala, čelo máte vlhké a jste popudlivý.“

„Nejsem,“ odsekl jsem. „A co teda děláte pro Tizoca? Podrobněji než naposledy.“

„Říkal jsem, že jste popudlivý.“

Zaksichtil jsem se na něj, až sebou škubl.

Kluk černovlásce právě něco vyčítal, stáhla se víc do sebe. Ona v tom vztahu tahala za kratší konec.

„Už jsem vám to naznačil. Jsem něco jako vědecký expert. Poradce na dnešní moderní technologie, jak z nich upír jeho formátu může vytěžit co nejvíc a stát se ještě mocnějším.“

To mnou trochu zacukalo. Tizoc měl špatnou pověst i mezi námi, a pokud by se měl stát ještě mocnějším – už jednou to zkusil a zatraceně špatně to dopadlo. Utopil v krvi celé národy a způsobil, že ostatní z bratrstva neměli co jíst, vymírali. Mně to nevadilo, já tehdy ještě nebyl na světě.

Dorazila dvojitá krvavá Marie a pan Sacher. Upil jsem půlku a bez velkého maskování si do sklenky vymáčkl životodárnou AB+. Schnittzel mě trochu nejistě pozoroval.

„Mám žízeň, jak jste sám usoudil.“

Nechal jsem ho jíst a uvažoval o tom, co mi řekl. My upíři obecně moderní technice moc nevěříme, bojíme se jí a obáváme se, co všechno nám může přinést. Sám s tím zápasím každý den, pracuju na sobě, protože jako samotáři mi nic jiného nezbývá. Staří jsou v tom ještě mnohem konzervativnější. Ale Tizoc? To bylo zvláštní. Možná cítil nějakou příležitost, o které jsme já ani ostatní neměli ponětí.

„Má víc takových expertů?“ položil jsem další otázku.

Vazoun právě držel mladou ženu za ruku. Neudělala žádný pohyb, aby se mu vytrhla, ale už jí to vadilo. Zatím si to neuvědomovala. Ale to přijde. Brzy.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl mi pyšně. „Jsem nejlepší a jediný, koho poctil takovou důvěrou.“

„A proč jsou vaše laboratoře, nebo kde to žijete, na samotném okraji Tizocova ležení? U nás je to opravdu důležité v samotném středu, v centru klanu, aby se k tomu žádný nepřítel jen tak nedostal,“ popíchl jsem ho.

„U nás“ byl eufemistický výraz, nikdy jsem členem klanu nebyl, pouze jsem jednu dobu musel plnit vynucené vazalské povinnosti. Ale pak jsem se trhnul – za pomoci sto centů střelného prachu a padesáti loktů zápalné šňůry. Já byl spíš příznivec moderní techniky. Tedy, až do poslední doby. Teď už se v ní ztrácím.

„To má naprosto jasný důvod,“ podíval se na mě Schnittzel důležitě.

Pak mu pohled sklouzl stranou a znepřítomněl takovým způsobem, že mi bylo jasné, co pozoruje – ženu.

Otočil jsem se. Byla vysoká, s velkými, těžkými prsy a relativně útlým pasem, s ňadry přesně ve správném poměru, jen zadek mohl být trochu menší. V dlouhé sukni, z pod které vykukovaly kožené kozačky, se nesla jako královna. Takové kdysi dávno vládly mužům, aspoň mi to říkalo něco ve zděděné části paměti.

„Bože, tu tak dostat do postele,“ vydechl skoro nábožně.

Z ní by byli dva Schnittzelové, ale nahlas jsem neřekl nic.

„Je tu sama, vždycky můžete zapříst rozhovor, zkusit to,“ zareagoval jsem.

Schnittzel jen zavrtěl hlavou. Byl to prostě týpek, co jen sní a pak onanuje nad časopisem. Opět jsem upil trochu Marie a doplnil skleničku.

Tmavovláska mě zahlédla a vypadala šokovaná, ten její pak na ni něco hlasitěji houkl, přestala mi věnovat pozornost.

„Jaký důvod?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

Schnittzelův sexuální život mě nezajímal.

„Klanoví vládci jsou nejstarší upíři,“ nasadil profesorský tón.

Nemusela to být úplně pravda, ale nepřel jsem se s ním. Každopádně patřili k nejstarším.

„Mluvíme o stovkách, v případě Tizoca a jemu podobných možná i o více než tisíci let.“

Teď měl v hlase přímo nábožný obdiv.

Znal jsem jednoho, co podle vlastních slov radil Pilátu Pontskému. Špatně, samozřejmě, jak to my upíři obvykle děláme.

„V minulosti se změny děly pozvolna, upíři se jim snadno přizpůsobovali. Dnes je to o něčem jiném a i lidé se svými mnohem kratšími životy mají někdy problém strávit tempo pokroku. Například v době rozvoje železnice se považovalo za jisté, že člověk jedoucí rychlostí vyšší než šedesát kilometrů za hodinu se musí nutně zbláznit.“

To jsem nevěděl.

„Zavedení automatických zbraní v první světové válce zabránila obava z nedostatku munice, omezenost důstojníků, kteří si nedokázali představit výkonnost stroji vybavených továren a logistiku zásobování.“

První světová byla příšerné svinstvo i bez samopalů, to jsem si i po letech dobře pamatoval. Nahlas jsem ale neřekl nic.

„Našel bych spoustu takových příkladů,“ pokračoval Schnittzel. „Teď si představte, jak musí dnešní svět působit na tisíc let starou bytost. Bez masivního získávání ohromného množství znalostí, bez budování návyků už od dětství, bez vytváření podvědomých reflexů; bez přípravy, kterou zvládne jen mladý nepopsaný mozek, je to nemožné.“

V tom určitě bylo zrnko pravdy.

„A proto se ti nejstarší a nejmocnější upíři obklopují mladšími, kteří lépe zvládají techniku a svět příslušný jejich lidskému času. Až ti zestárnou, opět se objeví další okruh nových mladých upírů. Díky tomu Tizoc komunikuje se světem prostřednictvím několika filtrů, které otupují hrot technologie a umožňují mu nezbláznit se, současně dokážou jeho rozhodnutí založená na stovkách let zkušeností transformovat do moderní podoby. Ku prospěchu celého klanu.“

Schnittzel snad Tizocovi leštil boty.

A řeči o prospěchu klanu byly nesmysl. Žít sám je pro našince těžké. Musí si dávat pozor na lidi, na všechny ostatní upíry a vůbec. Proto většina upírů vymění svobodu za klanovou hierarchii. A ta slouží jedinému – prospěchu toho, kdo stojí na špičce. Samozřejmě, pokud se mu daří hodně dobře, daří se o něco lépe i těm na spodních stupních.

„Podle počtu okruhů, které oddělují nejvyššího upíra od styku s venkovním světem, můžete usoudit na jeho stáří,“ pokračoval Schnittzel.

To bylo zajímavé. Mě samotného něco takového nikdy nenapadlo, a to jsem o upírech věděl mnohem víc než on. Opravdu nebyl hloupý. Zkusím ho popíchnout a třeba se ještě něco dalšího dozvím.

„I Tizoc ale používá letadla a další vymoženosti,“ oponoval jsem, „přestože nemusí vědět, jak fungují.“

„To ano, ale používá je v prostředí přizpůsobeném jeho potřebám. Nemusí si koupit letenku, zařídit cestovní doklady. To vše za něj dělají jim.“

To se mi moc nezdálo.

„Například Hedmond, to byl upír, který vás, ehm, vyslýchal,“ Schnittzel se při označení mého mučení výslechem zadíval stranou, „byl hodně zkušený klanový zabiják. Podle mých informací pamatoval Karla IV.“

Podle mě byl starší, ale neřekl jsem nic. Na člověka byl Schnittzel podivuhodně dobře informovaný. A ještě ty střípky, co věděl, dokázal využít k dalším dedukcím. Většinou správným.

„Mezi lidmi se pohyboval sám, ale při práci potřeboval asistenci,“ řekl.

„Myslíte, že když někoho zabil, museli přijít jiní, kteří po něm uklidili tak, aby se policie nedostala na jeho stopu?“ odhadl jsem.

„Tak nějak,“ přitakal neochotně Schnittzel. „A taky aby napravovali přehmaty, kterých se zákonitě každý takový upír v kontaktu s vnějším světem dopouští.“

Chvíli jsem nad tím uvažoval. Možná to není o schopnosti přizpůsobit se, ale o aroganci a neochotě přizpůsobit se. Když je vám přes půl tisíciletí, asi se vám moc nechce chovat se podle pravidel jepic.

„S váma jedná Tizoc osobně? Nebo přes prostředníka?“ chtěl jsem vědět.

„Osobně!“ rozzářil se Schnittzel.

„A co po vás konkrétně chce?“

„Vnést moderní technologie do klanu, vytěžit všechny jejich výhody,“ odpověděl bryskně.

Tak bryskně, až jsem měl podezření, že mi lže. Ale nechal jsem to na později.

Podíval jsem se z okna. Podsaditý chlápek v starém opelichaném kabátě se opíral o sloup pouliční lampy, ruce měl vražené do kapes, ramena tak široká, že hlava mezi nimi připomínala tenisák.

„Přišel jste bez doprovodu?“

„Samozřejmě, jsem na nákupu vybavení.“

„Dobře,“ přikývl jsem, i když jsem měl pocit, že pořez je Schnittzelův stín. Nebo ochranka.

„Potřebuji nějaké informace o Mess,“ řekl jsem.

Schnittzel se na mě překvapeně podíval, tmavovláska i s doprovodem odcházela, přitom se na mě podívala. Zachytil jsem její pohled a podržel kontakt, než odvrátila oči. Nebylo jí to nepříjemné, to ne.

„Proč má o ni Tizoc takový zájem, proč si myslí, že bych o ní já mohl vědět něco víc.“

„Dobře,“ přikývl neochotně Schnittzel.

„Nezapomeňte na naši dohodu, já slovo držím,“ připomněl jsem mu. „Pravděpodobně to všechno bude pouhé nedorozumění a s vaší pomocí z toho vybruslím velmi jednoduše. A vy získáte, co potřebujete.“

Zatvářil se optimističtěji a přikývl. Pak do sebe rychlostí topiče krmícího nenasytný parní stroj naházel oba sachry a bez pozdravu nejistě odešel. Na stole jsem nechal peníze a po malé pauze vyrazil také. Ven jsem vyšel právě včas, abych viděl ramenáče, jak pomalými kroky kráčí za Schnittzelem.

Pokud mě Schnittzel podrazil, proč by ten člověk sledoval jeho, a ne mě? To mi nedávalo smysl. Nikoho dalšího jsem v okolí neviděl. Vydal jsem se stejným směrem, odhadoval jsem, že Schnittzel přijel taxíkem. Řídit v Praze ve špičce není žádná zábava. Kus přede mnou se Schnittzel začal po nějakém rozhlížet a já ho rychle napodobil, jenomže jsem měl smůlu a on štěstí. Skoro ihned mu jeden zastavil. Než stačil otevřít dveře, pořízek byl u něj, viděl jsem, jak ho zezadu chytil a Schnittzel ztuhl. Předpokládal jsem, že je paralyzovaný bolestí. Pořez ho naskládal do vozu s rychlostí a lehkostí prozrazující velkou praxi a ještě větší sílu.

Sakra. Dělo se něco nečekaného.

„Chcete si vydělat pět tisíc?“ houkl jsem na kurýra vycházejícího z obchodu s oděvy. Mířil k malé motorce zaparkované u pouliční lampy.

Obezřetně se na mě podíval, mladý kluk, nebylo mu víc než pětadvacet.

„Proč ne,“ rozhodl se.

Vtiskl jsem mu do ruky dvoutisícikorunu.

„Sledujte ten taxík, musím vědět, kam jede.“

Podíval se na mě, na pomalu se rozjíždějící žlutý vůz, na bankovku ve své ruce.

„Klidně, ale jen po Praze. A víc než sedmdesát z toho nevymáčknu. S váma padesát.“

Nastartoval motorku, posadil jsem se za něj na malý kousek sedadla, co zbyl.

„A pokutu za jízdu bez přilby si platíte sám!“ křikl a přidal plyn.

Kličkování mezi auty nikdy nebude patřit k mým zábavám, ale ten kluk v tom byl vážně dobrý. A když jsme uháněli po okruhu, nemilosrdně točil malý motor do otáček a taxík se nám vzdaloval jen pomalu. Nakonec jsme ho v zácpě dojeli a přitom se dostali až do staré průmyslové čtvrti. Ve chvíli, kdy jsem zahlédl dvojici oprýskaných komínů, jsem tušil, kam Schnittzela vezou. My milujeme opuštěná místa, ať jsou to staré hřbitovy nebo továrny.

„Vezměte to k té fabrice, to mi bude stačit,“ zařval jsem klukovi do ucha.

Když zastavil, stehna mě pálila od tepla sálající z motoru namáhaného až k hranici jeho možností.

„Tady jsou peníze,“ strčil jsem mu do ruky další tři tisíce. „A teď na to šlápněte, ať nemáte problémy.“

„Vy jste divnej týpek. Asi s sebou nevláčíte výkresy, že?“ ukázal na mé pouzdro.

„Přesný odhad,“ kývl jsem a ukázal mu rukou, ať zatáhne za plyn.

Odrachotil si to pryč, přešel jsem ulici, postavil se před dveře obytného domu a rozhlédl se. V okolí nikde nikdo, jen hubený toulavý pes si to šněroval středem ulice a v tlamě držel nějakou kost.

Zeď ohraničující území továrny vypadala zanedbaně, už hezkých pár let ji nikdo neopravoval. Pes se přiblížil, zaregistroval mě a zastavil se. To, co držel v tlamě, byl zbytek lidské ruky. Lidé vyhodí do odpadu ledacos, ale tohle vypadalo zajímavě – a slibně. Zpoza rohu se vynořil muž, byl příliš daleko, abych rozeznal podrobnosti. Zatlačil jsem do dveří tak, aby to zámek nevydržel, a vklouzl dovnitř. Muže jsem nikdy předtím neviděl, ale pokud po ulici pobíhají psi s lidskými ostatky v tlamě, měl by člověk i upír být přiměřeně opatrný. Muž spěchal za psem a přitom na něj konejšivě mluvil portugalsky. Brazilskou portugalštinou, poznal jsem po chvíli. Pes zpomalil, pak se zastavil a chvíli poslouchal. Nakonec se rozhodl, že muži nevěří, a rozběhl se pryč. Bohužel příliš pozdě. Muž švihl rukou tak rychle, až jsem měl problém vidět nůž, který po psovi vrhl. A přesně. Čepel ho zasáhla zezadu do lebky, ani neštěkl.

Buď upír, nebo slušně vylepšený glyhen, odhadl jsem. Spíš to druhé.

Muž došel až k mrtvole psa, vytáhl z těla nůž, otřel ho do srsti a vrátil do pouzdra na opasku. Pak sebral psa do jedné ruky, uťatou nebo jinak oddělenou paži do druhé a stejně klidným tempem se vrátil, odkud přišel – zmizel za rohem, zpoza kterého se předtím vynořil. O pár sekund později jsem měl pocit, že slyším vrzání zavírané brány.

Pes měl smůlu, ukradl kousek masa, který by na veřejnosti vzbudil nežádoucí pozornost. Chlap jen uklízel nepořádek. To, že se pes dostal k mrtvému tělu, znamenalo, že si moc pozor nedávají. Arogantní, zvyklí na respekt okolí a velkou sílu. To určitě platilo v jejich domovině – v Jižní Americe, pravděpodobně Brazílii. I když to bylo diskutabilní.

Z minuty na minutu přestaly být ulice tak vymetené, protože se lidé vraceli z práce. To mi vyhovovalo, obešel jsem továrnu kolem dokola a objevil dvě brány do areálu. Ty jediné vypadaly v pořádku – někdo je nedávno nově usadil, natřel a asi i vyměnil zámky. Uvažoval jsem, kolik má Schnittzel času, než se do něj doopravdy pustí. Chtěli se ho na něco zeptat, jinak by ho netahali s sebou. Pořádné vyptávání se nedá uspěchat, je třeba, aby zapracoval strach z toho, co všechno mučitelé mohou oběti provést. Jenomže Schnittzel byl obyčejný člověk, navíc třasořitka. Pokud jim vysype všechno, co ví, v prvním okamžiku, klidně ho hodí psům.

Zastavil jsem se a zalitoval, že po kapsách nenosím cigarety, ty by představovaly lepší krytí. Alespoň jsem se tvářil zamyšleně a prohledával si kapsy a přitom se rozhlížel. Stará zeď tvořila nepříjemnou překážku, za světla jsem se tam prostě nemohl dostat, odkudkoliv by mě mohli sundat velkou puškou nebo něčím podobným.

Zapadl jsem do nejbližší hospody, objednal si jídlo a pivo. Krvavou Marii ani rajčatový džus neměli. Spokojil jsem se s obyčejnou vodkou. Krev už jsem u sebe stejně neměl, nebylo proč kazit alkohol maskovací přísadou.

Vytočil jsem Dervišovo číslo.

„Něco potřebuji,“ začal jsem přímo.

„Dokážeš mi zjistit, kdo a kdy koupil…“ nadiktoval jsem mu jméno továrny, které jsem si zapamatoval z nápisu nad branou, a ulici.

„Klidně se to může oficiálně jmenovat jinak,“ upozornil jsem ho.

„Žádný problém, podívám se do katastru. V té druhé záležitosti pracuji.“

Zavolal mi o jednoho a půl panáka později.

„Brazilská firma la Conte. Hlavní předmět podnikání výroba a prodej psích i jiných granulí. Koupili to před třemi měsíci.“

„Dost času na to dobře se zařídit,“ zkonstatoval jsem. „Díky.“

Sice vyráběli psí granule, ale moc dobře se k zvířatům nechovali. Škoda, že to neviděli Zelení, mohli by s nimi zatočit.

„Dáte si ještě něco?“

Číšnice měla třicet kilo přes váhu a prsa, že si na ně mohla postavit půllitry, co roznášela. Přesto jsem měl problém odtrhnout pohled od jejího krku. Měl jsem žízeň, děsnou žízeň.

„Pivo, prosím.“

„Ňákej zdvořilej,“ usmála se na mě významně.

Možná si myslela, že se jí dívám na prsa. Promeškal jsem sekundu, kdy se dalo pokračovat v konverzaci, šoupla přede mě pivo a rozšafným krokem dál křižovala sálem.

Dál už jsem nepil a místo toho se napájel kávou a sodovkou. Konečně se uspokojivě zešeřilo. Vyšel jsem ven. Areál staré továrny byl oázou temnoty, zato ulice byly víceméně osvětlené. Okamžik jsem uvažoval, že způsobím zkrat, abych měl ještě víc tmy, pak jsem to ale zamítl. I sem, do okrajové čtvrti, mohli přijet pohotově opraváři a já nestál o víc svědků, než bude bezpodmínečně nutné.

Přešel jsem od hospody o kus dál a současně se přitom přesunul k oprýskané cihlové zdi. Otevřel jsem pouzdro na výkresy, vytáhl z něj katanu a pouzdro opřel o zeď. Doufal jsem, že mi ho žádný z pivem nalévajících se štamgastů nepomočí. Soustředil jsem se, zavřel a otevřel oči, noční nebarevné vidění naběhlo snadněji než kdy dřív. Zeď měla na výšku necelé tři metry, ale jak bude vypadat nahoře, jsem netušil. Skleněné střepy by se mi moc nehodily.

Zhoupl jsem se v kolenou a odrazil se do výšky, v nejvyšší fázi skoku jsem se rukou opřel o hrbolatý vršek zdi, pomohl si opřením a měkce doskočil do hlubokého podřepu. Slyšel jsem spadnout jediný kamínek.

Dost slušný výkon.

Nasál jsem chladný vzduch plný odéru velkoměsta a opatrně se rozhlédl. Opatrně, abych se nepřipravil o noční vidění. Ze šera vystupovaly temnější obrysy továrních hal a menších dílen, plochy mezi nimi vyplňovala inkoustová čerň.

Znovu a pečlivěji jsem ochutnal vzduch. Žádný pach oleje, řezaného železa, plastů nebo něčeho podobného, co by naznačovalo, že se tady něco vyrábí. Ani granule pro psy, prostě nic takového. Zato jsem našel jiné pachy, velmi slabé, ale důvěrně známé a nezaměnitelné – krev, hnijící maso, výkaly. Ještě jednou jsem se rozhlédl, zdálo se mi, že v černi jedné ze vzdálenějších budov vidím odlesk světla. Aspoň vím, kam mám jít.

Seskočil jsem dolů a vyrazil za světlem, současně zesiloval i zápach smrti. Při chůzi jsem se vyhýbal zbytkům zpola zetlelých dřevěných beden, rozházeným zrezavělým šroubům a dalšímu průmyslovému odpadu. Zápach nabral na intenzitě, která by praštila přes nos každého. Vedl mě k centrální ploše před branou. Na jejím okraji jsem našel čerstvě zasypanou jámu a kopeček hlíny, která zbyla. Když se vykope a zase zasype hrob, vždy nějaká zůstane navíc.

Někoho tu pohřbili, to bylo jasné, ale chtěl jsem vědět koho. Naštěstí byli líní a první tělo jsem našel jen kousek pod povrchem. Maso bylo z větší části ohryzané, na nohou zůstaly staré ošlapané škrpály. Zbytek oděvu už mi mnoho nenapověděl. Díval jsem se na ubohé boty a napadlo mě jediné – houmlesák nebo squatter přespávající v opuštěné továrně. Takže noví nájemci jen vyčistili prostor. Mohli to udělat jednoduše, na základě zažitých pravidel a existujících zákonů, ale oni použili brutální sílu. Sebevědomí a mocní, ale to už jsem věděl.

Kdo ale ohryzal těla? Současně s otázkou zasvištěla vzduchem ocel. Sekl jsem z kleku přes ruku za sebe tak prudce, až jsem se celý pootočil, čepel zasáhla a prošla skrz. Vymrštil jsem se do nízkého postoje, obouruč ťal šikmo vzhůru proti černému stínu. Letěl příliš rychle, v poslední chvíli jsem uhnul stranou. Ale zasáhl jsem, nebo ne?

Po dopadu na zem už se útočník nezvedl a mně se zpožděním došlo, že jsem neminul, ale přesně podle záměru mu prosekl hrudník a tím zasáhl i srdce. Vlastně byli dva, připomněl jsem si svůj první útok, který byl současně obranou. Dva obrovští psi. Neměli se ke mně dostat nepozorovaně tak blízko. Museli být cvičení, a to hodně dobře. Prohlédl jsem si je podrobněji.

Svalnatí, s mohutnými hrudníky a dlouhýma nohama, mordy měli nápadně masivní a neforemné, víc připomínající hyení než psí. Jednomu jsem otevřel tlamu. Měl ji plnou zubů. Ostrých trojúhelníkových hrotů nemajících nic společného s psím chrupem. Spíš žraločím. Tohle byla tlama a zuby vytvořené k prokusování kostí, ke rvaní celých končetin. Pro boj s upíry? Nebo jen s lidmi?

Pochvu katany jsem zastrčil za opasek a pokračoval k vytipované budově. Parkoval před ní kamión, na zemi se válelo množství izolační vaty – zvukové izolační vaty. Byli tak ohleduplní, že při práci nechtěli rušit okolí. Chvályhodné.

Žádná větší budova nesmí mít jen jeden východ, to jsem dobře věděl. Vydal jsem se podél stěny doprava a hledal další dveře nebo bránu.

Našel jsem je a bez velkých problémů se dostal dovnitř. Několika chodbami, kde panovala taková tma, že i já jsem se musel spolehnout na hmat, jsem dorazil ke dveřím, kde škvírou nad prahem prosvítalo světlo. Haleluja, konečně na místě.

Přicházím já a se mnou… co přichází se mnou, jsem netušil, místo toho jsem prostě otevřel.

Schnittzel stál vytažený na špičky za řetěz přehozený přes kladku, která byla původně určena pro mnohem těžší náklady, na přenosném plynovém vařiči bublalo něco v hrncích, dva chlápci, se kterými už jsem měl tu čest, se činili u velkých beden vystlaných senem. Co dělali, jsem neviděl. Z velkého čtvercového otvoru v podlaze se ozýval tlumený šramot.

Zaujati svou prací mě ti dva nezaslechli. Zamířil jsem rovnou k nim, katanu jsem držel u těla, abych je zbytečně neznepokojil. Nadměrný stres není zdravý. To jsem někde četl.

Přestože jsem nenadělal víc hluku než ševelení vzduchu v prázdné sklenici, vzhlédli ke mně, sotva jsem se dostal do půli cesty. Kdybych neviděl akci se psem, možná by mě dostali. Takhle vržený nůž zařinčel sražený čepelí, letícímu šurikenu jsem se vyhnul vytočením v bok.

Podívali se na sebe.

„Aspoň bude nějaká zábava,“ porozuměl jsem jejich portugalštině.

Vybral jsem si toho vlevo, kompozitem vyztužené podrážky zaskřípěly, jak jsem zabral, při zkrácení vzdálenosti jsem mírně snížil těžiště a poslední krok prodloužil a současně zrychlil. Sekl jsem, ale byla to jen finta k výpadu, v ruce se mu zaleskl brutální sekáč, bodu unikl odsunem. Bez zastavování jsem pokračoval reverzním sekem a zasáhl ho. Bez účinku, stejně tak jsem se mohl snažit řezat dubové dřevo. Posunul jsem se kolem něho tak, abych ho měl mezi sebou a jeho partnerem, který se bez velkého spěchu blížil v každé ruce s něčím, co při letmém pohledu připomínalo zahnuté kramle.

Můj další sek byl v poslední chvíli stažený, abych si ho připravil k finálnímu výpadu bodem. Něco mi explodovalo pod volnými žebry a vymáčklo to ze mě vzduch. A zřejmě napáchalo ještě další škody. A taky mě to ochromilo. Vzduch náhle zmedovatěl, viděl jsem, jak se ke mně pomalu blíží a s ním sekáč s hrotem. Chtěl mě bodnout a pak rozpárat. S maximálním úsilím jsem krytem odvedl jeho výpad stranou, železná koule na řetězu, kterou nějakým trikem vypustil z rukávu, už byla zpět v jeho ruce. Narazili jsme do sebe, nesnažil jsem se tomu bránit a přidal k pohybu rotaci, katana se pohybovala vodorovně, ostrý břit krájející vzduch, její svištění jsem slyšel jako hluboké dunění hromu. On se také otáčel, ale ne dostatečně rychle. Zasáhl jsem ho přes záda, dost silně na to, abych přeťal pár obratlů. Na víc jsem neměl čas, zahnutá kramle – spíš nezvyklý meč s hákem na konci – mi olízla bok. Bolelo to jako peklo, ale hrot se do mě nezabořil dostatečně hluboko na to, aby si mě přitáhl. Abych zvětšil vzdálenost a stabilizoval se, odrazil jsem se do bleskového vrutu; svaly na nohou mu zbytněly, jak bleskově zareagoval a snažil se mě dostihnout. Byl rychlý, možná ještě rychlejší než já, a věděl, jak bojovat s upíry. Pravačkou jsem se konečně dotkl země, už mi supěl na zátylek, zahnuté ostří svištící ke krku. Nechal jsem podrážce dost času, aby získala pořádný kontakt se zemí, a odrazil se zpět. Prakticky jsem z vrutu jedním směrem přešel do přesně opačného. V koleni to obrovským přetížením zapraskalo, přesto vydrželo a háky mě minuly. Skoro okamžitě pochopil, co jsem udělal, ale to už jsem vedl sek z rotace, jednoruč a lehce, přes jeho hrdlo. Doskočil jsem, tentokrát na obě nohy, a sekl znovu. Čelo krvavého proudu si právě otevřelo cestu ranou ven. Pak Visio in Extremis bez výstrahy skončilo a běh událostí se zrychlil. Pořád se držel na nohou a šel po mně. Ustoupil jsem, jeden krok, druhý, pořád po mně šel, v očích zarputilý výraz, hrubě vypadající zbraně v pohotovosti. Už jsem neměl kam ustoupit, hák byl kousek od mého nechráněného břicha. Podvědomě jsem zaťal břišní svaly, samozřejmě zbytečně. Padl k zemi.

Já se držel na nohou.

Podíval jsem se na Schnittzela. Vypadal špatně, ale zdálo se, že s mým vítězstvím se mu vrací chuť do života.

Šramot z podzemí se přiblížil. Někdo něco řekl, ale šišlal přitom takovým způsobem, že jsem nerozuměl ani slovo. To nevypadalo dobře.

Schody zaskřípěly, ocelové schody pořádně zaskřípěly. To vypadalo špatně.

Ven se vyškrábalo jen napůl lidské monstrum s rameny šířky skříně a dvěma páry rukou. Oba byly uchyceny k zbytnělému zdvojenému ramennímu kloubu, pozměněné a neskutečně hypertrofované trapézové svaly způsobovaly, že zdánlivě vycházely z horní třetiny trupu. Vůbec celé tělo vypadalo jako dílo opilého chirurga, který po pár skleničkách dostal hravě tvořivou náladu. Ale fungovalo. Monstrum se podívalo na mě, na své mrtvé společníky a položilo ruce na zábradlí vyrobené z masivních železných I profilů. Kov zaúpěl, najednou v každé paži drželo pořádnou tyč nebo spíš traversu. Taky by se to dalo nazvat těžkým železným kyjem.

Nesměl jsem čekat.

Protáhl jsem se mezi pokrouceným železem a sekl ho šikmo přes hruď od ramen ke kyčli a pak ho nízko při zemi obešel půlobloukem podrážky skřípěly, vnímal jsem rychlost jeho pohybu. Kus kovu mi rozčísl účes a možná taky ještě něco dalšího. Ustál jsem to, v protiběžném pohybu jsme se na zlomek sekundy ocitli zády k sobě. To už jsem měl katanu stočenou podél vlastního boku a veškerou silou, které jsem byl schopný, jsem ji do něj zarazil. Odpor těla byl neskutečný, čepel nevnikla dovnitř hlouběji než na dva tři centimetry, můj nápor ji ohnul do podoby napnuté tětivy, pak mi jílec vypružil z dlaní.

Vrhl jsem se vpřed, abych získal oddych, ale ještě jsem se ani pořádně neodrazil a úder do ramene mě smetl k zemi, zpomaleně jsem viděl, jak se katana vězící v jeho těle pomalu narovnává do normální podoby. Musel být z kamene, jinak to nebylo možné.

Rychlostí rozmazaný konec dvoumetrového železného íčka si to svištěl k mé hlavě. Sáhl jsem po pistoli, současně se prohnul, abych se odsunul o pár centimetrů z kolizního kursu. Všechno trvalo nekonečně dlouho a já netušil, jak to dopadne. Zápěstí mě zabolela, jak jsem rychle zbraň vytrhl z pouzdra. Úder provizorního kyje vykřísl z podlahy hrst jisker, žhavý kov mě zasáhl do tváře, další železné palice se blížily v dokonalé synchronizaci. Jak mlátička obilí. Jenomže tady nešlo o obilí, ale o mou lebku.

Zmáčkl jsem spoušť, kohout se mučivě pomalu dal do pohybu, dopadl, závěr se vydal na cestu k úvrati, po věčnosti z hlavně vyšlehl první záblesk hořícího střelného prachu, něco mi prakticky amputovalo nohu a konečně jsem zahlédl rozmazaný náboj.

Projektil zasáhl monstrum do hrudi – a to bylo všechno. Střílel jsem znovu a znovu, do stejného místa. Na okamžik ztratil nasazení, pak se ale vzchopil a zasáhl mě do břicha, ale už ne s onou počáteční zabijáckou razancí, hlavu jsem před čtvrtou palicí uchránil cuknutím vzad. Pak nálože v nábojích explodovaly a vykously mu do trupu dobře třiceticentimetrovou díru. Přestal útočit, udiveně se předklonil, aby se podíval, co se mu to vlastně stalo, chvíli zíral na kráter ve vlastních útrobách a pak pomalu a neochotně přepadl na zem. Nevěděl jsem, jestli, případně kde to má mozek, ale doplazil jsem se až k němu a pro jistotu ho střelil do oka. Dvakrát do každého. Tím jsem skončil a zůstal zničeně ležet na místě, z dálky ke mně doléhalo roubíkem dušené Schnittzelovo vytí.

Potřeboval jsem se napít, bože, jak já se potřeboval napít. Možná tady nějakou krev mít budou.

Po půlce věčnosti jsem byl schopen se posadit. Krev z rozražené hlavy mi okamžitě začala téct do očí, pohled na přeraženou nohu mi také nepřidal. Alespoň že nebylo rozdrcené koleno. Břicho – bylo jasné, že si budu muset zase shánět nové oblečení. Odtrhl jsem látku. Rána byla dlouhá a rozeklaná, kus svalu ale zůstal neporušený, nehrozilo, že budu muset hledat kusy vnitřností na zemi.

„Vydržte,“ zahuhlal jsem směrem ke Schnittzelovi.

Kupodivu už nevypadal vůbec vyděšeně, jen mě soustředěně pozoroval.

Postavil jsem se a s oporou železné tyče se po jedné noze belhal po okolí. Otevřené i zavřené bedny s nedávno dovezeným vybavením, nástroje – pozůstatky po původní výrobě. Krev jsem našel v obrovském chladicím boxu natřeném khaki barvou. Taky jsem tam objevil toho, komu původně patřila. Visel na háku, vyvrhnutý, stažený z kůže, ale ještě nerozporcovaný. Plácl jsem sebou na zem, rovnou v mrazáku si otevřel půlkilové balení a opatrně upíjel. Soustředil jsem se, abych krev i přes trýznivou bolest z utržených ran udržel v žaludku. Bylo to skoro těžší než přežít nedávný souboj. Zvládl jsem to a přišla na řadu další část martyria. Spoutaný Schnittzel mě pozoroval a kupodivu nežadonil, abych ho co nejdříve osvobodil. Asi pochopil, že se nejprve musím postarat sám o sebe.

Vyplazil jsem se z mrazáku, příhodně našel staré zapomenuté kladivo a jeho ohmatanou dřevěnou rukojeť si vrazil mezi zuby. Pak jsem, jak nejlépe to šlo, narovnal konce roztříštěných kostí k sobě, přidal k noze dvě prkna z otevřené bedny a technickou páskou ležící příhodně opodál zatáhl všechno do provizorní dlahy.

Probral jsem se vleže na zemi u otevřeného chladicího boxu, ze kterého mě vyčítavě pozoroval nebožtík. Musel jsem omdlít, to se mi často nestává. Další balení krve, pak jsem se teprve dokázal dovléct k Schnittzelovi.

Vypadal rezignovaně, asi jsem byl v limbu déle, než jsem si myslel.

S klením jsem ho sundal z řetězu a vyčerpaně se zase svalil na zem.

Lapal jsem po dechu a přitom ho pozoroval, jak si jazykem zkoumá rty, zuby; prohmatává stopy po poutech na rukou i nohou.

Po přestálém napětí se trochu třásl. Ale nesložil se, to ne.

„Víte, co jsou zač?“ podařilo se mi promluvit.

„Ne, ani náhodou,“ zavrtěl hlavou a pohledem přitom zalétl k mrtvému čtyřrukému monstru.

Válku upírských klanů jsem v Praze nechtěl za žádnou cenu, ale vypadalo to, že už mě od ní dělí jen krok. Co byli, do hajzlu, tihle zač?

„Vy máte schopnost zábleskového vidění a reakcí, že?“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že má na mysli Visio in Extremis. Noha mě začala strašlivě bolet, k tomu nastupovala horečka.

„Ano, každý z našinců to má,“ přitakal jsem.

„Ale ne každý ho dokáže udržet tak dlouho jako vy. Ve stavu zrychleného vnímání se můžete nacházet jen zlomek sekundy, možná sekundu, a to pouze ve stavu abnormálního ohrožení. Právě proto se tomu říká Visio in Extremis, někdy také zábleskové vidění, ne?“

Vypadalo to, že o upírech ví opravdu hodně, skoro víc než já. Asi protože nejsem moc společenský.

„Myslel jsem, že tomu mladí upíři říkají zábleskové vidění, protože vidí záblesky, když vyletují kulky z hlavní,“ prohodil jsem a stiskl zuby, třas začínal být nesnesitelný.

Potkal jsem cucáka, který téhle schopnosti říkal bulit time. Nechápal jsem proč.

„Vy vidíte projektily opouštějící hlaveň?“ opáčil Schnittzel udiveně. „Na takové úrovni mají tuto schopnost až starší upíři! Rozvíjí se po půltisíciletí věku, nejdříve!“

„Je mi to fuk,“ zavrčel jsem. „Přineste mi krev a nějaké jídlo. Nejlépe maso. Ale ne z té mrtvoly v chlaďáku, lidi nejím.“

I když bych mohl, kořist je kořist, lovná zvěř je lovná zvěř. Ale připadalo mi to hnusné. Asi jako některým lidem pojídání opic a primátů. Některým. U nás upírů je to podobné.

„Jistě, začíná regenerace. Proto se vám zvýšila teplota – za účelem urychlení procesů. Měl byste se ale zabalit, protože tepelné ztráty vás vysilují.

Schnittzel byl chytrý až na půdu, ale poslechl jsem ho.

„Také máte větší potřebu bílkovin, potřebujete materiál.“

„Tak mi něco přineste, nebo si dám vás,“ zacvakal jsem zimničně zuby.

Pokud mě chtěl zabít, měl k tomu jedinečnou příležitost.

Nakonec z další lednice, kterou jsem přehlédl, přinesl nějaké normální jídlo, které jsem do sebe začal opatrně soukat.

„Co tu vlastně dělali?“ zeptal se a nahlížel do podzemí.

Stále se odtamtud ozývaly tlumené zvuky nejasného původu, ale protože se zatím nikdo na povrch nevynořil, doufal jsem, že tomu tak zůstane i nadále. Nic jiného mi nezbývalo.

Otevřel jsem oči a spatřil Schnittzela nad sebou, v ruce držel pinzetu a malé zubařské zrcátko. K čemu se ten idiot chystal?

„Co to sakra děláš?“ zavrčel jsem na něho.

Polekaně odskočil.

„Myslel jsem, že jste mrtvý! Přestal jste reagovat, Byl jste jednu chvíli naprosto ledový a vůbec jste nedýchal,“ omlouval se překotně.

„Cítím se jako mrtvý,“ řekl jsem a vstal.

Noha mě bolela, ale postavit se na ni dalo. Nabil jsem pistoli, zvedl meč a ukázal na vchod do podzemní části továrny.

„Omrkneme to a vypadneme.“

Schnittzelovi se do tmy moc nechtělo, ale já ho zase nechtěl nechávat nahoře. Sestoupili jsme po ocelových schodech společně, on s baterkou, já s nočním viděním. K čemu podzemní hala sloužila dřív, už nebylo jasné. Teď ji zaplňovaly malé kostky obložené silnější nebo tenčí vrstvou izolační vaty, z každé čněla roura pro přívod vzduchu a obrys dveří.

„Co to je?“ stále nechápal Schnittzel.

Já už ano.

Namátkou jsem odstranil izolační vatu z jedněch dvířek a malým okýnkem nahlédl dovnitř. Na holé zemi tam ležel chlap se dvěma páry rukou. Odlehčenější a civilněji působící verze toho, kterému jsem vystřelil díru do těla. Jeden pár paží ještě nebyl úplně vyvinutý. A vypadalo to, že ani jeden není původně jeho. Pokud se bude později snažit, bude moci tenhle týpek chodit v kabátě se zdůrazněnými rameny i mezi obyčejnými lidmi.

V další kleci jsem objevil psa. Spíš pumu, ještě ostřejší verzi hlídačů, kteří mě málem venku překvapili.

„To je výrobna glyhenů,“ došlo konečně Schnittzelovi.

Na stěny někdo přišrouboval tabule popsané křídou záznamy v cizím jazyce. Neznal jsem ho. U upírů bych očekával latinu, náš kosmopolitní dorozumívací jazyk. Tohle vypadalo jako francouzština zkřížená s obrázkovým písmem.

„A vyrábí je zatraceně starým způsobem. A taky zatraceně dobře,“ zhodnotil jsem.

Málem mě dostali. Nikdy jsem se nepotkal, vlastně ani jsem nikdy neslyšel o tak dobrých přeměněncích.

„Co s nimi uděláme?“ chtěl vědět Schnittzel.

Nejlepší by bylo zabít je, protože každý z upírů začíná s glyheny vždy stejnou fází – vybudováním loajality. Zdá se to neuvěřitelné, ale většina lidí do toho jde dobrovolně s vidinou nějakého prospěchu. Glyhenové vytvoření násilím mají obvykle silně omezený intelekt a následně minimální schopnost rozhodování.

„Nic,“ zavrtěl jsem hlavou, „ještě se podíváme na ty mrtvé a zmizíme. Už jsme se tu potulovali dost dlouho.“

Schnittzelovi se do prohlídky mrtvých moc nechtělo, ale při svlékání a ohledávání těl prokázal značnou zručnost. Mrtví měli i po smrti značně nepoddajné svaly, tuhé, jako kdyby kdosi svalovinu nadopoval dubovým dřevem. Také kostní stavba byla mnohem masivnější, než je u lidí obvyklé. Schnittzel se snažil použít skalpel, který vyčaroval odněkud z hlubin kapes svého už značně beztvarého saka, ale moc se mu nedařilo a já mu pomoc nenabídl.

„Zajímavé,“ huhlal si, „také vlákenná substruktura jako u vás, ale robustnější, zřejmě neumožňující tak špičkový maximální výkon, ale dlouhodobě vyšší než lidský. Možná s jemnou koordinací to bude o něco horší.“

„Co myslíte tím – jako u vás?“ zbystřil jsem.

V loketní jamce jednoho jsem objevil malou značku. Vypadalo to jako velké písmeno H, tečka a za ním římská třináctka. Schnittzel byl viditelně rád, že mě něco zaujalo, a opatrně mlčel. Zřejmě pronesl něco, co jsem neměl slyšet.

„Povídej,“ pobídl jsem ho.

Jeho obličej byl čitelný jako reklama na prací prášek, chystal se mi lhát.

Zvedl jsem katanu, beze spěchu mu ji přiložil ostřím hned u jílce ke krku. Udělal jsem to tak přirozeně, že ho to překvapilo.

„Uzavřeli jsme dohodu, jsme na jedné lodi. A uvědom si, jsi člověk, pro mě jen lovná zvěř. Tihle,“ ukázal jsem na mrtvé glyheny, „jsou mi bližší. Pokud si budeš nechávat cokoliv pro sebe,“ naznačil jsem pohyb rukou a na krku se mu objevila krvavá kapka.

Olízl jsem se.

Sakra, zase jsem měl žízeň, a jakou.

„Ehm,“ zbledl, hlavu držel zpříma a neodvažoval se jí pohnout.

„Je to na delší vyprávění.“

Nehnutě jsem čekal a pozoroval kapku krve stékající po křivce krku.

Konečně mu došlo, že až tolik nespěchám.

„Napadlo vás, proč jste vlastně to, co jste? Upír?“

„Jiný upír mě kousl,“ zkonstatoval jsem a pro jistotu oddálil katanu.

„To ano,“ mávl rukou, „ale co z vás upíra udělalo fakticky, co vás přeměnilo?“

Nikdy jsem nad tím moc neuvažoval, vyrůstal jsem v době, kdy bylo běžné věřit v upíry, vlkodlaky, příšery z bažin, Boha všemohoucího. V toho jsem věřil jen do doby, než se ze mě stalo, co se stalo. Návyky z mládí člověku zůstávají.

„Jste napadený parazitem či symbiontem, to závisí na úhlu pohledu.“

Strach byl zapomenutý, vypadal zaujatě a nadšeně současně.

„Vypěstovaným někde v laboratořích? Nebo mimozemského původu?“ nadhodil jsem.

Podobných filmů jsem pár zhlédl. Nikdy jsem však v sobě neviděl nic cizího ani mi z břicha nevyskočil nezničitelný vetřelec.

„V laboratořích určitě ne, ta věc je tu minimálně mnoho tisíciletí a možná i podstatně déle. Z vesmíru – k tomu se nedokážu vyjádřit ani to nemohu vyloučit.“

Schnittzel okamžik hledal vhodná slova.

„Máte v sobě něco, co vás postupně mění. A propůjčuje vám to schopnosti vyvíjející se s věkem. U každého upíra trochu jiné a jinou měrou, záleží na osobních dispozicích a pravděpodobně i na snaze o jejich rozvoj.“

Snažil jsem se ho poslouchat a současně přemýšlel nad tím, zda jsem už velmistrovský cejch, který jsem objevil u mrtvého, někdy viděl. Spíš ne, ale nebyl jsem si jistý.

„Například vaše síla, kterou dokážete krátkodobě vyvinout. Tehdy, když ji potřebujete, jakmile váš limbický systém usoudí, že ji potřebujete.“

To znělo zajímavě.

„Upírům se v těle vytváří sekundární nervomotorická struktura v zásadě kopírující tu svalovou, ale na naprosto jiné bázi. Dalo by se říct, že se trochu podobá kokakrystalům.“

Netušil jsem, co to je, ale Schnittzelovi to nevadilo, ve svém vědeckém nadšení pokračoval dál.

„Tahle struktura zaujímá minimální objem. Ale díky tomu, Že je schopná vytvořit v příčném průřezu o několik řádů vyšší napětí než biologické svalstvo, výrazně krátkodobě zvyšuje vaši fyzickou sílu.“

Necítil jsem se právě dvakrát silný a pocit, že na tomhle místě sedím už moc dlouho, se vrátil. Ti tři určitě nebyli jediní.

„Mizíme odsud,“ zavelel jsem.

Ještě jsem si ale s sebou vzal dva plastikové pytlíky krve. Žízeň.

Venkovní vzduch chutnal zvláštně, skoro slavnostně, jako bych ho nedýchal už celé měsíce, a ne pár hodin. Do svítání ještě chvíle chyběla. Některé noci jsou prostě dlouhé.

Rozdělili jsme se hned na první křižovatce. Já se belhal těsně u stěny a bojoval o každý krok, Schnittzelovi prakticky ihned zastavil projíždějící taxík. A pak že to lidi nemají na světě jednodušší.

Potřeboval jsem si odpočinout, hodně odpočinout, a promyslet si, jak dál. Promítl jsem si v duchu mapu Prahy. I ten nejbližší byt, který jsem si udržoval pro případ nouze, byl příliš daleko. Jakmile se rozední, budu zbrocený krví v poničených šatech budit nepříjemnou pozornost. Nezbylo než to risknout a naskočit na jednu z posledních nočních tramvají. Zase se mě chytila třesavka, do háje.

Posadil jsem se na poslední sedadlo a vytočil se bokem, aby na mě nebylo moc vidět, meč jsem držel mezi koleny a dával si pozor, aby se mi nerozepnula bunda a nevykukovala pistole.

„Váš jízdní doklad, pane,“ probudil mě z klimbání hlas.

Když už smůla, tak až do konce. Na příští zastávce jsem měl vystupovat. Zvedl jsem obličej a podíval se na revizora.

Nevím, co v mé tváři spatřil, ale v okamžiku zbledl a udělal dva váhavé kroky zpátky, tramvaj sebou trhla, jen tak tak nespadl.

„Není vám něco? Nechcete zavolat pohotovost?“ zablekotal.

„Nebojte se, na příští zastávce vystoupím. Umřu až venku,“ ujistil jsem ho a ani jsem přitom nepřeháněl.

Najednou jsem stál na nástupním můstku a za mnou se zavíraly dveře tramvaje. Uvědomil jsem si, že jsem v polovičním komatu nejel do krycího bytu, ale na adresu, kde jsem normálně v poslední době žil. Proč ne. Pod svícnem bývá největší tma.

Vešel jsem dovnitř, vypil další krve a špinavý sebou praštil na postel.

Probudila mě vůně kávy a cigaretového dýmu. Z rádia se ozýval výčet bezpečnostních opatření, která budou kvůli summitu světových politiků v několika příštích dnech ztěžovat Pražanům život. V kuchyni někdo šramotil, já ležel na posteli obutý, v zakrvácených hadrech, na nočním stolku pistole, meč položený v dlani.

„Derviši?“ zavolal jsem.

„Kávu a ještě něco dalšího?“ ozvalo se.

„Míchaná vajíčka,“ napadlo mě. „Kopec míchaných vajíček. A panáka bloody mary, dvojitého.“

Na polštáři ležel balíček krve, který jsem ještě nevypil. Stačil první lok a zase jsem ho zavřel. Už byla zkažená.

Dobelhal jsem se do koupelny, dal si sprchu, zkontroloval zranění, která se i přes můj subjektivně špatný stav hojila víc než dobře. Noha byla skoro v pořádku a o ostatních šrámech už jsem nevěděl. Jen ze zrcadla na mě zíral poloviční kostlivec se zapadlýma očima.

Vyšel jsem právě včas, aby mě přivítala hromada míchaných vajec, z nichž se ještě kouřilo, třídecová sklenice plná temně rudé tekutiny, na okrajích potřísněná pepřem a solí. Derviš si zapaloval další cigaretu a vypadal víc než spokojeně.

„Jako hospodyňka nejsi špatný,“ zhodnotil jsem.

„Léta cviku, než jsem poznal Peggy.“

„Jak se má?“ zeptal jsem se.

Uvědomil jsem si, že neptám jen tak, protože jsem jí kdysi dávno zachránil život, cítil jsem k ní jistou vazbu, náklonnost. Nebo to bylo kvůli Dervišovi?

„Řekl jsem jí, že pracuju pro tebe a že dobře platíš. Taky jsem jí slíbil dlouhou exotickou dovolenou.“

„A byla spokojená?“

„Mám si na sebe dát pozor.“

To byla příhodná odpověď. Jenomže k čemu bylo dávat si na sebe pozor, když po člověku vyjelo čtyřruké monstrum, které ne a ne umřít.

„Jak jsi věděl, že mě tu najdeš?“

„V noci jsem ti volal, říkals, že mám přijet sem.“

To jsem si nepamatoval. Ale nepamatoval jsem si spoustu jiných věcí. Což nikdo nemusí vědět.

„OK, co pro mě máš?“

Jinak by nevolal.

„Vystopoval jsem Brazilce, co koupil tu fabriku. Přes firmu la Conte.“

Neptal jsem se, jak to udělal, ládoval jsem se vajíčky a zapíjel to mnohonásobnou bloody mary. V ledničce za masem jsem měl pro případ nouze schovaný jeden sáček krve a původně jsem ho chtěl do ní vmíchat. Rozhodl jsem se však jinak. Všechno pěkně jedno po druhém.

„Podle všeho je ubytovaný v hotelu Hilton.“

Čekal jsem. Spousta lidí se ubytuje v hotelu Hilton.

„V patrech pronajatých skupinou AC/DC2 a jejich realizačním týmem po dobu pražského koncertu,“ prozradil Derviš a ani netušil, jak velká pecka to je.

Spadla mi čelist. Tohle nedávalo smysl. Proč by Tizocův upír, pravděpodobně velmi vysoce postavený upír, unášel Tizocova lidského poskoka? Ledaže by Schnittzel nebyl obyčejný poskok. Jenomže lidé ve vztahu k tisíciletým a starším upírům jsou poskoci vždycky. A Tizoc – pro něj byli méně než prach, on v nich ani neviděl jídlo, na kterém závisel jeho život.

„Něco se ti na tom nelíbí, co?“ zeptal se Derviš.

Nemusel to vědět, vlastně ani neměl nárok to vědět. Jenomže riskoval život, a aniž si to uvědomoval, taky život své ženy, dítěte.

„Až řeknu, pojedeš na dovolenou, tak jsme se domluvili, souhlasí?“

„Přesně,“ přikývl.

„Tizoc má špatnou pověst, myšleno mezi námi. Před několika stoletími v Jižní Americe se rozhodl vzít věci do svých rukou, stal se vládcem, bohem sestupujícím znovu a znovu z nebes na zem. Podmanil si půl kontinentu a množství kmenů, celé indiánské národy. A začal zavádět krvavé oběti, oběti jen pro své pobavení. Nestačil mu jeden, dva, několik lidí na ukojení žízně a hladu. Vlezlo mu to na mozek a svým jménem požadoval tisíce, desetitisíce a ještě víc krvavých obětí. Vyplundroval celou zemi a způsobil rozvrat, který pak ohrozil i nás ostatní.“

Derviš mě pozoroval, jako by tomu nemohl uvěřit.

„On byl Ahuitzotl?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, představoval celou dynastii. Nepopírám, že války a chaos, kdy je organizace slabší a lidé často umírají, nám svědčí. Ale ani my nechceme hnít v zákopech, umírat v dělostřelecké palbě nebo žízní v liduprázdné krajině, kde maximálně narazíš na nemocného ubožáka, který to má málem za sebou.“

Poslouchal a mlčel. Možná ho nikdy takové souvislosti nenapadly.

„Někteří z vás lidi pojídají?“

„V dávné historii to bylo obvyklejší, dnes je to výjimka. To spíš hodně pozměnění glyhenové jsou kanibalové. Ale stále existují i takoví upíři. Víc je však těch, kteří při hašení žízně zabíjejí. I tenhle zvyk je v poslední době na ústupu. Možná proto, že takové z nás dříve nebo později policie vypátrá. Nesmíš nikdy zapomenout, že Tizoc je prastarý upír a stojí za ním i lidská moc. Může si dovolit ukojit své choutky, ať jsou jakékoliv.“

„Ty ale nezabíjíš.“

Podíval jsem se na Derviše. Neujišťoval se, konstatoval.

„Ne, ale mohu, když na to přijde.“

Nakreslil jsem na papír cejch, který jsem objevil u mrtvých glyhenů, a chvíli na něj tupě zíral. Stále jsem si na nic nevzpomněl, pouze mi připadal povědomý.

„Musím se podívat do Knihy.“

„Jaké knihy?“

Měl jsem mu prozradit i tohle? Proč vlastně ne, zachránil mi život. Zachránil mi život, přestože věděl, co jsem zač.

„Z hlediska našince jsem poměrně mladý, ale v průběhu desetiletí a ubíhajících lidských generací zapomínám stejně jako starší upíři. A některé informace se mohou stát důležitými až po hodně dlouhé době. Proto mám knihu, do které zapisuji, co považuji za podstatné. Zapsal jsem do ní i seznam všech velmistrovských cejchů, se kterými jsem se kdy setkal. Chci se na něj podívat.“

Odmlčel jsem se. Dva velmistři budující si základnu v jednom městě – protože založení výrobny glyhenů nic jiného znamenat nemohlo – to prostě nedávalo smysl. Válka klanů ano, ale žádný velmistr by se svým protivníkem dobrovolně nesdílel jeden prostor. Maximálně by po vítězství převzal jeho teritorium.

„Pojedeme mým autem?“ chtěl vědět Derviš.

Než jsem mu stačil odpovědět, že nikam nepojede, přepadla mě slabost. Tak silná a nečekaná, až mi sklenička s bloody mary vyklouzla z prstů. Naštěstí nápoje v ní už mnoho nezbylo. S krátkým zpožděním oproti záchvatu se vrátila žízeň. Animální a jen těžce ovladatelná.

Sakra, co mi to udělali? Stále jsem potřeboval pomoc. Minimálně šoféra.

„Vezmeme si v půjčovně,“ rozhodl jsem.

Derviš se vydal pro auto sám. Než jsem se o hodinu později k němu přidal, vypil jsem svou poslední železnou dávku. Než jsme opustili Prahu, zastavili jsme se ještě pro termokufřík s další zásobou krve. Už mi jí v zásobárnách moc nezbývalo. Žádný div při mé spotřebě.

Kilometry po dálnici rychle ubíhaly, v otlučené škodovce s prosezenými sedadly jsem se snažil najít co nejpohodlnější polohu a pokoušel se přesvědčit sám sebe, že už je mi lépe.

„Co Hitler? Nacisté z koncentračních táborů?“ zeptal se Derviš kousek za Brnem, když se dé jednička stočila víc k severu. „Byl upír? Koncentráky jste vymysleli vy?“

Otázkou mě probral z klímání.

„Je pro nás nevýhodné stát úplně na špičce mocenské pyramidy. Na našince je pak upřena pozornost ze všech stran a rychle by ho odhalili. A co se týče koncentračních táborů – jsme lovci, ne chovatelé dobytka. Teda většina z nás.“

Derviš vypadal nepřesvědčeně. Několik kilometrů jsem o téhle stránce naší povahy přemýšlel.

„Dříve, když se v lesích skrývali démoni a vládce byl absolutním pánem nad životy svých poddaných, jsme si vyzkoušeli, že jakmile se někdo z nás dostane až na vrchol, když se stane nejvyšším vládcem, dříve nebo později propadne krvavému běsnění,“ prozradil jsem kousek za odbočkou na Slavkov.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Derviš a uhnul přitom z rychlejšího pruhu agresivnímu červenému sporťáku.

„Při krvavém běsnění nestačí ulovit kořist, nestačí uhasit žízeň. Takový upír chce víc smrti, víc a víc.“

Nemluvilo se mi o tom dobře.

„Jako Tizoc,“ poznamenal.

„Tak nějak,“ neoponoval jsem. „Tizoc je ale jeden z nejchytřejších. Nikdy nezůstal v pekle, které sám rozpoutal.“

Derviš sevřel rty a pak si mezi ně vetkl další cigaretu.

Na chvíli jsem usnul, probral jsem se při sjezdu z dálnice, po pravé ruce se nám zvedaly oblé, zalesněné kopce Beskyd.

„Povíš mi už, kam jedeme? Tady tvé pokyny končí.“

Prozradil jsem mu jméno vesnice.

„Dříve ani nebyla na mapě, dnes už asi ano.“

Derviš mi věnoval pohrdlivý pohled, vytáhl z náprsní kapsy telefon a po paměti bez dívání stiskl několik tlačítek.

„V téhle navigaci určitě.“

Na místo jsme dorazili až pozdě odpoledne, škodovka na rozbitých cestách vhodných leda tak pro traktory a možná ještě pro terénní vozy lesáků utrpěla pár nepříjemných škrábanců. Teprve půl kilometru před tabulí oznamující název obce se opět objevila rovnější vozovka. Ne asfaltovaná, pouze šotolinová. Konečně jsme zastavili.

Náves byla čistá, vítr čechral koruny lip a pod slunečníkem s velkým logem nošovického pivovaru posedávalo pár lidí, napůl místních a napůl turistů. Změnilo se to tady hodně, jen budova malého dřevěného kostelíku zůstala stejná. I když došková střecha byla nová, stejně tak i okenní rámy. Fara byla čerstvě omítnutá.

„Koho tu znáš?“ zeptal se Derviš, když vystupoval z auta a zapaloval si cigaretu.

„Nikoho,“ odpověděl jsem. „Nebyl jsem tu padesát let.“

Zamířil jsem k hospodě a vešel dovnitř. U jednoho stolu posedávali dva staříci s pivem, očividně místní.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem a čekal.

Chvíli jim trvalo, než odpověděli.

„Hledám pana faráře, nevíte, kde bych ho mohl najít?“

Derviš poslouchal zpovzdálí.

„Touhle dobou bude asi v zahradě nebo na hřbitově,“ odpověděl mi ten, co měl v půllitru ohříváček.

Zvědaví byli, ale ptát se bylo pod jejich úroveň.

Poděkoval jsem a odešel.

„Chováš se najednou jinak, mnohem zdvořileji a jaksi staromódněji,“ poznamenal Derviš venku.

„Přiměřeně místu a tomu, co potřebujeme. Jsme na vesnici.“

Zahrada patřila k faře, to jsem si pamatoval z dřívějška, nedělalo mi proto problém ji najít.

Kdysi opečovávaná, napůl užitná a napůl okrasná zahrádka, dnes sad s velkými vzrostlými ovocnými stromy, které se v poslední době moc nevidí. Pod jedním z nich jsme našli nakrátko ostříhaného padesátníka s ošlehanými tvářemi. V pracovním oděvu shrabával listí a polámané větve.

„Dobrý den, hledáme místního faráře a poslali nás sem,“ prozradil jsem mu.

„Tak to jste na správném místě, Karel Wajcuk,“ představil se a nabídl mi ruku.

„Jakub Svolský,“ použil jsem jedno ze svých jmen a potřásl si s ním pravicí.

V očích Wajcuka se zablesklo poznáním, překvapením a nedůvěrou.

„Jakub Svolský mladší, vlastně už třetí v pořadí tohoto jména,“ upřesnil jsem.

„Říkal jsem si, že jste nějaký mladý. A po těch letech jsem ani nevěřil, že vás někdy uvidím.“

Derviš se také představil s tím, že je novinář a využil příležitosti k výletu z Prahy.

„Pojďte ke mně, uvařím vám kávu, můžeme si dát i kapku něčeho ostřejšího, pokud nepojedete hned dnes pryč.“

„Nepojedeme,“ zavrtěl jsem hlavou. „Doufám, že tady seženeme ubytování.“

„Přespíte u mě,“ zavrtěl hlavou Wajcuk způsobem, kterému bylo zbytečné odporovat.

„Víte, že vaše rodina podporuje tento kostel už po několik generací,“ začal nad kávou a jablkovým závinem.

„Je to náš kostel,“ pousmál jsem se, „jeden z mých předků pokládal jeho základní kámen a v rodě se traduje, že s tím kostelem stojí a padá náš rod.“

Derviš po mém prohlášení vypadal překvapeně, ale neřekl nic.

„Měl bych vystupovat proti víře v podobné pověry, když ale slouží dobré věci,“ pokrčil rameny Wajcuk a otevřel skříň, kde ve společnosti malých kalíšků stála láhev naplněná čirou tekutinou.

Nějakou dobu jsme jen tak nezávazně klábosili, a poté co bylo učiněno společenským zvyklostem zadost, jsem přešel k jádru věci.

„Potřeboval bych se podívat do vaší farní knihovny a možná si opsat pár věcí.“

Wajcuk přikývl, jako by ho moje prosba v nejmenším nepřekvapila.

„Hasloberg, minulý farář, mě v poznámkách, které mi zanechal, požádal, abych vám vyšel vstříc. A konkrétně se zmiňoval, že si možná budete chtít prohlédnout knihovnu. Vlastně tím myslel spíš vašeho otce.“

Jen jsem se usmíval a čekal jsem.

„Je vám k dispozici, pánové, na jak dlouho si budete přát.“

Dali jsme si ještě jednoho prcka a pak nás hostitel s omluvou opustil. Podle vlastních slov byl zvyklý chodit spát brzo a měl za sebou rušný den. Věřil jsem mu to.

Když jsme osaměli v místnosti s policemi sahajícími až do stropu plnými zašlých, zaprášených fasciklů, projevil konečně Derviš své rostoucí překvapení.

„Myslel jsem, že se budete bát kostelů, kříže nebo tak.“

„Ty, člověk jedenadvacátého století?“ ušklíbl jsem se a rozhlédl se po schůdkách. „Kostely jsou stavby, které přetrvají celá staletí. Mám tady schovanou svou Paměť. Už hodně dlouho. A každých několik let pošlu příspěvek na farnost. Stejně jako předtím můj otec, děd, praděd.“

Ta imaginární řada neexistujících předků by mohla pokračovat ještě dlouho, ale já už neznal správná jména.

Vyšplhal jsem se až k horní polici a po chvíli hledání našel tlustou, v kůži vázanou knihu s názvem tak setřeným, že ani nešel přečíst.

Snesl jsem ji dolů a položil na stůl. Byl velká a těžká a působila zachovalým dojmem.

„A opravdu někdo z tvé rodiny pracoval při budování tohoto kostela?“

Derviš už toho o mně věděl víc než dost. Tohle byla maličkost.

„Já sám, musel jsem si odpracovat trest za to, že jsem neuhlídal stádo ovcí, sežrali je vlci. Ve skutečnosti jsem to byl já, v záchvatu neovladatelné žízně jsem je holýma rukama roztrhal na kusy.“

Ale to už bylo opravdu dávno, dnes se umím ovládat mnohem lépe. Navíc skopové nemohu ani cítit.

„Teď mě nějakou dobu neruš,“ požádal jsem ho.

Mé vlastní poznámky mi připadaly jako poznámky cizího člověka a latinu, kterou jsem už desítky let nepoužíval, jsem musel vykopávat z hodně zašlých částí paměti. Nakonec jsem mozek rozhýbal a procházel svižným tempem řádek za řádkem. Našel jsem i seznam velmistrovských maček, pak na jiných místech v textu pár dalších připojených později. Bohužel nic, co by mi jakkoliv napovědělo.

„Derviš podřimoval na židli, když jsem se ale pohnul a židle zavrzala, trhl sebou a probral se.

Vytočil jsem Schnittzelovo číslo, ale měl tam hlasovou schránku.

„Zavolej, spěchá to,“ nechal jsem úsečný vzkaz.

„Vlastně jsem ti to nestačil říct, ale kromě toto brazilského upíra jsem zjistil ještě něco,“ prolomil mé nespokojené ticho Derviš.

Unaveně jsem Paměť zavřel. Měl bych do ní připojit nové poznámky, ale už se mi nechtělo. Příště, až bude tohle za mnou. Zvedl jsem k němu pohled, aby pokračoval.

„Objevil jsem další veřejně známé upíry. Nebo spíš další možné upíry, ale klidně bych se s tebou vsadil.“

To znělo zajímavě. Derviš se spokojeně usmál.

„Zaměřil jsem se na dlouhodobě stabilní skupiny lidí, okolo kterých se koncentrují peníze a které často cestují po světě. To by odpovídalo potřebám maskování klanových velmistrů, nebo ne?“

„Odpovídalo,“ přitakal jsem.

Proč mě něco takového nenapadlo samotného? Přece jsem sám mohl pátrat po nových totožnostech starých klanových vládců.

„Rolling Stones,“ řekl jméno.

„Další kapela?“ nechápal jsem. „To není moc originální.“

„Proč vymýšlet něco nového, když tohle funguje? Navíc jsou tu další indicie. Funguje dobře padesát let, a přestože zakládající členové holdovali alkoholu a dalším drogám, jsou z nich dnes zdraví a dobře vypadající staříci. Stále pravidelně vyrážejí na světové koncertní šňůry. A doprovází je opravdu velký cirkus, to tě mohu ujistit.“

Bylo to možné, ale stejně tak si mohl vymyslel tucet jiných, stejně pravděpodobných historek.

„Podívej se sám,“ Derviš otevřel odřenou džínovou somračku, bez které nikdy nechodil, vytáhl z ní notebook, jehož kovové šasi neslo známky častého používání na nejrůznějších místech, a podal mi ho.

Na to, jak příšerně počítač vypadal, nastartoval ihned, ne jako ten můj.

„Fotka z roku sedmdesát dva, z budování koncertního pódia. A tady z roku dva tisíce jedenáct, o čtyřicet let později.“

Nechápal jsem, na co se mám dívat, černobílý i barevný snímek ukazovaly mně naprosto neznámé lidi při práci.

„Soustřeď se sem,“ ťukl do klávesnice a na starší fotce jednoho z přítomných orámovalo červené kolečko.

Pak obdobné kolečko označilo tvář na mladší fotografii.

Ty tváře byly stejné. Účes i oblečení jiné, ale tváře stejné.

„Nevím, jak se dotyčný jmenuje, ale je to jeden a tentýž člověk,“ řekl. „A těch osmatřicet let časového rozdílu se na něm nepodepsalo jediným šedivým vlasem.“

Jmenoval se určitě jinak, my jsme na takové věci byli opatrní.

„Kolik jsi těch fotek prohlédl? Musely jich být tisíce.“

„Ještě víc, nedíval jsem se ale já, nýbrž software na rozpoznávám obličejů.“

„To jsi sehnal od kriminálky?“ uplatnil jsem své znalosti moderních vyšetřovacích metod.

„Ne, stáhl jsem ho z netu, už se dá najít i tam.“

Věděl jsem, proč si trvale dávám pozor, abych nevyčníval, nevyskytoval se v novinách, na fotografiích nebo jinde. I tak to ale vypadalo, že v budoucnu se nenápadný život stane ještě obtížnějším, v civilizovaných zemích možná i nemožným.

„A našel jsi ještě někoho dalšího?“ zeptal jsem se, i když jsem znal odpověď.

Vyčetl jsem ji z Dervišova spokojeného výrazu.

„OSN?“ tipl jsem si.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Zkoušel jsem to, ale marně. Možná je to pro vás organizace moc na ráně, v první linii.“

„Možná.“

Čekal jsem, co z něj vypadne.

„Olympijský výbor. Spousta starých funkcionářů a obrovský kočující cirkus k tomu. Tam jsem dokonce objevil víc stejných lidí. Toho prvního v roce 1936.“

To bylo hodně zajímavé, ale můj problém to neřešilo.

„Musím se dozvědět něco o Mess a také o tom brazilském upírovi, hlavně jaký je jeho vztah k Tizocovi. Zatím nic pořádného nevím, všechno se jen víc zamotává a já se dostávám do horšího a horšího svrabu.“

Derviš chtěl v první chvíli protestovat, pak si to ale rozmyslel.

Ležel jsem na posteli, přemýšlel, Derviš seděl s počítačem na kolenou a nezapálenou cigaretou mezi rty, jeho prsty běhaly po klávesnici, ticho rušilo jen rychlé nepravidelné cvakání.

„Dokázal bys zjistit, jak vypadal ten člověk, co koupil fabriku? Myslím brazilského upíra,“ vyrušil jsem ho.

„Odsud nevím, ale až budu v Praze, tak určitě,“ odpověděl, aniž by ke mně vzhlédl.

Zazvonil můj telefon – Schnittzel se konečně ozval.

„Co jsi zjistil o Mess?“ vyštěkl jsem.

„Nic, zatím nic,“ zakoktal se. „Je pro mě obtížné takhle cíleně se vyptávat na věci, které mají spojitost s velmistrem.“

Měl pravdu, pokud se něco dozví, bude to určitě trvat déle, donutil jsem se přibrzdit.

„Potřebuji znát členy Tizocova poradního sboru, jeho rady starších. A pokud máte fotky, bodly by.“

Přestože jsem Schnittzela neviděl, už jenom z rytmu dechu bylo jasné, že se v další chvíli bude snažit zatloukat.

„Vy už něco takového máte,“ odhadl jsem. „Tak mi to hned pošlete.“

„Je to citlivý materiál,“ vykrucoval se.

„Chtěli vás zabít a já vás zachránil,“ připomněl jsem mu. „A stačí zvednout sluchátko, ozvat se Tizocovi a pustit mu pár zajímavých informací o vás. Budete se modlit, abyste byl mrtvý,“ přihodil jsem na misku vah vydírání, když vděčnost nestačila.

Strach funguje lépe.

„Něco na ně mám, ale na počítači. Předám vám to při příštím setkání. Musím teď sehnat lepší mikroskop.“

Nechápal jsem, na co mu bude mikroskop, ale nezajímalo mě to.

„Pošlete mi to na email,“ nadiktoval jsem mu adresu. „A nezapomeňte na Mess, ta je pro nás oba nejdůležitější.“

S tím jsem zavěsil.

„Můžeš najet na mou elektronickou adresu? Je na…“ zaváhal jsem.

„Seznamu,“ nabídl.

„Asi jo.“

S počítači jsem si stále nerozuměl, jak bych potřeboval, a projevovalo se to jako má slabost. Slabost, na kterou bych mohl klidně dříve nebo později dojet. Například program, jenž dokázal rozpoznat obličeje, to mohla být do budoucna velká nepříjemnost. Ale i ta se dala vyřešit, když se člověk, vlastně upír, snažil. Přihlásil jsem se k účtu, v záplavě emailů, o které jsem nestál a nechápal jsem, kdo a proč mi je posílá, jsem snadno našel ten poslední. Podle adresy ho poslal nějaký superborec, ale ve skutečnosti byl od Schnittzela a obsahoval přílohu, která se, když jsem na ni kliknul, rozbalila na spoustu dalších položek.

„Fotky i texty,“ zkonstatoval s uspokojením Derviš sledující obrazovku přes mé rameno.

Nic jsem mu neřekl. Byl to jeho počítač.

Před námi defilovalo sedm mužů ve věku od pětatřiceti do pětašedesáti let; čtyři jména španělského původu, jedno německé, jedno anglické, jedno muselo pocházet z Asie, ale nedokázal jsem určit odkud.

„Proč každý vypadá jinak starý?“ zeptal se Derviš. „Stárnutí se zastaví v okamžiku, kdy se z tebe stane upír?“

„Moc se vyptáváš. Tohle všechno jsou hodně nebezpečné věci. Kdyby se někdo z našinců doslechl, že jsem si s tebou takhle pokecal, byl bys hned mrtvý. A s tebou i tvá žena, dcera a pro jistotu i známí.“

Jen přikývl.

„Kdysi jsem se o to zajímal,“ pokračoval jsem. „Já sám si nepamatuji, kdy jsem se stal upírem. Asi ještě jako hodně malé dítě. Normálně jsem vyrostl a až nějakou dobu po pubertě jsem přestal stárnout. Jednou jsem potkal mladého našince krátce poté, co se změnil. Bylo mu pětapadesát. O třicet let později vypadal na pětačtyřicet. Nedá se to vůlí ovlivnit, ustaví se ti nějaký dospělý věk závisející na tom, kdy ses stal upírem, ale ne úplně stejný.“

Dlouho do noci jsme se mačkali u monitoru a četli si Schnittzelovy poznámky o Tizocově radě starších. Byla tam spousta zbytečností a jen sem tam něco užitečného. Hodně zajímavé byly Schnittzelovy postřehy týkající se vztahu dotyčných k moderní technice. Herman Lipsky například neuměl řídit a nerad jezdil výtahem, Jose Herara nesnášel letadla a ve své rezidenci se stále obešel bez elektřiny a dalších civilizačních vymožeností. Carlos Masechuta byl jediný z nich, u kterého si Schnittzel nepoznamenal žádnou technickou fobii.

„Dívej, tady jsou zaznamenány nějaké revize,“ řekl najednou Derviš. „Snažil se na poslední chvíli něco vymazat, ale neuvědomil si, že editor automaticky zaznamenává úpravy.“

Dvakrát někam klikl a na obrazovce přibyly celé odstavce.

„Herara dokáže bleskové vidění iniciovat vůlí, pravděpodobně registruje kulky vypálené z krátkých palných zbraní a dokáže na ně zareagovat. Podle analýzy jím provedené likvidace drogového klanu Francise Hensianiho má při bleskovém jednání pouze omezené schopnosti koordinace. Metamorfované pouze velké svalové skupiny? Nebo koná podle předem připraveného motorického programu, který dokáže jen omezeně přizpůsobit?“ četl Derviš nahlas.

Poslední otázky u sebe měly víc otazníků, bleskové vidění bylo zvýrazněno odlišným písmem.

„Tohle je zajímavé,“ ukázal na další text, který přibyl.

„Mathias Majer, věk rozhodně pod pět set, možná přes tři sta. Bleskové vidění ještě neovládá vůlí, ale má schopnost dokonalé koordinace po celou dobu zrychlených reakčních schopností. Neobvyklé! A dokáže ho udržet nečekaně dlouho – až desítky sekund. Schopnostmi odpovídá upírovi v poslední čtvrtině tisíciletí,“ četl. „Kdo to je Mathias Majer, zatím tu o něm nebyla ani zmínka,“ podíval se na mě Derviš.

„To jsem já, pod tímhle jménem mě zná nejvíce našinců,“ prozradil jsem kysele.

Schnittzel si katalogizoval upíry, zajímavý koníček.

„Lipsky dokázal přežít bez jídla a vody měsíc zazděný v kryptě a se srdcem propíchnutým březovým kolíkem? To je neuvěřitelné!“ pokračoval Derviš ve čtení dokumentu.

„Tiše,“ sykl jsem.

Na náves přijíždělo auto, druhé, třetí, čtvrté. Zhasl jsem a vykoukl z okna. Všechna s vypnutými světly.

Kromě mě a Derviše nikdo nevěděl, kde jsme. Určitě mohl tu informaci poskytnout třetí straně prostřednictvím počítače nebo telefonem, když si odskočil na záchod. Teď ale vypadal vyjeveně a nechápavě. Nepředstíral.

Auta zastavila, slyšel jsem klapání dveří, zvuky kroků. Derviš stále netušil, co se děje. Sáhl jsem po kataně, pistoli i s rezervním zásobníkem jsem podal jemu.

„Schovej se pod postel, kdyby se tě snažili zajmout, střílej. Střely jsou výbušné, tak pozor.“

Než mi stačil odpovědět, potlačil jsem do okna a vyskočil ven. Dopadl jsem měkce a tiše do záhonku květin, které pán domu tak náruživě pěstoval.

Upřednostnil jsem noční vidění a rychlou chůzí vyrazil podél zdi k rohu, za kterým se otevíral výhled na náves. Už stáli u našeho auta, v tmavých overalech, helmách, někteří na nich měli hranaté nástavby novizorů. Ne, vlastně noktovizorů, tak se přístroje pro noční vidění správně jmenovaly. Byli to lidé, to situaci trochu zjednodušovalo.

„Má pražskou značku,“ slyšel jsem jednoho mluvit španělsky. „Tipoval bych tamten dům, určitě zaparkovali co nejblíž,“ ukázal na faru.

Mohl jsem po anglicku zmizet a nechat faráře Wajcuka i Derviše jejich osudu. Třeba by je nezabili. Nezastavil jsem se, nezrychlil jsem, nezpomalil, prostě pokračoval stejným tempem.

Už jsem ho měl v dosahu, otočil se ve správnou chvíli, nonšalantní sek pod hranou vesty, kontakt tělo na tělo s jeho společníkem. Odrazil jsem ho od sebe a stále v tempu shora dolů mu usekl ruku. Šlo to ztuha, ostří muselo bojovat s odolnou tkaninou bojového kompletu.

Třetí se snažil co nejrychleji pozvednout automat, v levé ruce držel telefon, a to ho zbrzdilo. Dlouhý výpad při zemi bez možnosti návratu, bod do stehna, těsně u něj jsem se vytáhl do výše, jílce mu natlačil pod helmu a krátce potáhl po krku. Současně jsem si ho přidržel před sebou. Právě včas, už neživé tělo sebou zaškubalo, jak do něj udeřily kulky. Neznělo to moc hlasitě, museli používat tlumiče. Vykročil jsem proti němu, mrtvého před sebou. Střelec zazmatkoval, místo aby se pokusil změnit pozici a vylepšit si úhel, držel spoušť až do chvíle, kdy jsem se dostal na dosah.

„Granát!“ křikl někdo.

Pustil jsem mrtvého, odrazil se a skočil přes nejbližší auto. Ještě v letu jsem zavřel oči. Dopadl jsem do kotoulu přes rameno, nade mnou explodovala nova, jejíž prudká záře byla vidět i skrz sevřená víčka. Skončil jsem vleže na zádech.

Ještě okamžik jsem čekal, pak jsem se teprve rozhlédl. Tma byla hustší než před okamžikem, ale část vidění mi zůstala. Byl to jen světelný granát. Bastardi okolo ale neváhali, je záře neoslepila. Výhoda techniky. Auto, vedle něhož jsem ležel, mělo vysoký podvozek, překulil jsem se k němu, štěrk kousek vedle rozcupovaly kulky, to už jsem byl ale v krytu pod vozem. Ocel a plechy zvonily a praskaly v krupobití střel, místo abych se vykulil do olověného deště na druhé straně, vyrazil jsem plížením k nohám před kapotou.

Pár projektilů prolétlo skrze podvozek až ke mně, uši drásající kakofonie neustávala. K rozmachu jsem neměl místo, k bodu prakticky také ne. Pustil jsem meč, otočil se na záda, pokrčenýma nohama se zaklesl za rám podvozku. Bleskově se vysunout ven, chytit nohy a pak se zase přitáhnout zpátky. Praštil se dvakrát, o karoserii a o zem. Na opasku měl nůž a tím jsem mu prořízl krk.

Závan omamné vůně krve. Nebyl na ni čas.

„Je pod autem, pořád je pod autem!“ řval někdo.

„Stáhl tam Mariana!“

„Ser na Mariana a přitáhni kulomet, nebo nás dostane ještě víc! Vy dva ustupte dál!“

Proč by měli ustoupit?

O podvozek zaduněl granát, stačil jsem k sobě jen přitáhnout mrtvého.

Exploze mě ohlušila i oslepila, nohy mi ohryzaly střepiny, spousta jich mě poranila na hrudníku, kde jsem se kryl mrtvolou – prošly přední stranou neprůstřelné vesty, tělem, zádovou částí vesty a zastavily se v mém mase, naštěstí na povrchu. Relativně.

Zkurveně silný granát.

„Už jsem tady,“ hlásil někdo udýchaně.

Kde je to zatracené Visio in Extremis, když ho doopravdy potřebuju? Doprdele, doprdele, doprdele! Klel jsem, protože jsem nevěděl, jak dál, kudy pryč.

Kovové cvaknutí těžkého mechanismu, větší kvér dorazil.

„Rozstřílíme ho i s tou károu, bude to nejjistější.“

Ještě jednou doprdele. Velitelův plán určitě dával smysl.

Stále vleže na zádech jsem rozpažil, opřel se dlaněmi o podvozek a zabral. Pera zaskřípěla, jak se váha o několik centimetrů zvedla. Ten krám musel vážit nejméně dvě tuny. Zabral jsem ještě víc, získal tak prostor, zapřel se o podvozek i nohama, nadechl se a v jediném explozivním záběru katapultoval auto přemetem vzad.

To nečekali. Vymrštěný vůz dva z nich rozmačkal, to už jsem ale stál na svých a sevřel dlouhou hlaveň těžké automatické zbraně. Šťouchnutím jsem šokovanému muži pažbou rozdrtil hrudník, pak si kvér otočil na správnou stranu, dlouhý nábojový pás mě pleskl do kyčle. Někdo opět začal střílet, škubl jsem sebou, jak mě kulka kousla do boku a do nohy. To už jsem zmáčkl spoušť i já. Zpětný ráz byl uspokojující, kadence také a účinek v cíli naprosto dokonalý.

Snažili se krýt, utéct, ale měli to moc daleko a proti automatickému velkorážnímu kulometu byly jejich vesty k ničemu. Poslední kousek stříbrného hada nábojů se metamorfoval do žlutého deště mosazných nábojnic, nezdálo se mi, že by se ještě někdo hýbal, takže to vlastně ani nevadilo.

Ticho po předchozí palbě bolelo.

Čas zmizet, předpokládal jsem, že to nebude problém.

Dveře nejvzdálenějšího zaparkovaného auta se otevřely, vystoupil z nich jediný člověk. Podle toho, jak se vůz zhoupl, musel být hodně těžký. Těžší, než bylo i při jeho rozměrech možné.

Pohyboval se úsporně, skoro strojově. V ruce držel baseballovou pálku. Asi dvakrát delší a objemnější než ty, s nimiž se baseball hraje doopravdy. I tak byl směšný. Musel mě vidět, jak jsem odmrštil velký vůz a předtím mečem zabil několik jeho chlapů, aniž se pořádně stačili pohnout.

Sehnul jsem se pro katanu a čekal.

Beze spěchu dorazil až ke mně, napřáhl se jako hospodský jeliman – přesně jsem věděl, kudy úder povede. Bok a noha mě bolely, neměl jsem chuť zbytečně se hýbat. Švihl, vztáhl jsem ruku, abych pálku jednoduše zastavil, pak ji rozdrtil na třísky a jemu usekl hlavu, ruku, případně obojí najednou.

Visio in Extremis nenaskočilo, přesto jsem vnímal trochu jinak, ostřeji, přesněji. Kontakt s masou zbraně, prsty překvapivě zbavené tepla, ať je zatínám sebevíc, marně. Ocel nepromáčknu. Ohromná hmota zalamující zápěstí, akcelerace úderu jdoucí za všechny známé meze. V poslední chvíli úklonem částečně unikám, ale přes veškerou snahu nedokážu změnit směr úderu ani o centimetr. Končím na zemi s rozdrceným ramenem.

Kyj po mrzačícím zásahu vyletěl vzhůru neskutečnou rychlostí, to už mi bylo jasné, že jsem si naběhl jako totální hlupák. Dalším úderem mě dorazí. Mrskl jsem sebou stranou, příliš pomalu, měl jsem pocit, že mi přerazil holeň. Přesto jsem se vymrštil na nohy s rychlostí pružiny a přitom bodl. Rychle, přesně a tvrdě. Levačkou můj výpad odvedl stranou. Jak snadno! Navalil jsem se na něj, abych ho poranil taženým sekem, odrazil mě zhoupnutím v bedrech, pak mě jednoduše praštil. Stačil jsem se tak tak vyhnout, ale stejně mi pošramotil čelist, možná ji přerazil. Další úder, pozvedl jsem meč do krytu, katana nevydržela, ale přesto tu zdrcující sílu aspoň částečně odklonila. Volně promáchl shora dolů, a i když jsem ustupoval, dostihl mě dlouhým přísunem, najednou jsem letěl do výšky dozadu – to mě asi zasáhla ta podělaná pálka při cestě vzhůru. Nebyl jsem si jistý.

Dopadl jsem, zlomené kosti paže si našly cestu ven, pár konců žeber zase dovnitř. Už stál u mě, pohyboval se úsporně, mimořádně rychle a naprosto sebevědomě.

Byl to glyhen, stejný druh jako ti dva v továrně, možná vyladěný na trochu větší výkon. O hodně vyšší výkon.

Pokusil jsem se pohnout. Nešlo to, cítil jsem mravenčení místo paží a nohou, nervy mě prostě neposlouchaly. Asi jsem dostal větší nakládačku, než jsem si sám myslel.

Dvě tři sekundy si mě shora prohlížel, ale na pohřební řeči moc nebyl. Rozpřáhl se k poslední ráně, tak rychle, až mi pálka zmizela před očima. Ještě jednou jsem se napřel k odrazu, kotoulu, prostě k úniku z kurzu té příšerné věci, která mě změní na hromadu rozlámaných kostí a krvavého masa, ale byl to jen směšný pokus.

Zahřměl výstřel, vlastně dva.

Ocelový kyj udeřil do země kousek od mé hlavy, odražený kámen mi roztrhl tvář až na kost.

Glyhen stál a pomalu se otáčel. Další výstřel, z trupu mu vyrazil krvavý gejzír. Další a další, všechny doprovázené pomalými explozemi. Ten parchant neochotně dokonce i vybuchoval. Osmá ho konečně srazila k zemi.

Poslední, protože další náboj v zásobníku nebyl a pochyboval jsem, že by Derviš dokázal tak rychle nabít. Slyšel jsem ho přicházet, ale nedokázal jsem se podívat. Tělo mě stále neposlouchalo.

„Nalož mě do auta a rychle pryč. Za chvíli dorazí policie nebo úklidová četa, obojí je pro mě stejně špatné. Do půjčeného auta.“

Byl tak vyděšený tím, čeho se stal svědkem, a tím, co udělal, že neprotestoval.

Když mě smýkal k vozu, tělo jsem stále necítil a díky tomu to nebolelo. Aspoň něco.

„Po pěti kilometrech zastav někde na zastrčeném místě,“ sykl jsem, když mě konečně dovlekl až na sedadlo.

Probral jsem se ve chvíli, kdy motor zmlkl. V noční tmě ředěné svitem palubní desky a září reflektorů odrážející se od stromů okolo jsem viděl pokroucenou Dervišovu siluetu. Skoro mi ho bylo líto.

„Teď musíš nacpat kosti, kam patří, všechny. Myslím tím moje kosti. A klouby naprav také, jak nejlépe to dokážeš, regenerace mě pak bude méně bolet.“

Hodně špatně se mi dýchalo, konce přeražených žeber jsem cítil někde v levé plíci.

Pochyboval jsem, že tak masivní poškození zregeneruji, ale neměl jsem jinou možnost.

Při představě toho, co mě čeká, jsem zasténal. Tss. A to Derviš ani nezačal.

„Jdu na to,“ řekl přerývaným hlasem, sklopil opěradlo předního sedadla a sklonil se nade mnou.

„Začni ramenem,“ doporučil jsem mu.

Poslechl a po chvíli zkusmého ohmatávání se do toho pustil.

Zařval jsem. Nebyl to řev, ale jekot ubožáka podrobovaného tortuře.

Derviš ode mne odskočil a praštil se přitom do zátylku o strop karoserie.

„To nedokážu,“ zavrtěl hlavou.

Trvalo mi deset sekund, než jsem se odvážil odpovědět:

„Musíš, jinak nepřežiju.“

Bolestí jsem se střídavě propadal do bezvědomí a střídavě se zase vracel, zpočátku Derviš při každém pokusu odbíhal zvracet, pak už neměl co.

Nad ránem jsem opět seděl v autě zafačovaný množstvím obvazů minimálně z deseti lékárniček a pruhy látky nařezanými z našeho oblečení. To proto, aby polámané kosti a poničené klouby držely ve správných polohách.

„Zavez mě domů,“ přikázal jsem. „Pak zmizíš i s rodinou. Je to hra, na kterou nemám. Zatím.“

Neprotestoval. Byl stejně bledý jako já. A tvrdší. Já bych to co on asi nedokázal. Překonal sám sebe kvůli někomu jinému. Kvůli mně.

Než jsme najeli na dálnici, zastavili jsme v řeznictví hned u cesty. Derviš vykoupil všechno slušné maso, co měli.

Zuřivě jsem kousal a polykal, ohlodané kosti jsem vyhazoval z okna.

„Jak je?“ zeptal se mě, když jsme minuli ceduli Praha 100 km.

„Mám děsnou žízeň, je mi blbě ze všeho toho masa, co jsem spořádal, ale jinak to ujde.“

To byl z mé strany čirý eufemismus, ale proč si stěžovat.

„Sálá z tebe vedro až ke mně,“ zabručel a dál se věnoval řízení.

Doufal jsem, že dodržuje všechny dopravní předpisy. Já se to nikdy úplně nenaučil, asi protože jsem nikdy nechodil do autoškoly, jen jsem si opatřil identitu člověka, který ano.

„Co budeš dělat dál?“ zeptal se na padesátém kilometru.

Překvapeně jsem zamžikal slepenýma očima. Spal jsem, neupadl jsem do bezvědomí, prostě jsem obyčejně spal. A z ran už mi netekla krev. Skvělé. Tedy relativně.

„Sejdu se se Schnittzelem a bude muset být hodně přesvědčivý, aby mi vysvětlil, jak je možné, že se na nás vrhli. Pak se uvidí.“

Že jsem se potřeboval napít, a to jako snad nikdy v životě, jsem nahlas neřekl. Nepotřeboval jsem Derviše vystrašit ještě víc.

„Na tvém místě bych se pokusil najít Paměť.“

Velké P vyslovil naprosto zřetelně. Nechápal jsem, co tím myslí. Došlo mu to a pokračoval.

„No, ty máš svou Paměť, záznamy o důležitých věcech, které bys mohl v průběhu času zapomenout…“

„K ničemu,“ ucedil jsem, ale najednou jsem si nebyl tak jistý.

Jako bych v průběhu večera narazil na potenciálně zajímavou informaci, jen jsem si ji nedokázal vybavit a dát do souvislostí.

„Jenomže tobě je kolik, tři sta, čtyři sta, pět set let?“

Čtyřicátník mávl pohrdavě rukou a já měl najednou chuť mu tu ruku urvat a napít se jeho teplé krve rovnou z pažní tepny. Rychle jsem to překonal. Co když tyhle choutky, pohrdání lidmi, jsou u našinců s věkem silnější a silnější? A vedou nás následně ke zkáze? Lovec by kořistí pohrdat neměl, to v žádném případě. A Derviše jsem už dávno za kořist, ani potenciální, nepovažoval. Pokud ano, už bych se z něj v průběhu cesty napil. A pravděpodobně bych ho přitom zabil.

„Stejný problém jako ty určitě řeší i starší upíři. Ti, co mají sedm set let, tisíc, možná i víc. Musí ho řešit, protože by pak zapomínali na základní věci a… neobstáli by v boji se soukmenovci.“

Soukmenovci, to znělo divně. Někteří z nás se označovali za bratrstvo, za našince, jim prostě lidi a ne-upíry nazývali zvěř. Já sám občas používal označení bratranci. Ale to, co teď řekl Derviš, dávalo smysl. Určitě bych si měl své poznámky prohlížet častěji a také do nich častěji zapisovat. Spousta věcí, která se stala, byla jen logickým vyústěním dřívějších událostí. Například to, že upíři se ukrývají za nejslavnější hudební skupiny, mě mohlo napadnout samotného. Jednu dobu našinci vlastnili skoro každý lepší kočovný cirkus. Kočovat byl ideální způsob, jak zanechat odstup od mrtvých těl. Tehdy ještě většina z nás zabíjela. Kolik takových podobných potenciálně důležitých věcí už jsem pozapomněl?

„Za pět set let se papírová kniha v obyčejné knihovně obvykle rozpadne,“ přemýšlel jsem nahlas. „Já tu svoji už jednou pro jistotu komplet přepisoval. A ještě dřív žádný papír nebyl. Kostely jako úschovny jsou dobré jen na několik let, řekněme do půl tisíciletí. Déle by možná posloužily kláštery, ale po dobu přesahující tisíc let a víc? Musí mít jinou fintu.“

„To opravdu žijí upíři, kteří si pamatují minulé tisíciletí?“ vydechl nevěřícně Derviš a málem jsme urvali kolo v díře na vozovce.

„Dávej pozor na cestu,“ upozornil jsem ho. „Jsou, potkal jsem chlápka, patřil k Přemyslovcům a účastnil se vyvraždění Slavníkovců. Později se musel ztratit, protože byl moc drsný k zajatcům. A to i na tehdejší kruté poměry.“

Dervišovi chvíli trvalo, než informaci strávil.

„Takže i vy se nějakým způsobem vyvíjíte? Kultivujete?“

Opět mě vytočil a popudil. Proč bychom se měli vyvíjet, a proboha proč kultivovat? Jako bychom byli nějací barbaři. Pak jsem se ale zarazil a přikývl.

„Kdybych se choval jako většina upírů za mých mladých let, už by mě dávno chytili. Většina těch, co zabíjeli kořist při prvním hašení žízně, se dneška nedožila. Museli jsme se přizpůsobit.“

„Kořist je silnější a silnější,“ pokývl hlavou.

„Nesmysl,“ nesouhlasil jsem. „Prostě jsme lovci, hledáme vždy nejjednodušší cestu, jak se dostat k cíli.“

To už jsme dojížděli do Prahy.

„Že by své knihy paměti schovávali v nejstarších památkách?“ vrátil se Derviš k původnímu tématu.

Jen jsem zavrtěl hlavou.

„Nejstarší památky byly překopány a proslíděny od sklepení až na půdu a zpět. A stále jsou opakovaně zkoumány. To by nešlo. Zřejmě své záznamy v intervalech několika století přenášejí z místa na místo. Jako kočka koťata.“

„Ale jsou pro ně určitě cenné,“ domýšlel se Derviš.

„Určitě,“ potvrdil jsem. „Zastav před mým domem hned u vchodu, ať mě nikdo v tomhle stavu nevidí.“

„Je to dobrý nápad?“ podíval se na mě.

Někde vpředu naskočila červená, na brzdu dupl až v poslední chvíli.

„Už tam byli a obrátili všechno naruby. Museli by mě mít za totálního idiota, aby pořád hlídali jeden byt. Vědí, že jich mám víc, je to naše obvyklá taktika,“ použil jsem své tradiční zdůvodnění.

Ve skutečnosti se mi nechtělo skrývat se v neobydleném opuštěném bytě bez pohodlí a věcí, na které jsem byl zvyklý. Za trochu rizika mi to stálo.

Opět jsme se rozjeli.

„A pak hned odjedeš s celou rodinou na dovolenou.“

Sáhl jsem do palubní desky, ze svazku bankovek, který jsem získal darem od zlaté mládeže, oddělil třetinu pro sebe a zbytek mu podal.

„Vzpomeň si, co jsi viděl, a představ si, co by ti udělali, kdyby tě chytili,“ řekl jsem, když váhal. „A totéž by udělali Peggy i tvojí dceři, pokud by měli za to, že jim to nějak pomůže.“

To rozhodlo, váhavě balíček přijal a zasunul si ho do kapsy u vesty.

„Auto mi nech v Jeruzalémské,“ jmenoval jsem ulici tři bloky od jeho bytu. „Klíče pošli poštou nebo je prostě nech u sebe.“

Už jsme se blížili k mému příbytku, Derviš bez vybídnutí zpomalil. Rozhlížel jsem se, ale žádné podezřelé vozy ani poflakující se glyheny nebo upíry jsem neviděl.

„Můžeš zastavit,“ přikývl jsem.

Bez rozloučení jsem vystoupil z vozu a pro jistotu se rychle chytil kandelábru. Stát a sedět byl propastný rozdíl. Okamžik jsem se díval za odjíždějícím Dervišem, pak jsem stočil pohled stranou, protože se mi zdálo, že u vedlejšího vchodu vidím zajímavou blondýnku, ale to mě jen šálily zrak a hlad. Žádná žena tam nebyla, tím spíš krásná.

Na třesoucích se nohou jsem vyklopýtal do patra. Dveře byly zamčené, beze známek poškození, ale chybějící vlas původně nastražený u pantů mě varoval, že uvnitř někdo po dobu mé nepřítomnosti byl. Ten na druhé straně dveří zůstal na místě. Takže sem přišli, prohledali byt, odešli a snažili se, abych se o tom nedozvěděl. A pokud by na mě uvnitř někdo čekal, bylo to fuk – na další utíkám mi nezbývaly síly.

S obnaženým torzem katany jsem vešel dovnitř.

Uklizeno, čisto a prázdno.

Pravděpodobně tu na mě nějakou dobu čekali a nechtěli mě při vstupu zbytečně znepokojit, proto ten pořádek. Nebo mě prostě nechtěli stresovat.

Nejraději bych si lehnul na postel a nedělal nic, ale čekala mě spousta práce.

Sprcha, oholit se, pak maskování nejviditelnějších známek boje – korekční tyčinka, make-up, pudr a zase jsem vypadal společensky únosně.

Krvavý biftek z ledničky. Bez koření, bez dochucování, snězený s potlačovanou hltavostí.

Lovecký oděv – lehké kašmírové kalhoty, košili z natolik tmavě rudého hedvábí, až se zdála být černá, boty z tuhé kůže s kovovými skrytými žebry, aby nepovolily při záběru, a se speciální podrážkou kvůli správné opoře, současně se však tvářící jako elegantní polobotky, pravda, možná trochu robustnější.

Všechno dohromady mi zabralo dvě hodiny a cítil jsem se jako po maratónu.

Zapnul jsem televizi, aby v bytě nebylo takové ticho.

Měl jsem žízeň. A chuť na sex. U mě to šlo ruku v ruce, teď jsem si to uvědomoval víc než dříve.

Ze šuplíku jsem vytáhl jednu z telefonních karet pro strýčka příhodu, zapátral v paměti a vyťukal číslo.

Už nebylo aktivní.

Další v pořadí ano.

„Ahoj, tady Mathias. Jsem zrovna v Praze, nemáš chuť na kávu nebo večeři někde v příjemné restauraci?“

K číslu jsem měl v paměti připojenou tvář a pár drobností, které byly důležité.

„Ahoj, dlouho ses neozval.“

„Ano, hodně cestuju, říkal jsem ti to.“

„Dnes se mi to nehodí, ale kdybys tady byl ještě za týden?“

Spolkl jsem rozčarování.

„Jasně, ozvu se po víkendu, pokud budu tady. Měj se hezky,“ rozloučil jsem se mile.

Další číslo. V televizi právě upozorňovali na extravagantní hru, která měla být událostí pražské divadelní sezóny.

Jiné číslo, jiná tvář, zvyky, vůně. Náruživá a divoká, skoro až moc. Provokující.

„Ahoj, tady Mathias. Jsem po čase zrovna v Praze. Nechtěla bys vidět,“ zopakoval jsem název komedie, jejíž upoutávka právě zmizela z obrazovky. „Máš přece ráda divadlo, nebo ne?“

„Ty jsi pěkný mizera, půl roku se neozveš a pak mě zveš do divadla?“

Pamatovala si mě; všechny, nebo skoro všechny, si mě pamatují.

„Jo, to jsem celý já, hodně cestuju, však víš.“

Chvilka váhání.

„Ale nemíním jít do divadla hladová.“

„To se ti se mnou nemůže stát, víš, jak rád jím.“

„Taky máš rád spoustu jiných věcí,“ uchichtla se.

„Jak jsi řekla, jsem mizera. Líbila by se ti nějaká speciální restaurace, nebo to necháš na mně?“

„Máš dobrý vkus.“

„A nejen na restaurace.“

„Mizera, a ještě sebevědomej.“

Bavila se, a to bylo dobře.

Domluvili jsme si čas a místo, hovor jsem ukončil s pocitem nesmírné úlevy. Napiju se, uhasím žízeň. Jazyk jsem měl suchý, rty lepkavé, typické příznaky vyprahlosti. Jako bych bez krve strádal celé týdny, měsíce, a přitom to nebyla pravda. Teď už jsem se ale nemusel znepokojovat.

Po telefonu jsem rezervoval lístky, kupodivu mi dali vybrat, kam chci. Zřejmě proto ty reklamy v televizi. Objednal jsem lóži. S restaurací to bylo horší, i když mě v několika vedli jako velmi dobrého zákazníka. Nakonec se povedlo i to.

Uprostřed telefonování mě přepadl nával slabosti, až jsem lapal po dechu. Sakra, sakra, sakra, tohle nebyl následek zotavování z ran, ale připomínka podivných záchvatů, které mě v poslední době trápily. Myslel jsem si, že už to pominulo, že jsem z toho venku. A to tím spíš, že jsem se extrémně rychle vzpamatoval ze zranění, ze kterých bych se dřív lízal celé dny, ne-li týdny. Současně se mi pořád vracely návaly slabosti, vyčerpání a – žízně. Nebo to souviselo s množstvím zranění v poslední době? Možná.

Deset minut jsem bojoval o každý nádech, vnímal nepravidelný puls srdce a celkově s obtížemi přežíval. Pak se všechno vrátilo k normálu, to znamenalo trýznivou bolest regenerujícího se těla a žízeň téměř znemožňující myšlení. Ale tomu jsem se nesměl za žádnou cenu poddat, změnil bych se ve zvíře.

Ještě jsem napsal email svému dodavateli mečů. Starou němčinou jsem mu sdělil, že odolnost čepele byla mírně řečeno neuspokojivá. Korespondovali jsme si takhle už sto padesát let a původně sídlil někde v Solingenu. Teď v Japonsku na ostrově Kjúšú a měl něco společného s Japan Steel Ltd. Emailovou adresu mi poslal až s dodávkou mého posledního meče, do té doby jsme spolu komunikovali pouze prostřednictvím konvenční pošty. Našinec nebyl, ale nikdy jsem nezjistil, co je doopravdy zač. Snažil jsem se však jen opatrně a ve vší zdvořilosti.

Víc záležitostí jsem už z bytu vyřídit nemohl, musel jsem ven.

Sebral jsem síly, zvedl se, přes protesty ještě ne zcela zregenerovaného ramenního kloubu se navlékl do dvouřadého saka, které snad ladilo s barvou kalhot i košile, a zamířil na schůzku. Cestou jsem se stavil v parfumérii pro klasický Chanel No. 5. Používala ho, když jsme spolu byli naposledy. Po šesti měsících to chtělo být milý, ale kytice na mě byla v tuto chvíli prostě příliš těžká a neskladná.

Na rohu jsem měl opět pocit, že vidím mladou blondýnku. Teď už jsem ale věděl, čím to je: Amélie, s níž jsem měl smluvenou schůzku, byla blond – tenkrát. Prostě jsem se nemohl dočkat.

Taxík jsem si chytil bez obtíží a do restaurace se dostal minutu před domluveným časem. To znamenalo, že mám minimálně čtvrt hodiny k dobru. To byla další informace, která se mi vynořila z paměti. Poručil jsem si vodku. Bohužel měli jen Finlandii. Život je někdy prostě tvrdý.

Amélii jsem poznal, jakmile vstoupila do restaurace, ale spíš díky tomu, jak se vlnila, než podle toho, jak vypadala. Dnes vsadila na kaštanovou barvu vlasů, kabátek, který nezakrýval, že má peníze, a sukni o trochu delší, než jsem si pamatoval. Zdálo se mi, že všechno dohromady jí víc sedí. Blondýnky mají být v zásadě křehké, ale jí se nikdy nedařilo zcela zakrýt jistou živočišnou lačnost až poživačnost.

Zaměřila mě prakticky okamžitě a špacírem přes sál si získala stoprocentní pozornost mužských hostů. Vlastně jen skoro stoprocentní. U stolu v rohu seděl čerstvě zamilovaný pár, ten kluk si jí ani nevšiml.

S lehkostí jsme se přenesli přes úvodních deset minut, pomohl nám s tím drink, kterým jsme si připili. To byla prostě Amélie. Co nejvíc co nejlepšího vína, šampaňského, koňaku, whisky, kaviáru a vybraných pokrmů, co jich kuchyně národů světa nabízely. S tím vším však dokázala nějakým způsobem zápasit, protože za dobu, co jsem ji neviděl, se prakticky nezměnila. A pokud – k lepšímu.

Možná jedla v lepších restauracích, měla lepší maséry, trenéry a náročnější milence. Sex měla raději než dobré jídlo, raději než své oblíbené koktejly.

„To bylo opravdu dobré,“ zhodnotila francouzské středomořské menu, které jsme právě spořádali, a olízla si konečky prstů. Na úplný závěr našpulila rty a zakončila představení dlouhým pohledem mým směrem.

Muž u vedlejšího stolu vypadl z konverzace se svou společnicí, zakoktal se a zachránil situaci zakašláním do ubrousku. Taková byla Amélie. Působila na všechny muže stejně. Na mě také, ale doufal jsem, že se bude držet aspoň trochu zpátky. Protože jsem měl žízeň. ŽÍZEŇ. Toužil jsem po Amélii. Po krvi. Po Amélii a její krvi.

„Teď vzhůru na divadelní představení,“ zavelel jsem.

„Nikdy jsi nebyl tak kulturymilovný, dával jsi přednost jiným věcem,“ zašveholila nevinně.

„Máme k dispozici lóži,“ objasnil jsem. „A prosím ještě o dvě láhve Šampaňského s sebou,“ obrátil jsem se na číšníka. „Odcházíme.“

V taxíku jsme se chovali poměrně civilizovaně, i když slovo poměrně bylo na místě a stejně mi to dalo dost práce. Byla prostě příliš blízko. Cítil jsem její vůni, pižmo i pulzování krve v tepnách.

„Víš, bůhvíproč jsem si myslela, že už tě neuvidím,“ zapředla a položila mi dlaň na stehno.

„A proč, proboha?“ zeptal jsem se, naklonil se k ní a vtiskl jí polibek do výstřihu.

Taxikář v zrcátku se pobaveně ušklíbl. Viděl jsem ho v odraze zadního okna. V tak slabém, mnohokrát lomeném odrazu, že člověk by něco takového neměl šanci zaregistrovat.

Dotek červeně nalakovaných nehtů získal přes tenkou látku kalhot na naléhavosti.

„Tak, prostě myslela.“

Měla pravdu, instinkt jí napověděl správně. Probouzela ve mně mé horší já, nebezpečné já upíra starých časů. Právě proto jsem přerušil naše kontakty. Teď jsem však rozhodnutí porušil – protože mi nic jiného nezbývalo.

Taxikář tušil dobré spropitné a zastavil nám na zákazu přímo před vstupem do divadla. Nezklamal jsem ho. Poděkoval a neodpustil si spiklenecký úšklebek. Uvaděčka v obnošeném šedivém kostýmu, poté co viděla náš lístek, zavolala kolegyni, aby se věnovala dalším divákům, a sama nás zavedla do lóže. Zdvořile a uznale jsem jí poděkoval, v jejím případě to stačilo. Amélie se rozhlédla po sedadlech a malém stolku, na který jsem položil balíček se dvěma úhledně skrytými láhvemi.

„Má to jistý styl,“ ocenila.

Brokátová látka už trochu vybledla, ale zařízení lóže v sobě dál neslo nádech starého luxusu.

„A je odsud skvělý rozhled,“ ukázala a naklonila se přes bok lóže.

Sukně se jí přitom zvedla, odhalila tak nohy v punčochách se švem do třetiny stehen, současně se ozvalo zdvořile zaklepání.

Polkl jsem sliny.

Byla to prodavačka občerstvení, zda něco nepotřebujeme. Nebyl jsem si jistý, zda podobná služba je v divadle standardní, pro jistotu jsem ale koupil kávu a dvě čtvrtlitrové lahvičky vína s plastikovými kelímky.

To už se sál pod námi uklidňoval, Amélie mi podávala láhev šampaňského.

„Dokážeš být tichý?“ zašeptala.

V šeru se jí rozšířily zornice, oči měla lesklé, a když mi podávala láhev, prst druhé ruky mi položila na rty.

Odpověděl jsem úklonou bez vysvětlování.

Otevřel jsem láhev, sekt jen distingovaně zašuměl, a nalil nám víno, na jevišti právě vytahovali oponu. Bez dalšího gesta se otočila a vyklonila ven – snad aby dobře viděla, lem sukně znovu odhalil podstatnou část jejích nádherných křivek. Přiblížil jsem se k ní, naklonil se, položil jí dlaně na boky a počkal, až se prohne.

Měla punčochy s podvazky, krajkové kalhotky, v setmělém sále se zdály černé, ale já jsem díky lepšímu zraku věděl, že jsou červené. Jako krev. Chvíli mi vzdorovala, ale pak se podvolila, dala kolena k sobě a já ji svlékl.

Nebylo to nutné, ale bylo to tak lepší.

Ve chvíli, kdy na jevišti herci deklamovali první emocionálně vzepjaté repliky, tlumeně zasténala. Přitiskl jsem se k ní ještě víc, abych dosáhl na krk.

Opatrný, musíš být opatrný, běželo mi hlavou někde na druhé koleji. Nesměl jsem dopustit, aby ta kolej skončila. Dařilo se to, zůstával jsem při smyslech i přes strašlivou žízeň kombinovanou s chtíčem.

Najednou se vzepřela, otočila se a rudě nalakovanými nehty mě chytila ve slabinách.

Mé zavytí překryl bouřlivý potlesk.

A lidé stále – nebo vlastně už poněkolikáté – tleskali. Pomalu jsem přicházel k sobě. Amélie ležela na stole, sukni vykasanou až k pasu, obličej bledý, na krku malou skvrnku. Kurva.

Ještě byla teplá a dýchala, mělce, povrchně, rty fialové. Kolik jsem jí vypil? Nepamatoval jsem si. Doprdele. Do hajzlu. Kurva.

Tohle už jsem nikdy nechtěl zažít. Ne. Za žádnou cenu. Ze sedadel jsem jediným škubnutím strhl čalounění, rozložil ho na zem a pak ji na provizorní lůžko položil. Nohy jsem jí zvedl a opřel o stěnu, ruce o židle a přivázal je kapesníky.

Všechna krev, co v ní zbyla, směřovala k srdci a mozku. Až teď jsem si uvědomil, že jsem nahý, na mnoha místech pokousaný a… mám žízeň. Další série nadávek.

Její krevní skupina byla AB+. Poznám to.

Sebral jsem jí z kabelky telefon, vytočil číslo záchranky a nahlásil zranění s velkou ztrátou krve.

„Kde jste, zopakujete mi to ještě jednou!“ chtěla po mně žena na druhé straně. Suše jsem nadiktoval adresu a zavěsil. Budou tady pozdě, pokud vůbec, to mi bylo jasné. Vlastně to nebylo až tak důležité, Amélie byla jen kořist – čili to bylo extrémně důležité. Nepotřeboval jsem, aby kromě upírů po mně šli i lidé.

Navlékl jsem se do kalhot a saka, boty jsem měl naštěstí stále na sobě. Seběhl jsem po schodech, cestou vybrakoval lékárničku a skříňku s elektrikářským vybavením, a pak se zastavil až v sále. Zhluboka jsem se nadechl a ucítil jsem nóbl feťáka i chlapa s krví AB+. Musel to být chlap, protože žena by v mé blízkosti nepřežila. Žízeň.

Nejsem v hypnóze dobrý, ale trochu pomůže. Zato jsem rychlý, i na upíra slušně rychlý, a umím splynout s davem. Lidé zaboření do pohodlných sedadel a soustředění na představení mě neviděli, nebo skoro mě neviděli. Pár slov, úsměv, gesto důvěrného poplácání a stisk nervových bodů. Za chvíli už dárce ležel na stole a za pomoci dvou jehel, jedné injekční stříkačky a bužírky propláchnuté mými vlastními slinami překapávala krev k Amélii. Zoufale pomalu, čerpadlo jsem prostě neměl.

Naštěstí už nebledla a dýchala stále stejně pomalu, nebo spíš rychle. Dal jsem jí napít, i v komatu fungoval polykací reflex, a to bylo dobře.

Díval jsem se na ni, myšlenky mi běžely neřízenou rychlostí a neřízeným směrem. Nechtěl jsem, aby umřela, za žádnou cenu. Záleželo mi na ní, záleželo mi na každé ženě, kterou jsem připravil o krev. Divné, ale bylo to tak.

Z transu mě vyrušil kolísavý zvuk sirény záchranky. Takže doktoři dojeli. Nepředpokládal jsem to, ale Améliino plus. Nebo moje? Nebyl jsem si jistý, měl jsem pocit, jako by v uplynulých okamžicích mé jednání řídil někdo jiný.

Sebral jsem košili, poutíral všechny předměty, u nichž jsem si pamatoval, že jsem se jich dotkl, a vyrazil po schodech dolů. Určitě jsem tam nechal spoustu DNA, otázkou zůstávalo, jak si moderní kriminologické metody poradí s mou DNA.

Doslova a do písmene bez dechu jsem zastavil ve špinavém průchodu vedle spícího bezdomovce. Po dlouhé době jsem slyšel své srdce splašeně bít. Měl jsem žízeň, současně jsem byl vyděšený. Proč? Už jsem byl mnohokrát v horší situaci, ale nikdy jsem necítil takovou paniku. Stál jsem, přemýšlel a nedokázal se dobrat rozumného závěru. Snad to množství zranění, to mě muselo vyvést z konceptu. Můj mozek prostě nefungoval jako dřív. Znal jsem upíry, kterým po těžkém poškození trvalo roky, než začali být normální. Skoro.

Balík hadrů u stěny se probral k životu.

„Co je, kámo, je ti něco?“ zeptal se mě.

„Mám žízeň,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Zbylo mi trochu ironu,“ pozvedl do výšky plastikovou láhev z poloviny zaplněnou modrou kapalinou.

„To by mi asi nechutnalo, a ani tvoje krev,“ odbyl jsem ho.

Než mu došlo, co tím myslím, byl jsem pryč.

Mé předchozí zkratkovité jednání nebylo důležité, nezáleželo na něm, protože jsem ho bez úhony přežil. Uhasím žízeň a začnu zase přemýšlet normálně, to byl základ, kterého jsem se chytil. Sel jsem noční Prahou, vyhýbal se hlavním ulicím a vybíral si ty nejméně osvětlené. Bylo jich málo, ale lidé při setkání se mnou naštěstí odvraceli zrak stranou a rychle mě vymazávali ze vzpomínek. Jedna z výhod velkého města.

Měl jsem pocit, že mě někdo sleduje. Malá křehká blondýnka s krví hutnou a výživnou jako nektar. Nebezpečná halucinace, mohl bych se za ní honit až do smrti. Naštěstí jsem se dokázal s tou představou srovnat, dokázal jsem jít dál. V paměti jsem měl ještě spoustu dalších žen se slabostí pro chlápka, jako jsem já, se slabostí pro upíra. Jenomže kdybych se s nimi setkal, nespokojil bych se s půllitrem krve, který bych si od nich mohl vzít, aniž bych je zabil – aniž bych na sebe upozornil policii a vůbec celé soukolí lidské společnosti. Já měl žízeň, ŽÍZEŇ, kterou neuspokojí ani litry krve.

Další kilometry tmavých ulic.

Kde je krev – v nemocnici, ještě lépe v nemocniční transfuzní stanici. Kus přede mnou projela tramvaj. Měla špatné číslo, ale vybavil jsem si to správné. Dobelhal jsem se k zastávce a opřený o sloup rozbité pouliční lampy čekal.

Za chvíli jsem ji rozbil. Aby mi nesvítila do obličeje.

„Žízeň, ajajajajaj,“ vyřvávala čtveřice opilých mladíků vyklánějících se z auta.

Potlačil jsem touhu rozběhnout se za nimi. Byli to muži, nestáli mi za to.

Konečně přijela noční tramvaj, nastoupil jsem a o půlhodiny později stál v setmělém areálu nemocnice. Znal jsem to tady skoro jako místní, kupovat krev pod rukou přímo od zdroje bylo nejjednodušší. Jenomže na to teď nebyl čas.

Pořád jsem měl pocit, že mám někoho v patách, ale znepokojovalo mě to méně a méně. Už jsem stál před budovou, kde se lidským dárcům odebírala krev, věděl jsem, že v chladicím boxu jí pár litrů mít budou. S trochou štěstí pár desítek litrů.

Vyšvihl jsem se po fasádě do patra a – spadl jsem.

Opravdu jsem nebyl ve formě.

Druhý pokus. Než jsem opět začal vrávorat, našel jsem pootevřené okno, za pomoci kusu drátu z klíčenky ho vyháčkoval a víceméně spadl dovnitř. Věděl jsem, že ne všichni tady spí, v kancelářích určitě několik lidí mělo službu, ale to byly většinou unavené sestry a já je nemínil zbytečně vyrušovat.

Po chvíli zmateného tichého přecházení sem a tam jsem si vzpomněl, že hlavní chladicí box je v suterénu.

Opatrně jsem sestoupil po schodech až dolů, trochu mě překvapilo světlo prosvítající těžkými dveřmi oddělujícími skladovací prostory od zbytku sklepa. Ale bylo mi to jedno, potřeboval jsem krev. Hodně krve.

Otevřel jsem, ovanul mě přiměřený chlad a pach desinfekce silnější než kdekoliv jinde v budově.

Žízeň, krev. Věděl jsem, že se neovládnu, že ji budu pít tak dlouho, dokud dokážu, a budu přitom riskovat smrtonosné riziko zvracení.

Další dveře, za nimi už se chodba vzhledově změnila ve vyloženě aseptickou místnost. Téměř jako operační sál, až na skladovací schránky tvořící stěny všude okolo, v hladké keramické podlaze se rozmazaně odráželo pole úsporných zářivek na stropě.

Dorazil jsem do cíle.

Až napodruhé jsem si uvědomil, že mě od něj dělí ještě jedna překážka.

Na samotném konci tunelu stála zdravotní sestra. Zamžoural jsem, možná jsem na pokraji zhroucení špatně viděl. Co by tady v tuhle chvíli dělala zdravotní sestra? A takováhle?

Pozorovala mě velkýma očima čímsi připomínajícíma plachou laň, do obličeje jí z každé strany spadal z pod zdravotní čepice jeden pramen blonďatých vlasů barvy poledního slunce, lícní kosti se právě včera zbavily dětské boubelatosti, křehkost nosu podtrhovaly dokonale vykrojené rty.

Košili bílomodré uniformy měla na jeden knoflík rozepnutou, látku od sebe roztahovala dívčí ňadra, skoro jsem měl pocit, že pod mnohokrát pranou bavlnou rozeznám výšivku podprsenky. Sukni muselo do předepsané délky chybět víc než pár centimetrů, protože končila nad koleny a umožňovala pohled na nohy v hladkost evokujících punčochách. Zdravotní pantoflíčky na lehce zvýšeném podpatku zdůrazňovaly linku lýtek a její dokonalý přechod v ještě dráždivější křivku stehen.

„Stalo se vám něco, pane?“ zeptala se.

V hladivém mezzosopránu se skrývala naivní účast, tak naivní, že nezbylo místo na strach. Nebylo jí víc než sedmnáct, možná šestnáct, to znamenalo, že nemohla být zdravotní sestra.

„Jsem tu na praxi, ale ráda pro vás udělám cokoliv.“

Udělal jsem krok směrem k ní a přitom jsem slyšel slabé zacvaknutí mechanismu dveří. Ona nemusela dělat nic, věděl jsem, že se o všechno postarám sám. Pomalu jsem se k ní blížil, na tváři falešný úsměv, aby nezačala křičet příliš brzy. Vypadala ale, že jí z mé strany nedochází žádná hrozba. Chytnu ji, servu z ní modrou košili i bílou sukýnku, roztrhám punčocháče a vezmu si ji přímo tady, vestoje opřenou o chladné stěny schrán s krví. A potom, až budu na vrcholu, jí nabodnu tepnu a její stále pulsující, omamně vonící krví konečně uhasím příšernou žízeň stravující mi mysl i tělo. A ukojím i nekončící a v tuhle chvíli pekelně bolestivou touhu po sexu.

Už jsem se tyčil nad ní, dokázal jsem vnímat jen její vůni, velké vzhlížející oči a shora volný výhled do výstřihu.

Vztáhl jsem k ní ruku, zřetelně jsem slyšel kovové třesknutí oddělující to, co bylo, od toho, co přijde. Nedotkl jsem se jí. Pak, pak už bych se nedokázal zastavit, a to jsem nechtěl. Jen poprvé jsem udělal věci, kterých jsem později litoval, pouze jako panic sžíraný touhou po milování a krvi. Tehdy jsem to ještě nevěděl. Dnes ano, navíc jsem před několika hodinami dostal tvrdou lekci. Nechtěl jsem před sebou vidět bezvládné tělo bez života, chladnoucí, zbavené schopnosti probouzet ve mně vražedný žár. Pak by mi nestálo za to žít.

„Nezabíjím mláďata,“ zachrčel jsem. „Jsem lovec, ne řezník.“

„Prosím, pane? Nerozumím vám, není vám dobře?“

Ve snaze pomoct mi ke mně natáhla ruku. Uskočil jsem, jako by mě jediný její dotyk mohl zabít. Ji mohl zabít.

„Kotě, potřebuji krev a vezmu si ji, ať se budeš snažit jakkoliv.“

Svezl jsem se na paty a opřel se o stěnu.

Zdola byl výhled na její nohy výrazně lepší a způsoboval, že jsem dýchal ještě rychleji. Ale nohy už mě neposlouchaly, což situaci významně zjednodušovalo.

„Potřebuju krev, potřebuju se napít. Otevři jednu z těch schránek a podej mi, co v ní najdeš.“

„Pane, vy mluvíte z cesty, zavolám pomoc.“

Poklekla ke mně, najednou jsem její vůni ucítil s ochromující intenzitou.

„Já přikazuji, ty posloucháš, jasné? A teď mi podej sáček krve, hned!“ vložil jsem do pánovitého tónu hlasu zbytek sil, který mi ještě zbyl.

Viditelně se lekla, v pokorném gestu sklopila hlavu.

„Ano, pane.“

Dostal jsem sáček, zuby rozerval hadičku a začal pít. Zpočátku hltavě, až jsem se dusil, potom jsem se přece jen trochu ovládl.

Jak jsem občas nestačil polykat, krev mi kapala ze rtů na oblečení a rozlévala se na hladké podlaze v bizarních útvarech. Musel na mě být příšerný pohled, ale on nekřičela, netvářila se zhnuseně ani se nezačala bát.

„Vy jste upír?“ otazník na konci věty byl jen malý.

Málem mi zaskočilo, v posledním století si lidé většinou faktickou podstatu mého druhu odmítají přiznat, i Dervišovi to několik let trvalo.

„Mhm,“ neurčitě jsem přitakal a odhodil prázdný sáček.

Najednou mi ztěžkly nohy, nebyl jsem schopný vstát.

„Další sáček mi podáš nejdříve za dvacet minut, i kdybych ho chtěl dříve,“ přikázal jsem jí. „Za dvacet minut, bez ohledu na to, co budu v průběhu těch dvaceti minut říkat.“

„Ano, pane.“

„Proč si myslíš, že jsem upír?“ zeptal jsem se.

„Pijete krev,“ poukázala pragmaticky. „Četla jsem o vás upírech spoustu knížek, moc se mi líbily.“

Skoro se začervenala.

By mě zajímalo, co to bylo za knihy.

„Podej mi další sáček.“

„Ne, říkal jste až za dvacet minut. Teď už za patnáct.“

Zatvářil jsem se výhrůžně, ale s ní to nehnulo, dokonce se na mě usmívala.

„Sám jste to tak chtěl. Podle mě jste nemocný, krev potřebujete, ale nesmíte jí vypít moc najednou. A současně po ní toužíte. Možná nějaký druh závislosti, jako třeba nikotinová závislost nebo závislost na jiných drogách,“ vysvětlovala mi s vážnou tváří.

Kdybych mohl, začal bych výt. O mých záležitostech mě bude poučovat šestnáctileté kůzle. Bohužel jsem ji potřeboval.

„Krev, podej mi, proboha, další krev, nebo tady umřu.“

„Za dvacet minut, přesně jak jste přikázal.“

„Podej mi ji, nebo tě zabiju.“

„Nemůžete se hýbat,“ poukázala pragmaticky. „Ještě dvanáct minut.“

Nemělo to cenu.

„A co mi ještě povíš o upírech?“ zeptal jsem se, abych nepočítal každou jednotlivou desetinu sekundy.

Začala citovat z nějakých knih, co se jmenovaly Svítám, Soumrak, Prokletá a podobně. Nic z toho, co říkala, nedávalo kloudný smysl, ale každopádně ty texty znala prakticky nazpaměť.

„A vy jste hodný upír,“ zakončila.

Mrkla na hodinky a podala mi další plastikový polštářek s krví.

„Místo abyste zabíjel lidi, chodíte si pro krev do nemocnice,“ upřela na mě obdivný pohled.

„Pomůžu vám, nebojte se.“

Nebylo v mém zájmu vymlouvat jí to.

Když jsem se v jejím doprovodu belhal k plotu nemocničního areálu, vypadala ve své původně nádherně čisté naškrobené uniformě příšerně. Zbrocená krví ještě víc než já, měla ji dokonce i ve vlasech a čepečku.

„Díky,“ rozloučil jsem se s ní.

Místo odpovědi mě neobratně pohladila po ruce a otočila se, protože zpoza rohu se vynořil noční strážný. Stáhl jsem se víc do stínu.

„To jsem jenom já, pane. Šla jsem se projít a viděla jsem tu nějakou kočku, chtěla jsem si ji prohlédnout.“

Z držení těla strážného bylo jasně patrné, že je navztekaný, kdo ho to v noci ruší, ale když ji uslyšel a uviděl, okamžitě se uvolnil.

„Ach tak, slečno. Měl jsem jen obavu, aby tady nebyl nikdo cizí. Raději vás doprovodím zpátky k budově.“

V ruce držel baterku, ale nesvítil s ní. Kdyby tak učinil, asi by zavolal policii, protože by se domníval, že se potkal s masovou vražedkyní.

Skoro s lítostí jsem ji nechal, ať se s nočním strážným vypořádá sama. Byla trochu střelená, ale nádherná a lákala k utržení. Zapudil jsem tu představu, dost mi s tím pomohl plot, který jsem musel přelézt. Na druhé straně se mi sice při doskoku podlomila kolena, ale stejně jsem ostře vyrazil k domovu, protože do úsvitu zbývala tak hodina času. S tím, jak jsem vypadal, jsem si taxík vzít nemohl a MHD nepřipadala v úvahu ani náhodou. Naštěstí jsem se cítil stále lépe, možná za to mohlo těch pár litrů krve v polystyrénových krabicích v plátěné tašce, co jsem táhl s sebou.

Po deseti minutách mi zazvonil telefon. Byl to Derviš.

„Měl jsi už být v letadle,“ zavrčel jsem na něho, tak jsme se dohodli.

„Jasně, jasně,“ nenechal si zkazit náladu. „Moje holky už tam jsou, dokonce jsem jim zamával. Super last minute s pořádnou slevou. Na pozítří už mám rezervovanou letenku, poletím za nimi. Tohle jsem ale nemohl nechat plavat, uznej.“

Neuznal jsem.

„Tak pro mě přijeď,“ požádal jsem ho místo toho a přečetl z cedule název ulice, kterou jsem právě procházel.

Dorazil ani ne za dvacet minut svým vozem, můj zjev nijak nekomentoval. Byl něčím nadšený do té míry, že si ani nezapálil cigaretu.

Od chodníku odrazil se zakvílením pneumatik, ještě jsem ani nezavřel dveře.

„Mám to, dokázal jsem identifikovat toho brazilského chlapa, totiž upíra, co koupil fabriku, na kterou ses mě vyptával.“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se přímo, abych to zkrátil.

Místo odpovědi mi podal dva portréty vytištěné na tiskárně.

„Jo, je to jeden a tentýž chlap,“ potvrdil jsem po chvíli kodrcavého prohlížení. „I když se snažil zamaskovat.“

„Jedna fotografie pochází ze Schnittzelových materiálů, druhou jsem sehnal já při pátrání po kupujícím,“ prozradil mi.

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo.

„To není možné, to nedává smysl,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Musí, je to Carlos Masechuta, jeden z členů Tizocovy rady starších upírů,“ spokojeně se zašklebil, střihnul poslední zatáčku a zabrzdil před domem s mým hlavním bytem.

„Máš ještě něco dalšího?“ chtěl jsem vědět.

„Ne, jen jsem ti okopíroval všechny materiály, ať se tím sám můžeš probrat. Teď je řada na tobě, ty znáš upírskou logiku, víš, jak přemýšlíte, já ne. Taky jsem šestnáct hodin v kuse seděl u kompu, potřebuji si dáchnout. Zastavím se,“ vzhlédl k rozjasňující se obloze, „k večeru. To už bys mohl být víc ve formě. A já také.“

Přišlo mi, že Derviš moji schopnost regenerace pěkně přeceňuje. A na člověka byl pěkně ofrklý. Co se dalo dělat, jiného přítele jsem neměl. Přítele. Divné. Dravec se přece nemůže přátelit s kořistí. Už bych se na tohle meditování měl vykašlat.

bytě to vypadalo stejně, jako když jsem tu byl naposledy, a to platilo i pro všechny nástrahy, které mě měly informovat o další případné nezvané návštěvě.

Sprcha, vypít sáček krve, ty ostatní schovat v lednici, při tom ještě zkontrolovat, zda je termostat správně nastavený, a postel. V polospánku jsem se probudil žízní, hltavě vypil další dvě balení nulky a usnul s vědomím, že jsem si mezi nimi nedal pauzu, pravděpodobně se kvůli tomu pozvracím a budu mít hodně velký problém. Spousta upírů už na hltavost doplatila tím nejhorším možným způsobem. Byl jsem ale totálně vyřízený a svým způsobem mi to bylo úplně jedno.

Probudil jsem se dřív, než jsem čekal, nebylo ještě ani poledne. Ze zvyku jsem se hned přihrnul k ledničce, ale pak jsem si s překvapením uvědomil, že nemám žízeň, pouze pekelný hlad.

Ze skříně jsem si vybral šedé sportovní kalhoty, díky pružné látce mě nijak neomezovaly v pohybu; protože už mi nezbyla žádná slušná košile, spokojil jsem se s trikem z modenu látky, ve kterém se člověk ani upír nezpotí, ať dělá, co dělá. K tomu jednořadové sako se stojáčkem a samozřejmě moje speciální boty. Ty, ve kterých jsem přišel, jsem postavil do koupelny, abych později zkontroloval, zda kovová žebra při záběrech, které musela vydržet, nepopraskala, a samozřejmě abych je vyčistil. Před mnoha lety jsem sám vymyslel a navrhl jejich předchůdce, později jsem potkal ševce, který pochopil, co od svých bot chci, a dokázal to zrealizovat. Jeho potomci dodnes šijí boty, přesněji vlastní firmu vyrábějící boty pro extrémní zátěže a já od nich dál nakupuji jejich asi nejspeciálnější model.

Jediné, co mě znervózňovalo, byla skutečnost, že nemám zbraň a jsem dál závislý na taxících a MHD. Dříve mi to nevadilo, ale v poslední době jsem se příliš často dostával do stavu, kdy jsem prostě vypadal příliš příšerně na to, abych nastoupil do tramvaje. Ze schránky pod plovoucí podlahou jsem si vzal nůž, který jsem kdysi dávno sám vyrobil, a po chvíli váhání z ledu na výparníku vydoloval bankovní kartu American Express a schoval ji do kapsy. Ještě jsem nevěděl, jak se rozhodnu. Podle výběru peněz v bance člověka mohou vystopovat, na to jsem se naučil být opatrný. Do kožené diplomatky jsem nacpal Dervišovy materiály a dál už jsem se doma nezdržoval.

namátkou vybrané restauraci na hezkém místě jsem si objednal dvojitou porci krvavého steaku, k tomu jednu vodku, a prohlížel jsem si svět s optimismem větším, než bylo záhodno. Okolo chodila spousta žen, atraktivních, žádoucích žen, ale kupodivu jsem při pohledu na ně necítil ani žízeň, ani touhu. Raději jsem ten podivný stav, v němž jsem se ocitl, nezkoumal a soustředil se na Dervišovy papíry.

Potvrzovaly všechno, co mi ve zkratce řekl. Jeden z Tizocových starších se pokusil zabít užitečného lidského služebníka svého šéfa. Navíc to vypadalo, že se chtěl udělat sám pro sebe, aspoň podle toho, že si sám pěstoval neskutečně schopné glyheny, které Tizoc očividně nevyužíval. A podle toho, že si je cejchoval vlastní značkou, považoval sám sebe za velmistra. To znamenalo, že v krátké době začne boj o moc – hodně krvavá a brutální válka, při které umře spousta našinců. Samozřejmě pokud jsem se totálně nemýlil.

Vytočil jsem Schnittzelovo číslo. Přestože se mi snažil utajit některé věci, nemyslel jsem si, že mě podrazil. Mluvil jsem s ním však jen krátce, lépe bude přesvědčit se ještě jednou.

Telefon zazvonil sotva dvakrát.

„To bylo fantastické, neskutečné, neuvěřitelné!“ Schnittzel na druhé straně skoro křičel.

Nechápal jsem, o čem mluví.

„O co jde?“ přerušil jsem ho.

„No přece o to, jak jste zmasakroval přepadový oddíl Masechuty, Carlose Masechuty! Od té doby, co jste mi zadal rešerši na všechny členy rady starších, se je snažím sledovat. Samozřejmě hodně opatrně, protože bych pak měl zatracený problém. Ale Carlos byl včera v tak mizerné náladě, že jsem se mu podíval do počítače. A našel jsem video z té tahanice, kde jste mu zničil komando…“

Nechal jsem Schnittzela dál brebentit. Byl tak nadšený, že by nebylo od věci si s ním pohovořit v reálu. Možná by mi prozradil několik dalších věcí.

„Rád bych si o Carlosovi popovídal. A pokud vás to bude zajímat, řeknu vám, jak konkrétně probíhala potyčka s jeho lidmi. Kdy se můžeme vidět?“

Slyšel jsem, jak Schnittzelovi v hlavě šrotuje jeho bleskurychlé a výkonné soukolí.

„Jsem prakticky na cestě za několika specialisty, jejichž služby potřebuji. Takže kolem třetí? Někde v centru?“

„U Husy,“ vybral jsem podnik.

„Budu tam.“

Dopil jsem panáka, kývl na číšníka, ať mi přinese dalšího. Carlos Masechuta. A glyheny cejchoval stylizovaným H, divné. Jenže jak mě vysledoval? Ještě divnější. Snažil jsem se vybavit si, kdy naposledy došlo k vnitroklanovému převratu. Podle mě v Rusku na začátku dvacátého století, ale to byla brutální válka našinců sužovaných hladem, vlastně ani nešlo o to, kdo bude na špičce pyramidy, ale o pouhé přežití.

Měl jsem dvě hodiny času a přemýšlel jsem, jak ho nejlépe využít. Možná bych se měl zbavit závislosti na placených dopravních prostředcích. Vzhledem k tomu, že jsem neplánoval další výlet daleko do kopců, auto jsem až tak nepotřeboval. Spíš něco obratnějšího.

V komplexu, kde se prodávaly motorky několika světových výrobců, jsem byl ani ne za tři čtvrtě hodiny, a to jsem ještě stačil vyprázdnit část konta patřícího ke kartě American Express. Vybral jsem si halu s nápisem Aprilia. To jméno se mi líbilo.

Týpek v kožených kalhotách s rameny a bicepsy prozrazujícími, že tráví spoustu času v posilovně, si mě změřil pohrdavým pohledem a nechal mě bloumat mezi vystavenými stroji. Asi jsem se mu nelíbil, nechápal jsem proč. Připadal jsem si vstřícný, sympatický. Ale co bylo důležitější – měl jsem v kapse peníze.

„Nemáte tady moc zákazníků, že?“ oslovil jsem ho mezi motorkami, kde červené nápisy hlásaly, že jsou vhodné pro jezdce od šestnácti let.

„Máme docela dost, a dobrých,“ odpověděl.

„Sháníte něco k ježdění na ryby?“ nadhodil a ušklíbl se.

„I tak by se to dalo říct,“ přitakal jsem. „Ale možná bych něco většího pro ježdění do hospody, jenže tohle vám už asi prodávat nedovolí, že?“

„Co si to dovoluješ?“ vybuchl.

„No, vypadáte maximálně na ty mopedy, co nemají žádný koule.“

Buď byl na steroidech, nebo jsem mu šlápl na kuří oko. Na člověka sebou mrskl docela svižně. Uhnul jsem jeho pravačce i zachycení, kterým mě chtěl strhnout na vlastní koleno, a s rozmyslem ho praštil z boku do spodních žeber.

Myslel jsem si, že mu nějaká zlomím, ale kost vydržela, pouze majitel se skácel bez hlesu k zemi. To už z prosklené kanceláře vybíhal člověk ve světlém obleku a posunkem brzdil další zaměstnance, kteří se k nám řítili.

„Omlouvám se, pane, určitě šlo o nedorozumění,“ vychrlil, sotva dorazil na místo. „Měli jsem tu opakované problémy s nezvanými návštěvníky, kteří odrazovali klienty. A Daniel vás asi špatně zařadil, nevzal si dnes do práce brýle,“ snažil se prodavač omluvu vyšperkovat.

Nezdálo se mi, že by svalovec svíjející se na zemi potřeboval brýle, ale nechal jsem to být.

„Nic se nestalo,“ předvedl jsem mu svůj nejsympatičtější úsměv. Byla to pravda, kdyby se jich na mě vrhlo víc, lépe bych se odreagoval.

„Chtěl bych si u vás koupit motorku,“ přešel jsem k věci.

„Ehm, jakou, pane?“ zeptal se, zatímco se dva zaměstnanci snažili pokud možno co nejnenápadněji odvést paralyzovaného kolegu.

„A máte zájem o nějakou konkrétní?“ nasadil prodejní notu, když viděl, že se nemíním rozčilovat.

„To já vlastně ani nevím,“ pokrčil jsem rameny a jeho nadšený úsměv trochu pohasl.

„Musí být rychlá, hodně rychlá,“ zapřemýšlel jsem. „A obratná. Ale nebudu na ní jezdit dlouhé trasy po dálnici, spíš se motat po okrskách nebo jen tak ve městě.“

„Ach tak. A jak dobrý jste jezdec? Víte, máme opravdu široký výběr strojů a některé jsou,“ nasadil spiklenecký úsměv, „hodně divoké. Pro poloprofesionály.“

Na motorce jsem pořádně neseděl dobře půlstoletí. A naposledy, co jsem si na ní opravdu zajezdil, to byla motorka se sajtkou a můj spolujezdec držel v ruce samopal, já lugera.

„Přiměřeně mému věku a stavu,“ usmál jsem se.

Zavedl mě k subtilním dvouválcovým strojům. Byly hezké, ale já potřeboval něco s větším odpichem.

Otočil jsem se přes uličku k mohutnějším motorkám, které ale stále nevypadaly ani trochu usedle, spíš každým kouskem určené k divokému dovádění.

„Tahle se mi líbí.“

„Je velmi krásná, pane. To určitě. Ale je to dvanáctistovka s velmi brutálním zátahem, tvrdým podvozkem. Pokud nejste dostatečně vyježděný, nedoporučoval bych vám ji. Když neopatrně zatáhnete za plyn, sedíte na zemi – nebo za tři sekundy jedete stovkou. A za sedm dvoustovkou.“

„To se mi líbí,“ zazubil jsem se.

„A je poměrně drahá,“ zkusil poslední obranu.

Vlastně to byl docela dobrý prodavač. Netoužil prodat mi mou vlastní rakev. Kdybych byl člověk, asi bych na takovém stroji nejezdil, ale já byl upír, reflexy jsem měl někde jinde, mé kosti se lámaly o poznání hůře a ze zlomenin jsem se vylízal za pár dní.

„Kolik?“ zeptal jsem se pro formu.

„Tři sta třicet pět tisíc.“

„To je slušná cena. Když mi k ní přidáte helmu – je to dneska povinná výbava, ne? – beru ji. A platím v hotovosti.“

Prodavač vypadal v první chvíli překvapeně a vzmohl se na pouhé přikývnutí. Povinný úsměv obchodníka se objevil až o poznání později.

„Dobrý den, dnes vypadáte mnohem lépe.“

Má dobrá nálada se rozplynula, ten hlas jsem znal a snažil se na něj nemyslet.

Pomalu jsem se otočil, nechápal jsem, jak je možné, že jsem ji neslyšel přicházet. Až tak mě motorky nebraly. Byla to ona, má známá zdravotní sestřička – praktikantka. Tentokrát už na sobě neměla uniformu ani nebyla zamazaná od krve. Sukni však měla snad ještě kratší, místo zdravotních sandálů kotníkové kozačky na polovysokém podpatku, top odhalující podbřišek, černý pulovr s plackou se srdíčkem a zelenou žábou. Rty v denním světle vypadaly světlejší, ale stále stejně dráždivě vykrojené.

„Taky se tak cítím,“ odpověděl jsem zdvořile, současně jsem přemáhal vnitřní zmatek.

Byl jsem rád, že ji vidím, ale nechápal jsem, kde se tu bere.

„To je úžasné,“ řekla, přistoupila ke mně a naprosto přirozeně mě vzala za ruku.

Šéf prodejny mě okamžik pozoroval s pohrdáním, vzápětí se do jeho očí vetřela závist. Velmi opatrně jsem se vymanil z jejího doteku a obrátil se k němu stylem muže, který s jiným mužem projednává důležitý obchod a nechce být ničím vyrušován.

„Já myslím, že za tu cenu byste měl přidat i jednu dámskou přilbu.“

Věnovala mu okouzlující úsměv.

„Jistě, jistě,“ koktal a už se mě nesnažil přemlouvat.

V oddělení motorkářských potřeb jsem jí ještě koupil koženou bundu, aby při jízdě nepromrzla úplně, s kratičkou sukní se nedalo dělat nic. Za necelou hodinu byly všechny úřední náležitosti vyřízeny a stroj mi oficiálně říkal pane.

Mrkl jsem se na hodinky. Do schůzky se Schnittzelem zbývalo sotva dvacet minut, čas právě na to, abych stačil na místo rušným provozem dorazit.

Shodil jsem motorku ze stojanu, opatrně ji vytlačil skleněnými, samočinně se otevírajícími dveřmi na chodník, ona poslušně cupitala za mnou, v každé ruce jednu helmu. I když se to zdálo nemožné, v minisukni a motorkářské bundě vypadala ještě víc sexy než předtím. Raději jsem se snažil její odrazy v proskleném průčelí příliš nevnímat.

Posadil jsem se za řídítka, podala mi přilbu, poslušně jsem si ji nasadil, i její blonďatá hříva zmizela pod černý kompozitem.

„Jak se to startuje?“ zeptal jsem se prodavače. „Nevidím startér.“

„Klíčem a tlačítkem jako auto,“ poradil mi a do tváře se mu vrátily pochyby.

Nastartoval jsem, stroj se nejprve otřásl, potom se zklidnil a pouze předl. Proti německým er čtrnáctkám, na které jsem byl zvyklý, měl už na poslech obrovskou sílu.

„Posaď se za mě,“ řekl jsem a sám byl zvědavý, zda poslechne.

Bez zaváhání si naskočila, odpružení motocyklu její muší váhu sotva zaregistrovalo. Přitiskla se ke mně a pevně mě objala rukama. Zařadil jsem, lehce povolil spojku a hodně opatrně přidal plyn. Motorka vyrazila vpřed a přední kolo šlo okamžitě do výšky. Ubrat plyn, přibrzdit, až po dvaceti metrech jsme opět jeli po dvou kolech. Uff. Další rychlostní stupeň, celý cirkus se zopakoval, tentokrát jsem ale zareagoval pohotověji.

Držela se pevně, to bylo dobře, protože bych ji nerad sbíral z asfaltu. Na trojku už se mi to povedlo bez problémů.

Stačila chvilka a vrátily se mi staré jezdecké návyky, zkoušel jsem, co motorka vydrží, a hledal její limity. Zdálo se, že žádné nemá, nebo spíš jsem je nedokázal odhalit v běžném provozu.

Na místo schůzky se Schnittzelem jsem dorazil dřív, než jsem považoval za možné. Místo na zaparkování bylo až kousek dál, za křižovatkou.

Zamířil jsem k chodníku, zabrzdil prudčeji, než bylo nutné, setrvačnost ji ke mně přitiskla, na bedrech jsem na okamžik ucítil její stehna. Pak už jsme stáli na místě. Počkal jsem, až opustí místo spolujezdce, zaparkoval jsem a sundal si helmu. Napodobila mě, znovu mě zasáhl její dívčí půvab.

A naivní nevinnost. Něco takového jsem nepotkal už věky.

„Jak jsi mě našla?“ položil jsem jí první, ne úplně nejdůležitější otázku a současně ukázal směrem, kterým půjdeme.

„Tohle jste si u nás zapomněl,“ podala mi plastikovou kartu s mým jménem, fotografií, podpisem a adresou.

Bylo na ní napsáno, že víra mi zakazuje přijmout krev jiného člověka, proto v každém případě na svou odpovědnost odmítám krevní transfúzi, dále odmítám být udržován v katatonickém stavu na přístrojích.

„U vás v domě mi řekli, kde často jíte, a před restaurací jsem potkala taxikáře, který vás zavezl do obchodu s motorkama.“

Říkala to, jako by najít mě bylo tou nejjednodušší věcí na světě. Na druhou stranu jsem věřil, že žádný muž, kterého o něco požádala, jí neodmítl pomoc.

Na semaforu blikla červená, proud vozidel se rozpohyboval, nezbylo nám než čekat.

„A proč jsi přišla?“

Vzhlédla ke mně velkýma očima, žena z procházejícího páru mi věnovala pohoršlivý pohled, její partner na rozhořčenou poznámku něco souhlasně přitakal, ale přitom z mé společnice nespustil oči.

„No přece vrátit tu kartu, ne?“ odpověděla a zamrkala u toho.

Potlačil jsem touhu nahlas zavýt. Opravdu mohl existovat někdo jako ona?

„Navíc jste upír. To mi přijde jako docela dobrý důvod, ne?“

Pořád se na mě dívala, usmívala se a vypadala, jako by nebylo nic přirozenějšího než potkat v nemocnici šíleného chlápka ládujícího do sebe uskladněnou krev a později za ním jen tak přijít, protože je prostě zajímavý.

Naskočila zelená, dotkl jsem se rukávu bundy, abych jí naznačil, že můžeme jít, vyložila si to jinak, chytila se mě za ruku a bez váhání vykročila do cesty.

„Mám schůzku s jedním mužem,“ vykládal jsem jí. „Nechci, aby nás spolu viděl.“

„Že by o nás někomu donášel?“ zahihňala se něčemu a lehce se přitom začervenala.

Bohužel jsem nemohl ani tušit, co asi tak představovala.

„To asi ne, spíš to může být potenciálně nebezpečné.“

„Pracuje pro nepřátele nebo policii?“ zeptala se okamžitě.

„Jak víš, že mám nepřátele?“ zeptal jsem se a otevřel dveře do restaurace, aby mohla vejít první.

„Každý upír musí mít nepřátele,“ prohlásila neochvějně. „Navíc když jsem vás viděla, byl jste unavený, umíral jste žízní. To jste určitě nepodstoupil dobrovolně.“

To měla pravdu. Jistým pokřiveným způsobem jí to pálilo. Současně mi však v některých ohledech připadala jako poloviční dítě.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se, zatímco jsem ji usazoval ke stolu.

„Tereza, ale všichni mi vždycky říkali Tes.“

„Dobře, Tes, já jsem Mathias. Něco si objednej, já si sednu vedle. Až si s tím chlápkem promluvím a on odejde, zase se k tobě vrátím. V pořádku?“

„Jasně,“ přikývla.

„A prosím tě, nevykej mi. Nechci si připadat jak tvůj otec.“

„U upírů je to jiné,“ ujistila mě.

Nebylo mi jasné, jak to myslí, ale raději už jsem se neptal.

Sedl jsem si k vedlejšímu stolu, objednal si vodku a rajčatový džus zvlášť a uvažoval, jak to se Schnittzelem sehraji.

Za další minutku už byl v restauraci. Kývl jsem na něho, ať mě dlouho nehledá. Přiřítil se, uhoněný, s objemnou taškou v podpaží.

„Mám málo času,“ oznámil mi. „Spěchal jsem, ať jsem tu co nejdřív.“

„Zjistil jste něco o Mess?“ začal jsem bez úvodu.

„Prakticky nic,“ zavrtěl hlavou.

„Pokud padly nějaké zmínky o jejím klanu, všichni se vyjadřují neurčitě opovržlivě, ale nepochopil jsem proč. Jen vím, že s ní Tizoc o něčem v nedávné minulosti jednal. O čem, to se ani nešeptá. Dokonce se prý i osobně setkali.“

To byla moc zajímavá informace. Velmistři se nescházejí jen tak pro nic za nic.

„Teď ale něco o té Šarvátce, slíbil jste mi, že mi o ní dáte víc informací.“

Aniž by čekal na odpověď, vytáhl z tašky notebook, položil ho na stůl a otevřel. Původně tmavý displej se okamžitě rozzářil.

„Mám sice záznam natočený automatickou kamerou, pravděpodobně z vozu Carlosových lidí, ale celé je to chaotické a nedokážu se v tom zorientovat.“

„Jak jste se k tomu vlastně dostal? A dozvěděl se, že se mě pokusili zabít,“ zeptal jsem se a soustředil se na Schnittzelovu tvář. Dokážu rozeznat i nejjemnější detaily lidské mimiky, krátké záchvěvy svalů, mrknutí. Jsou profesionální lháři, kteří mě přelstí, ale to chce trénink a talent.

„Zaplatil jsem si detektivní agenturu, která pro mě sledovala továrnu. Chtěl jsem vědět, co jsou zač a ke komu patří. Prostě jsem se bál a potřeboval víc informací.“

„A jak se dostali Carlosovi lidé ke mně?“

Už jsem to věděl, byla prostě chyba vracet se do starého bytu.

„Podle zprávy lidí, které jsem platil já, si Carlos najal zase jinou detektivní agenturu, ta hlídala váš byt. Sledovali ho z dálky a za pomoci elektroniky.“

„Měl jste mě varovat,“ upozornil jsem ho a sledoval, jak zareaguje.

„Všechno jsem se dozvěděl příliš pozdě. To už bylo po útoku.“

Přikývl jsem na znamení, že to beru.

„Můžeme přejít k vlastnímu útoku?“ přešel k Schnittzel k tomu, co ho nejvíc zajímalo.

„Jasně,“ usrkl jsem vodku.

Otevřel notebook a pustil v malém okně video. Znovu mě vrátilo do deště kulek a výbuchů granátů. Málem jsem tam zůstal.

Schnittzel mi začal klást otázky, já mu poměrně přesně odpovídal a přitom jsem se snažil přijít na to, proč ho to tak moc zajímá. Snažil si udělat přesnou představu o tom, co se tam stalo, jak co dlouho trvalo, kolik jsem měl času, proč jsem se rozhodl, jak jsem se rozhodl, a co jsem doopravdy udělal.

„Takže bleskové vidění vám nenaběhlo ani na chvíli?“ ujistil se.

„Ne,“ ucedil jsem. „Visio in Extremis mě nechalo na holičkách.“

„Ale zato jste nohama odmrštil dvoutunový vůz,“ zapsal si s poznámku.

„Ne moc daleko, spíš jsem ho jen tak překulil přes kapotu,“ snažil jsem se mírnit jeho nadšení.

Chvíli nad tím uvažoval.

„Sekundární pohybová struktura bude ve vašem těle už poměrně komplexně vyvinutá, protože při takovém výkonu jste přetížil množství svalových skupin včetně kosterního aparátu. A páteř musela vydržet mnohonásobné namáhání – vzhledem k vaší poloze.“

Na chvíli se odmlčel, jako by si potřeboval všechno pořádně promyslet.

„Stejně je ale s podivem, že jste přežil. Bez bleskového vidění a bleskové akce,“ zavrtěl nad tím hlavou. „I když ten váš silový výkon by se k tomu jistým způsobem přirovnat dal.“

Schnittzel mi méně a méně připadal jako člověk, který má pro svého pána zajišťovat využívání moderních technologií, jak sám původně tvrdil.

Možná mě na počátku převezl. Možná bych měl pustit víc hrůzy. Nebyl jsem si však jistý, zda by to pomohlo. Mohl si vymyslet další krycí historku. Nebyl statečný, ale myslelo mu to a pravděpodobně nebyl až tak špatný improvizátor, za jakého jsem ho původně považoval. Nebo počítal se vším.

„Jaká sekundární struktura?“ zeptal jsem se, i když jsem si pamatoval, co mi říkal minule.

Oči se mu rozzářily, bylo to očividně jeho oblíbené téma.

„Rozdělil jsem rozvoj bleskového vidění a bleskové akce, nebo odborněji rozvoj ultrarychlé nervosvalové odpovědi na inervaci, na několik fází.“

Zaklonil jsem se, abych byl od něj co nejdál a nerušil ho při výkladu. Tes seděla v křesle se zakloněnou hlavou, znuděně usrkávala kolu. Pohledy mužských návštěvníků a personálu zjevně nevnímala.

„Nejprve dochází k vývoji sekundárních cest, které dokáží přenášet signál řádově větší rychlostí, než je rychlost normálního nervového impulsu v těle – ten je reprezentován změnou elektrického potenciálu mezi kationy draslíku a aniony sodíku a šíří se rychlostí asi sto metrů za sekundu.“

Čekal jsem, k čemu Schnittzel dospěje.

„Potom dojde k vytvoření interfaců, kdy tato druhotná struktura dokáže inervovat svaly. Zpočátku velmi neobratně, jen ty největší svalové skupiny, ale s časem se citlivost zvyšuje. A úplně nakonec dochází ke vzniku a postupnému růstu další druhotné struktury, tentokrát vlastně reziduální svalové. Podle mě jde opět o stejný pseudokrystalický, i když modifikovaný útvar jako u sekundárních periferních nervů. A…“ místo pokračování se zarazil.

Bohužel se svým výkladem unést nenechal, jak jsem doufal.

„Víte, Schnittzele,“ řekl jsem pomalu. „Co vy vlastně pro Tizoca děláte?“

Až když upřel pohled stranou mimo mě a místo mozkem začal myslet tím, co schovával v kalhotách, mi došlo, že Tes stojí vedle mě. Zase jsem ji neslyšel.

„Co vy vlastně děláte?“ zopakovala sametovým altem kontrastujícím s jejím až dívčím zjevem.

„Zkoumám upíry,“ vydechl.

„Strašně jsem se nudila, promiň, že se vám do toho pletu,“ položila mi omluvně ruku na rameno.

Byl to elektrizující vjem. Nadechnout se a vydechnout mi náhle dalo mnohem větší práci.

Přestože stála, nebyla o moc vyšší než já vsedě na židli.

„To nevadí, posaď se k nám,“ pobídl jsem ji.

Schnittzel z ní nespouštěl oči. Pozoroval ji pohledem hladového hada, a aniž si to uvědomoval, několikrát polkl a olízl si rty.

„Takže zkoumáte pro Tizoca upíry?“ nadhodil jsem.

„Ehm? To jsem řekl?“ zatřásl Schnittzel zmateně hlavou.

„Ano,“ potvrdila Tes. „Já se o upíry zajímám.“

„Vy dva, aaa…“ nedokázal se vyjádřit Schnittzel.

„Ano, Tes je moje přítelkyně a ví, co jsem zač,“ potvrdil jsem mu.

Opět se lehce začervenala a okamžik nevěděla, kam s očima, ale proti mému tvrzení neprotestovala. To bylo dobře, nepotřeboval jsem tady žádný výstup.

„Co na nás zkoumáte?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

Jakoby náhodou jsem položil na stůl nůž. Bylo to dobrý nůž, vybrousil jsem ho z pruského bodáku a dal si záležet, aby byl vyvážený. Dalo se s ním velmi dobře vrhat.

„Mám ho dlouho,“ prozradil jsem mu. „A ty sám dobře víš, jakých fyzických výkonů jsem schopen.“

Chytil jsem ho za zápěstí, viděl jsem, že můj pohyb vůbec nezaregistroval, ucítil až můj dotek.

„Buď sehrajeme čistou hru, pak splním slovo. Nebo ne, a neodejdeš odsud živý.“

Moc mi nevěřil.

„Nezabiju tě tady u stolu, to by mi způsobilo nepříjemnosti a problém s odchodem, ale na pánských záchodcích.“

Teď už mi věřil víc.

„Odvést tě tam mi nebude dělat problém. Pak tě tímhle,“ ukázal jsem na nůž, „naporcuji. Hlavu budu muset ukroutit,“ pokrčil jsem rameny. „Všechno, co z tebe zbude, nacpu do zásobníků na vodu. Do čtyř se vleze celý člověk. Přiznávám, dá to práci. Ale jde to.“

Teď už mi věřil úplně.

Uvědomil jsem si, že mé vyhrožování slyší i Tes. Mrkl jsem na ni, ale jako by ho nevnímala, nespouštěla oči z Schnittzela.

„Co zkoumáte na upírech?“ zeptala se znovu.

Očividně ji to fascinovalo.

„Vy mi asi odpověď neodpustíte, že?“ zkusil to.

„Ne,“ odpověděla místo mě. „Nacpe vás do splachovadel, slyšel jste ho. Viděla jsem ho udělat i horší věci,“ pronesla dokonale obdivným tónem, a aniž by si to zřejmě uvědomovala, opřela se na okamžik hlavou o mé rameno. Musela být ještě méně normální, než vypadala, a nejhorší na tom bylo, že mně se to líbilo.

„Ech, to zní dost hrozně,“ zmohl se na odpověď Schnittzel.

Teď už nepochyboval o jediné slabice, kterou jsem vyslovil.

„No, nesmíte se rozčilit ani namíchnout,“ začal opatrně. „Tizoc po mně chce, abych mu zjistil, co vás, upíry, dělá tak silnými, rychlými a těžko zničitelnými. Chce, abych zjistil, jak upíry co nejsnadněji zabíjet.“

V prvním okamžiku jsem se doopravdy namíchl. Kořist, i když na rozkaz jednoho z nás, se snaží přijít na to, jak nás co nejsnadněji porazit, jak zabít lovce! Pak jsem si připomněl, že to není nic nového, že v dobách, kdy přirozený úsudek lidí nezatemnila věda a rozvinutá civilizace, nás hledali, a pokud našli, nemilosrdně hubili. Některé metody byly směšné, například víra v dřevěné kolíky a podobně – ocel vždy poslouží lépe, na druhou stranu žár pořádného ohně nepřežije žádný upír. Probodnuté srdce každý druhý, co je mu přes jedno století. Pokud samozřejmě nebylo rozmačkáno tupým dřevěným kolíkem. Takže to vlastně zase tak hloupá technika nebyla.

„Říkal jsem vám, nerozčilujte se!“ snažil se mě klidnit Schnittzel.

Jen jsem mávl rukou.

Kývl jsem na číšníka, objednal si další vodku a tázavě se podíval na Tes.

Bezradně pokrčila rameny.

„Asi kolu?“

„Pro slečnu Silver Fizz,“ objednal jsem. „A tu kolu.“

„Já si dám pivo,“ zareagoval Schnittzel, který se zjevně smířil s tím, že to bude delší.

Při objednávání jsem si uvědomil, co mě doopravdy rozčililo. Patřím k druhu, který žije dlouho, a pokud umírá – jde o násilnou smrt. Vlastně jsem o žádném upírovi, který zemřel sešlostí věkem, neslyšel. Snad proto jsem se nikdy bádáním po tom, jak nás co nejsnadněji zabít, nezatěžoval, právě naopak – možnost dozvědět se něco podobného jsem co nejhlouběji zašlapal do podvědomí. Co kdyby někdo přišel na trik, jak nás zbavit dlouhověkosti? Prostě jsem se spokojil s tím, že když našinci useknu hlavu nebo mu rozseknu trup od pánve k rameni, případně způsobím jiné hodně masivní zranění – nerozdýchá to. Zásah velkorážní výkonnou střelou do hlavy má obdobný účinek.

„A co jste zjistil?“ zeptal jsem se Schnittzela a usrkl vodky.

Mizerná finská vodka, proti jemné vodě života pálené z pšenice uprostřed širých ukrajinských obilných plání chutnala jako utrejch. Ale už jsem si zvykl. Od té doby, co zabili Borise, mi ji už nikdo neposílal.

„O parazitovi, který z vás de facto dělá upíry, jsem se už zmiňoval, ne?“

„Nebo o symbiontovi,“ připomněl jsem mu.

„Přesně,“ přikývl a napil se piva. „Takže tenhle symbiotický parazit po krocích modifikuje lidské svaly, aby byly schopné větších fyzických výkonů, ať už silových nebo rychlostních, a současně také transformuje i periferní nervy. Je to parazit odlišný od všeho, s čím jsem se kdy setkal, o čem jsem četl. Kromě úprav DNA hostitelského organismu pracuje ještě na úplně jiné metabolické úrovni, které zatím vůbec nerozumím a nejsem si jistý, zda jde ještě vůbec o biologii, jak ji dnes chápeme. A už vůbec netuším, kde a jakým způsobem je uchováván jeho vlastní životní program, jeho dědičná informace. Jediné, co zatím umí, je popis a lokalizace projevů jeho činnosti.“

„A proto jsou upíři tak skvělí,“ zhodnotila Tes.

„Přesně tak, slečno,“ podíval se na ni Schnittzel a ztratil nit výkladu.

„A co je výsledkem tohohle bádám?“ vrátil jsem se k původnímu tématu. „A nezapomeň, že už jsem pár našinců zabil, takže mi raději řekni něco nového a zajímavého, nebo budu mít pocit, že se mi opět snažíš něco utajit a…“ nechal jsem větu nedokončenou.

Tes se zatvářila pyšně, jako bych byl její hračkou a ona byla spokojená s mým výkonem.

„Symbiont,“ začal Schnittzel trochu nervózně.

Zaregistroval jsem, že si tentokrát odpustil parazita.

„…symbiont nějakým mně dosud neznámým způsobem dokáže omezit vliv fatálních poškození na centrální nervový systém, akceleruje regenerační schopnost organismu, a odvážím se říct, že ji povyšuje na úroveň, kterou by dnešní věda označila za nemožnou.“

To bych řekl. V jednom souboji jsem protivníkovi usekl obě ruce. Jmenoval se tuším Jacques Heldebrant nebo tak nějak. Když jsem ho o pár let později viděl, měl je opět zpět, i když s levačkou nebyl úplně nejšikovnější.

„A kde se teda schovává náš život? Co způsobí definitivní smrt upíra?“ zeptal jsem se přímo.

Pokud by mi řekl, že pouze oheň, nenechal bych ho odejít.

„Destrukce páteře, mám na mysli mnohem komplexnější porušení, než které zapříčiní smrt člověka. Přelámání obratlů, jejich vyosení do úhlu šedesáti stupňů spojené s přerušením míchy, vzdálení obratlů až o desítky milimetrů, nic z toho starého upíra nezabije.“

Napadlo mě, jak na to asi přišel. Třeba na těch šedesát stupňů. On snad opravdu někde v podzemních Tizocových laboratořích mučil upíry a zkoušel, co vydrží. Tes vypadala najednou trochu pobledle.

„A co nás tedy zabije?“ zeptal jsem se místo nějaké neuvážené akce, na kterou jsem měl chuť.

„Porušená páteř, oddálení jejích konců od sebe víc než na šedesát dva milimetrů. Ty mladší z vás zabije i masivní poranění, které symbiont nedokáže kompenzovat.“

„A setnutí?“ nadhodil jsem. „Setnutí prastarého upíra?“

„To je jistota,“ odpověděl Schnittzel okamžitě. „Nebo přesněji, není zdokumentován jediný případ, že by upír někdy setnutí přežil,“ ubral na razanci svého prohlášení.

„Odkud to víte?“ chtěl jsem ještě vědět.

„Z historických záznamů vlastněných velmistrem Tizocem,“ připustil opatrně.

To měl k dispozici asi jeden z nejlepších zdrojů informací, který existoval. Věřil jsem mu, a i kdyby opravdu mučil upíry – nezabil bych ho kvůli tomu. Dostal se do Tizocových spárů, a to pak i mnohem drsnější týpci než on prováděli zatraceně horší věci, jen aby uspokojili svého pána.

„A co jste zjistil o regeneraci?“ zajímal jsem se dál.

„Zatím nic moc,“ pokrčil rameny. „Mám na výzkum strašně málo času. Vím jen, že je za vaši neskutečnou schopnost zotavení odpovědná extrémní lokalizace léčivých procesů vždy na jedno místo současně kombinovaná se zpomalením, téměř zastavením, degradačních katabolických jevů na straně druhé. Ale jak k tomu dochází…“ pokrčil rameny.

Chvíli mi trvalo, než jsem si jeho informaci přeložil do běžné řeči. Na jedné straně rána nehnije a moc nekrvácí, na druhé se rychle hojí.

„Stejně mám pocit, že za tím je ještě něco víc, biochemické řízení metabolických procesů, které není vlastní lidskému organismu.“

Znovu mě napadlo, kolik upírů skončilo na jeho pitevním stole, než se tohle všechno dozvěděl. Nahlas jsem ale neřekl nic. Nechtěl jsem ho ještě víc strašit. Pálilo mu to dost na to, aby si uvědomoval, v jak nepříjemné situaci je.

Číšník opět zamířil k našemu stolu, Schnittzel si řekl ještě o jedno pivo.

„Už jsem vám říkal, že na upíra vašeho věku jsou vaše schopnosti jistým způsobem nadprůměrné,“ pronesl zamyšleně.

Mlčel jsem a čekal, Tes ho pozorovala, ruku měla opřenou o hranu stolu těsně vedle mé, až jsem cítil teplo jejího těla. Uvědomoval jsem to to víc, než bych měl. A cítil jsem se kvůli tomu trochu provinile. To mě mátlo ještě víc.

„Rychlost reakce nervového systému na vnější podněty s věkem upíra a tedy se změnami způsobenými parazitickým symbiontem roste, současně roste i schopnost extrémní síly. To teoreticky může vyústit ve stav, kdy upír vyvine takové zrychlení – což je ekvivalentní síle,“ podíval se na mě, jako by mi to nebylo jasné, že si sám způsobí poškození organismu.

„Asi jako když bitevní loď Bismarck pálila z děl ráže tři sta osmdesát milimetrů a tlaková vlna způsobená jejími vlastními salvami zavinila poškození paluby?“ nadhodil jsem.

„Dalo by se to tomu přirovnat,“ připustil neochotně a podíval se na mě.

Na to, že jsem ho mohl v pěti setinách sekundy zabít, ke mně cítil obdivuhodně málo respektu a mnohem víc despektu.

„Prostě teoreticky může upír mávnout rukou tak rychle, až přetížení způsobí poškození šlach, svalů, kostí…“ neodpustil si zpřesnění.

„A není možné, že i svaly, šlachy a kosti jsou odolnější než lidské?“ navrhl jsem.

„Je to jisté,“ přikývl. „Ale cizinec, který za námi přišel do laboratoře…“

Takže místo, kde mě vyslýchali, byla jeho laboratoř.

„…vedl úder, jímž zabil Mandrize, způsobem, aby ho zasáhl v nejkratším možném čase. Přitom ale neudeřil maximální možnou silou. Prostě před tím, než Mandrize zasáhl, svou ruku vlastně brzdil. Jako by si uvědomoval, co by se mu mohlo stát.“

Schnittzel mě najednou přestal vnímat a propadl se hluboko do vlastních úvah.

„Ale,“ chytil druhý myšlenkový dech, „pokud budu předpokládat, že si tohoto rizika byl vědom, mohu z charakteristiky jeho pohybu odhalit mezní odolnost těla.“

Nic jsem na to neřekl. Dobře jsem si pamatoval, jak neznámý zabiják jediným úderem prorazil břicho, vnitřnosti a dostal se k páteři hitmana, který mě bez problémů porazil. A že by při tom svůj úder ještě záměrně zpomaloval? Fantasmagorie šíleného vědátora.

„Co uděláme s Carlosem Masechutou?“ změnil Schnittzel téma. „Jestli se dozví, že jsem mu na stopě, jsem mrtvý. Dokáže to zařídit tak, aby ho Tizoc nepodezíral. A i kdyby ano – on je starý upír, já jen člověk.“

Skoro jsem se divil, že tohle téma nenačal Schnittzel dříve. Chvíli vypadal ustaraně až vystrašeně, pak se však vzpamatoval a nasadil si zpět masku všechno analyzujícího vědce. Starší upír po něm z nějakého důvodu šel a v naprosté většině případů pak život člověka neměl větší cenu než útržek toaletního papíru. Použitého. Věděl to, přesto se ovládal a hrál se mnou nějakou vlastní hru. Opravdu jsem ho zpočátku podcenil.

„Chce mě zabít, pokusil se zabít vás,“ poukázal. „Jen tak s tím nepřestane. Pokud velmistrovi prozradí, že se my dva stýkáme, prominentní postavení mi nepomůže, jsem mrtvý. A vaše situace se zhorší, přijdete o spojence.“

A on o potenciální infekci symbiotickým parazitem, která ho zachrání před totální paralýzou a následnou smrtí.

„Musíme zaútočit dříve než Carlos,“ odpověděl jsem. „První kolo bude na mně, druhé na vás.“

„Chcete, abych ho obvinil, že si za zády svého mistra buduje soukromou armádu,“ pochopil okamžitě.

Nebo to už dávno měl předem promyšlené.

„Přesně. Ale až vám dám vědět. Máte na něho číslo?“

„Na koho, na Carlose?“ trvalo mu okamžik, než pochopil.

„Na koho jiného,“ ušklíbl jsem se.

Sáhl do kapsy, vytáhl miniaturní bloček a bleskově načmáral pár čísel. Najednou se zmenšil, očividně by nejraději byl někde jinde.

Vytáhl jsem telefon, vyťukal číslice a začal počítat zazvonění.

„Prosím,“ ozvalo se anglicky s přízvukem.

Není nad techniku. Před sto lety bych se ke Carlosovi musel prosekat armádou jeho nohsledů, dnes mu stačilo zavolat.

„Hic est Mathias,“ představil jsem se latinsky a na chvíli se odmlčel.

„Quid sibi vis?“ nevydržel to a promluvil, také v latině.

Jazyk starých vzdělanců, jazyk starých upírů. Já jsem ho pracně studoval, když jsem chtěl porozumět textům, kde jsem doufal, že najdu informace o svém původu. Všechno to byly kecy.

„Chci se s vámi sejít,“ řekl jsem.

„Proč bych měl?“

Mluvil čistě, ciceronskou latinou s dikcí, kterou jsem mu mohl jen závidět.

„Protože mám výpisy z katastru nemovitostí spojující vás s vlastnictvím jedné továrny, fotky z té továrny a další fotografie z místa likvidace vašeho komanda. Dost na to, aby se to Tizocovi nelíbilo.“

Mlčel.

„Třeba mu to vysvětlíte,“ podařilo se mi do hlasu vložit pobavení, které jsem necítil. Mlčel.

„Chci se s vámi sejít sám. Za hodinu, na veřejnosti.“

„Hodina je krátká doba,“ zareagoval konečně.

„Hodina je dost dlouhá doba,“ nesouhlasil jsem. „Jste starší upír, nemusíte nikomu skládat účty.“

„Dobrá, za hodinu přesně, v restaurantu Černočervená sedma v Ječné.“

Na to, že zde byl několik týdnů, se ve městě vyznal dobře. O podniku tohoto jména jsem zatím nikdy neslyšel, ale věděl jsem, že do Ječné se dostanu včas i pěšky.

„Domluveno,“ potvrdil jsem a položil telefon.

„Pokud se s Carlosem nedohodnu, je další akce na vás, musíte ho obvinit první,“ obrátil jsem se na Schnittzela.

Nedůvěřivě si mě prohlížel.

„Je to starý upír, hodně starý,“ připomněl mi. „Jeho schopnosti budou značné a pravděpodobně i hodně překvapivé.“

„Čím starší, tím jsou upíři silnější, že?“ promluvila po dlouhé době Tes a chytila mě za rukáv.

Roztomilá.

„Ano, parazit měl víc času změnit původně lidský organismus,“ vysvětlil jí.

Opět se vrátil k parazitovi, jako bychom byli jen poškozenými lidmi. Ale to se zatraceně pletl.

„Všude se to tak píše,“ odbyla jeho vysvětlení.

„Pokud se s ním nedomluvím, je řada na vás,“ nechal jsem to být.

„Rozumím,“ vzpamatoval se Schnittzel. „Má časová rezerva dobíhá. Musím sebou hodit, abych měl nějaké výsledky.“

„Ozvu se,“ ujistil jsem ho, „buďte na příjmu.“

Nebo také ne, napadlo mě, ale to už jsem si nechal pro sebe.

Měl jsem dvě možnosti. Buď se vykašlat na to, že jsem se chtě nechtě zapletl s velmistrem a staršími upíry, a jít do toho se vztyčenou hlavou, nebo stáhnout ocas mezi nohy a utéct. Kdyby po mně Tizoc šel jen proto, že se rozhodl zahrnout Česko do své sféry vlivu, zvolil bych druhou variantu. Jenomže on se zajímal přímo o mě osobně z důvodů, jimž jsem nerozuměl a které měly nějakou spojitost s Messalinou. Prastaří upíři se nedají od svých úmyslů odradit snadno. Na každém civilizovaném místě by mě dříve nebo později vystopovali i podruhé a já nemínil živořit v džungli nebo přelidněných páchnoucích slumech. Chtěl jsem zůstat tady v pohodlné, svobodomyslné Evropě, kde opatrný upír jako já mohl vegetovat v relativním klidu a pohodě. A to znamenalo hrát vysokou hru, třebaže s nízkými kartami. Já byl tou nízkou kartou ve vysoké hře.

Někde uprostřed mých úvah Schnittzel konečně vyklidil pole.

„Je to chytré rozhodnutí?“ zeptala se mě Tes a položila mi dlaň na ruku.

Podíval jsem se na ni a usmál se. Byla tak mladá, tak nádherná, tak žádoucí, až mi to rvalo žíly. Naštěstí jsem měl před sebou hodně důležité věci, hlavně starost o vlastní kejhák, takže říct si ne bylo jednodušší.

„Už jsem se rozhodl, kotě. Jsem dost dobrý, na to můžeš vzít jed.“

„Ale on je starší, mnohem starší, nebo ne?“ pochybovala, skoro jako by jí na mně záleželo.

Ach.

„Trochu, ale já žiju podstatně rušnější život než on. To se taky počítá.“

Lhal jsem, Carlos mohl být dvakrát, spíš třikrát starší než já. A starší upíři nezapomínají nic z toho, co umí. Umřeli by, kdyby to tak bylo.

„Ale potřebuji pomoc, vyhledáš jednoho mého přítele a…“ zaváhal jsem, „…a obstaráš mi trochu krve. Možná ji budu potřebovat.“

„Dobře,“ usmála se.

Vypadala, že překonala slabou chvilku, a opět jsem se stal hrdinou, rytířem, kterého obdivovala.

Jen jsem polkl. Já nebyl žádný rytíř, kromě toho, že jsem teď chtěl přežít, jsem si ze všeho nejvíc přál dostat se pod tu její krátkou sukni. Tak moc, až mi přitom tepala krev ve spáncích a ještě někde jinde.

S překvapení jsem zjistil, že po její krvi už tak moc netoužím. Prostě jako normálně.

Usadili jsme se na motorku, a než jsem nastartoval, vytočil jsem Derviše.

„Za jak dlouho mizíš?“

Chvíli vypadal, že neví, o čem mluvím.

„Jo, za jak dlouho letím za Peggy,“ došlo mu to. „Zítra v osm.“

„Můžeš pro mě ještě něco udělat?“

Po jeho nadšeném souhlasu jsem pokračoval.

„Přijde za tebou jedna moje kamarádka. Bude potřebovat pomoc s obstaráním hasidla žízně. S transportem, úschovou. Pomůžeš jí?“

„Jasně.“

„A buď na telefonu, prosím.“

S tím jsem zavěsil.

Tes jsem zavezl na zastávku béčka, zčásti proto, abych měl jistotu, že nás nikdo nesleduje, zčásti proto, aby cestou k Dervišovi nemusela nikde přestupovat a nezabloudila. Najednou jsem nevěděl, jak se rozloučit. A to jsem v tomhle umění byl mistr se zkušeností stovek let. Naštěstí to vyřešila sama, dostal jsem polibek na tvář a byla pryč.

Tím lépe.

Před setkáním s Carlosem jsem chtěl navštívit ještě několik obchodů. Měl jsem na to čtyřicet minut.

Iři minuty před určeným časem jsem vcházel do setmělého restaurantu s interiérem laděným do černé, červené a šedého lesku železa. Plasty, laciné látky, nic z toho tady neexistovalo, tenhle podnik vyznával konzervativní kvalitu starých časů okořeněnou moderní dekadencí. Posadil jsem se, motocyklistickou přilbu položil na stůl vedle sebe jako náhradní druhou hlavu, koženou bundu jsem si rozepnul jen na pět centimetrů, abych nepohoršil spodním prádlem.

Vzpomněl jsem si, že jsem Tes nedal žádné peníze. Snad si poradí, třeba požádá revizora, ať ji eskortuje až k Dervišovi. Každý chlap by to pro ni rád udělal. Bodl mě osten nepochopitelné žárlivosti a raději jsem se ještě jednou rozhlédl okolo.

Divné, že jsem ke stolu nebyl uveden. Ale už ke mně spěchal číšník ve fraku, košili pod ním však neměl bílou, ale z tmavě rudého hedvábí. Zvláštní, hodně zvláštní, poté co mě usadil ke stolu ve středu sálu.

„Čekám společnost. Zatím jen bloody mary,“ objednal jsem si.

„Skvělá volba, pane,“ blýskl na mě dravčími tesáky barvy leštěné slonoviny.

Vytočil jsem ještě jednou Derviše.

„Moje kámoška už je u tebe?“

„Zatím ne.“

„Můžeš mi zjistit, kdo vlastní podnik černočervená sedma?“

„Nemožné na počkání, zázraky do tří dnů,“ zabručel.

Připadal mi trochu unavený. Potřeboval dovolenou jako sůl.

Čekal jsem, na druhé straně sálu šerem rozmazaný barman chystal můj nápoj.

„Podnik, na který se ptáš, vlastní pan Carlos Masechuta, stejný muž jako továrnu v Karlině,“ ozval se ve sluchátku Derviš.

Jsem idiot, sám jsem vlezl přímo do Carlosova doupěte. Jednoznačně se tady chystal usadit natrvalo, bez ohledu na svého šéfa.

„Je s tím nějaký problém?“ chtěl vědět.

Současně zazněla melodie domovního zvonku v jeho bytě.

„Není,“ odsekl jsem stručně. „Jdi otevřít. A té krve spíš víc než méně. A buď na ni hodný.“

To už přicházel můj očekávaný partner; dokonce si nedal ani tu práci, aby předstíral, že jde z ulice, vynořil se odněkud z nitra budovy.

Padesátník ve skvělé formě, který tráví víc času na kole a na lyžích než někde v kanceláři. Upíři kolem tisícovky jsou hodně hubení, napadlo mě. Ale on zas tak hubený nebyl. Třeba je to upír, kterému do milénia chybí ještě několik let, možná i celé století. Nebál jsem se, nebo možná trochu jo. Najednou mi přišlo, že jsem udělal příliš mnoho chyb na to, abych se z toho vysekal se zdravou, nebo aspoň opravitelnou kůží.

„Jste jako osina v prdeli,“ řekl místo pozdravu.

„Představoval jsem si vás v lepší formě, jako staršího upíra, a ne jako parodii na sportovce,“ vrátil jsem mu to. „K tomu se slovníkem hulváta z ulice.“

Stiskl zuby a posadil se. Zvláštní, něčím jsem se ho dotkl.

„Co váš personál, nezúčastní se?“ opáčil jsem pohrdlivě.

„Frackovi, jako jste vy, uštědřím rád lekci osobně.“

„Konečně zdvořilejší mluva, jak se na upíra vašeho věku sluší.“

„Roztrhám vám prdel a nacpu vám ji do žaludku,“ sykl.

„Mizerný podnik, objednal jsem si drink, a kde nic, tu nic.“

Vypadal jako socha, bez sebemenšího hnutí, oči zamrzlé kusy ledu v až příliš dobře vypadajícím obličeji, přesto jsem věděl, že mě pozorně sleduje.

Obyčejným špičkováním se vytočit nedal, ale na některé mé poznámky reagoval s razancí TNT.

„Vidím, že jste se tady rozhodl usadit natrvalo. Aniž byste se mě zeptal.“

„Kdo by se ptal hovniválů.“

Hovniválové jsou náhodou docela obdivuhodní, dokážou valit opravdu velkou kouli. Nesejde na tom, že to je trus.

„Výkaly jsou víc vaší záležitostí než mou. Co že jste se rozhodl přestal lízat prdel Tizocovi? Už vám nevoní?“

Bylo to jako exploze. Něco mě zasáhlo do hrudi, bolestně jsem cítil, jak se síla úderů rozlévá do plochy, jak se pode mnou převrací židle a v divokých kotoulech končím až u stěny.

Neviděl jsem to, neviděl jsem jeho paži pohnout se.

Přišel ke mně pomalu a beze spěchu, jako by si byl jistý, že už nebudu schopný žádné obrany. Měl pravdu, ale jen prozatím.

To je problém starých upírů, zapomínají na technologii, na věcičky, co si vymysleli lidé. Zachránila mě neprůstřelná vesta doplněná návlekem chránícím proti bodnutí a vloženými keramickými pláty pro zvýšení balistické ochrany. I když ty teď asi byly roztříštěné.

Přišel ke mně, z pěsti, kterou mě zasáhl, měl nechutnou změť rozdrceného masa a odštěpků kostí. Nevypadalo však, že by mu to až tak vadilo.

Potřeboval bych bleskové vidění, ale pořád jsem viděl normálně, pořád jsem musel spoléhat jen na životem vybroušené reflexy.

„Vy žijete,“ zjistil s překvapením.

Ležel jsem na zemi hlavou k němu, poskytovala přirozený dl. Už mi bylo jasné, že zmínka o Tizocovi je správný spouštěč uvádějící ho do varu.

„Tizocův poskok mě nemůže zabít.“

Soustředil jsem se, aby pohyb spojených rukou, v nichž jsem držel nůž, začal se slabikou „pos“. Taky jsem se soustředil, abych sebou mrskl jako nikdy předtím. Stejně mě do hlavy zasáhl, odletěl jsem v divokých přemetech a vědomí mi vrátil až další náraz o stěnu. Carlos mě však nechával na pokoji, protože řval bolestí a snažil se z holeně vytáhnout nůž, který prošel kostí skrz naskrz. Z okolí se ozývalo šustění sbíhajícího se personálu, zorné pole se mi rozšiřovalo, jak se mozek vzpamatovával z otřesu, bolest z ran do hrudníku se ve vlnách míchala s novou, čerstvější. Shromažďujících se pohůnků jsem se nebál, pro Carlose to teď byla osobní záležitost, udělal jsem z něho idiota.

Přestal řvát a já se dokázal postavit. Jedna jedna. Musel jsem se opřít o stěnu, abych se udržel na nohou. No, skoro jedna jedna.

Něco zacinkalo na podlaze – to moje přední zuby. Víla Zubnička dnes dostane bonus.

Další chrastění věd padajících na podlahu – vesta se definitivně rozpadla.

Carlos opatrně přikulhal až ke mně, obličej zkřivený bolestí, ale to bylo všechno. Doufal jsem ve víc.

„Pěkně špinavý trik,“ ocenil.

Kdybych to dokázal, odpověděl bych mu.

Praštil mě levým hákem. Ne tak silným, aby mě poslal k zemi, ale dost silným na to, aby mé vzpamatovávající se vědomí opět zaplápolalo ve větru. Pro formu jsem se ho pokusil praštit taky – a vyšlo to!

I když – klidně jsem mohl tlouct do dubového kmene.

„Ty parchante!“ zavyl.

Tentokrát jsem jeho pěst viděl, ale bylo to, jen protože si pořádně nakročil a zvedák, který mi uštědřil, byl dlouhý, vyšel až z jeho nohou a boků. Věděl jsem, kam se dívat.

Pak někdo zařídil filmový střih, najednou jsem ležel o pár metrů dál na stole pro servírování studené kuchyně, u stropu krvavá čára, jak jsem se o něj otřel. Páteř kupodivu dál držela hlavu u těla.

Hezký trik. Vypadalo to, že za chvíli umřu.

Carlos se blížil pomalým rozvážným krokem. Zašátral jsem po nějaké zbrani a místo toho jsem sáhl do mísy s něčím měkkým a studeným – podle vůně paštika. Mrštil jsem to po něm. Znovu, pak jsem nabral salát, nudle a spoustu dalších věcí.

Neuhýbal, při prvním zásahu se zastavil a jen nevěřícně zíral, jak ho měním v postavu z grotesky.

„Tizocovi taky děláš terč na hraní?“ podařilo se mi konečně promluvit.

Najednou byl u mě. Spíš náhodou než záměrně jsem uhnul obloukovému kopu, kterým celý stůl přerazil. Dokonce jsem se dokázal i postavit, trosky nábytku mezi námi.

Jedna rána, druhá; zasáhl jsem ho, ale nijak to nevnímal, jeho háku jsem uhnul jen o milimetry, ale stačilo to, abych si zachránil lícní kost, loktem mi přerazil nos. Nebránil jsem se změně hybnosti po úderu a získanou rotaci jsem využil ke kopu ve výskoku z otočky, ale ještě ve vzduchu mě soupažným úderem srazil s razancí stočtyřicítkového minometu z roku osmnáct. Skončil jsem u stěny, opět.

Znovu byl u mě, vnímal jsem ho jen jako rychlostí rozmazaný přízrak. Pokusil jsem se ho vleže kopnout do rozkroku, zblokoval mě, ale nohu nezachytil, odkulil jsem se včas, místo mých kostí rozdrtil jen parkety.

Zase jsme stáli proti sobě.

Zkrátil vzdálenost, jeho nohy nechaly v podlaze hluboké rýhy, ranám jsem nedokázal úplně uhnout, ale naštěstí mě nezasahovaly naplno, jen trhaly kůži a hmoždily maso.

Ustupoval jsem, kolem nás rachotily židle, udržet se na nohou bylo stále těžší.

Jenže pokud budu jen ustupovat, utluče mě.

Konečně se mi podařilo uniknout úderům, současně zkrátit vzdálenost. Zaklesl jsem mu ruce za zátylek a strhl ho vší silou proti svému kolenu.

Doprdele, dokázal jsem odkopnout auto, nebo ne?

Trefil jsem ho, ale ne tak, jak bych si přál, v předklonu mě chytil za boky a strhl k zemi.

Ukousl jsem mu něco, nevím co.

Zavyl a odkopl mě.

Než se ke mně dostal tentokrát, změnil jsem většinu vybavení místnosti na projektily. Nepomohlo to.

Už to nebyl pohledný muž v nejlepších letech. Čelo mu hyzdila kreveta vlisovaná hluboko do kosti, obličej představoval noční můru plastického chirurga placeného za výsledek.

„Jste dost hnusnej,“ zkonstatoval jsem.

V uplynulých okamžicích jsem se vydal ze všech sil a už jsem nebyl schopen dál bojovat. Stál jsem, srdce už nebušilo, znělo jako těžký nákladní motor, zaplavovalo mě horko z krve valící se o překot tepnami i zbytnělými žilami.

„Měl jsi být mrtvý.“

Měl pravdu. Samotného mě překvapilo, že jsem jemu, staršímu upírovi, vzdoroval tak dlouho. Tizocův hitman mě dostal mnohem snadněji.

„Zabiju tě.“

Proč ne.

Sáhl pod potrhaný smoking, propásl jsem okamžik k akci, vytrhl ze skrytého pouzdra nůž kukri a přímočarým pohybem, který se v poslední chvíli změnil v mírný oblouk, vyrazil k mému krku.

Jenomže nůž ho brzdil, viděl jsem úsilí v jeho tváři, rýsující se šlachy, nabíhající svaly. Uhnul jsem záklonem, s pohotovostí, o níž jsem si nemyslel, že jsem jí schopen, ho chytil za zápěstí ruky, v níž držel zbraň, a bez velké námahy, jen změnou směru jeho vlastního pohybu, mu ji zlomil.

Bolest ho neochromila, předkročil si druhou nohou a vyrazil proti mně zmrzačenou pěstí. Chytil jsem ji do dlaně, ale síla byla tak velká, že jsem cítil, jak namáhá mé šlachy a kosti až k prasknutí. Místo vzdorování jsem se přizpůsobil, zarotoval trupem, vytočil se v bedrech a ještě mu v útoku pomohl. Proletěl kolem mě rychlostí shinkansenu a skončil zabořený do ytongové stěny.

Chvíli jsem lapal po dechu, až jsem ho konečně chytil, tělo mi signalizovalo, že mě ještě chvíli bude poslouchat.

Přistoupil jsem ke Carlosovi a vyprostil nůž zaseknutý do zdi jen o kus dál. Stále se nesnažil zbavit ytongového objetí. To už nás obstoupil personál restaurace, šest mužů v dokonalých oblecích v košilích z rudého hedvábí. Už neměli v rukou utěrky, sklenice, ale ošklivě vypadající kinžály, mačety, řetězy a ozubené koule. Vypadalo to, že Carlos služebníkům dává ve výběru zbraně volnost. Není nad svobodu a demokracii.

Chytil jsem ho, vytrhl mu hlavu ze zdiva a přiložil zakřivené ostří kukri nože k hrdlu.

„Odvolej je, nebo šbohem,“ dal jsem mu na vybranou.

S vyraženými zuby jsem šišlal, taky jsem si nebyl jistý, zda mě vnímá, zda je vůbec při vědomí.

„Na místa, zavřete podnik,“ zavelel se zavřenýma očima.

Vida, na to jsem nepomyslel.

Ostří jsem nechával opřené o jeho krkavici, ale dovolil jsem mu napřímit se.

„Nechápu, jak je možné, že nejsi mrtvý,“ pronesl pouze. „Měl jsem tě roztrhat holýma rukama.“

Já tomu také nerozuměl, proto jsem jen pokrčil rameny.

„Pžirožený talent. Máš další možnost volby. Buď ši pohovoříme, nebo tě na místě zabiju.“

Možná to byla chyba, možná v další chvíli zabije on mě, ale potřeboval jsem informace, bez nich jsem neměl šanci přežít.

„A co potom, až si pohovoříme? Proč bych tě neměl nechat zlikvidovat?“

Už si ale nevěřil a nebylo to tím, že jsem ho držel s nožem pod krkem. Najednou jsem měl pocit, jako bych se na nás díval pohledem někoho třetího, nezúčastněného. Upír, který Carlose držel pod krkem, si bůhvíproč myslel, že by protivníka přemohl i podruhé, a ten pocit sálal z každého póru jeho těla. A ostatní přítomní si to uvědomovali. Neměl jsem čas divit se nebo nad tím rozumovat. Vrátil jsem se do sebe.

„Schnittzel tě práskne Tizocovi. A první práskač má výhodu,“ vysvětlil jsem.

Uvažoval o tom, chloupky na krku se mu chvěly, jak stále ještě zrychleně dýchal.

„Tak si promluvme, když o to tak stojíš,“ přikývl.

Odhodil jsem kukri stranou a zamířil ke stolu, který jediný zůstal nepřevržený.

„Objednal jsem si drink,“ houkl jsem přes rameno.

Zhroutil jsem se na židli a tak napůl čekal, že se na mě Carlos vrhne.

Místo toho jsem dostal své pití naservírované s profesionální zdvořilostí, ke koktejlu číšník přinesl na stříbrném podnosu dva plastikové balíčky s krví. Carlos se usadil ke stolu naproti mně s elegancí, jako by před chvílí nedostal nakládačku, jedno balení krve si vzal a okamžitě začal pít. Uvědomil jsem si, že mám obrovský hlad. Žízeň samozřejmě také, ale ne tak velkou, jak bych po souboji čekal. Jazykem jsem proslídil díry po vyražených předních zubech a našel zárodky nových.

Překvapilo mě to, dříve bych na ně čekal týdny nebo možná i měsíce.

Místo po krvi jsem sáhl po alkoholu. Pálení v stále otevřených ranách bylo téměř osvěžující, říkalo: Ještě žiješ.

Podíval se na mě, na sklenku v mé ruce a na polštářek krve.

Vypadalo to, jako bych mu uštědřil další úder. Ale já opravdu neměl až tak velkou žízeň. Samotného mě to udivilo.

„Ža žády švého šéfa budujete vlaštní armádu,“ zašišlal jsem.

Pár sekund jsem trénoval práci s jazykem a pak pokračoval s o něco lepší artikulaci:

„Kupujete nemovitosti, zařizujete se tady nastálo.“

Velmistři jsou hodně hákliví na takové chování. Znamená, že dotyčný se chce osamostatnit, a to obvykle představuje zavraždění starého velmistra a zánik jeho klanu, v případě nezdaru dlouhou a krvavou válku o následnictví.

„Tizoc se zbláznil,“ odpověděl pouze.

Všichni staří upíři mi připadali jako blázni. Prastaří tím spíš. Čekal jsem, co řekne dál.

„Ten jeho poskok bádá nad tím, jak nás co nejsnadněji zabít, zkoumá, v čem se ukrývá naše síla.“

„Vaši glyhenové také nejsou zrovna obyčejní,“ poukázal jsem.

„To nejsou,“ usmál se pyšně. „Ale já je tvořím tradičním způsobem vlastní krví a krví dalších upírů. Tizoc se snaží využít moderní techniku a s její pomocí si podřídit ostatní klany našinců.“

Neviděl jsem rozdíl v tom, že se jeden upír snaží prorazit pomocí glyhenů a druhý jinak.

Carlos však nepřestával mluvit.

„Jenomže Tizoc nechce vládnout pouze upírům, chce vládnout i lidem. Za použití jejich vlastních prostředků, vědy, techniky, společenského zřízení. A to je špatné, moc špatné.“

To bylo špatné hlavně pro Tizoca. Ten starý magor se opravdu zbláznil. Možná si mohl hrát na vládce zapomenuté vesnice někde v pralese, ale to bylo v současnosti všechno. Doba absolutistických tyranů v rozvinutém světě pominula, a pokud našinec moc čeřil vodu, měl smůlu. A to se pak o něho v naprosté většině případů postarali bratránci, aby se lidé o naší existenci nedozvěděli.

„Je to špatné, zničí nás to všechny,“ zopakoval Carlos. „Vím to, už se to stalo a málem jsme vymřeli,“ potřásl hlavou.

Najednou vypadal nepřítomný a ponořený do minulosti, to mě zaujalo víc než obsah toho, co řekl.

„Co máte konkrétně na mysli?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ přiznal. „Vzpomínám si jen matně. Kdysi jsem to věděl přesně, ale teď už ne. Jenže pokud nezastavím Tizoca, bude to znamenat náš konec. Myslím všech upírů. Tím jsem si naprosto jistý.“

„Nebylo by jednodušší postarat se o sebe a nebrat na sebe břemeno záchrany ostatních?“ navrhl jsem.

Personál mezitím likvidoval následky předchozího boje, rozbitou stěnu prozatímně zakryli velkým decentním obrazem.

„V našem druhu se altruismus moc nenosí,“ přidal jsem.

Dopil jsem svou bloody mary. Správný poměr soli a pepře, tabasca tak akorát, vodka kvalitní, žádná místní břečka. Vlastně to byl docela dobrý podnik.

„Je to osobní,“ připustil Carlos. „Jsem starší, než vypadám. Táhne mi na šestnácté století, ale několik set let jsem strávil jako živořící troska.“

My nikdy dobrovolně neprozrazujeme věk, je to příliš citlivé téma. Šestnáct století? Napjatě jsem poslouchal.

„Okolo roku devět set jsem žil mezi mayskými indiány v Copánu jako kněz. Byl jsem tehdy ještě mladý, ale už jsem měl svůj klan a v civilizaci, kde se pravidelně prováděly rituální krvavé oběti, jsme nestrádali. Žil jsem si v pohodlném blahobytu. Při jedné pracovní cestě jsem zahlédl, že se lidé chystají upálit člověka. Jako vysoce postavený kněz jsem měl právo soudit, proto jsem se zajímal, co udělal. Podle nich to byl upír, vysával z lidí krev. Chtěli ho upálit. Udělal jsem chybu a zachránil ho. Zachránil jsem Tizoca.“

Carlos vypadal, že loví vzpomínky z hodně rychlého proudu a každý úspěch ho překvapuje a dělá mu radost. To, že se s nimi svěřuje někomu jinému, mu bylo očividně fuk.

„O padesát let později proti mně poštval mé lidi. Sám by nezmohl nic, byl to holobrádek – ale zajali mě vlastní starší.“

Teď měl tvář přímo vytesanou ze žuly.

„Nechápal jsem, jak to dokázal, jak je přesvědčil. Bývalí věrní mi prostě sdělili, že mě popraví. Chtěl jsem vědět proč. Nakonec mi to prozradili – Tizoc jim slíbil lepší život, život bez skrývání a opatrnosti. Slíbil jim, že spolu s ním budou vládnout lidem, stanou se jejich novými bohy.“

„A jak to dopadlo?“ zeptal jsem se, i když mi bylo jasné, že žádný happy end se nekonal.

Očima jsem vyhledal číšníka a naznačil mu, že si dám ještě jednoho panáka.

„Drželo mě jich pět, za ruce, za nohy a za vlasy. Šestý mě sťal. Kamennou sekerou s půlkulatým ostřím, toporo bylo vykládané jadeitem.“

Některé podrobnosti prostě z paměti nevymizí.

„A pak se Tizoc stal vládcem a splnil tvým lidem, co jim slíbil,“ dokončil jsem.

Přinesli mi druhý drink a k tomu jídlo, které jsem neobjednal, stejně jako Carlosovi pořádný T-bone steak. Měl své lidi vycvičené, dobře věděli, co upír po nakládačce potřebuje, aby se zase dal dohromady.

Jedli jsme mlčky a hltavě. Porce byly velké, dvakrát, spíš třikrát větší než obvykle, a trvalo nám, než jsme je spořádali. Nakonec jsem odsunul talíř a dopřál si další lok Marie.

I Carlos dojedl a pohodlněji se usadil na židli. Já bych se zatím takhle opřít nedokázal, na to mě příliš bolela páteř.

„Můžu tenhle podnik otevřít?“ zeptal se mě. „Až vyřeším svou záležitost s Tizocem, přesunu se jinam. Respektuji vaši autoritu a svrchovanost nad tímto územím. Budu potřebovat jen pár měsíců ke stabilizaci situace v Mexiku. Tam se vrátím. Ale legální dočasná základna by ml usnadnila spoustu věcí.“

Kdyby mě zabil, zůstala by mu navíc i Praha a celá Česká republika. Ale nezabil mě, nedokázal to.

„Jistě, zavřený podnik je podezřelý a nepřináší peníze,“ souhlasil jsem.

Rozkaz, kterým instruoval své lidi, jsem nepostřehl, ale najednou do sálu vešli první hosté. Správně by mi měl platit procenta, ale zatím jsem to nechal být, měl jsem důležitější věci k řešení.

„Jak to, že jste přežil?“ zeptal jsem se, když se neměl k pokračování.

Přežít setnutí? Nepředstavitelné.

„Zradili mě, ale stejně si mě vážili. Tizocovi mou hlavu nepřinesli, uložili ji k tělu do rakve, abych vypadal jako živý, a pohřbili mě v džungli, alespoň tak jsem se to mnohem později dozvěděl. A domyslel si to.

Než opět pokračoval, měl jsem sklenku prakticky prázdnou.

„Na to, jak jsem přišel k sobě, si nepamatuji. Až na pozdější dobu, kdy jsem se jako nemyslící zvíře potuloval džunglí, holýma rukama lovil jaguáry, anakondy – a lidi. Zpočátku jsem zabíjel všechno, na co jsem narazil. Pokud jsem objevil vesnici v džungli, držel jsem se v jejím okolí, dokud žil poslední člověk. Lovit lidi bylo jednodušší než lovit zvířata. Navíc jejich krev – byla lepší než zvířecí. Pak mi to zase pomalu začínalo myslet a pochopil jsem, že mi masakry nic nepřinesou. Se štěstím jsem unikl dvěma organizovaným lovům. Každý další už by mi asi byl osudný. Začal jsem proto vyhledávat větší lidská sídla a krmil se opatrněji. Ale ne dost, stejně mě pokaždé začali dříve nebo později honit. Nevím, jak dlouho to trvalo, stále jsem víc spoléhal na instinkty než na mozek. Možná desítky let, století, století a půl. Měnil jsem lovecké revíry, střídavě utíkal do hor a zase se vracel do nížin.“

Otočil jsem prázdnou sklenici dnem vzhůru. Takže mu po dlouhém komatu, nebo spíš po smrti, protože co je člověk nebo vlastně i upír s odťatou hlavou – nic než mrtvola, přirostla hlava a on ožil. Neuvěřitelné. Mohl sice lhát, ale proč by to dělal?

„Postupně se mi alespoň částečně začaly vracet vzpomínky a dokázal jsem jasněji myslet. Někdy kolem roku dvanáct set jsem se znovu vrátil mezi lidi. Bylo to těžké, některých zvířecích návyků jsem se zbavoval obtížně, například panicky jsem se bál ohně. Když do země dorazili první aztéčtí dobyvatelé, poznal jsem mezi nimi jednoho ze svých bývalých lidí. Musel jsem být opatrný, pořád jsem to nebyl tak docela já, nedokázal bych vzdorovat žádnému stejně starému upírovi. Ale chytil jsem ho, položil mu otázky, které mě zajímaly, a dostal na ně ty správné odpovědi.“

Starý upír se krutě usmál.

Nechtěl jsem vědět čemu.

„Tizoca jsem vystopoval asi sto let na to. Založil dynastii aztéckých generálů, kde se funkce předávala z otce na syna – samozřejmě ji předával sám sobě a ze své pozice postupně eskaloval každoroční počty obětí a vyvolával další a další války. Nemohlo to dobře skončit. V době, kdy dorazil Cortéz, už byla země vyčerpaná, rozvrácená.“

„A to už půltisíciletí pracuješ pro něj?“ popíchl jsem ho. „Tak si pomstu nepředstavuji.“

„Jeho klan je silný, navíc Tizoc nedůvěřuje nikomu, koho nezná opravdu dlouho. Půltisíciletí mi trvalo, než jsem se dostal do rady starších. A za tu dobu jsem se vypořádal z následky svého starého zranění. Dnes už mohu změřit síly s kterýmkoliv starým upírem. Ale nechci to uspěchat. Bude trpět dlouho tak jako já v džungli.“

„Takže ty řeči o záchraně ostatních upírů před osudovou chybou byly jen řeči?“

Carlos zavrtěl hlavou.

„Ne, nebyly. Proto jsem začal spěchat. Opět se chystá zopakovat starou chybu, chce vládnout lidem. Ale v dnešním světě už to není možné. Vzdám se pomsty, jen když ho zastavím.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel. Carlos měl pravdu. Tizoc nebo jiný prastarý bastard by na bojišti dokázali pozabíjet tisíce, možná i desetitisíce lidí, ale už v první světové válce nás umřela spousta, a to nemluvím o inteligentních raketách automaticky vyhledávajících cíl. Padesát kilo CL dvacítky zabije i nejodolnějšího upíra s naprostou jistotou. Stačilo, aby se o nás lidé dozvěděli, a s jejich rentgeny, tomografií, genetickou analýzou a dalšími vymoženostmi vědy by nás pak hodně rychle vyhubili.

„Jsme lovci a naše síla je v tom, že jsme neviditelní,“ vyslovil Carlos mé vlastní myšlenky.

Přikývl jsem.

Jeden malý kousek skládačky zapadl na místo, věděl jsem, proč šel Carlos po Schnittzelovi. Můj problém však zůstával.

„Proč si Tizoc myslí, že vím, kde je Messalina? S klanovými velmistry nejsem zrovna jedna ruka,“ soustředil jsem se na to opravdu důležité.

„Pomohls jí utéct, to upír neudělá jen tak pro někoho.“

„Já?“ nechápal jsem.

Carlos si mě zamyšleně měřil.

„Ano, z toho nočního klubu,“ řekl.

Došlo mi to a zůstal jsem paf s otevřenou pusou. Takže Kristie byla Messalina. Holka, kterou jsem sbalil u baru a vyříkal si to kvůli ní s celým komandem glyhenů, byla klanová velmistryně. A pak jsem se s ní vyspal. To znamenalo, že jsem ji jen tak nesbalil. Musela okamžitě poznat, že jsem upír. Já to na druhou stranu nepoznal. Byla silnější a mocnější než já. Jenže to pak tu bandu mohla vyřídit sama. Logika věci trochu pokulhávala.

„Co od ní Tizoc chce?“ zeptal jsem se opatrně.

Nehodlal jsem vykřikovat, že jsem si užil vášnivou noc s upírkou, o níž kolují legendy a o kterou se nepříjemnou shodou okolností zajímá jeho velmistr a současně jeden z nejmocnějších klanových vůdců.

„Nevím,“ pokrčil rameny Carlos. „S něčím se nesvěřuje nikomu, ani svým starším.“

Místo abych záležitost rozmotal, celé se to jen víc a víc zamotávalo.

„Proč jsi cejchoval glyheny značkou stylizovaného H?“ vzpomněl jsem si.

„Myslím, že to byl můj starý velmistrovský cejch. Myslím,“ přiznal.

Tohle bych si při troše snahy mohl ověřit. Tím mi současně připomněl jednu Dervišovu poznámku o mé paměti – Knize: „Jak si uchovávají důležité vzpomínky opravdu staří upíři?“

„Je ti víc než půldruhého tisíciletí,“ začal jsem.

„Ano, objektivně ano, ale můj skutečný život začíná před necelými osmi sty lety. A stále jsem poloviční mrzák, proti skutečnému prastarému upírovi bych neměl šanci.“

S tím jsem až tak nesouhlasil, jeho první úder, který zničil hodně dobrou neprůstřelnou vestu, nebyl daleko od rány cizího upíra, který se mě v Schnittzelově maringotce taky vyptával na Messalinu. Nijak jsem mu však neoponoval.

„Kde máš svoji paměť?“ zeptal jsem se přímo.

Nebyla to otázka, kterou by jeden našinec běžně pokládal druhému, ale já ho v souboji ušetřil a on by mě teď měl jistým způsobem respektovat. Nepředpokládal jsem však, že by mi odpověděl přímo.

„Vlastním několik starých hradů a dalších památek. Ne natolik významných, aby se o ně zajímali archeologové, ale dost starých na to, abych v nich mohl schovávat své poznámky. Také trochu investuji do paměťových médií a kryptografie. I když to všechno zatím vypadá jako krátkodobé zboží – upír nikdy neví.“

Schnittzel o něm mluvil, že s moderní technikou nemá Carlos problémy. Na starého upíra poměrně zvláštní.

„Musel jsem se naučit použít k přežití úplně všechno,“ odpověděl mi, jako by dokázal číst myšlenky.

„A porozumění, využívání lidské techniky mi už mnohokrát pomohlo.“

To dávalo smysl, sám jsem se snažil s lidmi a jejich poznáním držet krok, no, spíš neztratit stopu, Carlos byl v tomhle ohledu o třídu lepší.

„A Tizoc?“ zeptal jsem se. „Co jeho paměť?“

„Místo ukrytí paměti je největším tajemstvím každého opravdu starého upíra,“ odpověděl mi a probodával mě přitom očima. „Kvůli paměti se i zabíjí.“

Měl pravdu. Chvíli jsem uvažoval, zda jsem naši dosud vstřícnou diskuzi nezahnal do slepé uličky.

„A nechtěl by ses Tizocovi podívat do jeho paměti, do jeho vzpomínek táhnoucích se až někam do devátého století, do časů, které si ty nepamatuješ?“ pokračoval jsem tvrdohlavě.

„Určitě bych pak dokázal zaplnit bílé skvrny ve vlastní minulosti,“ přikývl.

„Jenomže netušíme, kde je,“ pokrčil jsem rameny.

Carlos se odmlčel a pozoroval mě odhadujícím pohledem.

„Převezl ji sem, do Evropy,“ prozradil mi po krátkém váhání. „A vím, že kromě té mé získal ještě paměti minimálně dalších dvou velmistrů.“To byla velmi zajímavá informace. Evropa, i když je druhý nejmenší světadíl, je však stále příliš velká, abych hledal jen tak naslepo.

„Kam ji ukryl, náhodou nevíš.“

Neobtěžoval jsem se přidat otazník na konec věty.

„Vím.“

Zalapal jsem po dechu.

„Koupil nemovitost v Rusku a tam ji ukryl. Snažil se to ukrýt přede všemi, ale takovou operaci přede mnou utajit nedokázal. Kontroluji jeho lidské služebníky.“

Přímočará a pozitivní odpověď mě překvapila. Carlos to se mnou hrál hodně na rovinu.

„A proč v Rusku? To koupil Kreml? Nebo Mauzoleum? To jsou snad jediné dvě stavby, které nebudou v příštím století bourat.“

„Koupil starou jadernou elektrárnu s ekologickou zátěží. Levně. Zavázal se, že ji po požadovanou dobu bude udržovat, zajistí provoz systémů a ochranu. Kdyby to zkonzultoval se mnou, ještě by mu za to zaplatili.“

I Tizoc byl modernější, než jsem si dokázal představit.

„A jak víš, že svou starou paměť ukryl právě tam?“

„A proč by jinak něco tak zbytečného a monstrózního kupoval?“

„Jak je to dlouho?“

„Deset let.“

„Kdo ještě o tom ví?“

„Ze starších upírů už asi nikdo. Fakta pak znají Tizocovi poskoci a glyheni, ale těm nedojdou souvislosti. A Schnittzel. Je inteligentní, bez skrupulí a nebezpečný.“

Chápal jsem, že nám upírům připadal bez skrupulí. Pátral po tom, jak nás nejsnadněji zabíjet. Pro dalšího upíra. Skoro bych se tomu zasmál.

„Myslím, že jsme si řekli všechno, co bylo možné,“ uzavřel jsem náš rozhovor. „Jak spolu můžeme zůstat v kontaktu?“

„Přes tenhle podnik?“ navrhl.

„A telefon, když to půjde,“ doplnil jsem a přikývl.

„Potřebuji o té elektrárně co nejvíc informací. Kdo ji hlídá, kolik jich je, jaké mají zbraně, prostě všechno, co je možné zjistit.“

Carlos nad tím okamžik přemýšlel.

„Půjdeš se tam podívat?“ zeptal se.

V jeho slovech se náhle skrývala dychtivost, tolik emocí jsem v jeho obličeji neviděl ani v průběhu našeho souboje.

„Možná, chceš jít se mnou?“

Trochu mě znervózňoval barman a pohybující se dva číšníci. Byli to glyhenové a jejich sluch mohl mít kvalitu psího nebo i netopýřího. Ale na druhou stranu – neznal jsem případ, kdy by glyhen zradil svého pána.

„Nechci,“ odpověděl po krátkém zaváhání. „Pokud by mě tam někdo jen zahlédl, znamenalo by to můj konec.“

Zvedl jsem se od stolu, šlo to ztuha, ale očekával jsem to horší. Opět jsem měl hlad, trochu i žízeň a v dásni jsem cítil malé špičky rychle rostoucích řezáků.

„A co procenta z provozování podniku na tvém území?“ zeptal se.

Nedokázal jsem rozpoznat, zda ironicky nebo vážně.

Porazil jsem ho, ale kdyby se na mě vrhli jeho glyhenové se superschopnostmi, sahajícími daleko za obvyklý standard, neměl bych šanci. Maximálně utéct.

„Jídlo a pití na uhašení žízně, kdykoliv přijdu,“ odpověděl jsem.

„Jsi nečekaně velkorysý.“

„Nemám potřebné zázemí,“ poukázal jsem. „A mít se kde najíst a napít se mi může hodit.“

„Slyšeli jste,“ podíval se na číšníka a barmana, kteří nás pozorovali.

Oba přikývli.

„Dojednáno,“ potvrdil.

Vyšel jsem na ulici a chvíli váhal, zda jsem ve svém stále ještě dost pochroumaném stavu schopný uřídit motorku. Nebyl jsem, ale nechat ji tady jsem určitě nemínil. Nasadil jsem si helmu, nastartoval, zařadil jedničku a velmi – velmi opatrně povolil spojku.

Na tomhle stroji opatrně neplatilo. Všechny mé nedávno srostlé zpřerážené kosti zaprotestovaly, ale v sedle jsem se udržel, a dokonce jsem minul chodce i kuka vůz. Není nad řidičské umění. Pak už to Šlo o poznám lépe a o necelých třicet minut později jsem brzdil před Dervišovou rezidencí. Ve skutečnosti to byl byt v činžovním domě ze třicátých let, ale on o něm mluvil vždy jako o rezidenci.

Vypnul jsem motor a nechal se hřát teplem sálajícím z masivního čtyřválce. Po náročném kličkování hustým provozem a souboji, který jsem stále cítil v kostech, mi náhle došly síly. Seděl jsem, zhluboka dýchal, naslouchal šelestění buněk svého těla a jen tak odpočíval.

Stará žena venčila miniaturního psíka, oba kulhali v podivuhodně shodném rytmu; v zákrytu růžových keřů se krčil kluk s holkou, víceméně ještě děti, ale oba srdnatě šlukovali z jedné cigarety, u značky zákaz zastavení zabrzdilo černé luxusní auto, pak se však opět rozjelo a zastavilo o dvacet metrů dál, mezi modrou dodávkou a sportovním vozítkem, které mělo svá lepší léta už lidskou generaci za sebou. Ještě jednou jsem se zhluboka nadechl – není špatné uvědomit si, že člověk žije.

Opatrně jsem slezl ze svého stopadesátikoňového stroje, postavil ho na stojan a sáhl po řemínku helmy, abych ji sundal.

Bez proudícího vzduchu v ní bylo teplo.

Z černé limuzíny vystoupili tři muži, všichni v oblecích kupovaných od jednoho krejčího. Nemusel jsem se dívat podruhé, abych věděl, že to jsou upíři. Přesto jsem to udělal. Byli to upíři. Každý měl v ruce příruční tašku, v ní pravděpodobně zbraň a možná ještě něco dalšího. A všichni zamířil ke vchodu, kde bydlel Derviš.

Mohla to být náhoda. Ale hodně nepravděpodobná.

Vyrazil jsem za nimi, v půli cesty jsem si ale uvědomil, že až na krátký nůž nemám žádný užitečný nástroj. Moudré by bylo nechat je jít jejich cestou. Zabili by Derviše, zabili by Tes. No a co, oba jsou jen lidé. Chytré by bylo plížit se za nimi a v okamžiku, až si budou hrát s Dervišem a Tes, a u té jsem věřil, že by je bavila, jim vpadnout do zad.

Jenomže nic z toho se mi nelíbilo. Proč jsem si myslel, že by si chtěli hrát? Intuice, vypadali tak.

Šli rychle, dlouhými, plavnými dravčími kroky. Jak byli staří? Jak byli schopní? Zrychlil jsem, abych je dostihl včas. Určitě byli v lepší kondici než já. Nedávné rány stále bolely.

Prošli dovnitř, ve chvíli, kdy mizeli ze vstupní haly, jsem otevíral dveře. Ten poslední mě zaregistroval. Asi se mu nelíbilo, že mají v patách někoho s motocyklovou helmou na hlavě. Otočil na patě a vykročil mi vstříc, společníkům se neobtěžoval nic říct. Nacvičeným pohybem vytřepal něco z rukávu, vzápětí to měl nasazené na ruce – boxera vylepšeného moderní technologu. Vida ho, hračička, nadšenec. Podle toho, že mě nechtěl praštit holou rukou, jsem odhadl, že to bude do přilby.

Nějakou přípravou útoku nebo fintou vylákat mě z obrany se neobtěžoval. Udeřil z došlapu přesně podle očekávání, zareagoval jsem s předstihem a díky tomu jsme byli oba skoro stejně rychlí. Jeho pancéřovaná pěst lehce škrábla kevlar a sám ji dostal na čelist, a protože jsem se nespoléhal na jedinou ránu, inkasoval další krátký hák zleva a po něm ještě ránu loktem. Bolest ho zpomalila, bolest zpomalí každého. Než se stačil stáhnout, strhl jsem mu hlavu proti svému kolenu. Ještě se dokázal osvobodit tím, že zevnitř rozbil můj úchop, ale jak se rovnal, uštědřil jsem mu kevlarovou hlavičku a pak ho plácl dlaněmi přes uši.

Šel k zemi. Dál jsem se s ním nezdržoval, protože i ty tři čtyři sekundy, co naše rvačka trvala, mohly být příliš.

Trochu mě znepokojovalo, že bleskové vidění se nedostavilo, ani jeho obdoba, která mi pomohla v boji s Carlosem. „Trochu“ bylo slabé vyjádření.

Vyběhl jsem do třetího patra, dveře do Dervišova bytu byly pootevřené s vyraženým zámkem. Na diskrétnost si nehráli, sebevědomí parchanti. Tohle je přece moje území!

Prolétl jsem miniaturní předsíní a chodbičkou do obýváku. Upír ostříhaný na ježka držel Derviše jednou rukou za rameno, prstem mu zajížděl pod klíční kost. Derviš balancoval na špičkách, aby tlaku a bolesti co nejvíc uhnul. Druhého, ulízaného havrana, jsem viděl z profilu. Prohlížel si Tes a tvářil se u toho jako kočka chystající se ke hře s myší. Ona kupodivu vypadala spíš zvědavě až zaujatě a neprojevovala žádný strach. Možná mě to ani nemělo překvapovat. Zaslechl mě přicházet, otočil se s elegancí a nepříjemnou rychlostí, věděl jsem, že úderem vpadne do mého kroku. Bez přemýšlení jsem nasadil vysoký obranný postoj s rukama rámujícíma hlavu. Jeho pravačka vystřelila rychlostí, že jsem prakticky neměl šanci vědomě zareagovat, vládu převzaly instinkty. Křížem, úderem za loket, jsem směr jeho rány srazil, současně ho hřbetem druhé ruky praštil do místa, kde se krk napojuje na trup. Byl na mě příliš rychlý, ale jeho vlastní pohyb s mým přispěním způsobil, že se nedobrovolně vytočil doprava, prakticky zády ke mně. Přesto jsem ještě dostal loktem pod žebra, ale ustál jsem to. Než se stačil obrátit, držel jsem ho v polovičním nelsonu a jeho krk byl můj. Síla mi naštěstí ještě zbyla. Páteř to vzdala ve chvíli, kdy poslední z nich usoudil, že se se mnou přece jen bude muset popasovat sám, a odmrštil Derviše.

Pustil jsem svůj mrtvý štít, ale předtím mu ještě sáhl zezadu pod sako, kde mě něco tlačilo do břicha.

„Ať jste, kdo jste, udělal jste chybu,“ řekl muž měkkou angličtinou.

Nepatrně se rozkročil, aby získal lepší stabilitu a možnost bleskové akcelerace. Tenhle už měl zkušenosti v boji s vlastním druhem. Lesk jeho očí se změnil, pochopil jsem, že právě vědomě přepnul do bojového módu – aktivoval Visio in Extremis.

Namířil jsem na něho malý kovový samostříl, který jsem sebral jeho parťákovi. Stiskl jsem spoušť, cítil jsem škubnutí, šipka vystřelila a pak jsem ji najednou viděl v jeho ruce. To už jsem ale mačkal druhou spoušť, i další střelu chytil.

Třetí spoušť už zbraň neměla – pouze se dvěma rameny lučiště by stejně nebyla k ničemu.

„Doprdele,“ řekl jsem unaveně a znechuceně zároveň, vzápětí se upír bezvládně sesul k zemi a zůstal bez hnutí ležet.

Konečně jsem si sundal helmu, bylo v ní opravdu horko. Průzor byl poznamenaný dvěma škrábanci, o nichž jsem netušil, kde se tam vzaly.

„Co to bylo? Cos mu udělal?“ vydechl Derviš a třel si rameno.

Na to, že právě unikl hodně bolestivé lekci a pozdější prakticky jisté smrti, vypadal docela v pohodě.

„Zabil jsem ho zaklínadlem,“ odsekl jsem a rozhlížel se po něčem co by nahradilo pouta.

„No, spíš ty šipky byly otrávené, ne?“ ozvala se Tes a ukázala na upírovy dlaně, jedna jako druhá byly poznamenané škrábanci, jak chytal vystřelené šipky.

Rána se nijak nezatahovala a stále mírně krvácela, což napovídalo, že její odhad byl správný.

„Máš někde pořádná ocelová pouta? Nebo provaz? Nejlépe silonovou šňůru? Ale rychle!“ křikl jsem na Derviše.

Za okamžik mi podával pořádné klubko pevné červené šňůry. Mohl z ní uplést silnou síť, mně ale stačilo svázat do kozelce dva upíry. Zlomený vaz nepředstavoval dostatečnou záruku. Byl jsem nemilosrdný, provaz se zadíral do masa, až po něm zůstávala krvavá stopa, a kotníky jsem nepřestal přitahovat k zápěstím, dokud se přetížené šlachy nerýsovaly pod kůží jako struny. Poraněný šipkami se sice neprobíral, ale ani neumíral, pouze stále přerývaně a obtížně dýchal.

„Mohl by to být jed nějaké šípové žáby,“ rozumovala Tes.

Co ty zdravotní sestřičky dneska na školách neučí. Nebo to měla z knih o upírech, to jsem nevěděl. Netrefila se. Šípové žáby se používaly také, ale lépe se získával tetrodotoxin z ryb, nejčastěji ze čtverzubce fugu. Mladé upíry tenhle nervový jed spolehlivě zabíjel, starší mrzačil nebo aspoň na dlouhou dobu vyřazoval z boje. Na prastaré stačil také, ale otrava musela být hodně masivní. Bleskově jsem je prošacoval, žádné další zbraně jsem neobjevil. Bohužel. Spokojil jsem se s baseballovou pálkou z Dervišovy sportovní výbavy.

Seběhl jsem dolů – měl jsem štěstí, nikdo zatím do haly nevešel a upír, na kterého jsem narazil jako na prvního, se právě vzpamatovával a snažil se upravit si obličej do estetičtějšího stavu. Pořád nebyl ve formě a nevšiml si mě.

„Pojďte se mnou nahoru,“ požádal jsem ho.

Vytřeštil na mě oči. Vlastně mě předtím viděl jen V helmě, uvědomil jsem si. Okamžik, kdy mu došlo, kdo jsem, jsem poznal přesně. Šťouchl jsem ho do břicha, jak nejvíc jsem uměl, reflexivně se předklonil. I bez rozmachu, pouze švihem, to byla slušná rána.

Víc než dobrým slovem upír získá dobrým slovem a baseballovou pálkou.

Naložil jsem si ho na záda a donesl do Dervišova bytu. Složil jsem ho na zem vedle jeho kumpánů a svázal.

„Tohle je zabije, odumřou jim končetiny, dostanou gangrénu,“ poukázal Derviš trochu nervózně na výsledky mé práce.

„Netrpíme na tyhle věci,“ zavrtěl jsem hlavou. „Kdybych to utáhl jen o trochu méně, už by byli volní. I tak se z toho dříve nebo později dostanou.“

„Ale stejně,“ zavrtěl Derviš hlavou.

Tes mlčela a prohlížela si nás.

„Sakra!“ vytekly mi nervy. „Vzpamatuj se! Jsi člověk, oni upíři, jsi pro ně jenom potrava, kořist, chápeš? Stejně jako vy jíte kuřata a chodíte si do lesa zastřílet na divočáky, my lovíme lidi. A nemáme žádné klece, kde bychom dobytek na maso chovali. Jsme lovci, predátoři, stejně jako vlci, medvědi, tygři a kdovíco ještě. Co se o ně pořád sakra staráš!“

„Dinosauři,“ napověděla Tes. „Četla jsem o nich knihu, byli to největší a nejsilnější predátoři, co svět existuje. Upíři jsou jako dinosauři,“ vrhla na mě obdivný pohled.

Obrátil jsem oči v sloup. Kdyby v té své krátké sukni a rozepnuté bundě s holým břichem nevypadala tak sexy, vynadal bych jí a řekl, ať drží hubu. Takhle jsem držel jazyk za zuby já a jen jsem polkl.

Zahihňala se.

I to pitomé hihňání k ní sedělo.

Na ježka ostříhaný upír, kterého jsem přiškrtil, se probral. Viděl jsem, že nás poslouchá, i když neotevřel oči.

„Jsi totálně v háji, v prdeli, v hajzlu,“ začal jsem dál naštvaně vysvětlovat Dervišovi. „Chtějí tě, aby se přes tebe dostali ke mně. A to je tvůj konec, protože jakmile tě dostanou, jsi mrtvý. I kdybys jim šel na ruku, zabijí tě. Aby neměli problémy s policií, lidskou společností. Mrtvoly my uklízet umíme. Takže pokud tě dostanou, jsi mrtvý, jasný?“

Přikývl, ale viděl jsem, že mi nevěří, že jsem ho nepřesvědčil.

Tes se usmála, jako by ji něco napadlo, sklouzla z pohovky, opatrně sebrala jednu ze šipek a pak si přidřepla u ostříhaného.

„Pane, haló,“ šťouchla do něho prstem. „Jste vzhůru?“

Nereagoval.

„Zajímalo by mě, jestli tam zůstal ještě nějaký jed. A taky jestli jste proti němu stejně odolný jako váš kolega. Už dýchá o něco lépe.“

Upír dál předstíral spánek.

„Já vás teď škrábnu. Vypadáte starší než on, takže byste to mohl vydržet. Starší upíři jsou silnější.“

Vzhled upíra sice neměl s jeho skutečným věkem mnoho společného, ale neopravoval jsem ji.

„Tak,“ dotkla se upírova předloktí.

Ostříhaný otevřel oči.

„Nedělejte to,“ požádal česky s přízvukem.

Nebyl jsem si jistý, ale měl jsem pocit, že v jeho tváři čtu strach.

„Tak mi řekněte, co jste s námi chtěl udělat. Ale pravdu. Můj kamarád,“ podívala se na mě a trochu zčervenala, „můj kamarád pozná, když mu lžete. A mě nebaví zabíjet upíry. I když špatné.“

Její logika byla obdivuhodná. Ostříhanému očividně tak skvělá nepřipadala.

„Dostal jsem rozkaz,“ polkl, „jen plním rozkazy.“

Všichni vždy jen plní rozkazy. Nebo povinnosti uložené bůhvíkým. Láskou k vlasti, vírou v něco nebo někoho. Ušklíbl jsem se.

„Měli jsme vás chytit, vyslechnout a zjistit, kde je Mathias Kurplov.“

Zajímavá zkomolenina mého jména. Křestní jméno současné, příjmení z doby před sto lety.

„A potom?“ zeptala se s úsměvem.

„Potom jsme vás měli použít k tomu, aby se nám vydal do rukou.“

„Nejsem idiot. Jsou to jenom lidi,“ odfrkl jsem si.

„Měli jsme to zkusit,“ hájil se.

„A potom?“

Tesina tvrdohlavost působila skoro dětsky.

„Potom jsme vás měli zabít. Ale bezbolestně, přísahám!“

Tes se zamyšleně podívala na něj, na šipku a po chvíli váhám ji položila na zem jen kousek od jeho boku. Pokusil se odtáhnout, ale v kozelci mu to moc nešlo.

„Myslím, že úplně na konci lhal,“ odhadla.

Já si tím byl jistý.

„Máte to tady s Peggy hezké,“ rozhlédl jsem se po pokoji. „Kdybychom je zabili, všechno by tu zasmrádlo a nikdy bys to nevyčistil. A zrovna teď nevím, jak se zbavit mrtvol. Necháme je tady svázané. Pokud se neosvobodí, deset patnáct dní vydrží. Když tak je později přemístíme.“

„Ty žertuješ,“ vytřeštil oči Derviš. „Umřou žízní!“

„Jsou to upíři!“ upozornila ho Tes. „Ti vydrží mnohem víc než lidé, že jo,“ podívala se na mě.

„Ubytujeme se v hotelu a promyslíme si co dál,“ rozhodl jsem.

Problém se zajatci jsem tím považoval za vyřešený.

Najednou zazněl zvonek, někdo stál u domovních dveří a nechtělo se mu nahoru, i když jsme nechali otevřeno. Nic jsem neříkal a čekal, Derviš při třetím zazvonění váhavě zvedl sluchátko.

„Ano?“ ohlásil se nejistě.

„Tady kurýrní služba. Hledám pana Mathiase Majera. Není náhodou u vás?“

„Dost podivná kurýrní služba. Nepříjemně dobře informovaná. Pozvi ho nahoru,“ šeptl jsem.

„Ty se schováš na schodech o patro výš,“ poručil jsem Tes.

„A ty musíš zůstat, ví, že jsi tady,“ kývl jsem na Derviše.

S nepříjemným pocitem jsem se postavil do chodby před poškozené dveře a čekal. Výtah se nerozjel, což mě ještě víc znervóznilo. Víc zbraní by neškodilo, aspoň nějaká zbraň by neškodila, upravil jsem své přání. Pokud tohle přežiju, nebudu chodit bez pořádné artilerie ani pro kartáček na zuby. Až teď jsem si vzpomněl, že jsem před časem dal Dervišovi svůj revolver a on by ho stále měl mít. Jenomže to už se na schodech ozvaly lehké kroky. Blížily se svižně, první, druhé ani třetí patro jim neubralo na čilosti.

Možná jsem si měl vzít aspoň ten samostříl. Nechápal jsem, proč mě rozumné myšlenky napadají až tak pozdě.

Od schodiště přiklusal hubený mladík v cyklistickém s vestou kurýra přes hruď, na ramenou držel kolo, na zádech plochou, ale rozměrnou transportní brašnu.

„Vzal jsem si kolo raději s sebou. Mám zámek, ale člověk dneska nikdy neví. A v zásilce mám psáno do vlastních rukou,“ řekl místo pozdravu.

„Jo,“ odpověděl jsem duchapřítomně.

„Máte nějaký doklad? Jakýkoliv. Mám sice vaši fotku, ale raději bych měl jistotu.“

Sáhl jsem do kalhot a podal mu plastikovou kartu odpůrce krevních transfúzí a dalších medicínských zákroků. Fotografie na ní byla poměrně slušná.

„Fajn, jste to vy,“ zhodnotil, vrátil mi kartu a zapsal si něco do malého bloku, který nosil v boční kapse, a navíc zavěšený na popruhu. Vlastně to nebyl blok, ale nějaká elektronická hračka.

„Tady se mi tímhle podškrábněte a zásilka je vaše,“ vytáhl z kurýrního batohu metr dvacet dlouhý tubus.

Poslušně jsem se podepsal na displej.

„Doklad o převzetí dostanete na email, v případě potřeby vám pošleme i papírovou verzi,“ informoval mě.

„Můžete mi ukázat tu fotku?“ požádal jsem. „Tu, podle které jste mě poznal.“

Sice jsem nevěděl, o co jde, ale jedním jsem si byl jistý – tenhle kluk nebyl upír, jen vášnivý a dobrý cyklista s hodně namakanýma nohama i plícemi.

„Jasně. Je taková zvláštní, měkká. Kde jste to fotili?“

Sáhl po elektronickém bločku, otevřel ho, jednu polovinu tvořil další displej, druhou klávesnice. Za okamžik mi ukazoval mou podobiznu.

Obrázek nebyl fotografie, ale daguerrotype, byl jsem na ní zachycený v pracovních jezdeckých kalhotách, s revolverem za pasem, opíral jsem se o dlouhou loveckou pušku a přes rameno jsem měl položený meč. Katanu.

„Nevím,“ odpověděl jsem popravdě, „za boha si nedokážu vzpomenout.“

„Tak nic,“ rozloučil se a zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Zamyšleně jsem se vrátil do bytu.

„Měl bys zavolat zámečníka,“ poradil jsem Dervišovi. „Nemůžeme nechat byt nezavřený, ne se zajatci.“

Pak jsem se soustředil na zásilku.

„Co to je?“ zeptala se Tes zvědavě.

„Nevím, nic jsem neobjednával.“

Rozbalil jsem svrchní obal, tuhou fólii překrytý silný balicí papír, a odhalil tubus, na omak spíš z odolné plastické hmoty nebo bambusu než z papíru. Ke spáře oddělující jeho části byl přilepený složený list papíru. Ručně vyráběného, silného papíru namodralé barvy.

Opatrně jsem ho rozložil.

Drahý příteli, začínal švabachem v zastaralé němčině ručně psaný text.

Čet jsem dál.

… myslím, že po Těch letech, a současně i po těch letech, Vám tak mohu říkat. Nedávno jsem byl požádán o analýzu torza meče. Měl jsem zjistit, jak je možné, že čepel je – tedy byla – tak kvalitní. A shodou okolností, která vlastně nebyla shodou okolností, jsem s minimálním odstupem obdržel Vál dopis, kde jste si stěžoval, že zbraně, jimiž vás zásobuji, nevyhovují Vašim nárokům.

S politováním musím konstatovat, že ani ty nejlepší čepele nejsou určeny k přímému krytí ran kyjem, palcátem nebo například železnou baseballovou pálkou. Ale to vy jistě víte. Ještě bych chtěl připojit zábavnou informaci – meč, který jsem měl analyzovat, byl můj vlastní výrobek, shodou okolností jeden z těch, které jsem poskytl Vám.

Vzhledem k tomu, že Vás očekávají nebezpečné, ale současně dozajista zajímavé časy, dovolil jsem si Vám o své vůli darovat mečový pár v tomto balíku. Upozorňuji, že čepele nejsou vyrobeny z oceli, ale z materiálu, který se jí zcela jistě vyrovná, položil bych hlavu na špalek za to, že ji i předčí.

Nevím, zda jsou vhodné pro běžné souboje s lidmi a řádovými příslušníky Vašeho druhu, ale zcela jistě jejich přednosti oceníte v těch nejtěžších a nejvypjatějších okamžicích.

Doufám, že od Vás v budoucnu obdržím další objednávku a přeji Vám v nastávajících časech mnoho štěstí.

S pozdravem,

Váš přítel a dlužník.

Podpis chyběl. Odložil jsem papír na konferenční stolek s rohy oblepenými molitanem a leukoplastí a otevřel pouzdro. Ze šedé pěny plnící funkci zátky čněly dva jílce: oba trochu delší, jak to mám rád, opletené rejnočí kůží, prostor pro úchop zakončený rýhovanou patkou. Sáhl jsem po jednom a pomalu a opatrně táhl. Čepel klouzala z pěny s tichým šustěním. Tači meč, delší než katana, původně určený pro jízdu. Nebyl to úplně klasický tači, mečíř ho trochu upravil, ale nedokázal jsem přesně říct jak. Co jsem ale věděl hned, byl fakt, že je lehký, neskutečně lehký, jako by ani nebyl z oceli. Ale on vlastně nebyl. Vysvobodil jsem z pouzdra i druhou zbraň. Kodači ve stejném stylu, dokonce se žebrem na čepeli. Oba meče měly záštitu, spíš menší, bez ozdob, odlehčenou množstvím děr.

Švihl jsem delší čepelí zkusmo do vzduchu, neozvalo se ani zaševelení, až při pohybu jsem si uvědomil neskutečnou lehkost. Smrtící účinnost těchto mečů nespočívala ve váze či pádnosti, ale jen a jen v rychlosti. Určené pro boj s upíry a jejich poskoky.

„Jsou krásné,“ ocenila Tes skoro znalecky. „A sluší ti to s nima,“ doplnila bezprostředně.

Ach jo.

„Víš, kdo to psal?“ zamával Derviš dopisem, který si mezitím přečetl.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou a dál si prohlížel čepele.

Matný šedý materiál neodrážející světlo, na dotek studící ještě víc než kov.

„Museli jste se znát. Musel jsi mu nějak pomoct. A to hodně.“

„Nepamatuji se. Pomohl jsem spoustě lidí.“

„Pomohl?“ zareagoval okamžitě Derviš.

„Aby oni pomohli mně. I když jsem upír a vydržím hodně, nevydržím všechno,“ uvedl jsem to na pravou míru.

Doufal jsem, že pochopil.

V pouzdře byly ještě řemínky a oka, začal jsem je na sebe navazovat.

„Co to děláš?“ zeptal se Derviš.

„Koši ate, vážu si závěsníky pro nošení mečů ostřím dolů,“ zabručel jsem.

„Koši ate? To tě naučil kdo? Co to znamená?“

Přestal jsem pracovat a otočil se k němu.

„Nevím, fakt nevím, je to prostě už dávno.“

Derviš mě rozčiloval. Žil jsem současností, protože mi nic jiného nezbývalo, pokud jsem chtěl přežít. A proto jsem zapomínal spoustu jiných věcí. Jasně, meče, dopis od bůhvíkoho, to všechno mělo spojitost s mou minulostí. Ale byla to minulost a já se k ní dostat nedokázal. V knize své paměti jsem mezi léty osmnáct set deset a osmnáct set šedesát neměl jediný zápis. Ta fotka, teda daguerrotype, vyvolala jisté vzpomínky, ale neměl jsem čas nad nimi bádat.

„Jak to, že nevíš?“ vybuchl. „Musíš si přece takové důležité věci pamatovat!“

Narovnal jsem se, pochvy obou mečů zůstaly stále ve správné poloze. Nepamatoval jsem si, kdo, kde a kdy mě to naučil, ale tenhle starý japonský styl vázání, tak praktický, když šlo o skutečný boj, jsem měl vepsaný do krve.

„Narodil jsem se někdy za třicetileté války,“ zasyčel jsem na něho vztekle. „A zapomněl jsem víc věcí, než ty jsi zažil.“

Místo jazyka jsem měl kus oceli a mé zuby se změnily v pilníky.

„A jestli mě budeš zbytečně vytáčet, tak se z těch sraček nevyhrabeme a já tě budu muset zabít. Vědí, kdo jsi, vědí, že se známe, a považují tě za klíč ke mně,“ štěkal jsem. „A pokud najdou Peggy, pokusí se ji využít jako rukojmí a…“ naznačil jsem rukou podřezání hrdla. „Po nakládačkách, co mi naložili, jsem přišel o schopnost bleskového vidění, takže při první srážce s Tizocovými upíry jsem taky,“ přejel jsem si po hrdle.

„Tak mě nechej, doprdele, aspoň se připravit!“

Ještě jsem to ani všechno nedořekl a už jsem se za výlev styděl. Takhle mi ulítnout nervy. A před Dervišem, tedy před člověkem, vlastně před kořistí.

„A jak jsi ty tři dostal, když ne pomocí svých upírských superschopností?“ zeptal se Derviš a najednou vypadal vystrašený.

Asi tak, jak odpovídalo situaci. Což znamenalo zatraceně hodně vystrašený.

„Já nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Přirozeně mám reflexy trochu lepší než ty, řekněme vybroušené jako profesionální bojovník v ringu, a také jsem kdysi hodně trénoval. S lidmi,“ upřesnil jsem, „kvůli teritoriálním soubojům s našinci. Tvůj protivník může být opravdu rychlý, rychlejší než ty, ale pokud odhadneš, co druhý udělá, pokud se pohybuješ účelně, přesně, úsporně, je možné výhodu soupeře kompenzovat, částečně kompenzovat. Trochu kompenzovat. Tak nějak jsem je porazil. Asi.“

Neznělo to moc povzbudivě, ale bylo to tak.

„Musíme zmizet, jsme tu moc dlouho. Zámečníka objednáme cestou,“ uzavřel jsem.

Derviš neprotestoval, pořád vypadal trochu zaraženě.

Když jsme se pak všichni tři kodrcali metrem a špička nás namáčkla těsně k sobě, řekl jsem mu do ucha:

„Omlouvám se za ten výlev.“

Šeptal jsem, skoro jsem si ta slova jen myslel, ale on vypadal, že je slyšel, a měl najednou mnohem lepší náladu. Což byla chyba, protože pokud se ho pokusí využít proti mně, je mrtvý. On, a když na to přijde, tak i Peggy a Klára. Tak se jmenovala jejich dcera, vybavil jsem si najednou s nemilosrdnou jasností.

Všichni umřou, pokud je Tizoc použije proti mně. S tím se nedalo nic dělat.

Motorku jsem nechal v podzemních garážích a jeli jsme pryč, změnit vzduch. Ubytovali jsme se v docela slušném hotelu ještě ne úplně na periferii, ale pořád se spoustou únikových cest. Jedinou nevýhodou bylo, že největší apartmá, které jsme mohli mít, bylo jen dvoupokojové. Už i označení apartmá bylo zavádějící. Toaleta společná s koupelnou, šatna, pokoj s psacím stolem, postelí a televizí, v druhém pokoji dvojpostel a dveře na balkón. Židle jen dvě.

Nějak jsme se usadili a jen na sebe civěli. Aby nebylo takové ticho, zapnul jsem alespoň televizi. Jako skoro pokaždé v poslední době se opět mluvilo o setkám členů rozšířené rady G8 a o všem, co to přinese pro svět. Praze to přinese dopravní kolaps, to bylo jasné i bez komentátorova vysvětlování.

„Nevzali jsme si s sebou žádné věci,“ poukázal prakticky Derviš a tím mě zachránil od konstatování, že nevím co dál.

Ať jsem podnikl cokoliv, nikam jsem se nedostal, a Tizoc mi víc a víc šlapal na paty. Navíc se ze mě stal poloviční mrzák neschopný čelit jakémukoliv zkušenějšímu upírovi.

„Každý si nakoupíme pár věcí a sejdeme se u večeře dole v hotelové restauraci,“ rozhodl jsem po krátkém váhání.

Pokud jsme se jim neztratili, neudržel bych je naživu, ani kdybych jim nedovolil opustit pokoj.

„To zní rozumně,“ souhlasil Derviš.

„Nemám moc peněz,“ poukázala Tes.

Sáhl jsem pod motorkářskou bundu, vytáhl svazek bankovek, oddělil z něj menší část, rozdělil ji na polovinu a každému podal jednu.

„Mám kartu,“ klepl si Derviš na kapsu.

„Aby nás podle ní vystopovali? Tizoc není malý upír jako já, má k dispozici celou mašinérii,“ připomněl jsem mu. Vzal jsem tubus s meči pod paži a zamířil ke dveřím. Už jsem nechtěl být neozbrojený.

Z hotelu jsme vyšli společně, Tes se držela mezi námi a vypadala daleko nejspokojeněji. Pěšky jsme dorazili k nákupní pasáži, kterou jsme předtím míjeli tramvají. Tam jsme se rozdělili. Nechtěl jsem se s nikým bavit, potřeboval jsem být sám.

Procházel jsem mezi regály naplněnými nejrůznějším zbožím, ze zvyku pozoroval okolní ženy a tipoval potenciální kořist. Byl jsem na tom tak mizerně, že jsem ani neměl žízeň. Uvědomil jsem si, že jsem se vlastně zapomněl zeptat Tes, jestli se jí podařilo sehnat nějakou další krev.

Naštěstí jsem objevil v pánské konfekci plášť, který mi sedl a byl dostatečně dlouhý na to, abych pod něj ukryl oba meče. S meči připravenými k tasení jsem se cítil o poznání lépe a při placení jsem si uvědomil, že vím, co udělám. Zajedu se podívat do Ruska na tu Tizocovu paměť. Z ní bych se mohl dozvědět, proč tolik stojí o Messalinu.

Koupil jsem ještě pár drobností a zamířil k pasážové restauraci na pivo a na panáka. U baru jsem se potkal s Dervišem. Na dvanáctce plzni jsme se shodli, on k ní popíjel whisky, já si objednal vodku.

„Někdy se stanou věci,“ zavrtěl hlavou. „Člověk by tomu ani nevěřil.“

Podle toho, jak mluvil, to nebyl jeho první panák.

„Už máš nakoupeno?“ zeptal jsem se.

Ukázal na igelitovou tašku pod nohama a na počítač na pultě. „Dals mi docela dost peněz,“ pokrčil rameny. „Cítím se bez něj jako nahý.“

„Jako já bez mečů,“ přikývl jsem.

„Co budeš dělat?“ zeptal se.

Prozradil jsem mu to.

„Myslíš, že je to chytrý?“

Místo odpovědi jsem zavrtěl hlavou.

„Ale nic lepšího mě nenapadá.“

„Jsem rád, že jsou Peggy s Klárou mimo,“ řekl zamyšleně a kopl do sebe zbytek piva. „Daleko, hodně daleko.“

Pro upíry jako Tizoc není vzdálenost překážkou. Pošlou klanového hitmana nebo spolehlivého glyhena, někdy postačí jen nájemná síla. Nahlas jsem to ale neřekl. Nic by to nezměnilo a jemu by to jen zhoršilo náladu.

„Jo,“ přikývl jsem.

„Co ta holka?“ zeptal se.

„Myslil Tes?“ trvalo mi chvíli, než jsem se zorientoval.

„Jo. Chodíš s ní? Bere na tebe.“

Sprovodil jsem ze světa půlku sklenice a získal tak trochu času.

„A vidím, že se ti líbí,“ dodal.

„Jsem na ženské, líbí se mi spousta ženských,“ řekl jsem.

Derviš jen přikývl.

Barman před něj postavil další pivo, naznačil jsem, že si dám ještě jednoho panáka.

„Jenže jí je kolik – šestnáct, sedmnáct, osmnáct?“ zavrtěl jsem hlavou.

„Tohle je na mě moc nefér. A kdybych si s ní něco začal, dopadla by špatně, to mi věř.“

Už jen ta představa způsobovala, že jsem panáka vyhlížel se zvýšenou netrpělivostí.

„Maximálně sedmnáct,“ odhadl Derviš, „ale nesázel bych na to. Jak to, že rodičům nevadí, že jen tak rajzuje s tebou?“

To mě nenapadlo a také jsem to přiznal. Na druhou stranu, přišel jsem na to, co s Tes podniknu. Alespoň jeden problém vyřešený. Vlastně dva.

Exnul jsem drink, zaplatili jsme útratu a vyšli z nákupního centra ven k hotelu. Zahlédli jsme Tes, které právě jeden muž otevíral dveře taxíku a druhý do něho skládal množství balíčků a tašek. Oba se mohli samou horlivostí přetrhnout. Jednomu bylo okolo padesáti, druhému sotva dvacet.

„Ale s chlapama to umí,“ ocenil Derviš. „Dávej si pozor.“

„Ženy jsou můj život,“ odbyl jsem ho.

Netušil jsem, zda ví, jak přesná pravda to je, ale dál jsem to nerozebíral.

Do hotelu jsme se vrátili po svých, Tes na nás čekala v pokoji, spokojená a s rozzářenýma očima. Část balíčků byla i pro nás. Kartáček na zuby a spodní prádlo, které jsme si obstarali každý sám, doplnila až nečekaně prakticky funkčním oblečením a nějakou kosmetikou. Všiml jsem si, že pro mě vybrala lepší než pro Derviše. Možná náhoda.

Zatímco jsem pacifikoval její nákup, Derviš oživil počítač a připojil se na internet. Mně to vždy dalo spoustu práce, listování v poznámkách, mnoho neúspěšných pokusů, pro něj to byla druhá přirozenost.

„Pořád pátráš?“ prohodil jsem přes rameno.

„Jo. Hledám spojení na lidi a pak na skupiny, které se zajímají o vývoj syntetické krve, o skladování krve, o obchod s krví. Hlavně ty, co existují déle než třicet let nebo mají vazbu na organizaci starší než století. Kdybych měl čas nebo víc prostředků, zaměřil bych se i na ty, co se zajímají o maskování identit, falšování pasů, dalších průkazů a podobně.“

Chvíli jsem nad tím přemýšlel. Carlos měl pravdu. Pokud vystoupíme z říše legend, z příběhů pitomých knih pro puberťáky, a lidé se doopravdy dozví o naší existenci, je s námi konec. Tizoc a jemu podobní by možná ještě nějakou dobu dokázali přežívat, ale já a ostatní obyčejní upíři ani náhodou.

„Jdu se umýt a převléct,“ oznámila mi Tes a s balíkem oblečení, který by mně vystačil na týden, a s kosmetickou taškou o velikosti ruksaku zamířila do koupelny.

„Jasně,“ přikývl jsem a díval se za ní. Ta sukně byla opravdu krátká a její nohy tak dlouhé.

Bylo jen dobře, pokud se převleče.

„Jak je to daleko do Puchmajerovska?“ oslovil jsem Derviše.

Nevypadal, že by mě slyšel, ale pak se zeptal:

„Puchmajerovsko na Ukrajině, nebo v Rusku? Žádné další jsem nenašel.“

„Tam, kde stojí, nebo vlastně stála, jaderná elektrárna.“

„Dva tisíce dvě stě dvacet osm kilometrů,“ odpověděl. „Odhadovaná doba jízdy čtyřicet jedna hodin. Je to v Rusku.“

Přemýšlel jsem, co všechno si na cestu vezmu s sebou. Ať jsem to rozebíral jakkoliv, moc toho být nesmělo. Samozřejmě meče, hotovost, příruční zbraň – pistole nebo opakovací brokovnice s upilovanou hlavní, i když tady záleželo na tom, jaké se budou dělat prohlídky na hranicích. Rusko tuším pořád nepatřilo do Evropy. Taky by to chtělo nějaké náboje.

„Zajdu si pro cigarety, nechceš přinést pivo?“ zeptal se Derviš, postavil se a protáhl si záda.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Můžu se mrknout na svou poštu?“

„Nic mi ale neshoď, otevři si vlastní okno,“ varoval mě a přisunul mi notebook.

Nic mi neshoď, nechápal jsem, co tím myslí. Raději jsem mu všechny běžící programy nechal na pokoji a spustil si vlastní, kde jsem najel na svou emailovou schránku. Poctivě jsem pročetl všechny emaily, o které jsem nežádal, a mezi nimi jsem objevil jeden překvapivý.

Byl psaný neobratnou latinou a podepsal ho Snorri Sturlursson.

Vážený pane, začal jsem pomalu slabikovat.

Velmistr Tizoc Ah Puch mě pozval na konvent, jenž se má konat v Praze na počátku příštího měsíce. Jelikož, pokud je mi známo, Praha patří do Vašeho teritoria, rád bych Vás předem informoval o své návštěvě. Předpokládám, že se velmistr postará o všechny náležitosti, ale nerad bych zavdal jakoukoliv příčinu k nesváru mezi námi.

Ten seveřan byl velmi zdvořilý, klidně bych ho pozval do Česka na dovolenou. Problém byl v tom, že jsem nevěděl, že se nějaký konvent mocných upírů chystá. Co asi tak pijí na severu, kde je tak málo lidí, že každý chybějící znamená problém? Asi musí mít nějakou velmi propracovanou loveckou strategii.

Podíval jsem se do kalendáře a po chvíli uvažování jsem ho pozval na drink v šest hodin večer první pondělí v měsíci. Staří upíři jsou konzervativní, pochyboval jsem, že by jakékoliv jednání začali prvního v pátek a pokračovali v něm přes víkend.

Další emaily už nebyly zajímavé, vrátil jsem počítač na místo a uvelebil se v křesle, abych si lépe promyslel cestu do Ruska za Tizocovou pamětí, nebo abych při tom usnul. Bylo to v zásadě jedno, pokud se upír ocitne v opravdu smrdutých sračkách, je velké plánování stejně k ničemu.

Už jsem klímal, když cvakly dveře, jenže nebyly to dveře do pokoje, ale do koupelny. Tes se vynořila ven, vlasy lesklé zbytky vlhkosti, kromě košile z hedvábí, která sice nebyla průhledná, ale průsvitná určitě, ji oblékal už jen oblak jemného parfému. Nebyla nalíčená, ale přesto té nevinně mladé tváři dominovaly dokonale vykrojené, výrazné rty. Přinutil jsem se jí nedívat na nohy, kde se linky vnitřních stehen stýkaly v obrysu klínu.

„Je tu chladno, měla by ses alespoň trochu obléct,“ pokusil jsem se o ironický podtón, ale vyšlo z toho jen skřehotavé chraptění.

„Je mi zima, smutno a babička bude mít starost. Je pátek, měla jsem přijet z internátu.“

Postavila se přede mne a já najednou nevěděl, kam mám uhnout s očima, prostě jsem nevěděl jak dál. Nebo přesněji řečeno věděl – posadit si ji na kolena, sáhnout na ni, nejprve přes tu hebkou, tenkou košilku a pak bez ní.

Naštěstí cvakly dveře, vstoupil Derviš a zarazil se krok za prahem.

„Nemáš prosím telefon? Tes potřebuje zatelefonovat babičce. A já bych ji nerad jakkoliv spojil se sebou.“

Obrátila se k němu, s mírným uspokojením jsem konstatoval, že ten pohled zamával i s Dervišem.

„Ji-jistě,“ odpověděl a podal jí přístroj.

Chvíli jsme ji oba pozorovali, jak ševelila do sluchátka. Vypadalo to, že má babičku hodně ráda a že jí toho babička opravdu hodně toleruje. Zavěsila, s úsměvem vrátila Dervišovi mobil a pak zamířila do druhého pokoje.

Noční košilka byla sice delší než sukně, ale bylo to vlastně úplně jedno.

„Tam jsou dvě postele, tady jedna,“ upozornil mě Derviš. „Nespím na zemi.“

„To se vyřeší,“ mávl jsem nad tím rukou, uložil se v křesle a otevřel plechovku piva, kterou donesl, i když jsem o ni nežádal. Nebyla jediná.

Vrátil jsem se k úvahám nad svou cestou. Ideální by bylo absolvovat ji v nějaké otřískané dodávce. Jenomže do začátku příštího měsíce zbýval necelý týden, což znamenalo, že mě tlačil čas. Takže letadlo a na místě si pronajmout vůz. Zpátky totéž.

„Jakým způsobem tě mohli najít?“ vyrušil jsem Derviše.

„Vyslídili, že máš společníka, pak kdo to je a nakonec jednoduše zjistili, kde bydlím, přesně jak jsi se obával,“ řekl po krátkém zamyšlení. „Mají přístup k neveřejným, bankovním, policejním, případně vládním datům a pracuje pro ně pár dobrých specialistů,“ zpřesnil.

To znamenalo, že mají k dispozici velkou sílu, která dokáže operovat v souladu s lidskou mašinérií, nebo ji dokonce využívá. Já dokázal pouze proplouvat. Nechtělo se mi objednávat si letenku na své jméno. Sice jsem měl k dispozici další identity, ale obnovit je a oživit by mi nějakou dobu trvalo.

„Můžeš mi vytisknout mapu cesty do Puchmajerovska?“ požádal jsem Derviše. „A nejlépe několik verzí, možná nepojedu po hlavních cestách.“

„Jasně. Máš ještě nějaké volné peníze?“

Přikývl jsem.

Chvíli něco studoval na monitoru, pak zvedl telefon a vytočil nějaké číslo.

„Potřebuji navigaci. S okamžitým doručením. Já vím, že je to drahé. Ale vy tu službu inzerujete… samozřejmě. Chci autonavigaci,“ naklonil se k monitoru.

„Motocyklistickou navigaci,“ skočil jsem mu do řeči.

Nevěděl jsem, zda je v tom nějaký rozdíl, ale jistota je jistota.

„…vlastně motocyklistickou navigaci,“ opravil se, několikrát zmáčkl nějakou klávesu a přečetl z monitoru název sestávající z číselného označení.

„Kit na jakou motorku?“ chtěl vědět.

„Ještě nevím,“ odpověděl jsem.

„Univerzální kit,“ řekl do mikrofonu.

Pak zavěsil.

„Bude tě to stát o pět tisíc víc, než kdyby sis zašel do obchodu.“

Na to jsem neřekl nic. Nevěděl jsem, do kterého obchodu.

O dvě hodiny později jsem měl kromě navigace i průjezdní mapu Ukrajiny plus podrobné turistické mapy Ruska v oblasti Puchmajerovska.

Po půlnoci už mě únavou pálily oči, tedy pálily by mě, kdybych nebyl upír, samozřejmě. Derviš se s neměnným soustředěním dál věnoval pátrání, raději už jsem se neptal po čem.

Že je Tes vzhůru, jsem si uvědomil, až když stála přede mnou. Vlasy měla lehce přeleželé, oči přivřené spánkem.

„Měla jsem strašné sny,“ zašeptala, posadila se mi na klín, zavrtěla se a stulila se mi do náruče.

Ta noční košile byla opravdu tenká a její tělo neskutečně horké. A měkké, hladké a…

Tohle Derviše vyrušilo. Podíval se na mě, sbalil notebook, malá sluchátka, významně s nimi zakýval, zhasl lampu i velké světlo a zamířil do ložnice.

„Tenhle pokoj je můj,“ prohlásil, než za sebou zavřel.

Zůstal jsem se spící Tes v náručí na klíně v zšeřelé místnosti anonymního hotelového pokoje. Zavrtěla se, lem noční košile se posunul výš a odhalil kromě stehna i kus zadečku. Voněla a hřála, cítil jsem každý čtvereční centimetr těla, kterým se mě dotýkala. Obrátil jsem oči ke stropu a přemýšlel.

Někdy nad ránem, krátce před svítáním, se z ložnice pokradmu vynořil Derviš. Šel na záchod, těch piv před spaním na něho bylo moc.

Když mě spatřil, jak sedím v křesle se spící Tes v náručí, zastavil se a vytřeštil na mě oči.

„Seš divnej.“

Neměl jsem na to co říct. Už stovky let se mi nestalo, že bych nevěděl, co si o samotě počít se ženou.

Než se Derviš vymočil, zanesl jsem Tes do ložnice, uložil ji do nerozestlané části postele a okamžik se na ni v řídnoucím šeru díval. Byla prostě… úžasná. Ale ne pro mě, i když bych ji zatraceně chtěl. Nakonec jsem to nevydržel a alespoň jsem ji políbil na ústa. Lehce. Jak nejlehčeji jsem dokázal. Voněla po malinách.

Pomalu a neochotně jsem se od ní odtahoval a přitom jsem spatřil Derviše opřeného o veřeje dveří. Netušil jsem, jak dlouho mě pozoroval.

„Mlč,“ štěkl jsem šeptem, než stačil otevřít ústa.

Varován pouze potřásl hlavou, vstoupil do ložnice a začal sbírat svršky.

„Zamiloval ses,“ nevydržel nakonec držet jazyk za zuby a s krabičkou cigaret v jedné a počítačem v druhé ruce se vrátil do prvního pokoje.

Slyšel jsem ho zapalovat si cigaretu, i ultrazvukové pištění zapínaného notebooku. Ještě chvíli jsem Tes pozoroval a pak ji nechal spát.„Nesmysl,“ řekl jsem, když jsem se posadil zpět do křesla.

Vypustil z úst kroužek dýmu, pozoroval mě a mlčel, jeho prsty mezitím bubnovaly do kláves zběsilý rytmus počítačového fanatika.

„Potřebuji od tebe ještě jednu věc,“ začal jsem.

„Jakou?“ zeptal se, aniž by přestal pracovat.

„Zavezeš Tes k její babičce, sám se uklidíš do stínu a počkáš, až se vrátím. Šest dní, týden.“

Pokud se vrátím. Tato alternativa vypadala pravděpodobněji, proto jsem ji nesměl pominout.

„A jestli se do té doby neobjevím, opustíš i s rodinou natrvalo republiku. To není rozkaz,“ řekl jsem rychle, než stačil zareagovat. „Pouze dobrá rada. Tizoc se chce v Evropě a možná přímo v Praze usídlit. Měl by ses mu klidit z cesty.“

Viděl jsem, jak váhá.

„Je to tvůj život,“ pokrčil jsem rameny a dál to nechal být.

V sedm hodin jsem v plášti a s oběma meči u pasu vyrazil na obchůzky. Nedostávalo se mi času. Potřeboval jsem zařídit pár věcí a na ty jsem si musel obstarat peníze. Nebyl čas na bankovní sejfy, na bankovní schránky, na prodej obrazů, které jsem měl uložené v trezorech, na prodej jiných starožitností, surového zlata a diamantů. Odhadoval jsem, že v průběhu dvou tří měsíců bych byl schopen dát dohromady sto, možná sto padesát miliónů korun. Bohužel, spěchal jsem.

Sice bylo ráno, ale věděl jsem, že organizovaný zločin nikdy nespí. Naštěstí.

Zašel jsem do baru jen kousek od centra, kde se pravidelně scházeli pasáci, aby těm na vyšších postech v žebříčku odevzdali patřičné procento za nájem ulic.

Některé podniky zůstávají stejné po staletí. Mohou být sebelépe zařízené, ale personál, způsob, jakým se dívá na zákazníka, jakým mluví nebo jak přebírá peníze, je vždy prozradí. Prostě pajzl tyjící z odvrácené strany lidské existence.

Tohle byl podnik té nejhorší sorty a nepomohl mu ani obklad stěn z falešného mramoru a decentní osvětlení. Vešel jsem tak, abych nevzbudil přílišný zájem. Sice mě neznali, ale nepředstavoval jsem potíže. Podle jejich odhadu založeného na letmém pohledu.

Za stolem v zákrytu sloupu seděli dva chlápci a vedli spolu línou konverzaci, u baru posedávaly tři ženské, které patřily k jednomu z nich. Ke kterému, to jsem netušil, ale jejich způsob obživy byl jasný.

Aniž bych moc váhal, zamířil jsem ke dvěma diskutujícím pasákům, přisedl si – a v poslední chvíli se posunul na okraj židle – chodit s meči u pasu chce cvik.

„Vodprejskni,“ doporučil mi ten tlustší.

„Co tady chceš?“ zeptal se bezzubý.

Zkušenost ho naučila opatrnosti, ale návštěvu zubaře odkládal zbytečně dlouho.

„Peníze,“ ušklíbl jsem se.

Oba měli v obličeji neevropské rysy, odhadem pocházeli odněkud zpoza Kavkazu.

„Přišel jsem, abych vám, idiotským šikmookáčům, vyprázdnil kapsy,“ upřesnil jsem.

Sázka na rasismus většinou vychází.

Pěst s jataganem jsem chytil, ještě než se dala do pohybu, a vedl ji tak, aby zvlněná čepel přibodla předloktí druhého muže k desce stolu. Než stačil poraněný zařvat, vrazil jsem mu od úst srolované noviny a plácnutím přes měkké patro brady ho přinutil skousnout. Majitel jataganu byl tak konsternován tím, co provedl, že se nezmohl na nic dalšího, stačilo mu třísknout hlavou o stůl. Zůstal nehybně ležet, šálek s pressem začala obtékal miniaturní vlna rychle tmavnoucí krve.

„Dámy, dnes máte padla,“ mávl jsem rukou na šlapky. Dvě z nich vyděšeně hledaly telefony, třetí, chytřejší, utíkala.

„Tak co, kdy někomu zavoláte?“ otočil jsem se na barmana.

Neměl se k tomu, z toho jsem usoudil, že jsem místo podcenil. Ochranku, ať už to byl kdokoliv, volal skrytým tlačítkem.

Prošacoval jsem oba pasáky, sebral jim dva další nože nebo dýky podezřelého vzhledu, jednu pistoli. Chladné zbraně jsem nechal položené na pultě. Barman po celou dobu nic neříkal, jen stál u stěny a každou chvíli nervózně zahlížel ke dveřím.

Postavil jsem se tak, aby mě příchozí sestupující po pěti strmých schodech spatřili až poté, co se ohlédnou přes pravé rameno. Po pěti minutách sténání, klení a nervózního dýchání, všechno bylo tlumené mou přítomností, se konečně otevřely dveře a vstoupil chlap v na míru šitém kabátě, který ale ani tak nedokázal zakrýt přebytečné kilogramy majitele.

„Co se děje?“ štěkl směrem k barmanovi.

okamžiku, kdy se na pokyn jeho pohledu otočil ke mně, jsem ho miniaturním browningem ráže 6,23 střelil přes balík ze složených ubrusů do břicha. Malý samopal mu vypadl z ruky, naštěstí zbraň nespustila.

Kdo chodí v půl deváté ráno do baru, může si za újmu na zdraví sám. S tím by asi souhlasil každý lékař.

Barman zpopelavěl, stále jsem nevěděl, kde má to tlačítko. Teď už na tom ale nezáleželo.

Chlap v kabátě sténal a svíjel se na podlaze, ale nebyl až tak hlasitý, abych ho musel umlčet. Jeho hlasově pohybový projev byl spíš pozitivní, protože probírající se pasáci u stolu si uvědomili, že mohou dopadnout ještě mnohem hůř.

Já už ale žádné další střílení nechtěl, a proto jsem se přesunul ke schodům. Právě včas. Zazněl dupot nohou v krátké chodbě, dychtivý a vzteklý zároveň. Byli tři. Prvním dvěma jsem podtrhl nohy současně a nechal je, ať si natlučou, třetí byl pohotovější, než jsem předpokládal, a stačil na mě namířit pistoli. Starou pistoli s klasickou pojistkou, kterou už ale nezvládl zmáčknout. Vytrhl jsem mu zbraň z ruky a mrštil jím na jeho kumpány.

„Zavolejte šéfovi, že přebírám kontrolu nad jeho územím,“ poručil jsem jim.

Nevěřili mi a chybně předpokládali, že další skryté zbraně jim pomohou.

Než se přesvědčili o svém omylu, stálo je to přeražený nos, utržený palec a zhmožděné ramenní vazy, které se budou hojit hodně dlouho. Dosud jsem nepoužil čepel, to už by vydělali jen hrobníci, a nikoliv felčaři, tedy lékaři.

Gang byl organizovaný lépe, než jsem si dokázal představit, po další půlhodině už nebylo v baru k hnutí, zaplnili ho další sténající muži. Také chyběly utěrky, ze kterých barman na můj rozkaz vyráběl improvizované roubíky. Ale nakonec jsem se konečně propracoval ke správnému telefonnímu číslu parchanta na špičce pyramidy.

deset hodin před podnikem zastavil černý mercedes a z něj vystoupil muž v drahém obleku s nasupeným výrazem. Konečně přicházel skutečný majitel a vládce. Nepřišel sám, jak jsem požadoval, ale s osobním strážcem, s nímž samozřejmě nebyl žádný velký problém.

Také neuměl chodit po schodech. Se šéfovou nedobrovolnou pomocí jsem se snadno dostal i k jeho konkurenčnímu protějšku a za další hodinku jsem měl oba vůdce potenciálně nepřátelských gangů pohromadě.

Usadil jsem je ke stolu, samozřejmě beze zbraní, a nasadil obchodně přátelský úsměv.

„Potřebuji peníze a kvůli tomu jsem vás sem povolal.“

„Vy jste se zbláznili“ vybuchl mladší z dvojice.

Byl oblečený podle obrázku, který jsem zahlédl v nějakém módním žurnálu, a se sebeovládáním měl zjevně problémy.

Usekl jsem mu malíček ruky, kterou se opíral o hranu stolu i

Zavyl, chytil si ránu, pak ale zmlkl a nenávistně si mě prohlížel.

Jeho partner, o deset let starší, s břichem dobře zamaskovaným konzervativním sakem šitým na míru, nehnul ani brvou.

„Tohle je už nějaký pátek moje město a dosud jsem vybírání dávek zanedbával. To se právě změnilo. Potřebuji od vás od každého milion.“

„Nechám tě stáhnout zaživa!“ zařval módní nadšenec a pokusil se vyskočit ze židle. Srazil jsem ho zpátky takovou silou, až si narazil kostrč.

Na lidi jsem stále stačil, to jo.

„Ještě jedno takové nezdvořilé přerušení a zabiju vás,“ prozradil jsem mu.

„Milion, a co potom? Jaké máme záruky, že nás pustíte?“ zapojil se do hovoru starší.

Záruky? Nechápal jsem, na co se ptá.

„Žádné záruky neexistují,“ vysvětlil jsem. „Až budu chtít další milion, zase se ozvu, to je všechno. Abych ho dostal, musím vás pustit.“

„Jste blázen,“ oznámil mi kultivovaně a se sebejistotou, kterou neměl mít.

To už jsem ho ale držel za krkem a tiskl k sobě, praskání tlumených výstřelů se mísilo se záblesky z větracích otvorů nad barem. Takže tudy se sem dostali. Se štěkotem palby sebou škubal i můj štít, zklidnil se až při poslední ráně před pauzou.

Vytrhl jsem z opasku malý vrhací nůž a vrhl ho do prostřílené větrací mřížky kousek pod stropem, ozvalo se uspokojivé zachraptění.

„Takže?“ obrátil jsem se na stále ještě živého mladšího kápa.

Ještě sekundu dvě vypadal zmateně až šokované, pak se ale jako zázrakem vzpamatoval.

„Máte ten svůj milion mít,“ souhlasil.

„Dva. Platíte i za kolegu,“ ukázal jsem na mrtvé tělo. „A jeho území berte jako dárek. Daně budu vybírat jen od vás.“

Peníze v hotovosti jsem dostal ani ne za dvacet minut, v uspokojivě různorodých bankovkách. Napáskovaných. A pak že obchodovat se zločinci je obtížné, vydělal jsem dva miliony za necelé tři hodiny. Uspokojivé.

V době, kdy v lepších hotelech přestávají podávat snídani, mi zbývalo už jen pár set tisíc. Půlku výdělku jsem po kurýrovi poslal Dervišovi do hotelu. Chtěl jsem mu tak usnadnit případné vystěhování z republiky, dál jsem prodal stávající motorku a s doplatkem necelého čtvrt milionu si pořídil jinou. Extrémně spolehlivý šestiválcový BMW s kardanem a veškerým komfortem, který může člověk nebo upír při dálkové jízdě potřebovat. Za další hodinu dokonalý, barvami podtržený design motocyklu zmizel pod nánosem základní antikorozní barvy, kterou jsem všechno překryl. Člověk se musel ve věci vyznat, aby v nevzhledně a skoro odpudivě vyhlížejícím stroji rozpoznal motocykl za víc než půl milionu.

S poledním vyzváněním zvonů jsem vyjížděl z Prahy na dálnici, před sebou nějakých dva a půl tisíce kilometrů silnic.

Jednou z výhod tohohle tři a půl metráku těžkého stroje s výkonem motoru převyšujícím většinu rodinných vozů bylo i integrované ovládání mobilního telefonu. Samozřejmě napájeného z akumulátoru motocyklu. Už za jízdy jsem zavolal Dervišovi.

„Všechno v pořádku,“ slyšel jsem ho na pozadí hučení motoru. „Půjčil jsem si káru a vezu Tes za babičkou.“

„Balík dorazil?“

„Jo, nechám si ho u sebe, dokud si ho nevyzvedneš.“

To byly jen takové řeči. Lehce jsem přidal plyn a předjel kamion, který se už už chystal zablokovat rychlejší pruh. Pak jsem opět zvolnil, nestál jsem o zbytečné problémy s policií.

„Chce s tebou mluvit Tes.“

Okamžitě se mi vybavilo, jaké to bylo držet ji prakticky nahou v náručí. Takhle po telefonu to ale přece jen bylo jednodušší.

„Ahoj,“ ozvalo se.

„Ahoj,“ odpověděl jsem.

Poprvé neměla hlas plný nadšení, zvědavosti, prostě jakéhosi bezstarostného údivu.

„Jedeš za upíří pamětí,“ zkonstatovala.

„Je to tak. Pokud se nedozvím, o co tady jde, dříve nebo později mě dostanou. Derviš tě zaveze domů k babičce. Až to vyřeším, stavím se pro tebe a…“

Zmlkl jsem. Co mělo následovat za a? Rande v kině? Pozvání na kávu, povídání o knihách, které četla? Chtěl jsem jedinou věc, chtěl jsem ji, a už jen pomyšlení na to způsobilo, že jsem najednou místo sto třiceti jel sto šedesát.

Motor si stále pohodlně brumlal a vzduch mě obtékal s nezměněným umírněným šustěním. Ubral jsem.

„…a zajdeme na kávu, do kina a povím ti, jak to všechno proběhlo,“ vymyslel jsem si.

„To by bylo moc prima,“ souhlasila s nadšením.

Poprvé jsem jí to moc nevěřil.

„Ti, co paměť hlídají, určitě budou hodně nebezpeční. Buď opatrný.“

Pobaveně jsem se zašklebil.

„Vím, že jsi s meči nejlepší, ale na tvém místě bych se nespoléhala jen na ně. Viděla jsem to v televizi, nějaká puška by se ti určitě hodila. Nebo kulomet, ten střílí dlouho a rychle.“

Není nad rady od odborníka.

„Neboj, dám na sebe pozor. Měj se.“ S tím jsem zavěsil.

Věděl jsem, že už jí nezavolám ani ji nevyhledám. Tohle jsem ustál a samotného mě to překvapilo. Mám rád ženy, zatraceně moc, ale ty zkušené, sebevědomé, smyslné, ty, které si myslí, že vědí, co chtějí. Já jim to dám, pak ještě o kousek víc, a na oplátku si něco vezmu. K oboustranné spokojenosti, alespoň většinou.

Po stovce kilometrů jsem vytočil Schnittzela. Chtěl jsem od něj vědět, co je nového. Tvrdil, že nic, ale slíbil, že se pokusí zjistit něco o Tizocem plánovaném setkání.

Před Bratislavou se ozval Carlos.

Ovládání telefonu za jízdy bylo fakt pohodlné. Němci uměli doladit věci do detailů, tak posledních osmdesát, devadesát let, alespoň podle mého názoru.

„Jste na cestě,“ zkonstatoval.

„Ano. Neřekl jste mi, že Tizoc chystá velký konvent upírů,“ vypálil jsem přímo.

Chvíli bylo na druhé straně ticho.

„Já o ničem nevím.“

Pravděpodobně lhal, ale nic jsem na to neřekl, bylo to zbytečné. Navíc telefonoval on mně, čekal jsem, co vybalí.

„Asi vím, kdo bude Tizocovu paměť hlídat. Papíry pro ně zařizovala loajální právnická firma vedená ne-našinci. Musel jsem začít zeširoka, abych se to dozvěděl.“

„Tak kdo?“ popohnal jsem ho rovnou k věci a vyhnul se červené mazdě, která přítomnost motocyklu v levém pruhu ignorovala. Možná bych mu měl useknout zrcátko, napadlo mě, ale měl jsem spoustu jiných problémů k řešení. Pokud se s řidičem potkám na benzínce, dám mu lekci slušného chování.

„Glyhenové.“

To mě nepřekvapilo.

„V tvoření glyhenů jsem byl vždy dobrý, i dříve, před…“ zaváhal, „před tím, než mě setnuli,“ řekl to naplno, „a myslím, že s mou pamětí získal Tizoc i má tajemství. Mohou být dobří, lepší, než předpokládáte. V nich spočívá část jeho moci. Drží je pěkně v utajení.“

Přidal jsem a udržoval teď rychlost mezi sto šedesáti a sto sedmdesáti, dálnice se klikatila o poznání víc a začal jsem mít pocit, že projíždím skutečné zatáčky. Na pokuty jsem nějaké peníze měl, tak co.

„Víte o nich ještě něco?“ zabručel jsem. „Jak jsou staří?“

Schopnosti a výkonnost glyhenů rostly s věkem, i když se nedožívali tak vysokého věku jako upíři.

„To nevím, pokud to zjistím, zavolám vám. Ale mé postupy jsou založené na urychleném zrání. Je jich třicet devět,“ prozradil mi ještě. „Tedy pro třicet devět lidí byla zajišťována vstupní víza.“

Třicet devět je hezké číslo, třikrát třináct.

Ukrajinsko-slovenskou hranici jsem přejel bez velkých problémů, mečů v pouzdře na motorce si nevšimli a brokovnici jsem po krátkém rozhodování nechal v igelitovém pytli zahrabanou do půdy pod stromem v lese.

Po šesté hodině jsem ukrajoval první desítky kilometrů mnohem horších ukrajinských cest. Podvozek vyžehlil spoustu nerovností, ale stejně jsem musel mít oči na stopkách, abych v sto, sto dvaceti kilometrech nevlítl do nějaké díry. V jednu chvíli jsem v protisměru minul policejní auto a pro jistotu jsem na chvíli zrychlil, pokud by se snad rozhodli jet za mnou. Sirá země s minimem světel okolo ve mně vzbudila koktejl atavistických pocitů – vjem svobody, volného širého prostoru k lovu a současně strach z hladu, z toho, že kořist nebude v dosahu. Tohle bylo v nás upírech ukryto hodně hluboko a pocházelo to z bůhvíjakých časů. Musel jsem vědomě bojovat s touhou zastavit se a přesvědčit, že v termoschránce pod sedadlem stále jsou čtyři plastikové polštářky s krví. Železná zásoba.

Kyjev jsem projel nad ránem, počtvrté jsem natankoval, poprvé se najedl, protáhl si záda, skočil si na záchod a opět pokračoval. Lepších silnic v okolí hlavního města jsem využil k vylepšení rychlostního průměru. Atakoval jsem hranici sto dvanácti kilometrů za hodinu, a to jsem se opravdu neloudal a dopravní předpisy soustavně ignoroval.

Celý další den uplynul v podivném transu, hukot motoru a svistot větru doprovázející ubíhající svět střídaly jen anonymní zastávky na čím dál horších benzínových pumpách. Tohle byl jiný svět. Neznal jsem ho a ani jsem ho znát nechtěl. Na pohodlné lidské civilizaci něco bylo. Za žádnou cenu bych se nechtěl plížit někde v džungli a celé dny, možná týdny číhat na kořist.

Rusko-ukrajinskou hranici jsem přejížděl před půlnocí. Ospalý pohraničník na mě unaveně a trochu naštvaně poulil oči. Ukázal jsem mu pas, uprostřed bylo vloženo a nálepkou připevněno sto dolarů. Podíval se na mě, na bankovky, pak zase na mě, sáhl pro razítko a za okamžik už jsem uháněl dál.

Xenonový reflektor vykusoval ze tmy rozbitý povrch silnice první třídy, chtě nechtě jsem musel zvolnit na devadesát, ale i tak mě až do následující zastávky nikdo nepředjel. Na druhou stranu, v obou směrech jsem za tu dobu potkal jen tři vozy.

U benzínové pumpy patřící mezinárodní společnosti jsem znovu natankoval, osprchoval se, vyměnil si spodní prádlo včetně trika, a to použité hodil do koše. K tomu jsem si dopřál bohatou snídani, koupil si místní mapy, abych je případně porovnal s mapou v navigaci, a pro strýčka příhodu přivázal na kufříky s bagáží dva pětilitrové kanystry. S nimi bych se měl z Puchmajerovska bez dalšího doplňování paliva opět dostat až sem. Jako pozornost podniku jsem za nemalou útratu dostal panáka vodky. Inu, jiný kraj, jiný mrav. Byla to opravdu dobrá vodka. Usrkával jsem ji na střídačku s druhou kávou a četl si na displeji telefonu informace, které mi o elektrárně poslal Derviš. Původně jsem si myslel, že Tizoc koupil odstavenou půlku elektrárny. To byla pravda.

Jen mě překvapilo, že ta druhá půlka, další tři reaktorové bloky, se nachází třicet kilometrů daleko. Tím se to zjednodušovalo. Měl prostě odpudivou nemovitost, do které se lidé moc nehrnuli. A další století ani nepohrnou. Upírská investice snů.

Po sto kilometrech jsem se dostal na výrazně lepší silnici, která byla v mapě označena jako Puchmajerská, a vzhledem k tomu, že na úseku šedesáti kilometrů spojovala jen dvě malé vesnice, byla vybudována jednoznačně pro potřeby elektrárny. Teď už začínala opět chátrat, ale betonový povrch byl stále lepší než cokoliv, co jsem od hranic potkal.

Deset kilometrů před cílem jsem vypnul reflektor, zvolnil a nechal pobublávat motor v nízkých otáčkách. Ve chvíli, kdy navigace ukázala tři kilometry do cíle, jsem zastavil. Než jsem motorku odtlačil z vozovky, vyzkoušel jsem pevnost povrchu. V rozměklém terénu, nebo přímo bažině, bych tak těžký stroj nevytlačil zpátky na cestu ani já. Naštěstí cesta vedla suchou pevnou stepí. Zavezl jsem motorku do dolíku, zaházel ji trávou a nechal jejímu osudu.

Než jsem se vrhl do práce, zastavil jsem se, rozhlédl a snažil se pochopit zemi, místo, genius loci. Přede mnou se temnota země stýkala s hvězdnatým horizontem, za sebou jsem viděl vzdálená světla malé vesničky. Už dlouho jsem se neocitl na podobném místě. Tady ještě nebyla tlačenice stovek lidí na kilometr čtvereční. Správný směr vytyčovaly pouze temné obrysy chladicích věží kradoucí obloze hvězdy, vzduch kořenil pach humusu, travin a lesa, ne benzín, ocel a beton. Kráčel jsem v dohledu silnice, od níž se odráželo světlo měsíce, takže vypadala skoro jako řeka. Ve vysoké trávě jsem nic neviděl, ale země byla pohodlně rovná.

Zhruba po kilometru pochodu, kdy jsem si na přízračnou temnou krajinu začal zvykat, mě zarazil sloupek u krajnice cesty. Proč by tam taková věc měla být? Dříve než jsem došel na jeho úroveň, klesl jsem na čtyři a začal prohmatávat prostor před sebou. Takhle nízko u země mezi stvoly vysoké trávy mi nepomohl ani můj zrak.

Ve chvíli, kdy jsem měl pocit, že už jsem za sloupkem, jsem ukazovákem zavadil o napjatý chladný drát – nástražný systém. Opatrně jsem ho ohmatával – a podle všeho hodně primitivní. Prostě jen drát, jeho přerušení by varovalo ty, kteří ho nastražili.

Očekával bych něco modernějšího, něco, co bych neměl šanci odhalit, na druhou stranu – sám jsem se do moderních věd hrnul jen pod tlakem okolností a glyhenové byli v tomto ohledu ještě mnohem konzervativnější – prakticky je nebylo možné naučit nic hodně nového, odlišného od toho, na co byli zvyklí za svého předešlého života. Nebo spíš – bylo jim to možné přikázat, ale pokud nad nimi nestál člověk s bičem, teda upír s bičem, vrátili se vždy k tomu, co jim bylo přirozené.

Chvíli jsem nad tím uvažoval. Pokud používali jako past drát, a ne otrávené šipky, případně kmeny napnutých lísek nebo bříz – nemohli to být zas tak staří a nebezpeční glyhenové.

Překročil jsem nástrahu a opatrně pokračoval dál, každou chvíli jsem přitom kontroloval, zda nezahlédnu další sloupky. Pokud jsem měl sebemenší podezření, klesl jsem na čtyři a zapojil do kontroly bezpečnosti cesty i ruce. Objevil jsem ještě tři, přičemž poslední sloužil jako zajišťovací bod pro tři dráty vzdálené od sebe zhruba půl metru. To bych bez brnknutí o některý z nich nepřekročil ani největší náhodou.

To už se přede mnou rýsovala zeď z hrubého betonu sporadicky osvětlená slabými lampami zavěšenými na želených hrotech čnících z ní v pravidelných rozestupech.

Na to, že to měl být obyčejný průmyslový objekt, a ne mučírna, vězení nebo koncentrační tábor, okolí vypadalo až nepříjemně depresivně. Mým očím naštěstí stačilo i tohle sporé osvětlení. Změnil jsem směr a začal se pohybovat podél zdi, po čtvrthodině plížení jsem našel místo, kde několik mladých břízek usnadňovalo vniknutí dovnitř a současně poskytovalo alespoň nějaké maskování.

Zhluboka jsem nasál vzduch. Cítil jsem ale příliš mnoho průmyslových pachů – olej, benzín a spoustu dalších chemických látek, než abych z toho zjistil něco rozumného.

Přikrčeně, krátkými kroky a vždy s co nejlepší oporou chodidel jsem se pomalu blížil k zárodku březového hájku. Skoro jsem z toho, jak to všechno bylo snadné, měl až nepříjemný pocit. Vzdálené cvaknutí relé zapínajícího – reflektory – jsem slyšel dřív, než se doopravdy rozsvítily.

To už jsem měl zavřené oči a v pravé ruce jsem držel meč, v levé ruční granát, cinknutí pojistky dopadající na zem splynulo s cvakáním nabíhajících tisíciwattových halogenů. Jejich záře se propalovala i přes sevřená víčka.

Se zpožděním můj mozek zpracovával vjem, který zrak zachytil ještě v okamžiku šera, než se vlákna žárovek rozzářila naplno.Stál jsem před půlkruhem podsaditých chlapů v uniformách, které mi něco připomínaly. Každý z nich držel v ruce samopal. Někteří dva. Na hranatý subtilní tvar starého MP40 jsem si vzpomněl hned. Pomalejší kadence, nepříliš účinné náboje, ale nepříjemně přesný, ti zkušenější z nich dokázali střílet i jednotlivými ranami. Na vzdálenost, která mě od nich dělila, se mi mohli klidně trefovat do očí – a zapisovat si desítky.

Kovový skřípot. Staré zbraně, sebelíp udržované, vždycky skřípou, i když pro člověka neslyšitelně.

To už jsem byl v pohybu rovnoběžně se zemí, volnou rukou jsem se jen lehce odstrčil, abych prodloužil dobu letu, okamžik dopadu granátu jsem vnímal jako tiché plop, svištící kulky naopak řvaly.

Trefila mě jediná, a to jen lehce. Ostatní se báli střílet, když jsem se dostal mezi ně. Povalil jsem střelce, kterého jsem si vybral jako dl, a v kotoulu ho nabalil na sebe. Spíš díky štěstí než umu jsem skončil zády na zemi a on na mně. Teď už stříleli všichni a až příliš mnoho z nich zasahovalo, jejich parťák naštěstí poskytoval nečekaně dobrý štít. Nebo prostě náboje byly příliš slabé.

Prásk.

Výbuch granátu změnil situaci v můj prospěch, odstartoval jsem prakticky po kolenou, při třetím kroku už jsem uháněl ve sprinterském postoji, až jsem měl pocit, že předběhnu i střepiny.

To se bohužel nepodařilo, pouze jsem dorazil ke zdi, odrazil se do výšky a zaklesl se rukama za horní hranu. Až teď mě napadlo, že by na ní mohly být nalepené skleněné střepy, ale naštěstí tomu tak nebylo.

Vyšvihl jsem se nahoru a dřepnul si na vršek pět metrů vysokého ochranného valu. Výbuch granátu pošramotil pár reflektorů, ale světla zůstávalo zbytečně mnoho. Ochranka elektrárny se právě dávala dohromady. Doufal jsem, že minimálně půlka jich bude po explozi mrtvá, ale na zemi zůstal ležet jediný. Carlos měl pravdu, tihle glyhenové byli opravdu lepší než obvykle. A také obezřetnější. Jak mě tak snadno našli?

Měl jsem ještě jeden granát, a dokud poskytovali hromadný dl, škoda ho nevyužít. Odjistil jsem ho, počkal dvě vteřiny a pak ho vhodil do hry. Sám jsem seskočil na druhou stranu zdi, exploze zazněla už tlumeně.

Vzhledem k tomu, že jsem dovnitř nepronikl nepozorovaně, jsem musel změnit plán. Původní: „Nepozorovaně dovnitř a nepozorovaně ven,“ na: „Zabít všechny a pak udělat, co je třeba.“

Ten první byl jednoduchý.

Prostor za zdí se táhl na všechny strany, někde v dáli jsem tušil obrysy obrovských chladicích věží, o něco blíž se nacházely hranaté budovy bez zjevného účelu. Po chvíli rozhlížení jsem objevil tři výrazně vyšší než ostatní. V nich se skrývaly reaktory. Tizoc a jemu podobní vždy dají na monumentálnost. Buď má paměť schovanou ve věži, nebo v reaktorových halách. O těch jsem se dočetl, že jsou schované pod pancéřovaným kontejnmentem. Další plus pro ně.

Varoval mě šramot – kamínek kutálející se ze schodů, po kterých někdo schází. Nečekal jsem, klesl jsem do nízkého postoje a sekl vodorovně se zemí. Švihu jsem obětoval i hodně bolestivý dopad na zem. Zasáhl jsem, ale přesto jsem nohu neamputoval, jak jsem předpokládal, místo toho čepel uvízla v něčem houževnatostí připomínajícím dubové dřevo. Ramenatý stín nade mnou se předklonil, před okamžikem neviditelná cigareta se rozzářila dlouhým šlukem a vytáhla ze tmy pohled na černou hlaveň.

Byli oblečení do uniforem gestapa, došlo mi. Nechal jsem meč mečem a z lopatek vykopl proti hlavni. Jednou nohou jsem se trefil, druhou také, ale ne hlaveň, nýbrž bradu. Přísahal bych, že jsem slyšel praskání dřevitého lýka. Motorovou pilu jsem bohužel neměl, jen krátký meč. Sprostě jsem ho bodl do koulí a pak pořádně zabral čepelí. Pustil samopal, současně spadlo k zemi i něco dalšího. Nedělal jsem si však iluze, že by ho taková drobnost zastavila. Spoušť jsem stiskl v okamžiku, kdy mi lebku zmáčkly jeho obrovské pěstí. Tlak povolil až v polovině zásobníku.

Huff. Fakt drsní glyhenové. Trochu otřeseně jsem sebral meč a postavil se na nohy, moje lebka se s bolestivým zapraštěním zformovala do původního tvaru.

Stará MP čtyřicítka nebyla z nejtišších, a to mi vysloužilo pozornost přijíždějícího motocyklu se sajtnou, rachot kulometu jsem si nemohl splést s ničím jiným, MG 13 už mě málem jednou zabil. Měl jsem pocit, že vidím přilétat kulky v širokém stříbrném vějíři, ale pohnout jsem se nedokázal. Jedna do stehna – ta prošla skrz, druhá do prsou se zastavila na žebru, asi špatná prachová náplň; třetí mi olízla spánek. Spíš okousala, krev ze mě crčela proudem.Zůstal jsem naživu, a to stačilo. Dlouhým, vzteklým skokem, který by mě v souboji s našincem stál život, jsem přistál na sajtně, plný vzteku sekl kodačim a jílec tači zabořil řidiči hluboko do mozku. Jo!

Pak mě mezi lopatky trefilo něco hodně ošklivého. V okamžiku, než jsem hlavou dopadl na stále se otáčející kardan rozpáraného motocyklu a obalila mě koule ohně, mi došlo, že to byl zásah panzerfaustem.

Zasraní náckové, dobře vycvičení stejně jako tenkrát.

Probudil jsem se přivázaný na ocelovém nosníku podpírajícím klenbu prostorné haly. Na ocelové voštině nahrazující podlahu stálo několik mužů ve vojenském. Rozeznával jsem vojenské uniformy wehrmachtu i černé švihácké ohozy důstojníků gestapa. Všichni sledovali jediný předmět, a tím jsem byl já. Zkusil jsem pouta, ale hned jsem toho nechal. Ti zkurvysyni mě k traverze prostě přinýtovali. S poznáním přišla bolest.

„Tak co, upírku,“ zazubil se na mě gestapák s hodností standartenführera.

„Upírku?“ opáčil jsem, i když to bylo hodně pracné.

Kulky i nýty se sčítaly, měl jsem pocit, že brzo umřu.

„Jak by se líbilo tvému pánovi, že někomu z jeho druhu říkáš upírku? Otroku?“

Vysloužil jsem si za to ránu dřevěnou tyčí, na jejímž konci byla přišroubovaná velká matice.

„Kdo tě poslal?“ zeptal se standartenführer, ale oslovení upírku už raději vypustil.

Rozhlédl jsem se. Z přítomných měl nejvyšší hodnost. Napočítal jsem celkem dvacet sedm glyhenů, víc než devět jsem jich nezabil, to znamenalo, že tři jsou někde jinde.

Ubohý výsledek.

Možná ne tak ubohý, spíš jsem je podcenil. Pohotoví a zorganizovaní byli naprosto dokonale, i jednotlivě patřili k extratřídě.

Praštil mě tak rychle, že jsem ránu ani neviděl, a zaplatil jsem za to krátkým bezvědomím – a taky zlomenou lícní kostí.

„Tak kdo tě poslal, ty zparchantělý žide!“

Rasová diskriminace se v dnešním světě stále brala vážně, ale Židé už v ní nehráli hlavní roli. Zůstával v zajetí bludů z doby, kdy byl ještě člověkem.

„Nikdo, přišel jsem si přečíst Tizocovu paměť.“

„Zabijme ho, je nebezpečný,“ prohlásil někdo vlevo.

Také v uniformě, a pokud jsem to svýma krví zalitýma očima dokázal rozpoznat, patřil kdysi k dělostřelcům.

„Možná byl kdysi nebezpečný,“ zasyčel standartenführer, „ale než zemře, dostane pořádnou lekci.“

Znovu mě praštil. Tentokrát jsem ránu už viděl, nechal jsem si jen sedřít kůži na tváři, ale stejně to bolelo. Myslím všechno ostatní. V levé ruce jsem měl dva nýty a v pravé tři. Všechny mimo kost, pravděpodobně proto, aby její štěpiny příliš nepoškodily velké tepny a žíly a já hned neumřel.

„Zabijem ho, je tvrdý, nic se od něj nedozvíme,“ ozvalo se zpoza clony krve tak husté, že jsem skrze ni nedokázal prohlédnout.

„Nein, nein, nein,“ přešel do své mateřštiny jejich vůdce. „Dostane lekci. Umím dávat lekce, takové, na které nezapomněli ani ti, co je pouze viděli. Stovky, tisíce, desetitisíce lidí na mě nikdy nezapomněly!“ rozesmál se. „Roztopte v opravárenské peci, dneska si připomeneme staré časy!“ rozkázal. „Jako když jsme v nich zatápěli židákama!“

Tizoc si uměl vybrat sluhy, jen co je pravda.

„Jmenuju se Kohn,“ řekl jsem. „Samuel Kohn. A jako všechno, co jsi kdy dělal, i genocidu jsi zvrzal. Teď tady tvrdneš na smetišti vytvořeném lidmi, co jsi je chtěl porazit, a je z tebe jen posraný upírský otrok.“

Málem jsem to ani nedořekl, jakou jsem dostal ránu. A pak další a další, ale přestože byl nelidsky rychlý, všechny jsem je viděl přicházet a díky tomu jsem natáčel hlavu tak, že mi nerozbil lebku napadrť, jen z ní sdíral v tenčích nebo silnějších plátech kusy kůže, svalů a další tkáně.

„To je všechno, co umíš? Ty posranej nácku?“ zařval jsem, když popadal dech.

Byl jsem vzteky bez sebe, přišpendlený k ocelové traverze, prakticky jsem nevěděl, co dělám.

„Hodím tě do plynu osobně!“ zavyl. „Do žhnoucího plynu!“

Chytil mě, s bezohledností, které bych sám nikdy nebyl schopen, mě oderval od traverzy a držel oběma rukama za trup, jako by mě chtěl roztrhnout v půli.

Leva ruka mi zůstala zchromle viset, pravá ale poslouchala.

Uvědomoval jsem si jediné – že se spokojeně šklebím.

Napřímil jsem prostředník a zabodl mu ho do ucha až na doraz, dýka by neposloužila lépe.

Pak jsem se rozhlédl po ostatních, teprve jim docházelo, co se stalo.

To už jsem ale padal k zemi, protože standartenführer právě umíral. Ještě v pádu jsem mu vytrhl z pouzdra naolejovaný luger. Než jsem si narazil kostrč, stačil jsem spoušť zmáčknout třikrát a dvakrát jsem zasáhl oční důlek.

Přesnost nejsou žádné čáry.

Pak už jsem střílel mnohem hůř, zato bleskově, dokud jsem měl někoho v dohledu. Glyhenové disponovali mnohem větší palebnou kapacitou, ale zvrat situace je očividně překvapil, možná také nechtěli opětovanou palbou ohrozit velitele.

Pronýtované ruce sice bolely, ale to jsem dokázal překonat. Jenomže jsem nedokázal jít, nedokázal jsem pohnout nohama, vlastně jsem necítil, zda vůbec ještě nějaké mám. Ale měl jsem, protože když jsem ohnul krk, jak nejvíce jsem zvládl, viděl jsem jejich špičky.

Pak jsem si ale vzpomněl, že mě do zad zasáhli protitankovou střelou – to ona mě poslala na kolečkové křeslo. Byl jsem obluzený vyčerpáním a bolestí, že mi všechno docházelo jen zamlženě. Že je můj konec definitivní, to mi ale bylo jasné i tak. Nakonec jsem rezignoval, zavřel jsem oči a čekal na návrat některého z glyhenů, nejstatečnějšího nebo nejomezenějšího, často to vyšlo nastejno, který to se mnou skončí. Než k tomu došlo, standartenführer se pohnul. Buď měl mozek velmi odolný – hmota, která zůstala na mém prstě, to ale nepotvrzovala – nebo ke gestapácké kariéře vraha Židů potřeboval opravdu jen malou část šedé kůry mozkové potřebné k myšlení. To mi přišlo pravděpodobnější.

„Standartenführere, máte ve svém příbytku nějakou krev?“ zeptal jsem se.

Glyheni stejně jako upíři krev potřebují, i když méně často a v mnohem menším množství.

„Ano,“ zachraptěl.

„Tak mě tam odneste a já vám pomůžu.“

„Budeme zase zabíjet Židy, Rusy a jiné podlidi?“ ujistil se napůl v deliriu.

„Určitě,“ ujistil jsem ho. „Jako za starých dobrých časů.“

Plazil se po zemi jako pásovec a já na něm visel jako štěnice. Třikrát jsem slyšel kroky dalších glyhenů, ale standartenführer je zaregistroval také a z nějakého důvodu usoudil, že přinášejí nebezpečí. Pokaždé znehybněl a splynuli jsme se stíny.

Po hodině jsme se doplazili k malému domku postavenému na travnatém plácku mezi obrovskými betonovými budovami. Dveře byly zavřeně, klika vysoko a od spodní páteře jsem cítil sílící chlad. S jistotou, o níž jsem netušil, odkud pochází, jsem věděl, že ten chlad přináší smrt. Definitivní smrt. Současně jsem ale chtěl žít tak intenzivně jako nikdy.

Dveře byly dřevěné, i na dotyk jsem cítil jejich masivnost.

Srovnal jsem prsty levé ruky do podoby zobanu a jediným záškubem je zasekl na tři centimetry hluboko do dubových fošen. Pak přišla na řadu druhá ruka. Možná by bylo tišší a bezpečnější vyšplhat se ke klice, ale úporné bušení bylo jednodušší. Někde se střílelo, a to přehlušilo mé zoufalé pokusy. Ve chvíli, kdy jsem poprvé pronikl skrz, tmavé šero hraničící s temnotou prozářila měkká narůžovělá záře přicházející zevnitř.

Jako by to byla voda života, praktický mrtvý gestapácký glyhen se dal do pohybu a jako tank vyrazil proti dveřmi, sotva jsem se ho stačil pořádně zachytit. Prorazil do nich tunel a dovlekl se i se mnou do domku.

Za růžovou mohla záře klasických žárovek svítících skrze speciální kryty lamp a lustry naplněné rudou tekutinou. Krev by se samozřejmě okamžitě srazila a v teple žárovek by brzy začala hnít. Starý gestapák však k jedné takové prozářené kouli mířil s neústupnou dychtivostí, nezbylo mi než se ho držet. Doplazil se až k ní, natáhl ruku, sňal skleněnou nádobu z podstavce tvořícího vlastní konstrukci svítidla a začal pít.

Díval jsem se mu přitom do očí, sledoval tonus svalů krku, obličeje, ruky, která nádobu držela. Dělalo mu to dobře, dodávalo mu to novou sílu – křísilo ze smrti. Jediným škubnutím jsem mu dutou skleněnou kouli vyrval z prstů, skoro se zvedl na kolena a ohnal se po mně masitou rukou. Naštěstí zatím příliš dobře neviděl a pouze mě odhodil stranou. Polovinu obsahu baňky jsem přitom vylil, polovina zůstala uvnitř. Bez zaváhání jsem přiložil stále teplou nádobu k ústům a začal její obsah hltat. Neodvažoval jsem si připustit její chuť, dokud jsem nevypil vše. Měla něco málo společného s krví, ale byla tam spousta dalších věcí.

Přesto i mně udělala dobře, částečně uhasila mou rostoucí žízeň.

Leželi jsme proti sobě, cítil jsem, jak se mi vracejí síly, současně i gestapákovy oči získávaly výraz. Ta tekutina na bázi krve byl hotovýelixír. Vysokooktanový, snadno použitelný, dokonalé palivo pro mé tělo vyrobené bůhvíjak. Ale na mé nohy, nebo spíš poničenou páteř, to stále nezabíralo.

„Ty zasranej židáku, teď tě dostanu,“ zachroptěl. „Zatočím s tebou jako se všema ostatníma.“

Pustil jsem nádobu, kterou jsem stále držel v rukou, na zem, prostor mezi námi pokryla změť střepů nejrůznější velikosti.

„To mě nezastaví, šupáku,“ zavrtěl hlavou.

Každou sekundou sílil, jako by do něj někdo pod tlakem pumpoval kerosin.

„Na árijce máš moc tmavé vlasy,“ změnil jsem téma. „Víš, že führer měl v sobě naši krev?“

„Ty zasrané židácké prase!“ zavyl a vrhl se na mě bez ohledu na střepy.

Sevřel mi krk, nedokázal jsem vzdorovat. Jeho ruce byly proti mým třikrát objemnější, z hmoty strukturou připomínající dub, navíc mu sloužily nohy a měl se o co opřít. Mou jedinou výhodou byly dva zubaté kusy skla, které jsem držel v pěstích. Jeho stisk byl drtivý, okamžitě se mi zatmělo před očima a krční obratle začaly praskat. Sám jsem také zabral, proříznout hroší pancéřovou kůži bylo skoro nemožné.

Zírali jsme jeden druhému do očí, pak jsem ty jeho přestával vidět, ještě posledních pár okamžiků snahy, jeho triumfální škleb stupňující se s mým ochabujícím odporem.

Definitivně mi došly síly, a kdyby mě nedržel v sevření, upadl bych obličejem na zem. A pak jsem najednou doopravdy upadl a zapíchl si do tváře celou sadu malých střepů. Bolest mi pomohla vzpamatovat se, znovu jsem otevřel oči a zase jsem viděl – sice rozmazaně, ale přece. Bývalý gestapák ležel uprostřed rychle se rozšiřující kaluže krve, z proříznuté krkavice to už jen líně bublalo. Slízával jsem tu špinavou glyhenskou krev rovnou ze země bez ohledu na sklo rozdírající mi jazyk. Pak jsem si ho přitáhl k sobě a vysál zbytek toho, co jsem z tepny byl ještě schopen získat, v návalu hladového šílenství jsem mu holýma rukama rozlámal hrudník a vypil i to, co zbylo v jeho srdci. Až potom jsem byl opět schopen alespoň trochu přemýšlet.

Stačilo mi to k tomu, abych zjistil, že už mě opět poslouchají nohy. Ne úplně dokonale, ale dost na to, abych se s oporou postavil a posloužil si z další, žárovkou prosvícené a ohřívané baňky. Vypadalo to, že to není jen manýra šíleného gestapáckého glyhena, ale že upravená krev musí být zahřívána, aby zůstala poživatelná. Její účinek však předstihoval všechno, co jsem kdy zažil předtím.

Po třetí vypité kouli, kdy jsem měl břicho napjaté jako buben, jsem cítil, jak sálám horkem a z oblečení ještě stále vlhkého rosou stoupá pára. Opět se mi motala hlava, ale jinak, jako po panáku vypitém na ex nalačno po hodně dlouhé době abstinence. Posadil jsem se na stůl, zatemnělé okno zrcadlilo odraz z leštěné barové skříňky za mnou. Díky tomu jsem viděl svá záda, nebo spíš to, co z nich zbylo. Supermoderní neprůstřelná vesta zachytila většinu exploze starého panzerfaustu, ale to, co prošlo, stačilo k tomu, aby spálilo maso až na páteř. A tu pořádně pošramotilo. Teď jsem skrze šedou mlhu uvolňující se z rány viděl, jak obrovská rána zarůstá masem, jak se obnažené popraskané obratle hojí. Neskutečné.

Najednou jsem měl hlad, kvůli kterému bych zabíjel. Podíval jsem se na mrtvého glyhena – představoval nějakých sto kilogramů poživatelné hmoty, i když pochybné kvality. Pak jsem se naštěstí vzpamatoval a zamířil k moderní ledničce kombinované s mrazákem. Sahala až ke stropu. Otevřel jsem ji – byla plná masa. Kvalitního hovězího masa. Začal jsem se jím cpát. Břicho mě bolelo, jak jsem polykal, ale současně jsem cítil, že jíst potřebuji. V pauze, kdy místo chorobného hladu vítězilo nutkání dávit, jsem se znovu rozhlédl po místnosti. Kromě růžových světel, ohříváku dietních koktejlů, kterými se bývalý majitel živil, zdobily stěny černobílé fotografie mužů v esesáckých uniformách, často z prostředí koncentračních táborů, pár medailí, vojenské distinkce a zbraně. Staré zbraně z druhé světové války, ale pečlivě udržované, lesknoucí se olejem. S kusem syrového masa v ruce jsem obešel stěny, sebral dva samopaly, pár zásobníků a ještě nějaké drobnosti. Jedení a trávení takového množství masa mě vyčerpávalo natolik, že jsem se sotva udržel na nohách.

Když už jsem se neunesl, přitáhl jsem si k ledničce židli, posadil se na ni, samopaly položil na zem, aby byly na dosah, do klína si nasypal granáty a s trochou funění na sebe nacpal neprůstřelnou vestu, kterou jsem našel pověšenou na opěradle židle.

Uvažoval jsem, za jak dlouho se sem přijde někdo podívat. Glyheni nebyli žádná ořezávátka, právě naopak. Překvapil jsem je a oni nechtěli zbytečně umírat, to bylo všechno. Až zjistí, že se schovávám právě tady, udělají se mnou rázný konec. Jako by mi osud chtěl dát zapravdu, ve dveřích se objevil prototyp dokonalého árijce. Pouze množství jizev v obličeji hlásalo, že už má dávno po záruční době.

On svůj automat držel v ruce, já měl spoušť empéčtyřicítky sotva tři centimetry od ukazováku. Vystřelili jsme v ten samý okamžik, on byl na svou zbraň zvyklý a nasázel mi půlku zásobníku do hrudi, do prostoru, který by pokryla malá ženská dlaň. Já ho naproti tomu postříkal od stehen až po hlavu. Na rozdíl ode mě ale na sobě neměl keramickými pláty vyztuženou vestu.

Déšť kulek mu ubral trochu páry, zapotácel se, ale dál se držel na nohou a ruku se samopalem opět pozdvihl k dalšímu pokusu. Upravil jsem náměr a jemně polechtal spoušť, trefil jsem ho někam do očního důlku, a to ho konečně poslalo k zemi.

Fakt ošklivě odolné zrůdy. Proti přírodě.

Naši hlučnou výměnu olova museli slyšet všichni.

Místo řevu nebo dalších výstřelů zazvonil telefon, chvíli mi trvalo, než mi došlo, že je to ten můj. Jak mohl všechny ty kulky vydržet? Nekupoval jsem si žádný neprůstřelný model. Vytáhl jsem ho z kapsy a přijal hovor.

„Slyšíte mě?“ ozval se zadýchaně nervózní Schnittzelův hlas.

Zrovna se nestřílelo, díky tomu jsem ho slyšel docela dobře, i když na jeho straně to rušilo nějaké rytmické hučení.

„Můj šéf dostal informaci, že někdo napadl jeho tajné místo, myslím to, kde schovává paměť. Vím, že se o ni zajímáte, tak tam za žádnou cenu nestrkejte nos, dorazí tam posily!“

„Díky za informaci,“ odpověděl jsem suše a zavěsil.

Tolik k dobrému načasování.

Po předchozím štěkání samopalů a zásahu panzerfaustem se mi sluch vracel neskutečně rychle, slyšel jsem, jak se kolem domku stahuje smyčka útočníků. Byli rychlí, tiší, zkušení, dokázali by snadno rozebrat jakékoliv speciální komando – nebyli to lidé, ale glyheni. Podíval jsem se lítostivě na své dva samopaly – k čemu jsou nástroje k usnadnění práce, když nemají tu účinnost, jakou by člověk, vlastně upír, potřeboval?

Vyskočil jsem oknem dřív, než jsem si uvědomil, že jsem ochrnutý. Dopadl jsem lehce jako podzimní list a zůstal ležet na místě. Můj únik z domku nezaregistrovali. Čekal jsem s tváří zabořenou do vyschlé půdy a neodvažoval se pohnout. Blížili se, jednoho jsem měl na třetí hodině, osm, sedm kroků daleko; druhého na desítce, sedm, šest. Přestal jsem dýchat a obrnil se proti touze zvednout hlavu a rozhlédnout se.

Prošli kolem mě, dostal jsem se z jejich smyčky. Pomalu, nekonečně pomalu jsem se odlepil od země a otočil se tak, abych viděl za sebe. Obklíčili dům ze všech stran a zalehli, aby se při případné křížové palbě vzájemně neohrozili. Jeden zamířil ke dveřím. Obezřetně, využíval každého dostupného krytí, nakonec se dostal až k nim. Tím, že by ostatní upozornil na okamžik průniku dovnitř, se nezatěžoval, tak byli sehraní. Zmizel mi z očí, začal jsem registrovat plynutí času, odjištěný granát v ruce lákal k použití. Sekunda a půl.

„Dort ist niemand!“

Dvě a půl sekundy.

Švihl jsem rukou, jak nejvíc jsem dokázal, a vystartoval vpřed.

Do okna jsem se netrefil, ale bylo to jedno, granát proletěl zdí skrz a vybuchl uvnitř. Exploze násobená silou uskladněné munice mi spolehlivě kryla záda.

Toho uvnitř jsem na beton dostal.

Kde mě zasáhli panzerfaustem, jsem si pamatoval přesně, ale chvíli mi trvalo, než jsem to místo našel. Se strachem jsem si uvědomil, že exploze mohla meče poničit, ale naštěstí se tak nestalo, našel jsem je oba v pořádku, dokonce i jejich pochvy. Stará dobrá poctivá ocel.

Vlastně to ani ocel nebyla, jak psal Sigfried.

Sigfried? To jméno se vynořilo z minulosti, dál se k němu nevázaly žádné vzpomínky. To nevadilo. Stáhl jsem se k patě jeřábu, jehož koleje byly zarostlé vysokou trávou, po paměti znovu vyvázal závěsy mečů na opasek a pak nějakou dobu jen tak čekal.

Najednou panovalo až podezřelé ticho. Tráva voněla, slyšel jsem brouky šelestící pod nohama, klidný vzduch vířila jen křídla nočních můr. Elektrárna byla oproti mým původním představám obrovská, rozlehlá. Než zbývajících dvacet, dvacet pět glyhenů, udělal jsem bleskový odhad, zabiju, může tu být další Tizocovo komando. A to jsem opravdu nepotřeboval.

Kde se ve mně vzala ta sebedůvěra? Proč bych je vůbec měl být schopen zabít? Netušil jsem, ale raději jsem to nezkoumal. Důležitá byla jiná věc:

Kde může být Tizocova paměť? Na tak rozlehlém území? Kvůli tomu jsem sem přece přijel. Znovu jsem se v myšlenkách vrátil k jaderné elektrárně a zjistil jsem, že o ní nevím vůbec, ale vůbec nic. Veškerou mou mentální kapacitu posledních let spotřebovalo studium zbraní, zákonů a zvyklostí rychleji a rychleji se měnící společnosti a na takové okrajové věci jako elektrárny už jsem opravdu neměl čas, chuť ani schopnosti.

Vytáhl jsem telefon, baterka už ukazovala poslední čárečku. Sakra. Některé věci by lidi měli ještě vylepšit.

Derviš hovor přijal prakticky okamžitě.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Jasně,“ přitakal až příliš rychle, na vyptávání jsem ale neměl čas.

„Co je nejdůležitější částí elektrárny, myslím jaderné elektrárny,“ upřesnil jsem.

„Reaktor,“ odpověděl bez zaváhám.

„Takže tam to bude,“ zhodnotil jsem a zavěsil.

Tizoc byl starý upír a ti vždy dali na to, co bylo obecně považováno za důležité. Pokud by si koupil Egypt, bydlel by v Cheopsově pyramidě.

Zapomněl jsem se ale Derviše zeptat, jak reaktor najdu. Rozhlédl jsem se, kromě obrovských věží jsem viděl ještě jednu hodně vysokou budovu. Začnu s ní a pak se uvidí.

Opustil jsem stín jeřábu a zamířil k temnému obrysu, pod nohama mi praskal štěrk, stébla trávy šustila, vzduch příjemně chladil, stále jsem cítil horkost vystupující z každé buňky mého těla. A také žízeň.

Hořící cigaretu jsem dřív uslyšel, než uviděl. I glyhena, který k ní patřil. Změnil jsem směr chůze k němu, ještě stále o mně nevěděl. Meče jsem najednou držel obnažené, přišlo mi, že se chvějí vlastním životem.

Pohnul se, přitom mě zaregistroval, samopal v jeho ruce se natočil mým směrem, dokonce stačil stisknout i spoušť. Kulka mi polechtala bok, sekl jsem kodačim, zbraň i s předloktím padla na zem, chvíli na mě zíral. Vypadalo to, že nehodlá umřít. Bodl jsem ho do podbřišku a potáhl vzhůru.

„Pozdravuj v pekle,“ doporučil jsem mu, sklonil čepel a nechal ho padnout.

Velká ocelová vrata vysoké budovy se pootevřela, další glyhen zíral do tmy, aby zjistil, co se stalo. Svým rozhodnutím začít pátrám právě tady jsem chybu neudělal. Hlídali to tu, Tizocova paměť nemohla být daleko.

Spatřil mě příliš brzy, se samopalem byl tak sžitý, že stiskl spoušť dřív, než jsem dokázal změnit směr. Kulka mě ale nezasáhla, protože rána nevyšla. Vztekle odhodil zaseknutou zbraň a kryl se velkým nožem, který vykouzlil bůhvíkde. Pak zabublala krev a zhroutil se s proseknutým hrdlem, čepel velkého meče dál zůstávala neposkvrněná.

Vstoupil jsem dovnitř, na konci dlouhé chodby, kterou by mohly projet dvě lokomotivy vedle sebe, svítila slabá žárovka, přítomnost nikoho dalšího jsem necítil. Za některými z dveří v bočních stěnách to už bude jinak, tím jsem si byl jistý.

Podlaha pod nohama zněla pevně až kovově, i v šeru jsem rozeznával ocelové koleje sloužící pro pojíždění nějakého velkého stroje.

Pokud mě opravdu chcete zabít, máte ideální příležitost, napadlo mě v půlce cesty transportním koridorem. Skoro jako kdyby mě někdo slyšel, otevřely se jedny z pancéřových dveří ve stěně. Předchozí dva jsem viděl jen jako siluety, tohohle naopak se všemi podrobnostmi. Dokonale padnoucí uniforma, lesknoucí se holínky, odznáčky s dvojitým stříbrným ostrým s. V každé ruce držel jeden samopal, a když mě spatřil, zohyzdila mu kožený ksicht jizva úšklebku. Namířil na mě a pak vytřeštil oči na půl metru kovu, který měl najednou zaražený do hrudníku. Než se stačil rozhodnout co dál, stál jsem u něj, vyškubl mu kodači z těla a kopem ho poslal tam, odkud přišel.

Tři nula pro krátký meč. Ale letěl hezky, to se muselo nechat.

Nakročil jsem si dovnitř a hned se stáhl před záplavou kulek. Co jsem zahlédl, se mi líbilo. Spleť chodeb, kobek, množství zákoutí, nepřehledných míst a neskutečný labyrint potrubí nejrůznějších průměrů. Tam jim jejich oblíbené hračky nebudou moc k užitku. Počkal jsem, až palba poleví, a skočil dovnitř. Proletěl jsem vzduchem nějakých pět, sedm metrů, protáhl se škvírou v pootevřených dveřích silnějších než pancíř bitevní lodi a pak skončil skluzem pod obrovskou železnou stolicí, na níž spočívala roura o průměru starého dubu. Kulky křesaly jiskry z ocelové podlahy za mými patami, ale nedotkla se mě jediná.

Nezastavoval jsem se, jen jsem změnil směr pohybu a po ocelovém žebříku vyletěl vzhůru ke stropu, pod který by se schoval menší panelák. Shora jsem získal slušný přehled. Potrubí a jím zdánlivě chaoticky propojené obrovské ocelové nádoby se stáčely do kruhu okolo betonového středu sálu, ve stropě bylo množství otvorů vedoucích do spoře osvětlené haly nad námi. Ta byla snad ještě větší než prostor, kde jsem se právě nacházel. Celé mi to přišlo jako katedrála nějakého technického boha. Co se mohlo skrývat v betonovém centru? A nad námi?

Dolů jsem skočil dřív, než mě stačili spatřit.

K změkčení dopadu jsem použil chlápka na lávce deset metrů pod sebou, pouze pustil zbraň z prstů a už se nepohnul. Na opasku měl tři granáty. Meče jsou meče, ale proti granátům také nic nemám. Jeden po druhém jsem odjistil a pak je naházel směrem, kde se skrývali další glyheni. Střepiny svištěly vzduchem, já hned za nimi.

Sek od kyčle k ramenům, bod do krku, úhyb před fakt pohotovým nadporučíkem, řez do slabin a rána z milosti do krku.

Přesto jsem se zdržel až příliš, ze spleti potrubí vystoupil gestapák s ksichtem z náborového plakátu, v ruce pistoli. Vyrazil jsem proti němu, oči jsem nespouštěl ze zbraně, jednou podrážkou jsem se vždy dotýkal země. Namířil, v posledním okamžiku před domáčknutím spouště jsem se posunul o metr stranou, při jeho dalším výstřelu znovu. Pak mě trefil do ramene, to už jsem ale stál u něj a bodem s následným škubnutím vzhůru mu otevřel hrudník. Chvíli jsem rozdýchával bolest. Po prvním návalu to nebylo až tak hrozné.

„Wir beenden das, du Bastard.“

Tenhle gestapák se poučil z osudu svého předchůdce a rozhodl se, že palným zbraním nebude důvěřovat. V ruce držel elegantní šavli.

Proč ne. Vystartoval proti mně, v levačce se mu zhmotnila dýka.

Nadhodil jsem tači, zvedl pistoli válící se na zemi, třikrát zmáčkl spoušť, nechal pistoli vyklouznout z prstů, znovu sevřel jílec meče pomalu padajícího k zemi a odpíchl se k otočce. Glyhena kulky nezastavily, spíš rozhodily. S vytřeštěnýma očima prosvištěl kolem mě rychlostí expresu, šavle mi olízla hruď. Ten výraz mu už zůstal, setnul jsem ho přes ruku rovnou z otočky krátkým mečem a rotaci jsem využil při odrazu od traverzy k bleskovému zrychlení k obrovské válcové nádobě opodál. Křížová palba řinčela na ocelové podlaze jen kousek za mnou, odhadoval jsem, že jich střílí pět najednou.

Skvělé bylo, že o čtyřech jsem se tak dozvěděl, kde se schovávají.

Pak mě konečně napadlo zhasnout světla a všechno bylo najednou mnohem jednodušší. Vlastně úplně jednoduché. Z honičky se stala hra na schovávanou a v té jsem nejlepší.

Poslední.

Spokojeně jsem se nadechl, ale opojení z dobře vykonané práce mi narušil zvuk přistávajícího vrtulníku. Na takové věci nejsem odborník, ale znělo to jako hodně velký vrtulník.

Sklonil jsem pohled dolů, glyhen, kterému jsem před okamžikem odsekl temeno hlavy, ještě stále měl panzerfaust. Velmi příhodně ho držel v ruce.

Vrátil jsem meče do pochev, vzal si tu obstarožní, ale stále účinnou hračku a vyšel ven před budovu.

Helikoptéra už stála na zemi a byla ještě větší, než jsem považoval za možné. Asi to bylo Ruskem. V Rusku je prostě všechno obrovské.

Motory zhasly, rotory se dál točily už jen setrvačností a jejich svistot ztrácel na intenzitě. V baňatém trupu se vytvořil černý ovál a z něj začali vyskakovat muži v tmavých overalech se zbraněmi v ruce. Podle pohybů upíři. Mladí upíři.

Usadil jsem si panzerfaust na rameno, pak mě něco napadlo a sáhl jsem po telefonu.

„Schnittzele? Pokud sedíte v helikoptéře, máte tři sekundy na to, abyste odtamtud vypadl. Jinak z vás zbude škvarek.“

Dvaadvacet, třiadvacet, čtyřiadvacet. Iři sekundy. Nebo tak nějak.

Černým otvorem proskočila neobratná postavička a kruhem nechápajících obránců upalovala pryč, do tmy.

Vrátil jsem telefon zpět do kapsy, otočil se, abych se ujistil, že mám za sebou dost místa pro raketový plamen zbraně, pak se obrátil zpátky, odhadl vzdálenost, upravil náměr podle starých vzpomínek a zmáčkl jednoduchou plechovou spoušť. Víc díky štěstí, než že bych si opravdu věřil, jsem se trefil do otevřených dveří helikoptéry. Se zpožděním desetiny sekundy se stroj změnil v kouli plamenů a já současně vystartoval proti vlně, abych dorazil přeživší.

Bylo to jednoduché, exploze a následný hořící kerosin udělaly všechnu práci za mě.

Schnittzela jsem našel černého od sazí krčit se u betonové patky, která zůstala po explozí sfouknuté plechové barabizně.

„Klid!“ houkl jsem na něho, když se mě v panické hrůze snažil odstrčit. „Nezabiju vás!“

„Já vás varoval, varoval, neměl jste tu vůbec být!“ zaklínal se.

„A co tu děláte vy?“ zeptal jsem se a strkal ho před sebou zpátky k budově, kde jsem si to vyřídil s glyheny. Rusko sice bylo veliké, ale zničení vrtulníku by někomu vadit mohlo, a to znamenalo, že mi nezbývá moc času.

„Podle hlášení ochranky měl vetřelec značné schopnosti a Tizoc mě poslal i s jednotkou, abych zjistil, co je zač,“ vysvětloval Schnittzel za pochodu.

Skalpelem a chirurgickou pilou, to mi bylo jasné. Nahlas jsem to ale neřekl.

Sílu starých upírů oslabuje to, že nevěří nikomu ze svého druhu, a právě proto často i citlivé záležitosti svěřují do slabých rukou lidských sluhů.

„Jdeme se podívat po Tizocově paměti. Třeba vás napadne, kde ji hledat,“ oznámil jsem mu.

Nevypadal příliš nadšeně, ale neodporoval. Vrátil jsem se do obrovské místnosti plné potrubí, kde jsem si to rozdal s glyheny. Rozsvítil jsem a poprvé se tady rozhlédl v klidu. Paměť mohla být ukryta v kterékoliv ocelové tlakové nádobě. Ale protože žádná nijak nevyčnívala z řady, nezdálo se mi to pravděpodobné. Jistý jsem si ale nebyl, jedna z nich měřila na výšku tolik jako čtyřposchoďový dům. Byla na ní připevněna velká cedule s nápisem 1YP10B01. Co to mělo znamenat, jsem netušil. Propletli jsme se spletí chodeb s prostupy přehrazenými pancéřovými dveřmi, naštěstí otevřenými, a dostali jsme se na schodiště vzhůru. Předpokládal jsem, že se po nich dostaneme do ohromné haly nad námi. Pokud v ní nic zajímavého nebude, získám alespoň přehled z otvorů ve stropě o prostorách s potrubími a obrovskými stroji.

Sál byl ohromný, ještě větší, než jsem si představoval, táhl se do dálky i výšky, ocelová podlaha natřená různými barvami se leskla ve světle sporadicky funkčních reflektorů. Až na druhý pohled jsem odhalil dvě vyvýšeniny – dva ostrovy v širém moři podlahy. Vysoko nad námi tiše trůnilo rameno pojízdného jeřábu, napůl setřená písmena v azbuce hlásala: Nosnost dvě stě padesát tun.

„Reaktorový sál,“ řekl nervózně Schnittzel.

Zamířil jsem k bližší vyvýšenině, i mé opatrné kroky se v ohromné prostoře až nepříjemně hlasitě rozléhaly. Co když jsem se zmýlil, co když jsem někoho nechal naživu nebo někde v záloze vyčkává ještě jeden kompletní tým?

Vstup na pozvolné schodiště přehrazoval rezavějící řetízek s tabulkou s piktogramem radiačního nebezpečí. Řetízek jsem odepnul a zavěsil na stranu, Schnittzel přitom zesinal.

„Neměli bychom se tady zbytečně zdržovat, a už vůbec bychom neměli jít nahoru. Může tu být zbytková radioaktivita,“ zkusil to.

„Už jste testoval, kolik toho snesou upíři?“ zeptal jsem se a vykročil na první schod.

„Ne, ještě ne,“ šeptnul. „I pro vás ale bude při větší dávce smrtelná. Nejde vidět ani cítit,“ snažil se mě za každou cenu odradit.

Pokrčil jsem nad tím rameny.

„Čím dřív to prohledáme, tím lépe pro nás.“

O kus dál, na nosníku dalšího jeřábu, viselo něco, co nejvíc ze všeho připomínalo víko gigantického hrnce tak velkého, že by se do něj klidně vešel i autobus. Navíc pancéřovaného hrnce. Měl jsem pocit, že by to víko dokonale sedlo na vrchol ostrova, na který jsme právě šplhali. Schody, po nichž jsme kráčeli, někdo nedávno natřel.

„Dál nepůjdu, nemáme ani dozimetr,“ zabědoval Schnittzel. „Ten reaktor je otevřený!“

Musel jsem ho nemilosrdně strkat před sebou.

Ještě že byl otevřený, sám bych to víko určitě nezvedl.

Konečně jsme se dostali až na vrchol, na překvapivě prostorný ochoz kolem pětimetrového černého otvoru. Naklonil jsem se nad hlubinu ocelového válce, ale vůbec nic jsem neviděl, panovala tam absolutní tma. Stoupal z ní odér, který mi nepřipomínal nic, co jsem znal.

Na zábradlí bylo přimontováno několik halogenových reflektorů směřujících vzhůru. Jeden z nich jsem urval a dal si přitom pozor, abych nepoškodil kabel. Po chvíli šátrání jsem objevil i spínač.

Namířil jsem reflektor dolů, kužel světla se odrazil od opaleskující, jakoby stále bůhvíproč zvlněné hladiny. Pak mi došlo, že to, na co se dívám, není voda, ale spíš hodně tuhá huspenina. Jenže pořád jsem nechápal, na co vlastně se dívám. Až po dlouhých, mlčenlivých minutách jsem to pochopil, mozek si spojil viděné s realitou. Těsně pod hladinou se vznášela lidská těla, množství lidských těl. Nedokázal jsem je spočítat. Mohlo jich být deset, dvacet? Možná i víc.

„Tohle je Tizocova paměť?“ zeptal jsem se sám sebe nedůvěřivě. „Nebo nějaká pitomá spižírna?“Z lidí naložených v tom nechutném láku bych já osobně nepil ani za nic.

„Jako spižírna mu slouží Zdravotní společnost pro evropskou spolupráci,“ odpověděl bez rozmyslu Schnittzel. „Obchoduje s krví a má ty nejlepší skladovací metody i prostory.“

Takže spižírna ne.

Z dálky zaznělo ostré kovové lupnutí, oba jsme strnuli, nepřirozený rosol dál nepříjemně opaleskoval, nic víc se nedělo. Zvuk způsobilo jen přirozené chátrání ocelové konstrukce.

Snad.

Sáhl jsem po telefonu, přitom jsem se natočil a pochva tači klepla do zábradlí, Schnittzel nervózně nadskočil.

„Nespadni tam,“ poradil jsem mu.

Na displeji stále svítila jedna čárka síly baterií.

Vytočil jsem Carlose.

„To není moc moudré volat mi přímo sem. Mohou mě odposlouchávat.“

„Pošlu vám pár fotek. Přímo tím vaším telefonem. Jde to, ne?“

„Jistě,“ přitakal.

„Nemusíte ani zavěšovat, ukážu vám, jak to provést,“ nabídl mi Schnittzel. „A můžete takhle poslat i video.“

Každý uměl s elektronikou zacházet lépe než já, i starý upír. Musím s tím něco udělat.

Sebral jsem si zpět nastavený telefon a začal pomalu natáčet, co jsme objevili, Schnittzel přitom svítil.

Deset sekund bylo ticho.

„To je moje paměť,“ zazněl najednou jen částečně přidušený výkřik.

„Už si vzpomínám! Sebral mi ji, přivlastnil si mou paměť!“

Najednou Carlos drmolil páté přes deváté, chaoticky střídal jazyky, některé z nich už byly pravděpodobně celá staletí zapomenuté.

„A jak jste si tuhle malou příruční knihovnu vyrobil?“ zeptal jsem se sarkasticky.

Reproduktor se odmlčel.

Už jsem si myslel, že se odpověď nedozvím, ale Carlos se nakonec ozval.

„Našel jsem ji. V hrobce spící upírky,“ odpověděl. „V neprostupném pralese, dnes se to místo nachází v Guatemale.“

Carlos teď zněl odtažitě, jako by se vrátil do dávné minulosti.

„Hluboko pod zemí, v jeskyni přetvořené do podzemního sálu, uzavřené zevnitř a zasypané zvenčí. Spolu s upíří královnou tam bylo i množství mrtvých Udí, těch, kteří místo pro její odpočinek vybudovali.

„Spící? Jak to?“ uvědomil jsem si, co vlastně Carlos řekl.

„Dal bych všechno, abych svou paměť měl zpátky!“ ševelil hypnoticky ze sluchátka.

„A to ta stará upírka měla také reaktor?“ napadlo mě.

To ho na chvíli zarazilo. Skoro jsem slyšel, jak usilovně přemýšlí.

„Ne, byly tam kotle. Spousta velkých měděných kotlů.“

Schnittzel jeho odpověď slyšel.

S hrůzou, ale spojenou s úžasem a jakýmsi respektem, pohlédl znovu dolů.

„Možná tak nějak vznikly představy o pekle, hříšníci po celou věčnost vařící se v kotlích.“

I mně to znělo dost příšerně.

„Jak se ta paměť používá?“ vrátil jsem se raději k praktickým věcem.

„Je to upírská paměť, uvažujte přece, chlape!“

„Prosím?“ opáčil jsem studeně.

„Omlouvám se,“ zarazil se rychle. „Možná bychom později mohli dosáhnout dohody, například o dočasném společném využití?“ změnil tón.

„Předpokládám, že se domluvíme,“ nepřel jsem se, i když mi to bylo úplně jedno.

Potřeboval jsem vyřešit svůj problém a vysoká hra starých upírů mi byla ukradená.

„Díky za informace. Kde paměť je, víte. Ještě se setkáme,“ ukončil jsem hovor s Carlosem.

Teď jsem se potřeboval dostat blíž k hladině. Rozhlédl jsem se, pokud svou paměť Tizoc používal, musel být na to připravený. Po chvíli hledání jsem objevil moderní provazový žebřík a místo, kam šel snadno uvázat.

„Vaši krev,“ obrátil jsem se na Schnittzela.

„Ne!“ zbledl a pokusil se utéct.

Chytil jsem ho dřív, než si stačil zlomit vaz pádem z výšky.

„Trochu krve, půl deci, deci, možná půllitr,“ chlácholil jsem ho, ale moc to nepomáhalo.

Vytáhl jsem kodači a řízl ho na předloktí. Schnittzel panickou hrůzou ztuhl a stejně jako já pozoroval rubínové kapky padající do hlubiny reaktoru. Sám jsem byl zvědavý, kolik krve bude potřeba. Stačilo jí ale opravdu jen pár mililitrů. Okamžitě po kontaktu s krví původně pevná huspenina začala rychle nabírat na tekutosti.

„Slezte dolů a počkejte tam na mě,“ přikázal jsem Schnittzelovi.

Přece jen, mohlo mu rupnout v bedně, a kdyby mi přeřízl žebřík, bůhví jak bych se dostával ven. Přikývl, mísila se v něm úleva z toho, že ho opravdu nezabiji, se strachem ze sestupu.

Počkal jsem, až sleze o pár příček, a vydal se za ním.

Zblízka byl zápach mnohem intenzivnější a tak nějak živočišnější, až se z něj zvedal žaludek. Současně se v něm skrývalo i něco přitažlivého. Esence života se vším všudy? Schnittzel opustil žebřík a postavil se na ocelovou desku přivařenou ke stěně reaktoru. Vlhce se leskla, nacházela se prakticky v rovině s hladinou rosolu. Už stačil získat na tekutosti, zdálo se, že se o své vůli líně a pomalu pohybuje. Opatrně jsem se postavil vedle Schnittzela, ozvalo se lepivé mlasknutí, které ještě chvíli rezonovalo mezi válcovými stěnami reaktoru.

„Není mi dobře, mám strach, že omdlím,“ oznámil mi.

Obličej měl bledý, na čele se mu leskl pot a na krku mu zřetelně pulsovala tepna. Vypadalo to, že výpary z rosolu jsou pro lidi toxické.

Nechtělo se mi vynášet ho vzhůru na zádech.

Ukázal jsem na žebřík. Pokud se mě chce zbavit, má k tomu ideální příležitost. V tuto chvíli jsem ale místo za žádnou cenu opustit nechtěl. Byl jsem fascinován, nemohl jsem se dočkat, až se dozvím víc.

Osaměl jsem, přidřepl si a zblízka jsem pozoroval lidi vznášející se v kapalině. Nepohybovala se kapalina, ale oni samotní. Občas sebou škubli, trhli rukou či nohou, nebo se prohnuli v zádech, jako by je trápily zlé sny. Noční můry. Pokud byli Tizocovou pamětí, vlastně Tizocovou, Carlosovou a ještě něčí, určitě je týraly věky nočních můr.

Peklo v tak ryzí podobě, jakou si těžko někdo někdy představil.

Ale já byl upír, oni lidé, pouhá kořist. Mohlo mi to být jedno. Byli to lidé, rozhodl jsem se po chvíli. Nevěděl jsem, proč jsem si tak jistý, ale nepochyboval jsem. A přestože jsem byl upír, tohle místo mě fascinovalo a děsilo současně.

Zaměřil jsem se na jednotlivce.

Všichni nazí, muži i ženy, různého věku i fyzické kondice, nezdálo se, že by naložením v rosolu nějak tělesně strádali. U jednoho mladého muže jsem na tváři rozpoznal jizvy, takové si kdysi s oblibou vzájemně způsobovali němečtí studenti v šermířských klubech při mensuře. O kus dál jsem viděl dlouhovlasou blondýnu s velkými zralými prsy a černým klínem, ta zase měla na rameni tetování lilie. Bylo mi povědomé, ale už jsem si nepamatoval, co znamenalo. Další člověk byl obrovský svalnatý mulat se zhojenou jizvou přes hruď, u stěny se vznášel drobný indián, jeho havraní vlasy se v záři reflektorů kovově leskly. Indiánů tam bylo víc, často zdobených rituálními jizvami. Sklonil jsem obličej až těsně k hladině, abych ho do ní ponořil – a málem jsem nutkání podlehl. I na mě měl zápach hypnotický vliv. Když jsem si však nebezpečí uvědomil, bylo mu snadnější vzdorovat.

Pohledem jsem propátrával čirou kapalinu, lidé se v ní vznášeli ve vrstvách, vypadalo to, že ti nejstarší jsou nejhlouběji. Stále však spali a já netušil, jak je probudit. Další krví? To se mi nezdálo pravděpodobné.

„Hej, vzbuďte se někdo!“ houkl jsem.

Měl jsem pocit, že se oční víčka těch nejbližších při zvuku mého hlasu zachvěla, ale to bylo všechno. Zkusil jsem to znovu, a zase nic. Musel v tom byl nějaký fígl, jednoduchá finta. Paměť by měla být majiteli přístupná bez dalších pomůcek. K otevření knihy a čtení klíč nepoužívám.

Muž s kulatou, tuctovou tváří a svěšenými rameny se pozvolna samovolně otáčel a přitom mi odhalil číslo vytetované na podpaží. Takové mívali příslušníci gestapa, nebo SS? vybavilo se mi nejasně.

„Steh auf, du Mistkerl. Ich will dich etwas fragen,“ štěkl jsem.

První sekundu jsem myslel, že se nic nestalo, pak ale otevřel oči a společně s ním i student s jizvami ve tváři. Oba se na mě dívali, oči prázdné, vyčkávající.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se gestapáka.

„Konrád Horsten, nadporučík SS, člen strážného komanda převýchovného tábor Treblinka,“ odpověděl bez zaváhání.

„Jak ses sem dostal?“

Teď zaváhal.

„Losovali jsme. Dostali jsme nabídku od jednoho muže. Jmenoval se Johan Tizoc von Ditrich. Nabídl se, že nám pomůže utéct před postupujícíma Rusákama. Měli jsme vylosovat jednoho z nás pro speciální úkol. Vytáhl jsem si krátkou sirku. A teď jsem tady.“

Říkal to bez zloby, jako by mu to bylo fuk. Asi bylo.

„A ty jsi odkud?“ zeptal jsem se studenta.

Bylo vidět, že mi špatně rozumí.

„Odkud pocházím?“ odpověděl mi starobylou němčinou.

Už jsem ji nepoužíval, ale rozuměl jsem stále, i když s obtížemi.

„Zeptej se ho,“ kývl jsem na Horstena.

Následovala rychlá výměna vět v němčině. Mezi sebou ti dva očividně neměli s pochopením problém.

Za chvíli jsem se od Horstena dozvěděl, nač jsem se ptal, a začínal jsem chápat, jak Tizocova paměť funguje – tvořil ji řetěz vytvořený z článků, kde každý dokázal komunikovat se dvěma sousedními. Bylo to geniálně jednoduché a pro majitele pohodlné.

„Kam až paměť sahá?“ zeptal jsem se Horstena.

Chvíli přemýšlel, bez zápalu, pomalu.

„Nerozumím, na co se mě ptáš,“ odpověděl nakonec.

„Kdo z vás je nejstarší. Zeptej se Wilhelma, on se zeptá dalšího, a až zjistíte, kdo je nejstarší, ať se mi ukáže.“

„Tomu rozumím,“ přitakal.

Díval jsem se, jak otázka a příkaz putuje jazyky, staletími, národnostmi, nakonec i kontinenty. Pak se v horní vrstvě rozhostil klid – buď se na mě vykašlali, nebo se rozruch šířil v hlubších vrstvách.

Čekal jsem, pozoroval opaleskující hladinu a naslouchal tichu.

Po věčnosti se klidná hladina rozčeřila silněji než kdy dřív, začali vyplouvat lidé, které jsem zatím ani nezahlédl, někteří měli zuby spilované do špiček, jiné zdobily jizvy, zdeformované ušní lalůčky nebo nosy. Netušil jsem, z jakého času pocházeli, ale jedno bylo jasné – moderní historie je neznala. A nebyli bílí ani černí, spíš něco mezi tím, nijak však nepřipomínali obvyklé milence.

A potom se jako konec řetězu delšího, než jsem si dokázal představit, vynořil člověk s hrubě tesanou tváří, velký nosem, nadočnicovými oblouky a nezvykle sešikmeným čelem. Celé jeho tělo hlásalo, že bylo stvořeno k síle a odolnosti, od masitých uzlovatých prstů, přes dlouhé, svalnaté paže až po široká ramena i bedra.

Díval jsem se na něho a zdráhal uvěřit vlastním očím. Na počátku Tizocovy upírské paměti nestál člověk, ale neandrtálec.

Pořád jsem si to odmítal připustit.

Odpověď poslaná přes řetěz generací vyplula zpět nahoru a nakonec dorazila až k Horstenovi.

„Já jsem nejstarší a jmenuji se Člověk. Můj lid vládl zemi po celé věky před příchodem slabých, měkkých dvounohých zvířat, co se množí jako králíci,“ přetlumočil mi.

Dřepnul jsem si pohodlněji, přitom si dal pozor, aby špičky bot nepřesahovaly desku.

Než jsem položil další otázku, dal jsem si na čas. Potřeboval jsem se toho tolik dozvědět, a času mi určitě moc nezbývalo. Tím jsem si byl jistý.

„Haló! Blíží se nové komando! Tizocův záložní tým!“ vyrušil mě ze soustředění k smrti vystrašený Schnittzelův křik.

Uvědomil jsem si, že venku už musí svítat. Populace v první vrstvě paměti teď byla naprosto odlišná od té na začátku, plovoucí lidé se přeskupovali po každé mé otázce tak, aby mi mohla být doručena odpověď a já současně viděl, od koho pochází. Nejraději bych se ptal dál, ale Schnittzel – jeho strach se začínal blížit panické hrůze.

„Spěte!“ poručil jsem.

Hladina se rozvlnila, jak se můj příkaz šířil, lidé zavírali oči a postupně se zanořovali.

Možná bych mezi ně měl hodit svazek ručních granátů nebo naplnit reaktor napalmem a pak ho zapálit, ale neměl jsem na to čas, navíc bych to nedokázal. Zničit něco – něco takového.

„Blíží se další helikoptéra!“ přivítal mě Schnittzel poskakující zběsile na reaktorovém ostrůvku.

„Ven,“ zavelel jsem.

Tizoc operoval příliš mnoha helikoptérami, zasraní velmistři.

Venku jsem Schnittzelovi dal facku, a než se z ní vzpamatoval, přivázal jsem ho ostnatým drátem k ocelové konstrukci a přidal mu pár ran, po nichž vypadal dost špatně. Ale doopravdy jsem mu neublížil, alespoň ze svého pohledu.

„Co to děláte?“ řval a sál si přitom rozkousnutý jazyk.

„A jak si myslíte, že vám mám pomoct přežít?“ štěkl jsem už víceméně přes rameno. „Chytil jsem vás, svázal, chvíli vyslýchal, upadl jste do bezvědomí a víc si nepamatujete. Jinak mluvte ve všem pravdu, jak jste se štěstím utekl z vrtulníku a tak. Ve vašem vlastním zájmu bych výlet k reaktoru vynechal. Ozvu se časem.“

Možná, ale to jsem si nechal pro sebe.

„Jo, to dává smysl,“ vydechl ulehčeně. „Myslel jsem, že jste se zbláznil.“

Zatím ne, i když jsem k tomu neměl daleko. Teď jsem se však musel vypořádat s další ozbrojenou soldateskou. Co se povedlo jednou, mohlo by i podruhé. Za patnáct sekund jsem byl u sídla kápa obranného komanda elektrárny a posloužil jsem si z jeho bohatých zásob dalším panzerfaustem.

O minutu později už jsem se krčil v trávě před vstupní branou. Helikoptéru jsem spatřil jako tečku na horizontu, v průběhu desítek sekund se změnila v nahrbenou siluetu bojového stroje. Tohle byla jiná káva než mašinka, kterou přiletěli upíři. Ve zbraních jsem se nevyznal, ale každá hrana létajícího tanku prozrazovala, že jde o monstrum stvořené k zabíjení. To mi znovu a ještě s větší naléhavostí připomnělo, že v moderním světě jsme my upíři nočními skrytými lovci víc než kdykoliv předtím.

Plechová roura na mém rameni patřila k těm, které jsem v květnu pětačtyřicet zabavoval Němcům snažícím se s pomocí rukojmí probít na západ. Dalo se z ní vystřelit několikrát a s trochou štěstí na dobrý čtvrt kilometr. Nemusel jsem trefit otevřené dveře jako minule, stačilo tu ocelovou bestii trochu pošramotit.

Helikoptéra zvolnila svůj raketový postup, současně pilot změnil směr, jako by se chtěl porozhlédnout. Pro mě za mě, ať se kochá do sytosti, na mé možnosti zůstávali stále příliš daleko. Pak kámen kousek od mé hlavy explodoval a tvář jsem měl plnou ostrých štěpin. Přesný výstřel na půl kilometru ze stroje vznášejícího se ve vzduchu. A odhalili chlapa ukrytého v trávě. Sakra. Hlavou mi rychle šrotovaly všechny znalosti i zkušenosti, které jsem dokázal sesbírat. Proti mně tentokrát nestáli upíři, pravděpodobně ani glyhenové, ale lidé spoléhající na nejmodernější techniku schopní ji dokonale využívat. K mé smůle pracující pro prastarého, krví prosáklého upíra.

To už jsem ale ležel v trávě o kus dál zamáčknutý do měkké prsti, hluboko, jak jen to šlo. Další kulku jsem jen zaslechl a neviděl, co zasáhla.

Helikoptéra ani nepřistála a už z ní vyskakovali nezřetelní brouci, muži v maskovacích uniformách se zbraněmi. Bojoval jsem v mnoha válkách, přežil jsem ještě daleko víc soukromých sporů, kterých se účastnilo pár desítek, stovek osob. Podle toho, jak ti přede mnou pokrývali prostor, jsem poznal profesionály. Podle toho, jak je shora hlídal vražedný létající stroj, mi bylo jasné, že vědí, koho loví. Koho loví, najednou jsem se z predátora stal kořistí. Misky vah se daly do pohybu a ta moje stoupla výš – pokud jim dám šanci připravit se, nemám naději. Vědí, co jsem zač, co mohu dokázat, pravděpodobně už pár mých bratránků zlikvidovali. Tizoc asi nebyl tak zkostnatělý, jak jsem předpokládal.

Kde jsem schoval motorku, jsem věděl bez přemýšlení a v plížení jsem určitě zlomil všechny světové rekordy. Možná by mi nestačil ani Jesse Owens, nebo vlastně Usain Bolt, to byl teď nejrychlejší sprinter. Lidský, samozřejmě.

Vrazil jsem kliček do zapalování a nastartoval, ještě že jsem ji nemusel našlapávat. Motor chytil i vleže, to se starými karburátory nešlo, dobře jsem si to pamatoval.

Zvedl jsem panzerfaust, vypálil mírným obloukem vzhůru, traviny za sebou jsem přitom sežehl na troud, po pěti sekundách jsem přidal ještě jednu raketovou střelu. Než odhozená odpalovací trubice dopadla do trávy, seděl jsem na sedadle těžkého BMW a přední kolo se pod náporem akcelerace zvedalo od země. Přilba, kterou jsem si nasadil spíš z důvodu maskování než kvůli bezpečnosti, mi konečně sklouzla do správné polohy. Jediná úniková cesta vedla skrz jejich formaci. Bohužel.

Za jak dlouho mohu ujet čtyři sta metrů, za jak dlouho se očitou přímo mezi nimi, kde budou mít zábrany střílet, aby neublížili sami sobě? Pokud ty zábrany mít budou, samozřejmě.

Tupé nárazy nerovností, které ve vzrůstající rychlosti nedokázalo zvládnout ani dokonalé německé odpružení, vystřídal šum nezvykle kvalitní ruské silnice. Možná i dálnice. Vzal jsem za plyn a těžká cestovní motorka se znovu vzepjala na zadní jako neposlušná kobyla. Ručička tachometru stoupala závratnou rychlostí k vyšším číslům, otáčkoměr jsem opakovaně klidnil řazením, šestiválec zpočátku bručel a pak už jenom řval jako bestie bojující o život. Zahlédl jsem dvě hlavně otočené mým směrem, ale ani z jedné nevystřelili, bojový vrtulník se už stačil natočit, zahlédl jsem pohyb rotačního kanónu a pak mi zmizel ze zorného pole. Plyn na doraz, oči upřené před sebe, víc už na mně nezáleželo.Krátká dávka rozbila povrch cesty kus přede mnou, než jsem stačil zareagovat, prosvištěl jsem oblaka dýmu i žhnoucích plamenů, vzápětí mě předběhly dvě rakety a explodovaly na okrajích dálnice. Pomyslnou cílovou čáru vyznačenou výbuchy jsem protnul dřív, než ke mně mohly dorazit první kusy hlíny a kamenů.

Při téhle rychlosti byla cesta nerovná a motorka vyžadovala krocení právě tak jako neposlušný kůň. Odvážil jsem se mrknout na tachometr. Dvě stě čtyřicet. Dál už ručička stoupala pomaleji, ve zpětném zrcátku jsem viděl vzdušný bitevník nabírat rychlost. Zatím jsem se mu vzdaloval. Zatím.

Jenže já byl na motorce, musel jsem respektovat tvar cesty, on si mohl zkracovat vzdálenost, a netušil jsem, jak je ve skutečnosti rychlý.

Za zadním kolem se najednou zhmotnila stěna ohně, naštěstí jsem jí stačil ujet. Pochopil jsem, že opět vypálili raketovou střelu, ale znovu minuli. O pár metrů.

Začalo mi docházet, že nemám šanci. Byli to sice jen lidé, ale měli k dispozici tu svou zatracenou technologii, kterou já nikdy pořádně nezvládl.

Já měl jen hodně rychlé reakce, dost slušnou sílu a zkušenosti tří set let. Ale ani tak bych nepřetlačil lepší traktor a zásah starou dobrou PéTéeRDé čtyřicet jedničkou bych nerozdýchal.

Sevřel jsem sedadlo stehny, abych měl nad strojem lepší kontrolu, a přidal plyn až na doraz.

Tlumiče zasténaly, přes nerovnost ruské dálnice jsem se přenesl tak tak, sám jsem přitom hledím helmy škrtl o přístrojový panel.

Ručička tachometru se opřela o cifru dvě stě šedesát a tam zůstala stát, současně jsem v integrovaných sluchátkách uslyšel vyzváněcí tón. Někomu jsem volal, asi jsem nechtěně spustil nějakou předvolbu. Komu?

Rychlost byla závratná, ale bzučení jsem slyšel zřetelně, vrtulník ve zpětném zrcátku udržoval stejnou vzdálenost.

No, možná se pomalu zvětšovala, nevěděl jsem, zda mám být optimista nebo pesimista.

„Mathiasi, co se děje?“ promluvil Derviš.

Překvapený a současně trochu provinilý tón.

Prodal mě on?

Možná, ale nezdálo se mi to pravděpodobné.

Stručně a přesně, pokud mi to tedy umožňovala situace, jsem mu popsal okolnosti.

„Co je to za helikoptéru?“ zeptal se se zájmem.

Dálnice se najednou nečekaně stočila, musel jsem motorku donutit k výraznému náklonu a držet ho déle, než mi bylo milé. Mé pronásledovatele to také překvapilo, zareagovali se zpožděním a díky tomu na mě nezískali ani metr. No, ne víc než pár desítek. Optimismus je důležitý.

Exploze, přísahal bych, že zasáhli beton těsně vedle zadního kola. Bez mého přání mi naběhl vnitřní zrychlený zrak a prozradil mi, že mě raketa minula o dobrých třicet metrů.

Aspoň že tak.

Začal jsem Dervišovi popisovat obra ve zpětném zrcátku.

„Mi 24, no, možná Mi 35,“ skoro zajásal, když zjistil, co je mi v patách.

Bez pobízení se dal do čtení taktických dat. Soustředil jsem se na betonovou stuhu před sebou a snažil se zaregistrovat jakoukoliv nerovnost s dostatečným předstihem, abych se jí dokázal vyhnout.

„Maximální rychlost tři sta, tři sta deset kilometrů,“ vyloupl jsem si z balastu to důležité.

„Taktický dolet 160 km.“

Ulevilo se mi, ujedu jim, mám plnou nádrž.

„Maximální přeletová vzdálenost sedm set třicet až devět set třicet kilometrů.“

Sakra, co znamená ten jejich taktický dolet, když zvládnou na jedno natankování urazit skoro tisíc kiláků? Jsem v prdeli, v zátahu neujedu o moc víc než tři sta.

Derviš se odmlčel, jako by si sám uvědomil, co to pro mě v sedle motorky s nádrží o objemu nějakých pětadvaceti litrů znamená.

„Ale nedohání mě, a to nejedu víc než dvě stě šedesát,“ procedil jsem skrze zuby.

Další půl kilometr cesty mi názorně ukázal, že i dvě stě šedesát je moc. Pukliny v betonu kombinované s nerovnostmi rozvlnily BMW způsobem, až mi chřestily kosti a nechápal jsem, jak jsem se udržel v sedle.

„Nevím. Možná za to může horší palivo, špatně udržované filtry, motor před generálkou,“ začal vypočítávat Derviš. „Nebo nepřiletěli s úplně plnou nádrží. Při maximálce budou mít určitě mnohem vyšší spotřebu. Možná máš šanci.“

„Mrkni se na mapu, jak moc se cesta zatáčí, kde mají šanci mi nadjet,“ požádal jsem.

„Už na to hledím.“

I v tlumeném svistotu větru jsem slyšel zasyčení zapalované cigarety.

„Máš před sebou sedm set rovných kilometrů. Na hranici Ruska a Ukrajiny se cesta začne,“ chvíli hledal vhodný termín, „trochu vlnit. Tam tě bez problémů dohoní.“

Mnohem dřív, mnohem dřív, to mi bylo jasné. Budu muset tankovat.

Na chvíli jsem měl pocit, že helikoptéra sklonila nos víc k zemi a začíná mě dotahovat. Zalehl jsem za větrný štít, vmáčkl se do oblin, aby mě kapotáž chránila co nejlépe, ručička tachometru se vyškrábala o pět, sedm kilometrů výš, otáčkoměr se chvěl na hranici červeného pole.

Pět dlouhých minut vyplněných svištěním větru, ječením motoru a jemnými vibracemi pronikajícími postupně až do morku kostí. Absolutně jsem se koncentroval na cestu před sebou, najet na kámen nebo mrtvého zajíce znamenalo katapultovat se vpřed a skonat jako krvavý flák masa. Ušetřilo by jim to munici.

Absolutní soustředění si žádalo své, začínal jsem být unavený. Nepolevoval jsem ale, protože každou sekundu jsem urazil sedmdesát čtyři metrů. Najednou se na horizontu objevilo auto, během pěti úderů srdce se změnilo v rozmazanou skvrnu, která mi vzápětí zmizela ze zorného pole. Další auto, to ale jelo mým směrem. Manipulací s řídítky a současným přenesením váhy jsem těžké BMW nasměroval na středovou dvojitou čáru oddělující jednotlivé směry. Řidič v poslední chvíli zazmatkoval a snažil se mi uhnout, výsledkem bylo, že jsem ho minul jen o desítky centimetrů a jen díky bleskovému přesunu těžiště mě neshodil vzduch stlačený těsným průjezdem. Jako by to nebylo dost, vykvetly po stranách silnice gejzíry hlíny, pak i gejzíry betonu, jak kulky velkorážních kulometů trhaly vozovku. Nezbylo mi než držet plyn na doraz a kromě pár drobných cinknutí do karosérie jsem z palby vyjel bez problémů. Horizont teď byl výš než před chvílí, pochopil jsem, že jedu do kopce. Pro ně ideální příležitost k dalšímu pokusu.

Nepromarnili ho, kus přede mnou výbuch rozerval beton přesně v půlce. Brzdy naplno, cítil jsem, jak elektronika kompenzuje nerovnováhu setrvačnosti, podřadit, podřadit! Svézt se ze sedla na jednu stranu, v okamžiku nejostřejší zatáčky znovu tahat za plyn, aby se tlumiče neodlehčily a přední kolo neztratilo kontakt s vozovkou. Viděl jsem ocelovou střelu zakusovat se to betonu dlaň od předního kola, to v jednom okamžiku ztratilo kontakt s vozovkou a směřovalo vzhůru, na okamžik jsem plyn ubral a zase jel po dvou.

Další raketa mě minula, skoro jsem měl pocit, že cítím žár plynů tryskajících z motorů. A ještě jedna. Už nemířil na mě, ale kus přede mnou vystřílel do čtyřproudé silnice příkop vytvořený jámami po explozích. Zase plný plyn, týraný šestiválec řval naplno, ukrajoval jsem poslední stovky metrů dělící mě od nepřekonatelné překážky. Nahrbil jsem se, pevně sevřel řídítka, postavil se na stupačky a pokrčil přitom nohy i ruce, jako bych byl pavoukovitý skokan chystající se k útoku na kořist.

Potřeboval jsem ten čtyřmetrákový stroj zdvihnout ze země a měl jsem k dispozici plyn a osmdesát kilogramů vlastní setrvačné hmotnosti. Mírně jsem ubral, poslední metry ubíhaly pomaleji a pomaleji, až jsem se plazil rychlostí šneka. Zhoupnutí v kolenou jako na houpačce zakončené odrazem brutálním, až jsem měl strach, že nevydrží stupačky. Motocykl poklesl dolů, já naopak stoupal vzhůru, sledoval jsem, jak se napínají mé ruce i nohy, a v okamžiku, kdy jsem vyčerpal jejich volnou délku, jsem sevřel řídítka a koleny i lýtky rám motorky. Ocel řídítek se prohnula, ale vydržela, rám jsem stiskl takovou silou, že se mi snad otlačil do kostí. Znovu jsem dal plný plyn, pod předním kolem se mihl rozervaný konec betonu.

Setrvačnost vertikálního pohybu mého těla spolu s reakcí odpružení způsobily, že těžká motorka nezačala okamžitě padat, ale desetinu sekundy stoupala. Plul jsem vzduchem spojený se strojem v jedno tělo, přitom jsme se jemně převraceli doleva. Protější konec jámy se blížil, už jsem nestoupal, ale padal. Teď s tím nebylo možné udělat nic. Alea iacta est.

Dopad.

V tisícině sekundy svět opět zrychlil, dvě stě metrů jsem rozkmitané BMW krotil, ale povedlo se, ujížděl jsem dál.

„Jsi tam?“ slyšel jsem ve sluchátkách.

Derviš už na mě nějakou dobu mluvil.

„Jo, zatím jo. Právě jsem si zahrál na Bivoje.“

„Na Bivoje?“ nechápal.

„No na toho chlápka, co skočil s koněm do Vltavy.“

„Na Horymíra.“

„To je fuk.“

Udržoval jsem teď rychlost jen kolem dvou set, na víc jsem neměl. Chlápci v helikoptéře to po posledním neúspěchu zabalili, ale nepočítal jsem, že definitivně. Spíš chtěli někde natankovat a znovu se za mnou pustí.

„Jak daleko je nejbližší benzínová stanice?“

„Sto kilometrů. Shellka.“

„Dokážeš mi zařídit přednostní tankování?“

„Jak? Co jim mám za to slíbit?“

„Nevím. Dokážeš?“

„Jo.“

Dokázal to. Tři kiláky před benzínkou čekal vůz s blikajícím majáčkem, příjezdový pruh byl vyklizený, stejně tak i levé čerpadlo. Dostal jsem plnou, plácnutí po zádech, k tomu zazněl obdivný potlesk desítek přítomných a uháněl jsem dál. Přesto to stačilo, aby se na obzoru za mnou opět objevila černá tečka.

„Cos jim řekl?“ chtěl jsem vědět, zatímco jsem tahal za plný plyn.

„Že závodíš s bitevní helikoptérou, kdo bude dřív na hranicích. Soutěž organizovaná Red Bullem, natáčená z googlovských družic. Večer se mají dívat na televizi.“

Tak to bylo dost dobré.

Dál jsem nemluvil, protože provoz zhoustl a předjíždět auta loudající se stovkou nebylo jednoduché. A to jsem nepočítal ty v protisměru.

Najednou opět zablikala rezerva nádrže.

„Tankování připraveno,“ hlásil mi Derviš. „Jsi od něj padesát kilometrů.“

„Jak víš, že zase potřebuju?“ chtěl jsem vědět.

Dvě vzájemně se předjíždějící auta jsem minul středem, připadalo mi to nejbezpečnější.

„Vím, co máš za motorku, vím, jak rychle asi jedeš, a napojil jsem se na nějaké Rusáky, co pomocí kamer sledují na internetu tvé pronásledovatele. Policie o nich zatím nic neví, aspoň myslím. Na youtube začínáme mít slušnou sledovanost.“

Začínáme? O krk jde přece jenom mně!

I druhé tankování proběhlo stejně hladce, jen Udí bylo víc a vyhrávala k tomu rocková hudba a spousta z nich si mě natáčela na videokamery. Netrvalo to víc než třicet sekund, přesto se vrtulník podstatně přiblížil. Věděl jsem, že ruská hranice není daleko a za ní mě budou mít jako na dlani.

Jakmile jsem měl na tachometru svou cestovní rychlost dvě stě pětapadesát – dvě stě šedesát, znovu jsem oslovil Derviše.

„Jsou za hranicí nějaké lesy?“

„Ne,“ odpověděl mi po chvíli.

„A něco jiného, kde bych se mohl schovat?“

„Jsi ve stepi.“

Při našem rozhovoru jsem si uvědomil, že už na cestu nedávám takový pozor jako dřív, přesto jedu stejně dobře, ne-li lépe. Přizpůsobil jsem se, kalkuloval jsem s centimetry a má schopnost vnímat a reagovat se zrychlila úměrně požadavkům. I když bleskovým viděním bych to úplně nenazval.

Dvě stě kilometrů uběhlo jako voda, zaregistroval jsem i několik policejních aut, jedno se mě pokusilo pronásledovat. Netušil jsem, jak dlouho je to bavilo. Provoz houstl, držel jsem se víceméně na zdvojené středové čáře. Pak jsem minul město stojící pár kilometrů od dálnice a zase jsem měl silnici prakticky sám pro sebe.

„Lokální benzínka deset kiláků před tebou, k hranicím dalších dvacet,“ oznámil mi Derviš.

Uvědomil jsem si, že jsem při svém sprintu promarnil příležitost utéct smrti z chomoutu – to město, v něm bych se dokázal ztratil. Bohužel jsem nepřemýšlel a jen se soustředil na řízení.

„Fajn, budu improvizovat.“

Lokální benzínka znamenala, že se jedná o stavbu z prefabrikátů vylepšenou přístěnkem z vlnitého plechu a dvou obstarožně vyhlížejících čerpadel. Na jednom nápis бензин, na druhém солярка – дизелъное топливо. Kromě otřískaného džípu tu stálo jediné další vozidlo – zaprášená motorka tak futuristických tvarů, až vypadala jako divadelní rekvizita.

Z barabizny vyšel chlápek, vlhké ruce si otíral do kožených kalhot a směřoval k motocyklu. Vrhl na mě zkoumavý pohled. Lidé jsou smečková zvířata: pivař se druží s pivařem, fotbalista s fotbalistou, motorkář s motorkářem. Tenhle se nedružil.

Chrstl jsem do nádrže benzín, stačil okamžik a byla plná.

„Rychlá mašina?“ zeptal jsem se lámanou ruštinou.

Už jsem rozeznával hluk vrtulníkových motorů. Zatím na hranici slyšitelnosti, ale rychle zesiloval.

„Jo, nejrychlejší. Hyabussa.“

To slovo jsem nikdy neslyšel.

„Máš tu svoji motorku dost hnusně nastříkanou,“ zkonstatoval. „Šestiválcové BMW?“

„Jo,“ přitakal jsem.

Čas mi ubíhal, ale cítil jsem, že tady nesmím nic uspěchat. Ten chlap byl zvláštní. Nebylo mu víc než třicet, pětatřicet, ale oči měl staré.

Teď už musel zvuk motorů válečného bitevníku slyšet i on.

„Tahle zem německé technice nesvědčí,“ řekl zamyšleně.

„Nechci tu zůstat dlouho, vlastně jsem na cestě zpátky.“

Došel ke své motorce, vypadal, jako by něco hledal pod sedlem

Zbraň. Proč si myslím, že hledá zbraň?

„Co jsi zač?“ otočil se ke mně.

V levačce svěšené před tělem držel helmu a zakrýval tak dlaň druhé ruky.

„Utíkám,“ připustil jsem, nevydržel to a ohlédl se, abych se podíval, jak jsou mí pronásledovatelé daleko. Nebo spíš blízko?

Už jsem rozeznával úzkou siluetu vojenské helikoptéry s vousy ježících se zbraní a radarových systémů.

Moje odpověď ho neuspokojila.

„Jsem upír,“ doplnil jsem.

Většina Udí se pak začne smát nebo si více a méně skrytě poklepávat významně na čelo.

„Já vím,“ odpověděl tenhle podivín. „Poznám vás. Pár jsem vás zabil, v Afghánistánu, v Barmě. Stahujete se tam, kde teče krev. Kde vládne chaos a je možné zabíjet, aniž by se někdo moc vyptával.“

Bylo to možné. Vždy existovali našinci tohohle typu. A mladí mají pocit, že jinak než zabíjením to nejde.

Stál blízko, možná bych to stihl, i když byl připravený. Možná bych to stihl i bez bleskového vidění, které bylo v poslední době nespolehlivé a přicházelo si nezávisle na mých potřebách.

„Nestihneš to,“ zavrtěl hlavou, „ta pistole,“ ukázal mi ji, „má spoušť mrtvého muže. Hodně citlivou spoušť mrtvého muže. Stačí, aby tlak jen zakolísal, a vystřelí. A nemá v sobě obyčejné kulky, to mi věř.“

Pokrčil jsem rameny. Terén byl nic moc, ale budu to muset risknout. V každé době jsou lidé, kteří věří v upíry, bojí se jich, v každé době existují lidé, kteří upíry zabíjejí. Vynalézaví, rychlí a chytří lidé. O to je pak život zajímavější.

„Kdo jsou ti, co tě honí?“ chtěl vědět. „Upíři?“

Už jsem věděl, jak to udělám. Viděl jsem to na šanci jedna k jedné.

„Ne, lidi pracující pro jednoho z nás. Pro jednoho hodně starého a mocného,“ ušklíbl jsem se.

V okamžiku, kdy jsem po něm chtěl skočit, svěsil ruku.

„Vezmi si mou mašinu,“ nabídl mi. „Jede až tři sta a pak ještě víc, když zmáčkneš tohle červené tlačítko,“ ukázal mi. Odstraní elektronickou blokádu, co tam ti vystrašení žluťáci namontovali.“

Neváhal jsem ani na chvíli, chytil jsem klíče, co mi hodil, dal mu své a posadil se, nebo spíš se vmáčkl do sedla a aerodynamické kapotáže.

„Jestli tady tu motorku uvidí, srovnají stanici se zemí,“ upozornil jsem ho.

„Je mi to jasné,“ přikývl líně.

Bitevník už byl skoro na dostřel.

„Váňo! Otevři kryt a do něj!“ zařval a vběhl do barabizny. „A sbal i nějakou vodku!“

Jeho další slova překrylo zaburácení motoru hyabussy, či jak se motorka jmenovala. Zařadil jsem a vystřelil od stanice, otáčky stoupaly dvakrát větší rychlostí než u BMW, v okamžiku, kdy jsem řadil pětku, už jsem atakoval svou předchozí maximálku.

Rachot výstřelů a dunění explozí jsem přes řev vysokootáčkového motoru slyšel jen rozmazaně, ve zpětném zrcátku jsem viděl ohromnou ohnivou kouli ozdobenou sukní černého dýmu. Z benzínky nezbylo nic, a než to dohoří a vychladne, uplyne nějaký čas. Třeba si vzali dost vodky.Tahle motorka představovala dost jiný stroj. Jedovatý, s motorem ženoucím se do otáček a podvozkem tak tvrdým, že jsem vozovku ubíhající pod koly cítil skoro na vlastní kůži. Držel jsem ji pod plynem, přeladil vědomí na větší rychlost a sledoval cestu čtvrt kilometru před sebou. Díky předchozím hodinám jsem při řízem kalkuloval s každým centimetrem, cítil jsem každý kilogram váhy stroje a v případě nutnosti jsem s ním dokázal vytvořit jediný kompaktní celek a bleskově naklopit těžiště na tu správnou stranu.

Helikoptéra se mi vzdalovala, věděl jsem ale, že stačí, aby trochu zhoustl provoz nebo se zhoršila kvalita cesty, a mám je zase za zadkem. Motor najednou přestal táhnout, mrkl jsem na přístrojovou desku, ručička tachometru atakovala třístovku. Pak jsem musel sklouznout na stranu, protože pří téhle rychlosti i táhlá zákruta autostrády vynášela ke krajnici.

Rovný úsek a motoru nějak došel dech. Vzpomněl jsem si na červené tlačítko, vyhnul se malé skvrně, která mohla být mrtvým králíkem, a pak ho stiskl. Ručička tachometru sklouzla na poloviční hodnotu, otáčkoměr se probral k dalšímu životu a ukazatel vyrazil blíž k červenému poli.

Tak tohle byla opravdu jízda, znovu jsem musel přeladit vědomí na rychlejší úroveň. Dříve bych to považoval za stav bleskového vidění. Teď ne, a ani mě to až tak moc nevyčerpávalo.

Věděl jsem, že hranice nejsou nijak zvlášť hlídané – cestou sem byly všechny závory zdvižené. Jenomže jsem na to nechtěl úplně spoléhat, kousek před nimi jsem přibrzdil, i když jsem v zádech cítil letití bitevník.

Naštěstí po mně nikdo nic nechtěl. Sotva jsem pohraničníkům zmizel z dohledu, znovu jsem na to šlápl.

„Nepřekročili hranici,“ oznámil mi v telefonu Derviš. „Přistáli. Tizoc si zřejmě se soukromou bojovou helikoptérou troufne létat jen v Rusku, ne na Ukrajině.

„Doufám,“ odpověděl jsem a šel na brzdy, protože provoz skokově zhoustl.

„Poslouchám nějaké zvědavce, co je očumují a hned to hážou na net,“ informoval mě dál Derviš. „K místu přistání přijelo několik vozů. Přesedají.“

„Co jsou zač a jak jsou rychlé?“ zajímal jsem se o ty podstatné věci.

„Moment.“

Předjel mě vůz označený civilní značkou, udělal nepříjemnou myšku, až jsem musel vzít pořádně za brzdy, za zadním sklem se rozblikal modrý nápis: Stop Policie.

Mohl je mít Tizoc pod palcem? Mohl, ale nepřišlo mi to pravděpodobné. Uběhlo příliš málo času, aby je dostal na správné místo. Mrkl jsem na tachometr. Překračoval jsem povolenou rychlost jen o padesát kilometrů za hodinu. Kvůli tomu mě zastavují? Zabral jsem za plyn, vysekl ostrou kličku a rázem byl před nimi. Než se rozječela siréna, viděl jsem je ve zpětném zrcátku jako hodně malé autíčko. Tahle mašina se stavěla na zadní i na pátý převodový stupeň. Od dob wehrmachťáckých er-dvanáctek urazila technika solidní pokrok. Na druhou stranu na tuhle superrychlou bestii nešlo přimontovat sajtku, o kulometu nemluvě.

„Volkswagen Phaeton, Porsche Panamera, Maserati Quattroporte,“ začal mi Derviš citovat řadu modelů aut. Říká ti to něco?“

Kdybych právě nenutil přední kolo držet kontakt se silnicí, zavrtěl bych hlavou, takhle jsem jen něco zamručel.

„Samé luxusní sportovní limuzíny se silnými motory,“ sdělil mi další moudro Derviš.

„Alespoň bude legrace,“ prohodil jsem.

Jízda dvoustovkou po mizerné cestě klikatící se jako had si vyžadovala veškerou pozornost.

Legrace byla. Dvakrát jsem projížděl policejními zátarasy, kde se mě snažili zastavit, v jednu chvíli jsem měl za sebou pět aut. Tři policejní a dvě upírská. Naštěstí chlápci přecenili své řidičské umění a ve chvíli, kdy už jsem musel nutně tankovat, si to namířili mimo silnici a zdevastovali krásný lesík. Pak už to šlo až na slovenské hranice, kde se na mě přilepil černý sporťák plochý jako štěnice, a ať jsem dělal, co jsem dělal, nedokázal jsem ho setřást. Ten, kdo ho řídil, to opravdu uměl, já na druhou stranu po více než dvou tisících kilometrech v sedle začínal být unavený. A sotva jsem doma najel na dé jedničku, vystartoval po mně tmavě modrý dvouvýfukový volkswagen, a ještě si k tomu modře blikal. Telefon současně zasignalizoval, že jeho baterka končí.

„Kde tě najdu?“ houkl jsem na Derviše a neochotně znovu zabral za plyn.

Bolelo mě celé tělo a měl jsem pocit, že i motorka toho má dost, jeho odpověď jsem sotva vnímal.

Ručička opět vystřelila od dvousetkilometrové číslovky vzhůru, policisté se mě srdnatě drželi. Prosmýkl jsem se kolem kamionu loudajícího se stodesítkou, předjel červeňáska s plátěnou střechou, řídila ho blondýna s decentní čepičkou, strážci pořádku to zvládli také.

Bez upírských reflexů jejich počínám hraničilo až s hazardem. Ale nervy měli ze železa, to jsem musel uznat.

Panelový úsek mi zachřestil kostmi, chtě nechtě jsem musel zvolnit, začali se dotahovat. Přede mnou se předjížděly v táhlém kopci dva kamiony, protáhl jsem se mezerou mezi nimi a uháněl dál, a než jsem se ztratil v zatáčce, zahlédl jsem ještě ohnivou kouli blokující další provoz. Spěchej pomalu, vybavil se mi slogan.

Za Beranovem jsem zajel na odpočívadlo, nechal rozpálenou motorku u patníku a dál pokračoval po svých. Pronásledovatele ze Slovenska jsem sice už delší dobu nezahlédl, ale neměl jsem pocit, že bych se ho úplně zbavil. Spíš mě znervózňovala jeho zkušená trpělivost. Byl to profesionální lovec.

Teď jsem však před sebou měl stovku kilometrů přes lesy a pole. Nasadil jsem tempo prchajícího jelena a nějakou dobu mi trvalo, než jsem si na, to zvykl. Takhle jsem už neběžel několik desítek let a hnát se rychlostí krkolomným terénem chtělo jistou techniku. Po půlhodině už to šlo docela dobře, současně mě ale přepadl zvířecí hlad.

Byl jsem v lese, stačilo se rozhlédnout nebo zavětřit. Stádo laní jsem objevil po dalších pěti kilometrech. Vpadl jsem mezi ně současně s výstřelem. Na nedalekém posedu čekal lovec, kterého jsem přehlédl. Nevadí, nic se nestalo. Zasažené zvíře jsem nechal a zabil si vlastní. Než původce výstřelů dorazil, měl jsem laň vyvrženou a krmil se kusy masa, ze kterých se ještě kouřilo. Chlap v maskáčích s kulovnicí na rameni na mě vyvalil oči, mé přátelské gesto si vyložil špatně a dal se na útěk. Pravda, v ruce jsem stále držel kodači.

Laň mě zasytila, po utišení hladu se přihlásila žízeň, ale jen mírná, dalo se to vydržet. Pokračoval jsem ustálenou rychlostí dál k chalupě, kde na mě čekal Derviš.

Našel jsem ji dřív, než jsem čekal, spíš náhodou než záměrně. Samota uprostřed mělkého údolí s malým rybníkem, dům vypadal skoro starobyle, ale byl udržovaný, okna zářila novotou, o zahradu se někdo pravidelně staral.

Zastavil jsem před brankou. Vzhledem k tomu, že plot chyběl, byla jistým anachronismem, ale někdo si dal práci, aby ji natřel sytě zelenou barvou. Rozhlížel jsem se a čekal, až se vydýchám, cítil jsem, jak ze mne po dlouhém běhu sálá horko. Nebyl jsem si úplně jistý, že jsem na správném místě, a nechtěl jsem na sebe zbytečně upozorňovat. Pro jistotu jsem ještě zkusil telefon, ale byl dávno mrtvý, nezbylo než zmáčknout zvonek. Nevedly od něj žádné dráty, ale vypadal moderně. Zkusil jsem to a čekal. Už jsem sice dýchal klidně, ale dál jsem žhnul jako přehřátý motor. Kupodivu jsem se nepotil. To se také změnilo.

Otevřely se dveře, objevil se Derviš, ne v obvyklých plandavých kalhotách, ale v pracovním overalu a kostkované flanelové košili, kupodivu vypadal upraveněji než kdykoliv předtím.

„Ahoj, už jsem na tebe čekal. V rádiu hlásili, že nebezpečný silniční pirát se ztratil, zanechal po sobě jen motocykl. Havarovaly kvůli tobě tři policejní passaty.“

„Je mi to strašně líto,“ pokrčil jsem rameny.

Najednou jsem se cítil děsně unavený a žízeň se připomenula o poznání silněji.

„Pozveš mě dál?“

Derviš místo odpovědi poodstoupil od dveří a uvolnil mi průchod. Zatvářil se přitom trochu nejistě.

„Máš to tady fakt hezké,“ ocenil jsem.

Poznám dobré řemeslo, když ho vidím.

„Koupil jsem to jako ruinu, jednou se sem chceme s Peggy odstěhovat. Na důchod.“

Chodbou a předsíní jsem vešel do kuchyně a jídelny v jednom, za masivním dřevěným stolem seděla Tes. Už neměla sukni, ale džíny, pohorky, k tomu pánskou, u krku rozepnutou košili s ohrnutými rukávy, v dlaních hýčkala hrnek s kakaem. Mužské oblečení jen podtrhlo její dívčí vzhled, vypadala tak nádherně, až mě z toho někde uvnitř bodlo a musel jsem několikrát polknout. Přinutil jsem se od ní odtrhnout oči.

„Co tady dělá?“ štěkl jsem na Derviše příkřeji, než jsem měl v úmyslu.

„Chtěla jsem na tebe počkat, přesvědčit se, že jsi v pořádku,“ odpověděla a zatvářila se ublíženě.

„Ty bys jí něco dokázal odmítnout?“ poznamenal k tomu Derviš.„Potřeboval bych se napít,“ nechal jsem to být a svezl se na židli.

Tes se zvedla a přešla přes místnost k ledničce. Džíny byly dámského střihu, díval jsem se, jak jí obtahují boky a stehna. Přitom jsem se pohledem setkal s Dervišem.

„Jsou to staré Peggyiny věci na práci,“ vysvětlil mi, jako by mě zajímalo právě tohle.

Tes z ledničky vytáhla termotašku a z ní vak s krví. Skladovat krev tak, aby byla k něčemu, není vůbec jednoduché. Nesmí přemrznout ani se příliš ohřát, ona to nějakým zázrakem dokázala i s primitivními prostředky, které měla k dispozici.

Derviš se díval stranou, aby mě neviděl pít krev, naproti tomu Tes mě pozorovala se zájmem.

Příliš mě rozptylovala, soustředil jsem se na krev a desku starého stolu před sebou.

„Dozvěděl ses něco?“ promluvil Derviš, slyšel jsem, jak otevírá pivo, pak druhé.

Správný odhad, rád si dám také.

„Jo, a víc, než se mi líbí,“ zabručel jsem a natáhl se po láhvi.

Studený nápoj do mě jen zasyčel, najednou jsem zjistil, že je venku tma, já ležím na lavici přikrytý dekou a mám sundané boty.

Derviš seděl u notebooku, Tes na židli kousek ode mně, jako by mě hlídala.

Pozorovala, odhadovala…

„Prakticky okamžitě jsi odpadl, skoro jsi se praštil hlavou o stůl,“ dostalo se mi od Derviše vysvětlení. „Netahal jsem tě do postele, jen přikryl tady v kuchyni. Dáš si něco k jídlu? Je sice půl dvanácté, ale myslím, že na zdravou životosprávu teď moc nedáš.“

„Pronásledovaly tě noční můry a mluvil jsi ze spaní,“ informovala mě Tes a sundala mi z čela látkový kapesník. „Myslím, že latinsky.“

„O čem?“ škubl jsem sebou.

„Nevím, z latiny znám jen názvy některých nemocí a léků.“

Ulevilo se mi.

„Jdi si odpočinout, zítra nás čeká perný den,“ pohladil jsem ji po ruce.

Neměl jsem to dělat, bylo to jako dostat elektrický šok. Podívala se na mě, poslušně přikývla, při vstávání ze židle se lehce předklonila a nabídla mi pohled do výstřihu.

Kdyby u kuchyňské linky neseděl Derviš, nenechal bych ji odejít a vzal bych si ji přímo na stole. Zaskřípěl jsem zuby a sledoval, jak odchází po schodech nahoru do podkroví.

„Můžu se někde umýt?“ zeptal jsem se.

Na pánvi se začal škvířit olej.

„Dveře přes chodbu, nevím, jak to bude s teplou vodou.“

Vrátil jsem se právě včas k míchaným vajíčkům s cibulí a slaninou. No, podle množství ingrediencí to byla spíš slanina s míchanými vajíčky. Derviš k jídlu postavil ještě láhev slivovice.

Neptal se, ale věděl jsem, že je hodně zvědavý. Byl v celé téhle záležitosti namočený až po uši a bez něj by mě nejspíš dostali. Dlužil jsem mu pár odpovědí, i když byl jen člověk.

„Vím, proč po mně Tizoc jede,“ začal jsem tím jednodušším. „Myslí si, že vím, kde je Messalina, a chce se skrze mě k ní dostat.“

„Messalina je ta prastará upírka,“ ujistil se.

„Ano, se špatnou pověstí.“

„Ale to jsi víceméně věděl už předtím,“ podotkl.

Překlopil jsem do sebe obsah hořčičné sklínky. Pálenka byla silná, ostřejší, než se obvykle prodává.

„Jo,“ souhlasil jsem. „Ale netušil jsem, že jsem se s Messalinou skutečně potkal. V nočním klubu. Odcházeli jsme spolu, sbalil jsem ji.“

Nebo ona mě, což asi víc odpovídalo pravdě, ale nelíbilo se mi to, a proto jsem to neřekl.

„Zajímavé. A proč se chce Tizoc dostat k té Messalině?“

Oba jsme mluvili mezi sousty, chutnalo to skvěle.

„Dalo by se říct, že ji chce pojmout za ženu,“ pronesl jsem formálně.

Dervišovi zaskočilo.

„Takže tě pronásleduje kvůli tomu, že jsi mu nasadil parohy?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Neví, že jsem se s ní vyspal, i když možná mu to časem docvakne. Celé je to trochu složitější.“

Znovu jsem si v duchu prošel všechny odpovědi, které jsem získal z Tizocovy paměti.

„Víš, jak se rodí upíři?“

„No, někoho kousnete nebo vlastně nakazíte tím svým parazitem.“

„Myslím upíry od narození,“ zarazil jsem ho. „Svazek upíra se ženou nebo upírky s mužem je vždy neplodný. Netuším proč, ale je to tak.

A až donedávna jsem si myslel, že ani ze spojení upíra s upírkou se nikdy nemůže narodit dítě.“

„Lidská žena může otěhotnět jedenkrát za lunární měsíc, upírka jednou za život – pokud je dostatečně dlouhý. Není to jisté, ale podle toho, co jsem se dozvěděl, musí být o hodně starší než tisíc let. A její těhotenství je dlouhé, navíc jeho závěr stráví v hlubokém spánku, kdy dochází k hlavnímu vývoji plodu. V jeho průběhu je samozřejmě bezbranná.“

Derviš si to všechno nechal chvíli projít hlavou.

„A proč by vlastně taková upírka měla chtít otěhotnět?“

Jen jsem souhlasně přikývl. Přesně to jsem si říkal také.

„Co si myslil ty?“ odpověděl jsem otázkou.

„Žena, když má ovulaci, má větší chuť na sex a jinak si vybírá s kým,“ odpověděl.

„Jak jinak?“ chtěl jsem vědět.

„No, nemusí to být boháč, spíš aby byl zdravý, silný a tak dál. Ten, kdo dítě vychovává, může být někdo jiný. Hlavně aby byl za vodou, klidně i vyzáblý a nemocemi prolezlý hlavní účetní velké firmy.“

Skoro se mě to dotklo. Ale jen skoro.

„A co z toho podle tebe vyplývá pro upíry?“

„Taková upíří žena, když přijde její čas, prostě otěhotnět chce, ať to stojí, co to stojí.“

Derviš dokázal kombinovat střípky fakt obdivuhodným způsobem.

„Tak nějak to je,“ potvrdil jsem. „A je to vlastně ještě tvrdší – pokud si žádného upíra nenajde, umře.“

Proč, to z odpovědí, které jsem vydoloval z paměti, úplně přesně nevyplývalo.

„A proč vlastně teda po tobě Tizoc jde?“ vrátil se Derviš na začátek a dolil nám pálenku.

Vyřezávané kukačky odbily desátou, ručně opravená figurka odkukala a opět se rozhostil klid. Vypadalo to tak mírumilovně, jako by se venku nechystalo k události, která mohla všechny, lidi i upíry, přivést ke zkáze.

„Když se upír pomiluje s upírkou a počnou přitom dítě, dojde k oboustranné výměně genetického materiálu, ne jako u lidí.“

Derviš naštěstí žádnou vtipnou poznámku neměl, a to bylo dobře. Trochu mě to pořád uvádělo do rozpaků.

„Týká se to parazita, který z nás dělá upíry.“

Pozoroval mě a čekal.

„Dostal jsem přímý zásah panzerfaustem, přinýtovali mě k ocelové traverze, o množství kulek ze samopalů nemluvím. Všechno jsem to přežil a zotavil se neskutečnou rychlostí. Dokážu vědomě ovládat bleskové vidění, a kde jsou hranice mých schopností, myslím tím rychlost a sílu, to jsem zatím nevyzkoušel.“

Derviš dlouze zívl, ale oči měl pozorné.

„Tak to bude po upírských holkách, které chtějí mít potomka, docela velká sháňka.“

„Myslím, že to není obecně známá informace, spíš hodně střežené tajemství, které bude znát jen několik jedinců na celém světě.“

„Tajemství upírských žen?“ nadhodil.

„Možná některých z nich, nebo se rozpomenou, až budou chtít otěhotnět – případně mohou mít genetickou paměť nebo jen začnou víc naslouchat instinktům,“ pokrčil jsem rameny.

Už jsem o tom stačil přemýšlet.

Messalina unikla Tizocovi na poslední chvíli, jako by jí až tehdy došlo, co ji čeká, a bez možnosti dalšího dlouhého kličkování si vybrala mě.

Nebyl to úplně povznášející pocit, ale noc s ní byla z těch, na které se nezapomíná – i když ve mně probouzela temnou stránku mého já.

Chvíli jsme seděli mlčky, Derviš se podíval na sklenku pálenky a já jen zavrtěl hlavou. Čekal mě dlouhý den, taky ale mohl být vlastně hodně krátký a úplně poslední.

„To není všechno,“ odhadl.

„Tizoc pořádá v Praze upírský konvent,“ prozradil jsem mu.

To, že ho uspořádal bez mého vědomí a žádosti o povolení, jak se na mém loveckém území slušelo a patřilo, bylo sice nepříjemné a znamenalo to, že jsem z jeho pohledu jen chodící mrtvola. Spíš mě v hlavě strašil konvent sám. Chtěl nějakým způsobem získat vládu nad ostatními velmistry? Nepřipadalo mi to pravděpodobné. Riziko takového pokusu bylo obrovské, a co by mu přineslo kromě dobrého osobního pocitu – prakticky nic.

Můj telefon byl stále mrtvý, protože jsem ho zatím nenabil, navíc se blížila druhá hodina ranní, Carlosovi jsem mohl zavolat až zítra. A Schnittzel měl asi také jiné starosti než mi poslat informace, jak se situace vyvíjí.

„Zítra budu potřebovat pomoct ještě jednou a pak odjedeš. Půjde do tuhého a já opravdu nevím, jak se to všechno vyvine,“

Myslel jsem tím, že moc nevěřím, že to všechno přežiju, ale takhle zabalené to přece jen znělo lépe.

„Jsme domluvení,“ souhlasil. „S čím budeš chtít pomoct?“

„Potřebuji naložit a převézt nějaké zbraně. Pro jistotu.“

„Máš někde sklad?“ zeptal se se zájmem.

„Tak nějak. Před pár lety jsem si udělal takovou menší rezervu, v pětačtyřicátém,“ vysvětlil jsem.

Vyjeli jsme brzo ráno Dervišovým autem, já na sedadle spolujezdce, Tes vzadu za mnou. V okamžiku, kdy budu mít zbraně, zavezu Derviše na letiště a Tes, chvíli jsem nad tím přemýšlel, posadím na vlak s lístkem k její babičce. A bude to.

V rádiu ještě neodpípala devátá a už jsme byli nedaleko správného místa. Existovalo jich víc, ale tím už jsem Derviše nezatěžoval, jen jsem ho navigoval k tomu nejbližšímu.

„Tady se poptáme po nějakém autě,“ ukázal jsem na ceduli obce.

„Tohle nám nestačí?“

„Chci malý náklaďáček, nebo aspoň velkou dodávku.“

Pokrčil rezignovaně rameny.

Možná jsem si tu práci mohl ušetřit a spolehnout se na své meče. Když už jsem se ale nějak rozhodl, bylo lepší dotáhnout to do konce.

Umím vyjednávat s lidmi, nepřežil bych bez toho.

Za půl hodiny už jsem věděl, že tady auto nekoupíme, ale ve vedlejší vesnici nějaký Pepa Doubrava prodával otlučeného tranzita. Raději bych něco jiného, ale moc času jsem neměl.

Doubravu jsme našli za další hodinu a nakonec jsem od něj nekoupil tranzita, ale otřískanou vétřiesku.

„Ty tomu krámu věříš?“ zeptal se podezřívavě Derviš, když jsme se nasoukali do kabiny a po chvíli týrání startéru motor konečně naskočil.

„Není tam elektronika,“ vysvětlil jsem. „Až s ní jsem ztratil kontakt s technikou, krámy jako tenhle jsem opravoval mockrát.“

Ale nerad.

Vétřieska sebou po vykotlané lesní cestě příšerně házela a při každém náklonu se Tes sedící na bedně na nářadí vmáčknuté mezi sedačky kývala ze strany na stranu. Neměla se čeho přidržet. Nakonec to vyřešila tak, že se prostě namáčkla na mě a jako madlo použila můj loket.

Sice jsem kvůli tomu řídil o něco hůře, ale ani v nejmenším mi to nevadilo.

Konečně jsme dorazili na místo, které mohlo být tím správným. Nebyl jsem si jistý, protože za sedmdesát let se i les změní k nepoznání. Pak jsem však našel mechem porostlý balvan kousek vykukující ze země. Tehdy nebyl zahrabaný a měl výšku dospělého muže.

Odkrokoval jsem poctivých čtyřicet kroků směrem na sever a ocitl se u paty pořádného smrku. Ten tady na konci války samozřejmě nestál.

„Tady to je, tak metr a půl pod zemí. No, spíš dva a půl, když uvážím, jak se změnil terén.“

„To budeme vykopávat celý den,“ odhadl zachmuřeně Derviš.

Natáhl jsem ruku, aby mi podal krumpáč a lopatu, co s sebou vláčel.

Jedna z výhod upírů je, že umějí kopat opravdu rychle – tedy pokud musejí.

O půlhodinu, dva rýče a jeden krumpáč později jsem měl obnažené všechny bedny, stačilo vypáčit víka. Za ta léta dřevo ztratilo barvu i část pevnosti, ale protože jsem je zabalil do celt, stále ještě drželo. Poctivý materiál wehrmachtu.

Zapáčil jsem a odhalil čistý povrch maskovací látky. Pod ní byla další a další, všechny pečlivě ovázané provazem a až pod pátou vrstvou ležely pečlivě zakonzervované zbraně. Nevěděl jsem, kdy je budu potřebovat, proto jsem si při jejich ukládání dal záležet.

„Vždyť toho máš několik tun!“ vydechl poděšeně Derviš, poté co jsem vyzvedl první dvě bedny a pod nimi se objevily další.

Nejnáročnější bylo vynést je z jámy se sypkými stěnami, ale nějak jsem to zvládl.

„Spíš metráků,“ nesouhlasil jsem. „No, možná tuna, tuna a půl, ale tohle auto to v pohodě zvládne.“

Nebyly ani dvě hodiny a vyjížděli jsme z lesa.

V hospodě u cesty jsme si dali oběd, přitom jsem si uvědomil, jak jsem zase špinavý. Tes s Dervišem na tom byli výrazně lépe, protože oni nekopali.

Derviš si na stůl položil notebook a něco v něm studoval.

„Letenku, zamluv si letenku,“ připomněl jsem mu. „Nechci tě tady už ani vidět.“

Jen nespokojeně přikývl, ale neprotestoval.Písničku vystřídal komentátor informující o dopravních uzavírkách v hlavním městě a dalších omezeních způsobených pořádáním konference členů rady G osmičky a přizvaných hostů.

Derviš odlepil oči od monitoru.

„Máš plné auto pistolí, samopalů, kulometů a všeho možného. Myslíš, že je chytré vozit tohle všechno do Prahy? Ve městě bude policistů jako naseto a nějaký z nich se ti určitě podívá pod plachtu.

Sprostě jsem zaklel, pak jsem udělal směrem k Tes omluvné gesto.

„Mohli jsme si tu námahu ušetřit,“ zhodnotil jsem nakonec.

„Stejně jsi makal hlavně ty,“ pokrčil Derviš rameny.

„Mám letenku na večer.“

„To by mělo klapnout.“

„A tebe pak hodím na nádraží a pojedeš k babičce,“ řekl jsem Tes.

Věnovala mi psí pohled a odevzdané pokrčení rameny. V její absolutní podřízenosti a respektování mých rozkazů bylo něco, co mě nutilo myslet na horkou kůži, šustění hedvábí a další věci. Poslat ji k babičce byla ta největší hloupost, jakou jsem mohl vymyslet, ale… nechtěl jsem si komplikovat život víc, než bylo nezbytně nutné.

„Nechám auto někde na hlídaném parkovišti na periferii, vyzvednu z něj, co se mi bude hodit, a odvezu si to osobákem. Zbytek vezmu, až bude po tom chaosu v Praze,“ rozhodl jsem se nakonec.

Už třicet kilometrů před koncem dé jedničky jsem zaregistroval první posílenou policejní hlídku a pak každých pět sedm kilometrů. Derviš s napětím válčil pomocí cigaret, já se snažil nevnímat nepříjemné mrazení v útrobách a Tes – ta vypadala, že se víc stará o to, aby se ke mně tulila, než o perspektivu zatčení policií. Jisté napětí ze mě sňala, jiné ale na druhou stranu zase vnesla.

V taxíku na letiště, chtěl jsem se přesvědčit, že Derviš opravdu dostane zabukovanou letenku, jsem si vzpomněl na telefon a Carlose se Schnittzelem.

Jako prvního jsem vytočil Schnittzela.

Vzal to, ale hlas měl udýchaný a nervózní, jako by se dělo bůhvíco.

„Nemůžu mluvit,“ vychrlil do sluchátka. „Šéf byl děsně vzteklý, že vás nedostali. Ozvu se později, je tu chaos, spousta cizích upírů.“

Takže konvent se rozbíhal.

„Zjisti, proč tam jsou a co Tizoc plánuje.“

„Jo,“ zavěsil.

Taxikář na mě ve zpětném zrcátku jen mrkl, Derviš sedící vedle něho se otočil a nasadil tázavý výraz.

„Nic moc jsem se nedozvěděl,“ prozradil jsem mu. „Ale tobě to může být stejně jedno, protože za dvanáct, čtrnáct hodin už budeš někde na pláži ucucávat s Peggy margaritu.“

Skoro jako by se mu ta představa nelíbila.

Už jsme projeli přes Kulaťák a směřovali slabým provozem k Ruzyni.

Zkusil jsem Carlose.

„To je dost, že jste se ozval!“ zareagoval jako první.

„Zavřete mi ty dveře a neotravujte,“ slyšel jsem ho řvát na někoho.

On nebyl lidský poskok a stál v klanové hierarchii hodně vysoko, nemusel se žinýrovat jako Schnittzel.

„Víte, co ten parchant chystá!“ pálil na mě kulometnou palbou svou příšernou angličtinou.

Parchantem pravděpodobně myslel svého šéfa, klanového velmistra Tizoca.

„Uspořádal velký konvent?“ zkusil jsem ho popíchnout.

„To není to hlavní, musíme ho zastavit!“

Potřeboval jsem ho zabít, nic víc, nic méně. Nějaké zastavování mi bylo ukradené.

„Mám všechny jeho plány, nechápu, jak mi to mohlo uniknout! Ukážu vám to!“

Taxík právě vjížděl před terminál.

„Jsem na letišti,“ poukázal jsem. „Plánuji na pár dní odletět a trochu si odpočinout,“ blufoval jsem, abych ho ještě víc popíchl.

„To nesmíte, to už bude pozdě!“

Derviš zaplatil, vystoupil jsem z auta se sluchátkem u ucha. Uvědomoval jsem si, že ve svém špinavém kopáčském oděvu se sem nehodím, vyčnívám z davu. Pro upíra, jako jsem byl já, to nebylo dobré. Naštěstí většinu pozornosti kolemjdoucích na sebe strhávala Tes a na mě se nikdo nepodíval dvakrát.

„Dobrá,“ rezignoval jsem naoko. „Jsem v letištní restauraci, počkám tady na vás půlhodinu.“

Derviše můj hovor zaujal, správně odhadl, že se děje něco nečekaného.

„To už se tě netýká,“ odmítl jsem jeho vyptávání.

„Budu sedět u vedlejšího stolu, stejně někde čekat musím. A dávat přitom pozor na Tes, aby ji nikdo neobtěžoval,“ mrkl na ni.„To by bylo dobré, je tu na mě přece jen moc lidí, trochu se bojím,“ připustila.

Vybral jsem stůl s výhledem do přízemí na všechny lidi spěchající k odbavovacím přepážkám a pak k celní a pasové kontrole, ti dva seděli kousek za mnou. Ucucával jsem pivo a snažil se přemýšlet, jak se se vším vypořádám.

Tizoc uspořádal konvent. Ať už tím zamýšlel cokoliv, mě se to netýkalo. Zalezu do díry, počkám, až se přežene největší chaos, a pak se ho pokusím zabít. Pokud mě mezitím nevyčenichá žádný z jeho lidí a jsem tak schopný, rychlý a vůbec – jak jsem napovídal Dervišovi, mohlo by se mi to podařit. A k tomu jsem potřeboval pomoc zevnitř Tizocova klanu, konkrétně Schnittzela a možná i Carlose. Takže bych měl Carlose minimálně vyslechnout a zkusit z jeho problémů vytěžit i něco pro sebe.

U druhého piva jsem místo přemítání o Tizocovi začal pozorovat Tes, jak se předklání, jak zvedá sklenici s pitím a při polykání se jí vykreslují obrysy klíčních kostí a sem tam, při občasném pootočení, se mi ukáže její profil.

Ta malá holka se mi zadírala pod kůži, ale malé mladé holky se mi vždy vymstily, tak bych se měl krotit.

Carlos dorazil v bezvadném obleku s pláštěm přes ruku, jako by utekl odněkud z jednání. Jen mi připadal trochu rozcuchanější než minule.

Pozdravil mě zdvořilou úklonou hlavy, posadil se, počkal, až ho číšník obslouží, a teprve potom položil na stůl diplomatický kufřík.

„Tady to všechno mám,“ ukázal.

„Texty smluv, každá vypracovaná na míru konkrétní osobě. Utajil to dokonale.“

„Nabídky pro upírské velmistry?“ odhadl jsem.

Carlos na mě upřel pohled a na okamžik jsem cítil staletí, tisíciletí, které se v něm skrývalo.

„Tohle jsou nabídky pro lidské vládce, pro politiky,“ vyslovil zřetelně. „Jejich konečným důsledkem bude vláda upírů. Ne hned, ale jednou určitě. A to musíme zarazit teď, za každou cenu.“

„Proč?“ zeptal jsem se, i když jsem znal odpověď.

Carlos na mě zíral a mlčel.

„Já nevím,“ zavrtěl nakonec hlavou a vypadal mnohem unavenější než při příchodu.

„Jen jsem si jistý, že musíme, jinak to bude konec,“ dodal ještě.

Mlčel jsem a nechtělo se mi dát mu za pravdu. Ale měl ji. Všechno jsem se dozvěděl od neandrtálce stojícího na počátku upírské paměti klenoucí se přes ohromujících třicet tisíc let. Upíři tu byli stejně dlouho jako lidé a jejich předchůdci a vyvíjeli se spolu s nimi. Některý z předchůdců moderních upírů dostal ten skvělý nápad, proč lidi jen lovit, proč být stále ve střehu před jejich odvetou, která se postupem času stávala účinnější a účinnější. Lepší by bylo jim vládnout…

Nedokázal jsem si představit, jaké to tehdy bylo, v době, kdy Evropu obývalo pár stovek klanů neandrtálských lovců a malá hrstka našinců. Museli jsme být opatrní, museli jsme si kořist šetřit, nijak nevybočit z řady a nebudit podezření. A tenhle upír se rozhodl vládnout kmeni, pak dalšímu. Jenomže moc nad jinými tvory, ať jsou to lidé nebo neandrtálci, v nás probouzí krvavé bestie. Pak nelovíme, protože musíme; lovíme, abychom se bavili, lovíme, abychom zabíjeli.

Když se pak neandrtálci setkali s moderním člověkem, lidskými přivandrovalci z Afriky, zbyly z nich jen stíny, poslední žalostné zbytky zdecimované vlastními parazity – mými předchůdci, neandrtálskými upíry.

„Vy víte, proč to musíme zastavit, že?“ odhadl z mého dlouhého mlčení Carlos.

Přikývl jsem.

Tím, že naši předkové vybili neandrtálské lovce, se sami odsoudili k záhubě. Vypadali jinak než nový početný lid z jihu, a proto na nich nemohli parazitovat. S koncem lidských neandrtálců přišel i konec neandrtálských upírů. Ale než se tak stalo, před necelými třiceti tisíci lety, upírská žena otěhotněla a ve skryté jeskyni přivedla na svět dítě vypadající jinak než ona sama nebo otec, dítě s podobou moderního člověka Homo sapiens sapiens.

Vyvíjíme se skokem, ne evolucí; matka dokáže vědomě i podvědomě ovlivnit fyzickou stavbu a další schopnosti i vlastnosti nového upíra. To jsem se během dlouhé noci v Puchmajerovsku dozvěděl také.

„Pokud budeme vládnout lidem, vyhubíme je a sebe tím pádem taky,“ shrnul jsem všechno do jediné věty.

„Co s tím podnikneme?“ přešel Carlos k pragmatismu.

„Seznámím se s tím, co jste zjistil, a domluvíme se,“ navrhl jsem.

„Jistě, ale nemáme moc času, sám uvidíte,“ posunul přede mě kufřík.Až teď jsem si uvědomil, že v plášti má zabalenou zbraň. I když jsem ho porazil, neměl bych ho podceňovat.

Otevřel jsem kufřík a začal studovat jeho obsah. Hlavně to byly smlouvy, nebo spíš dohody na věčné časy. I pouhé fotokopie ukazovaly, že originály jsou vyvedené způsobem evokujícím věrohodnost, trvalost, neporušitelnost. Způsobem provedení připomínaly stará malířská plátna zkřížená s moderními bankovkami.

„Co to je?“ chtěl vědět Derviš.

„Jsi bledý,“ řekla Tes a položila mi dlaň na předloktí.

„Jsem upír,“ odpověděl jsem, ale místo úsměvu jsem zvládl jen škleb.

Přesunul jsem jednu složku k Dervišovi.

Byla psána dvojjazyčně, starou latinou a anglicky. Zněla na jméno italského premiéra. Formálním právnickým jazykem mu zajišťovala doživotní panství nad oblastí střední a jižní Itálie, jeho samotného a členy jeho rodiny označovala za svobodné šlechtice bez závazků a mimo jiné jim zaručovala dlouhověkost hraničící s nesmrtelností. Také pomoc ve věci prosazení nadvlády nad nevolníky.

Ve zkratce řečeno to znělo šíleně, ale v obřadní latině to působilo spíš děsivě až hrůzně.

„Co to je za kravinu?“ nechápal Derviš. „To přece nemohou myslet vážně?“

„Tady je smlouva pro prezidenta Spojených států amerických a zaručuje mu jako soukromé panství území Kalifornie plus oblast dalších tří set tisíc kilometrů v sousedství dle jeho vlastního výběru. Dalších pět set tisíc kilometrů čtverečních má dle dohody rozdělit mezi své vazaly. Ze zbytku území Spojených států, které bude dědičně spravovat, má odvádět desátek v podobě daně krve a majetku! Tvoji soukmenovci se zbláznili, na to přece žádný z politiků nepřistoupí! Vždyť my ani na upíry nevěříme!“

Pozoroval jsem Derviše. Začal by se smát, kdyby ty papíry nepůsobily tak propracovaně a důvěryhodně. Začal by se smát, kdyby se v něm nerodilo zrnko děsu, hrůzy, totálního zděšení. Fantazii měl dobrou a dokázal si představit, kam by to mohlo vést.

Bohužel jsem to nemohl zvrhnout ve špatný vtip.

„A podívej se i na tohle,“ podal jsem mu další složku.

„Na znamení naši dobré vůle a ochoty spolupracovat Vám s potěšením oznamujeme, že jste díky našemu zásahu zbaven rakoviny a jejích následných projevů, zde jsou výsledky Vašeho posledního zdravotního vyšetření,“ přečetl to podstatné z prvního listu.

Následovala kompletní zdravotní dokumentace. Předpokládal jsem, že je pravá, Tizoc neměl potřebu takové věci falšovat.

„Americký prezident měl rakovinu? O tom jsem nic nečetl,“ snažil se Derviš odmítnout další důkaz.

Pokrčil jsem rameny. Určitě to patřilo k přísně hlídaným tajemstvím.

„Slušná demonstrace schopností,“ zhodnotil jsem.

Jako na povel se rozsvítila jedna z velkých nástěnných obrazovek a informovala cestující o tom, že před plánovanou schůzí rady G8 nečekaně navštívil americký prezident v doprovodu ochranky pražskou nemocnici, kde se z důvodu lehké nevolnosti podrobil preventivnímu vyšetření.

„No?“ podíval jsem se na Derviše.

„Nesmysl. Stejně to všichni budou považovat za výstřelek skupiny šílenců,“ odsekl.

„A co když tahle skupina šílenců projde přes kordon ochranky a dostane se až do hlavního jednacího sálu a přitom bude demonstrovat, že upíři opravdu existují a jejich schopnosti jsou takové, jaké jsou?“ nadhodil jsem.

To by ale i pro Tizocovy nejlepší hrdlořezy znamenalo spolupracovat s někým zevnitř, zvláště pokud chtěl nabídku udržet vůči veřejnosti pod pokličkou.

Derviš neodpověděl, zrnko děsu v něm rostlo.

„Svět by se nezměnil hned. Tizoc se poučil, nechce vládnout násilím, ale spíš tahat za provázky. Začíná korupcí smetánky.“

„Chce, aby jeho jménem lidé vládli lidem a platili mu daň v krvi,“ odpověděl mi a podíval se na mě téměř nenávistně.

Shrnul to mnohem brutálněji a současně elegantněji než já.

„Co uděláme?“

„Ty poletíš za Peggy,“ usadil jsem ho. „A nemusíš se bát. I kdyby to Tizocovi vyšlo, budou jím plánované změny zaváděny pomalu. Ty se faktického ohrožení nedočkáš.“

„A má dcera?“

Na to jsem neměl odpověď.

„Pomohu ti, udělám všechno, co dokážu,“ řekl a myslel to vážně.

Znám lidské obličeje, rozumím přetvářce, lžím, předstírání, vím, kdy člověk váhá, kdy je rozhodnutý.

Derviš byl rozhodnutý kvůli svému slibu umřít.

Váhal jsem. Určitě budu potřebovat spojence, společníka.

„Nebudu na tebe brát žádné ohledy. Často používáme lidi jako rukojmí, vyplácí se to. Tizoc to dobře ví.“

Chvíli nad tím přemýšlel.

„Už jsi to udělal?“

Místo odpovědi jsem jen přikývl.

Šlo jich tehdy na mě hodně, vedl je poučený kněz a správně usoudil, že jen oheň jim dá jistotu, že se zbaví zplozence pekel. Naštěstí starostův syn, kterého jsem chytil pod krkem, zafungoval jako hodně dobrá pojistka.

„Nic to nemění,“ řekl a záležitost tím byla uzavřená.

Zvedli jsme se a všichni tři společně odešli z restaurace chytit taxík, který nás odveze zpět do města.

Zrovna byly všechny obsazené a o pár desítek metrů dál nastupovali lidé do autobusu.

„A už jste v minulosti lidi někdy ovládli? Ovlivnili globálně osud civilizace?“ zeptal se Derviš, zatímco jsme se přidržovali za madla v přeplněném autobuse.

Nepředpokládal jsem, že by nás někdo slyšel, a kdyby, z letiště přijíždí do země spousta šílenců.

O neandrtálcích jsem mu vykládat nechtěl. Čím déle jsem o tomhle přemýšlel, tím víc mi bylo jasné, jak moc jsme se tehdy my upíři přiblížili k vlastnímu vyhubení. A přitom jsme způsobili zánik celého jednoho živočišného druhu. Vlastně jsme je vyhubili a nás zachránila jen existence další kořisti a vývojový evoluční skok. To bylo ale příliš děsivé i na mě, natož na Derviše. Nechtěl jsem ho zbytečně strašit, spíš uklidnit.

Prozradil jsem mu jinou část upírsko-lidské historie. Tu, kdy mí předkové vyhubili civilizaci clovijské kultury.“

Kupodivu to Derviše vůbec neuklidnilo. A taková malá prkotina to oproti ostatní věcem vlastně byla.

Derviš vystoupil na zastávce, odkud to měl kousek na autobus linky zastavující u jeho domu.

„Zjistím, co se dá, a pošlu to,“ slíbil, než se definitivně rozloučil. „A měj telefon nabitý, nebudu pracovat jen u stolu, ale i v terénu.“

Tes zůstala se mnou, jako by to ani nemohlo být jinak.

„Pojď, taky si přestoupíme,“ pobídl jsem ji na další zastávce pro jistotu.

Tramvaj byla nacpaná, stáli jsme těsně u sebe, vnímal jsem její blízkost, ale poprvé tak nějak z dálky, i na mě toho bylo trochu moc.

„A to budeš bojovat proti vlastní rase?“ zeptala se, když jsme pěšky kráčeli po čistém chodníku okolo pruhu dokonale upravené zeleně lemující cestu k mému hlavnímu bytu.

Za pár let, pokud Tizoc uspěje, už nebudou žádné klidné procházky mírumilovným městem.

Po všech těch událostech jsem opravdu nepředpokládal, že by na mě v bytě někdo čekal. Pokusili se o to a jen idiot by riskoval znovu.

„To se v těch knihách, co máš tak ráda, nepíše?“ odpověděl jsem otázkou.

Poprvé za tu krátkou dobu, co jsem ji znal, vypadala zamyšleně. Trochu zamyšleně, musel jsem se opravit. Pořád vypadala mnohem víc sexy než zamyšleně. A najednou tak nějak něžně.

„Nepíše,“ odpověděla.

„A co mi zbývá?“ pokračoval jsem, ale tentokrát už jsem se neptal jí, ale sám sebe.

„Tizoc mě připravil o mou zemi, kde už s přestávkami dvě stě let lovím tak, aby o mně nikdo nevěděl. Pokud se mu plán podaří, zničí úplně všechno a způsobí, že se opět staneme zvířaty.“

Podívala se na mě pohledem, který jsem nedokázal přečíst.

„Víš, teplá voda, čerstvé housky v pekařství a dobrá večeře v restauraci jsou věci, kterých si opravdu cením.“

Pořád nevypadala příliš spokojeně, asi jsem vypadával z role jejích oblíbených hrdinů.

„Taky jsem lovec, ne pasák dobytka,“ ušklíbl jsem se vlastnímu přirovnání.

To ji konečně pobavilo a mně to bůhvíproč způsobilo radost.

Mlčky jsme vstoupili do domu a vyšli po schodech.„A co máš v plánu?“ chtěla vědět, zatímco jsem odemykal dveře bytu.

„Je to prostě dokonalé,“ pronesl jsem místo odpovědi a zasmál se.

„Prosím?“ nechápala.

Omluvně jsem mávl rukou.

Mluvil jsem sám k sobě, smál jsem se sám sobě. Najednou jsem přestal myslet na Tizoca, hekatomby smrti, kotle s krví. Zase jsem to byl já, hlavu jsem měl plnou jen jí a toho, že se mnou právě vchází ke mně. Úžasné.

předpokládal jsem, že firma zajišťující úklid, pravidelné čištění a zásobování ledničky už dala všechno do pořádku a byt je opět bez problémů obyvatelný.

„Všechno si promyslím, pak jako pára vniknu dovnitř a jednou provždy to s Tizocem vyřeším a zastavím tak i ten jeho debilní plán,“ odpověděl jsem.

„A myslíš si, že to dokážeš?“ zeptala se vážně, zámek dveří za námi zaklapl.

Uměla se tvářit nejen unyle a zamilovaně, ale i vážně či nespokojeně. Snad právě proto se mi najednou líbila ještě víc a já musel dvakrát polknout a odvrátit zrak od jejího výstřihu, abych dokázal odpovědět.

„Na to můžeš vzít jed, dokážu věci, se kterými nepočítají. Navíc jsou všichni prastaří zlenivělí, už dlouho na vlastní kůži nebojovali.“

To jí stačilo a opět vypadala spokojeně, dokonce nadmíru spokojeně. Není nad to, když člověk věří upírským ságám. A je mu šestnáct.

„Tady je velká koupelna, tam pokoj pro hosty, v něm je ale pouze sprchový kout, pokud se s ním spokojíš. Najdeš tam nějaké dámské oblečení.“ Pro jistotu i pár kousků spodního prádla zabaleného ještě z obchodu, ale to jsem jí neříkal.

„Po přítelkyni?“ zeptala se.

„Ano, rozešli jsme se před dvěma lety,“ uklidnil jsem ji.

Bez zaváhání zmizela za dveřmi. Sice jsem jí nabízel hlavní koupelnu, ale zapadl jsem do ní sám. Potřeboval jsem ji jako sůl.

O pár minut později, v čistých vlněných kalhotách a pohodlném triku, se mé tužby rozšířily o uhašení žízně, pořádného panáka a k tomu něco k jídlu.

Vytočil jsem telefonní číslo donáškové služby.

„Pizza až do domu. Rychle jako blesk,“ ozval se známý slogan.

„Tatarák, tři sta gramů, a k tomu jednu pizzu. Taky kolu.“

„To jste vy, pane Mathiasi?“

„Jistě, kdo jiný by si u vás objednával tatarák.“

„Hned jsme u vás.“

Telefon pípl, už zase mu docházela baterka. Asi dostal cestou do Ruska a zpět pořádně zabrat.

Poslušně jsem ho strčil do nabíječky, ještě jsem se od něj ani neotočil, a už zvonil.

„Zapni si počítač, pošlu ti nějaké věci, které neprojdou éterem,“ promluvil bez pozdravu Derviš.

Znal jsem ten jeho tón, předpokládal, že by nás mohl někdo odposlouchávat.

„A nezavěšuj.“

Sotva se moje neoblíbená černá krabice probudila a přihlásil jsem se na svůj účet, začaly mi přicházet emaily.

Četl jsem jeden za druhým a prohlížel si přílohy. Schůze rozšířené rady G8 se konala v Kongresovém sále. To bylo samo o sobě dost přístupné místo. V areálu se nacházela zastávka metra, nájezd na dé jedničku nebo na Jižní spojku byl prakticky přímo na místě. Jenomže bezpečnostní opatření, která česká policie ve spolupráci s bůhvíkolika dalšími tajnými službami provedla, byla už od pohledu grandiózní a účinná.

„Zákaz vycházení?“ zahučel jsem nevěřícně. „To je v téhle demokratické zemi možné?“

„Na starého upíra seš podivuhodně naivní,“ usadil mě Derviš. „A moc nekecej a raději piš.“

„I místní mají zakázáno vycházet!“

„Sakra, dávej bacha!“

Poslušně jsem zmlkl a upřesňující dotazy psal do blikajícího okna programu.

Po dobu konání hlavního mítinku metro na Vyšehradské vůbec nezastavovalo, sjezdy ke Kongresovému centru uzavřely policejní zátarasy a pohyb lidí byl omezen, prakticky vyloučen.

„To je všechno, co jsem získal od stolu,“ přešel od pro mě nepohodlného psaní textu k hovoru po telefonu.

Nadechl jsem se, abych mu odpověděl, a on zavěsil.

Parchant.

Vypadá to neprůstřelně, že? pípla jeho další zpráva.jo, odpověděl jsem.

A přesto do toho jdeš?

Jo.

V okolí je nasazeno padesát odstřelovačů. Tedy o padesáti vím. Nepřehlédl jsi to?

Nepřehlédl.

připadalo mi to šílené, ale má odpověď byla pravdivá. Někdo Tizoca zastavit musel. Plán, který Carlos odhalil, byl pečlivě promyšlený, dlouhodobě připravovaný; skoro to vypadalo, že Tizoc s jeho uskutečněním čekal na chvíli, kdy politikové nejsilnějších států na světě budou nejsnadněji ovlivnitelní – korumpovatelní.

Znovu jsem si ho v duchu pozorně prohlédl – z dálky, zblízka, zevnitř i zvnějšku.

Bylo to šílený plán, ale měl víc než dobrou naději na úspěch. Prastarý upír se poučil ze starých chyb – nehodlal lidem vládnout osobně, ale prostřednictvím jiných lidí. Nehodlal se prodrat na špičku pyramidy krveprolitím, ale korupcí mocných lidí. Jenomže to stejně nepřinese žádnou změnu oproti starým příběhům. Paměť, kterou ukradl Carlosovi a již Carlos sebral spící upírce, skrývala zkušenosti a vědění třiceti tisíc let. Tu noc jsem se jí vyptával cíleně a pochopil jsem, že právě moc, nejvíc absolutní moc, byla a je tím, co upíry dříve nebo později změní v monstra toužící po utrpení jejich kořisti. V monstra šlapající po vlastní inteligenci a spějící k vlastní zkáze. Prokletí druhu?

A také, samozřejmě v mnohem menší míře, mi vadilo, že lidé jako Derviš nebo jeho děti by se měli stát dobytkem chovaným na porážku. Sklonil jsem se k notebooku a začal pracně vyťukávat:

Kdybychom měli čas, osobně bych podzemí prolezl a určitě bych něco našel. Takhle potřebuji tvou pomoc – musíš tu cestu najít někde v dokumentech. Odpadní šachty, pomocné tunely vzniklé při ražení metra, prostě cokoliv.

Je mi to jasné, jsem na odchodu. Nevypínej počítač.

Čekal jsem ještě další repliku, ale neobjevovala se. Zřejmě už opravdu odešel. Zůstal jsem stát v nehybném zamyšlení.

A zapni trafo do sítě.

„Sakra, no jo,“ zaklel jsem.

Otočil jsem se, abych to provedl, ale přitom jsem málem narazil do Tes.

Zase se přiblížila tak tiše.

Měla na sobě lehký župan stažený páskem, na ramenou se jí otevíral a odhaloval tenká ramínka něčeho, co mohla být noční košile nebo letní šaty. U některých věcí si člověk, ani zkušený upír, nemůže být úplně jistý.

Stála blízko, cítil jsem jemnou vůni parfémovaného sprchového gelu a ji samotnou.

„Podle toho, co Derviš píše, se tam nemáš šanci dostat.“

Asi zde stála už dlouho. Něco se se mnou muselo dít, když jsem o ní nevěděl. Teď se mé smysly probouzely k nejvyšší citlivosti, přísahal bych, že cítím teplo jejího těla, vnímám hebkost kůže a vnímám závany zvířené pohybem řas.

Takhle zblízka, když ke mně vzhlížela, vypadala ještě menší a zranitelnější než obvykle, současně naprosto neodolatelně. Zaklonila hlavu ještě víc, oči měla velké a měkké jako raněná laň, rty lákající k polibku, k vášnivému polibku, který bolí a chutná krví.

Položil jsem jí ruce kolem pasu.

Teplo sálalo přes jemnou látku.

Našel jsem konec pásku župánku, potáhl a látka se otevřela.

Měla na sobě lehké letní šaty a pod nimi nic, jen zřetelně vystupující ňadra, oblé boky čechrající látku.

Pohladil jsem ji po tváři, sklouzl po šíji a ňadru dolů přes plochou křivku břicha až na bok. Ten dotyk byl mnohem lepší, než jsem si představoval.

Pak jsem ji měkce políbil, na okamžik mi připadala ztuhlá strachem, rychle se ale v mém objetí uvolnila.

I polibek byl sladší, než jsem si představoval.

Přerušil jsem ho těsně předtím, než bych se nedokázal zastavit, nechal jsem župan spadnout na zem, zvedl ji do náruče a odnesl si ji do postele.

Pomiloval jsem ji až o hodně později, když se v mých dlaních chvěla jako chmýřím opeřené ptáče.

Vzdychala, sténala, křičela, nebo jsem vzdychal, sténal a křičel já – nebyl jsem si jistý, příliš dlouho jsem se přemáhal.

Nakonec se schoulila vedle mě, objal jsem ji a upadl do náruče boha, který nebyl Morfeem, ale někým jiným, bohem, kterého pozná jen málokdo.Měl jsem sen, že nade mnou stojí nahá Tes a prohlíží si mě.

Když jsem se před úsvitem vzbudil, spala prakticky ve stejné poloze, jako když usnula. Opatrně jsem z pod ní vyvlékl ruku, lépe ji přikryl a vyšel z ložnice do pracovny.

právě cinkl email – kupodivu to byl od našeho pozdně večerního rozhovoru Dervišův první.

Byl jsem nahý, ale do ložnice jsem se vracet nechtěl, spokojil jsem se s županem.

Kromě Derviše jsem dostal ještě dvě zprávy od Carlose. Nevyvíjelo se to dobře. Podle Carlose se Tizoc s ostatními velmistry upírských klanů dohodl na společném postupu. Jednomyslně, tedy s výjimkou Snorriho Sturlurssona, mého známého zdvořilého seveřana. Vidina ovládnutí světa, který se pro nás stával nehostinnějším a nehostinnějším, staré upíry zřejmě nadchla.

Praha plná spolupracujících velmistrů. To bylo něco neuvěřitelného a už jen ta skutečnost sama o sobě naháněla hrůzu, a to i bez Tizocova plánu. Carlos ještě vyslídil informaci, že finále celé akce se má odehrát v malém jednacím salónku při dopolední části hlavního setkání. V post scriptu napsal, že sám se do žádné akce pouštět nebude, ale pokud bude schopen pomoci, učiní tak.

Schnittzel se neozval, ale chápal jsem, že jeho postavení lidského sluhy je mnohem složitější.

Pustil jsem se do studia Dervišových zpráv. Vyšťoural spoustu dalších věcí, ale nic z toho se mi nezdálo užitečné. Asi hodinu jsme spolu probírali možnosti, pak jsme toho ale nechali, protože to nikam nevedlo.

Seděl jsem, zíral na všemožné plánky, mapy i seznamy a přemýšlel. Seděl jsem, zíral na všemožné plánky, mapy, seznamy. Seděl jsem a zíral. Seděl jsem.

Vzbudila se za svítání. Slyšel jsem klapnout dveře do koupelny a šumění vody. Sám od sebe se mi v hlavě spustil odečet času ubíhající k nule, i když jsem nevěděl, kde přesně nula leží. Zapnul jsem kávovar, vešel do ložnice a začal se oblékat.

Každý si zvykne na pohodlí a luxus, člověk i upír. Vybral jsem si nejoblíbenější značku spodního prádla, tmavě modré ponožky s drobným emblémem, u kterého jsem nikdy nepřišel na to, co představuje, na míru šitou šedou košili a tmavě modré kalhoty ze stejného krejčovského salónu. Obojí s příměsí elastického materiálu, takže mi nebránily v pohybu. Pásek s matovou přezkou a nakonec boty. Zbývaly mi poslední dva páry bot. Vzal jsem si ty, které jsem ještě nikdy nepoužil. Ocelová pera dodávající jim tuhost potřebnou při poskytování opory byla ještě neopotřebovaná, přímo z výroby. Tkaničky sloužily jen na ozdobu. Otřel jsem je hadříkem, kůže se dokonale leskla. Narovnal jsem se a v zrcadle ji uviděl stát za sebou. Měla na sobě jednu z mých košil, rukávy si musela ohrnout, aby se v ní úplně neutopila. Otočil jsem se, stoupla si na špičky a já sklonil hlavu, abych ji políbil.

Některých chutí se není možné nabažit.

Pak poodstoupila, kriticky si mě prohlédla, upravila mi košili na ramenou a dlaněmi ji uhladila.

„Řekla bych, že teď je to lepší,“ zhodnotila.

Prohlédl jsem si sám sebe v zrcadle.

Bylo. Vypadal jsem jako z reklamy nebo módní přehlídky. Skoro byla škoda, že za pár hodin bude ta dokonale vyžehlená látka pomačkaná, pošpiněná krví a potrhaná zásahy kulek.

„Kávu?“ zeptal jsem se.

„Ráda. Něco k jídlu tu máš?“

Přikývl jsem a ukázal jí ke dveřím.

„Hned to bude.“

Šel jsem za ní, košile jí sahala těsně pod zadek a mohl jsem tak obdivovat nohy. Působily na mě stejně, jako když jsem ji spatřil poprvé.

Nalil jsem nám oběma kávu a začal připravovat zapečené toasty s parmskou šunkou, sýrem, potřené bylinkovým máslem se špetkou bazalky. K nim jsem na čtvrtky rozkrájel malá rajčata a jedno mango. K pití jsem v ledničce nic nenašel, pouze láhev Moët & Chandon. Natočil jsem do dvou sklenic vodu přímo z kohoutku a postavil je na jídelní stůl.

Tes zatím upíjela kávu a prohlížela si dokumenty, které zůstaly na monitoru. Vypadala stále stejně mladě, vzhledem k uplynulé noci až nepřijatelně mladě, ale zamyšlená najednou působila starší.

Začal jsem servírovat. Po krátkém zamyšlení jsem se vrátil k ledničce a otevřel šampaňské.Byla škoda ho tady nechat.

Tázavě zvedla oči.

„Standardní zdravá snídaně upírů,“ vysvětlil jsem jí. „Kromě půllitru krve.“

„Aha,“ přikývla vážně. „Doteď jsi ale zdravé stravování zanedbával.“

„Nebyl čas,“ pokrčil jsem rameny, nalil šampaňské do dvou fléten a naaražoval je k snídani.

Toasty se mi povedly, pochválil jsem se v duchu po prvním soustu.

Tes sice působila křehce, ale jedla jako vlk. Musela mít stejný hlad jako já.

Napil jsem se vody a dolil jí kávu.

„Takže do toho jdeš?“ ukázala pohledem k monitoru.

„Ano, cena za prohru je příliš vysoká.“

„Proti vlastnímu rodu?“

„Řekněme, že jsem samotář a na rodu mi až tak nezáleží,“ spiklenecky jsem na ni mrkl. „Tobě by nevadilo, kdyby upíři vládli lidem?“ vrátil jsem jí otázku a upil šampaňské.

Takhle brzo po ránu vlastně nechutnalo vůbec špatně.

„Ne,“ pohodila hlavou, „mám raději upíry než lidi.“

Zase to na chvíli byla ta náctiletá čtenářka upírských ság, která jen tak mimochodem v každém chlapovi probouzí myšlenky, o nichž by určitě nechtěl s nikým diskutovat.

„A jaký máš plán?“

„Nějakou dobu jsem to promýšlel,“ začal jsem a pozoroval, jak si poprvé lokla vína.

Usrkla malý doušek, zvědavě ho poválela po jazyku a pak opatrně polkla.

Neměl jsem strach z problémů se zákonem kvůli nalévání alkoholu nezletilým.

Přisunul jsem si počítač, mé snídaňové aranžmá hyzdil, ale nedalo se nic dělat.

„Můj plán je vzít auto, v tomhle místě,“ najel jsem na výřez mapy, „sjet z vozovky a po trávnících mezi stromy a přes chodníky dojet až k budově. A dál už to bude hračka.“

„To mi moc nepřipadá jako opravdový plán,“ zhodnotila celkem správně.

Na nic jiného jsem ale s Dervišem nepřišel.

„Někde se tam psalo, že okolí hlídá padesát odstřelovačů.“

„Budu se krčit,“ pokrčil jsem rameny. „A není mě tak snadné zabít.“

Samozřejmě, pokud bych to nedostal do hlavy jednou z těch výkonných odstřelovačských pušek používaných na ničení lehké obrněné techniky. Nejsem transportér.

Našpulila nespokojeně rty a najednou z ní byla přísná studentka – šprtka.

Jen by nesměla sedět pouze v pánské košili a v ruce držet sklenku se sektem.

Nelíbilo se jí to. Mně také ne.

„Jaké auto budeš mít, nějaké rychlé?“

„Ne, tu starou vejtřasku. Snese toho hodně, než ji kulky zastaví.“

Nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Mám nápad,“ řekla, dopila šampaňské a nastavila mi skleničku, abych jí dolil.

Kam se ztratila ta upejpavá tichá holka?

O dvě a půl hodiny později jsem za volantem kabrioletu Bentley Supersport Continental Convertible s Tes na sedadle spolujezdce, meči v přihrádce pro deštníky a vojenskou vysílačkou, která ještě nedávno patřila odstřelovači na samotné periferii pokrytého prostoru, v palubní schránce, líně přejížděl do pravého krajního pruhu po Jižní spojce. Dvanáctiválcový motor předl na hranici slyšitelnosti a předstíral, že mu rychlost padesát kilometrů za hodinu vlastně vůbec nevadí.

Zatímco já s Carlosovou pomocí sehnal auto a s informacemi od Derviše zneškodnil odstřelovače, Tes si stačila umýt vlasy, celkově se upravit a převléknout se. Minišaty s ramínky, punčochy tělové barvy a vůně spolu s jejím sexappealem, kterého si ani nebyla vědoma, způsobovaly, že jsem se na ni raději při řízení moc nedíval. A pokud se tak stalo, přestával jsem myslet na hlavně odstřelovacích pušek, lidské agenty tajných služeb, glyheny, upíry i upírské velmistry.

Odbočil jsem z čtyřproudé silnice na vedlejší a držel se směrem ke Kongresovému centru. Někde tady začínala oblast hlídaná a pokrytá odstřelovači. Sako jsem měl odložené na zadním sedadle a žádné další věci jsme s sebou neměli, tedy kromě Tesiny kabelky.

„Bílý kabriolet v monitorovaném prostoru. Obsazený mužem a ženou, poznávací značka…“ probudila se vysílačka k životu.

„Jedou pomalu, blíží se ke konci prvního pásma.“

„Za chvíli budu mít značku, čekejte.“

Věděl jsem, že několik vycvičených střelců si nás teď prohlíží optickými zaměřovači svých zbraní. Tihle střílet uměli a cílili tak, aby spolehlivě zabili – na hlavu.

Tes se vytočila, překročila mezeru mezi sedadly, přitiskla se ke mně a vášnivým polibkem zařídila, že jsem přestal myslet na zbraně i ty, co je ovládali. A také jsem měl problém udržet bentleye ve správném pruhu, spíš na silnici vůbec.

„Tak to je fakt kočka,“ ozvalo se ve vysílačce. „Hned bych si to s ním vyměnil.“

„Neblázni,“ sykl jsem na Tes, když jsem se zase trochu sebral.

Věnovala mi úsměv, oči se jí jen blyštěly něčím, co jsem nedokázal přesně identifikovat, lem šatů se jí vyhrnul právě tak vysoko, aby spustil fantazii na plné obrátky.

„Auto patří Jorendézovi Somerlevovi, zaměstnanci brazilského velvyslanectví.“

Položil jsem ruku Tes na stehno, ten sametový dotek byl elektrizující a vzbuzoval ve mně myšlenku, že odvolat celou tuhle nesmyslnou akci a zastavit někde, kde by bylo víc soukromí, je vlastně skvělý nápad.

„Tady jednička sektoru dva, mám cíl na mušce,“ ozvalo se ze sluchátek. „Čekám na rozkaz k eliminaci.“

Stáhl jsem ruku zpátky a snažil se tvářit, že jsem vlastně nic neslyšel.

„Vy jste se zbláznil, jedničko! Tady sakra nejste někde v Afghánistánu. Jsou to civilisté!“ vyštěkl někdo, koho jsme zatím neslyšeli.

„Říkám, že čekám na rozkaz,“ zazněla otrávená odpověď.

„Stanoviště číslo tři, připravte se zastavit bílý kabriolet obsazený mužem a mladou ženou. Legitimujte je a zabraňte jim v další cestě,“ rozhodl velící důstojník.

Ztlumil jsem vysílačku.

Tes se na mě usmála, položila mi dlaň na ruku položenou na řadicí páce, kterou jsem k řízení vozu stejně nepotřeboval.

To už nás stavěla hlídka v uniformách české dopravní policie, ale s neoznačeným autem stojícím opodál.

Poslušně jsem policistovi podal papíry k autu a falešný řidičský průkaz. Tes mezitím vystoupila, obešla vůz, zářivě se na něho usmála a zvědavě mu nahlížela pod ruce. Zatím v nich měl jen doklady.

„Nikdy jsem nepřišla na to, jak můžete jen tak poznat, kdo je špatný řidič, a kdo spáchal nějaký přestupek nebo třeba ukradl auto.“

Pozorovala ho obdivně naivním pohledem, ve kterém se skrývalo ještě něco navíc. To způsobovalo, že mě bodl osten žárlivosti, ne osten, zatraceně velká a ostrá čepel se mi zaryla kousek pod srdce.

Viditelně znejistělý a současně potěšený policista zamumlal odpověď, ona na něco ukázala v řidičském průkazu a přitom ho mimovolně chytila za rukáv, současně se mírně předklonila a pak k němu vzhlédla.

Propadl jejímu kouzlu ještě rychleji než já a nebylo se čemu divit, přece jen byl o něco mladší a neměl mé zkušenosti.

Cukrovala s ním ještě chvíli, on párkrát pohledem zaletěl k vozu, kde čekal jeho kolega. Pravděpodobně litoval, že s Tes není sám.

Nakonec ji odprovodil k autu a ještě jí přidržel dveře.

„Můžete jet, pane,“ vrátil mi doklady a propustil mě.

„Příště to už nedělej,“ řekl jsem trochu naštvaně, sotva jsme se vzdálili.

„Co nemám dělat?“

Svádět policisty přímo na cestě, chtěl jsem říct, ale místo toho jsem jen pohodil hlavou. Otázkou bylo, zda se vůbec uměla chovat jinak. Raději jsem opět vrátil vysílačku na původní hlasitost.

„Gozdiku, proč jste ho sakra nezastavil a místo toho klábosil s tou courou?“

„Ten muž má diplomatické papíry, pane. Jako dopravní policista nemám oprávnění ho zastavit, a přímý rozkaz jsem nedostal.“

„Sakra, prověřte to.“

„Už se tak děje. Za minutu to budeme mít.“

Kongresový palác už byl jen kousek od nás. Teď začnou střílet každým okamžikem. Určitě. Když si zkrátím trasu cestou pro pěší, budu tam po svých během dvacet sekund i naším líným tempem padesáti kilometrů za hodinu.

Otočil jsem se k Tes, ta, jako by mi četla myšlenky a vůbec se jí nelíbily, se ke mně přivinula a usadila se mi na klíně. Stočil jsem volant, velký vůz se vydal po chodníku, levá kola kodrcala po nakrátko sestřiženém trávníku.

„Odbočil, nečekaně odbočil!“

Tes líbání nepředstírala, byla dychtivá a horká.Periferním viděním jsem zahlédl kamenný stupeň vyvyšující korzo bezprostředně obklopující Kongresový palác.

poslední metry.

Odtrhl jsem ji od sebe, dýchala zrychleně, oči měla ještě větší než jindy a jejich výrazu jsem nerozuměl.

Ve vysílačce se teď překřikovalo několik lidí současně. Nemohli se dohodnout, co mají udělat.

„Jdu dovnitř,“ řekl jsem jí. „Lehni si na podlahu vozu a hlavu vystrč, až bude po všem. Pokud tě zatkne policie nebo kdokoliv jiný, donutil jsem tě k tomu, jasné? Uvěří ti.“

Mlčky přikývla.

Sešlápl jsem brzdu, vyhodil rychlost, nárazník se dotkl kamene.

Bez otevírání dveří jsem vyskočil z vozu, oba meče v levé ruce rovnoběžně s tělem, aby byly co nejméně vidět.

Fotobuňka dveří byla příliš pomalá, ale s tím jsem počítal. Uvnitř mě přivítala dvojice strážných v šedivých dvouřadých oblecích. Lidé, vnější okruh budou tvořit lidé netušící, o co tu jde.

Ten vlevo právě sahal pod sako, druhý mě chtěl zastavit beze zbraně. Nedomluvili se, neprofesionální.

Jeden rychlejší krok s vytočením špičky, boční kop, přelomil jsem mu ruku pod sakem a pravděpodobně pár žeber k tomu.

Návrat do postoje, změna střehu, rozběhnutý strážný mi do správného místa vběhl sám, kopl jsem ho do podbřišku, zachrčel v nedobrovolném výdechu a zůstal na zemi zmačkaný jako prázdný pytel.

Spurtoval jsem dál k širokým schodům do patra. Tři chlapi, každý z jedné strany, se mi chystali zkřížit cestu. Podle pohybů stále lidé. Vytahovali zbraně, ale pokud budou střílet, ohrozí se navzájem. Budou to riskovat? V zádech jsem je ale mít nechtěl.

Při běhu jsem pravou nohu vytáhl víc stranou, jediným odšlapem změnil směr pohybu a střetl se tváří v tvář s nejbližším mužem. Přikrčený do hlubokého předklonu jsem mu zabořil rameno kousek pod žaludek. Následně jsem se napřímil a zapřel se nohama do podlahy, abych změnil směr pohybu zpět ke schodišti.

Dlouhán s jizvou, kterému se při běhu pod kalhotami ukazovaly bílé ponožky, už držel zbraň připravenou a chystal se vystřelit. Zatím mu v tom bránil jeho kolega vymrštěný do nedobrovolného salta vzad. Svět trochu zpomalil – mé podvědomí vyhodnotilo vážnost situace. Viděl jsem tvář, polohu hlavně, vnímal jsem tenzi jeho svalů, tušil jsem, kdy vystřelí a kam přitom bude mířit. Přitom jsem ještě registroval třetího.

Výstřel, kulka odštípla z podlahy kus mramoru o něco blíž, než jsem předpokládal. Prodloužený krok, odraz do otočky, zasáhl jsem ho z boku patou do hlavy a přistál na zábradlí. Zbraň mu vypadla z ruky, bezvládně klouzal po leštěné podlaze.

Poslední z trojice se právě začínal otáčet k mé nové pozici, soustředěný pohled následovaný ústím hlavně. Švihl jsem levou rukou a zasáhl ho pochvou tači do krku. To stačilo.

Vyběhl jsem po zábradlí o kus dál, odrazil se, zachytil se pravačkou za hranu další části schodiště. Explozivně jsem se přitáhl, setrvačnost mě dostala přes zábradlí, přistál jsem do hlubokého podřepu.

Dva, co se hnali z druhého patra dolů, mě zaregistrovali hned; dva, co jsem se jim dostal do zad, až po chvíli. Pak ale sebou mrskli pořádně – glyhenové, pronikl jsem do druhého okruhu Tizocovy malé armády. Při běhu se jim saka napínala přes objemná pouzdra se zbraněmi. Nikdo z nich je však nevytáhl, místo toho se jim jako eskamotérskými triky zhmotňovaly v rukou mnohem primitivnější nástroje.

Velký nůž, obuch pobitý železnými hroty, sekera s teleskopickým toporem, dva krátké meče. Tohle museli být hodně staří glyhenové. Taky se pohybovali plavně, a současně zatraceně rychle.

Palcem jsem vyklepl meče z pochev, sevřel pravačkou jílec tači a švihl mečem s ještě stále nasazenou pochvou proti nejrychlejšímu – po tom s obuchem, a s minimálním zpožděním vyrazil proti němu. Pochva setrvačností vyletěla rychlostí vystřeleného šípu přímo proti glyhenovi. Přesto ji bez zaváhání srazil úsečným švihnutím obuškem, na kryt už mu nezbyl čas. Proběhl jsem kolem něho a kodačim mu prořízl bok. Na celou délku čepele.

Glyhen se sekerou kryl můj sek shora, nenechal jsem se jím zblokovat, stáhl čepel a pokusil se bodnout. Opět zareagoval neskutečně rychle, jako by jeho neohrabaná zbraň nevážila vůbec nic, k tomu využil svou blízkost a pokusil si mě podat prázdnou rukou.

Kov zaskřípěl.

Nebyla prázdná, měl na ní nasazenou ocelovou rukavici.

V předloktí mě brnělo, jeho protiútok měl neskutečnou razanci a odvést jej stranou mi dalo zabrat.

Odskočil jsem od něj, v tempu se otočil a bodl glyhena řítícího se na mě zezadu do krku. Překvapeně strnul na místě, jako by se nemohl rozhodnout, zda má umřít. Kopem do hrudi jsem ho katapultoval dolů ze schodů; živý, teď už vlastně mrtvý, projektil srazil dalšího spěchajícího útočníka.

Kop jsem využil k obratu a snížení těžiště, krytem tači mečem jsem se zachránil před stětím a pak kodačim rozpáral toho neskutečně rychlého parchanta od podbřišku až k prsní kosti, ve svém nasazení jsem přidal i pár obratlů.

Svět se znovu zpomalil a vzduch zhoustl, každý pohyb mě stál spoustu sil. Ale nebylo to proto, že by mi jich ubylo, jen protože jsem přeřadil na další rychlostní stupeň.

Poslední glyhen se dvěma krátkými meči se mnou přesto držel krok – dokonce dokázal pozvednout meč, aby se kryl před mou delší zbraní. Já jí ale jen pohrozil, rozbil mu střeh a následně mu pronikl až na tělo, cítil jsem ostří jeho druhé čepele, jak se mi se stupňující se intenzitou zarývá zespodu do boku. Setnul jsem ho krátkou čepelí s lehkostí, která mě samotného překvapila.

Všechno mi ale trvalo příliš dlouho, cestu mi blokoval pátý.

Tři rychlé klouzavé kroky, podrážky jen milimetr nad mramorovou podlahou, další mizera měl v jedné ruce pistoli a ve druhé půl metru dlouhý sekáč s jehlicovitým hrotem.

Opět byl rychlejší, než jsem považoval za možné, a dokázal na mě namířit a současně se krýt před bodnutím tačim.

Spoušť už nestiskl – nechal jsem ho za sebou s vytřeštěnýma očima upřenýma na jeho vlastní paži pomalu se snášející k zemi.

Chodba přede mnou se zaplnila dalšími obránci. Nechal jsem za sebou umění šermu se všemi jeho finesami, úskoky a triky. Byl jsem jen a jen rychlejší.

Sunul jsem se plavnou křivkou mezi upírskými služebníky vybavenými zbraněmi podle jejich gusta a zanechával za sebou stopu z otevřených trupů, uťatých končetina a hlav. Glyhenové vydrží víc než lidé, mnohem víc, a někteří za mými zády zdaleka neumírali. Nikdo z nich mi však už nemohl v nastávajících minutách škodit.

Odněkud zepředu se ozýval řev. Byl to tak hluboký hlas, že jsem ho stěží registroval, a už vůbec jsem mu nerozuměl.

To nebylo důležité. Důležitá byla rychlost a mé meče, z nichž pomalu odkapávala hustá vazká tekutina.

Krev.

Další glyhenové, v dlouhých, neforemných pláštích, s tupým výrazem ve tváři.

Čím starší upíři, tím mizernější vkus.

Zpomalil jsem, změnil směr, následně bleskově akceleroval a překvapivě minul prvního z otrhanců zleva. I při mé rychlosti mě dokázal sledovat a seknout mečem proti boku. Příliš pomalu, byl jako jednohubka, určený k okamžité konzumaci.

Kryl jsem se těsně u těla kodačim a napřáhl se k seku shora, najednou se zpod kabátu vynořila další čepel – ta tam neměla být! Kde, doprdele, vzal další ruku? Současně sebou chlap na druhé straně nečekaně rychle mrskl a najednou jsem čelil čtyřem mečům a čtyřem ošklivým zubatým dýkám! Ti bastardi měli dva páry rukou! A zatraceně obratných!

Místo odrazu jsem volně sklouzl po mramoru a zaklonil se vzad, blyštivé ostří mě zbavilo knoflíků u košile a svrchní vrstvy kůže. Zaryl jsem paty do kamene, a než jsem se úplně zastavil, odrazil jsem se do riskantního salta vzad.

Před rozpáráním mě zachránila jen čepel krátkého meče držená těsně u trupu, hluboký šrám na stehně jsem vnímal jako něco, co mě sice nebolí, ale co mě určitě nepříjemně zpomalí.

Dopadl jsem na nohy, proti mně osm čepelí blížících se v různých úhlech. Musel jsem přijít s něčím překvapivým, změnit vývoj událostí, který logicky končil krvavou sekanou zpracovanou dokonale synchronizovaným masomlejnkem. Na základě zkušeností z předchozích několika sekund jsem odhadl, čeho jsou schopní, odrazil se do nebezpečného letu, v průběhu kterého budu mít jen minimální možnost korigovat svůj pohyb.

Se štěstím jsem se protáhl bludištěm čepelí jako Houdini a ocitl se za zády protivníků.

Bod, přísun a sek, který proťal polovinu obratlů, potažení vzhůru, abych osvobodil delší čepel.

Dvě těla hroutící se k zemi, pak další.

Už jsem věděl, co od nich mohu čekat, a byl jsem mnohem rychlejší. A ještě jsem zrychlil.

Chybějící kyslík, vedro a únava. Potřeboval jsem pauzu, ale jednací salónek musí být na dosah.

Podlahu všude v dohledu pokrývá krev, ve vzduchu se vznáší uťaté ruce, hlavy, sem tam noha; horní polovina šikmým sekem přepůleného trupu pomalu klouže dolů po té spodní, zatímco dva páry svalnatých paží se ještě stále marně snaží dosáhnout na dl.

„Je to upír! Prastarý upír!“ konečně mi dochází smysl řevu glyhenů někde na hranicích infrazvuku.

Nejsem žádný zparchantělý prastarý upír, ještě mi nebylo ani tři sta let, Nebo už jo?

Pokračuji chodbou dál, dva glyheni proti mně, jeden zmrzačený, jen se třema rukama, druhý vychrtlý typ v elastickém tričku s dlouhými, velmi staře vyhlížejícími meči.

Jsem hbitější, ale ne dost. Můj sek z volného střehu vykryl, bod odvedl stranou okovanou paží a pak mě třetí rukou zasáhl přímým direktem do hlavy. Ránu jsem viděl přicházet, ale to bylo všechno, zachránila mě jen neskutečná tuhost krční páteře. Ustupuji vnuceným saltem vzad, nártem odrážím čepel meče směřující mi do rozkroku, dopadám na obě nohy do nízkého postoje. Myslel si, že mě dostal, a nepokračoval v útoku, získal jsem odstup a pár desetin sekundy času.

Jenomže ti dva nejsou jediní, za nimi čekají další glyhenové stejné třídy a v rozptýlené rojnici mě obstupují.

Jeden je nedočkavý, tači čepel ho posílá k zemi, ale to je všechno, najednou jsou u mě. Pohybují se jako upíři a jsou rychlejší než všichni, se kterými jsem se až dosud utkal.

Odvracím bod na krk, vstávám, ale opatrně, abych se nevymrštil do vzduchu, čepele, sekery, palice a řemdihy všude okolo.

Reagují jako jeden muž, dokonale sehraný útvar – v tom okamžiku chápu, že nemám šanci, bojuji proti organismu šlechtěnému a trénovanému stovky let. Ale není důvod se vzdávat.

První dva zemřeli, protože si nedokázali představit, že někdo může být tak rychlý jako já.

Přesto se smrtící okov okolo mě utáhl o další závit.

Další tři zemřeli, přestože věděli, jak jsem rychlý, ale nedokázali s tím nic udělat kromě toho, že to ukázali svým druhům.

Čtvrtý, kterému jsem uťal temeno, se obětoval, aby mě zpomalil. A podařilo se mu to – měl pěkně tuhou lebku.

Zůstal jsem stát s kodačim v nízké pozici u stehna a s tači šikmo před sebou, do něj zaklesnuté dvě sekery z doby, kdy si kováři pálili vlastní dřevěné uhlí.

A dokonalý bojový organismus pokračoval v akci, na jejímž konci bude mé chladnoucí tělo.

Najednou, bez mého přispění, zmizelo ostří hrozící rozpoltit mi lebku i hlavice obuchu, která měla v dalším okamžiku změnit můj kyčelní kloub v změť kostí, chrupavek a potrhaného masa.

Najednou, bez mého přispění, jsem kolem sebe měl volný prostor a záda mi jistili tři podsadití glyhenové s hrubou pletí a podmračeným výrazem říkajícím: Tohle sice nepřežijeme, ale je nám to úplně jedno – Carlosovi glyhenové.

Vyrazil jsem proti dokonalému bojovému stroji a oni synchronizovaně se mnou.

Přeřadil jsem na rychlostní stupeň, o němž jsem nevěděl, že ho mám k dispozici, že vůbec existuje, Carlosovi glyhenové drželi tempo. Byli rychlí, úžasně rychlí skoro jako já. Už jsem nebyl sám.

Těla vymrštěná do vzduchu tvrdými srážkami, praskající kosti, skřípající ocel, řev umírajících.

Ve chvíli, kdy jsme dorazili k oblé zákrutě koridoru, jsme se na nohou drželi jen já a poslední Carlosův glyhen.

Neotáčel jsem se, závoj prolité krve za námi ještě nepadl k zemi, a tak by stejně nebylo nic vidět.

Otevřel se mi pohled na další nepřátele. Na moře nepřátel.

„Prastarý upír! Zvedněte palebnou přehradu!“

Pochopil jsem, co po uplynulé tři sekundy hlubokým hlasem vyřvával neznámý mluvčí.

Jestliže mi zástup nepřátelských zabijáckých glyhenů před okamžikem připomínal les, teď jsem stál proti husté džungli glyhenů a upírů se střelnými zbraněmi.

Nezastavoval jsem se, nebylo proč.

Nejbližší dva jsem přeťal jediným sekem od kyčle k rameni, prodral se mezi jejich ještě stojícím trupy, kodačim drženým reverzním způsobem s čepelí pod předloktím přesekl krkavici chlapa právě mačkajícího spoušť s hlavní mířící kus za mě. Carlosův glyhen mi spolehlivě kryl levou stranu.

Postoupili jsme o kus dál, muž nejvíc napravo na mě mířil automatem, vousáč o dva kroky za ním pozvedal dvě velké hranaté pistole se zásobníky vykukujícími z jeho pěstí. Současně se u prvních hlavní objevovaly záblesky výstřelů.

Odraz vpřed, krátké podupnutí druhou nohou, abych v letu udržel správnou výšku, zpožděný tažený sek za tělem šel až na kost, ale ne hlouběji – díky tomu mě nerozhodil. Ramenem jsem srazil obě pistole a krátkou čepelí škubl vzhůru podél vnitřního stehna. Skončil jsem na upírovi, neumíral, jen bolest brutální kastrace ho na chvíli paralyzovala.

Carlosův glyhen s bezohledným nasazením vyčistil bezprostřední okolí, zaplatil za to nožem v rameni a stehně a několika zásahy pistolí.

Okamžik zamrznutý v čase – jeho tázavý pohled – pokračujeme dál.

To už vzduchem sviští nová várka kulek.

Usekávám paži, hranatá krabice malorážného automatu padá k zemi i s rukou, která ji držela, křečí sevřený prst dál mačká spoušť, projektily odražené od dlažby vidím jako vějíř šedých zdeformovaných kuliček.

Někdo do mě naráží, nevzdoruji vychýlení, přepadávám do podélného vrutu a odrazem pravou nohou ho ještě urychluji, v rotaci prolétám mezi křižujícími se dávkami ze starého samopalu, před dalším dotykem země rozpažuji a stříbřitý had čepele shora dolů rozsekává lebku chlapa s neforemnou opakovací brokovnicí. Můj parťák se stále drží za mnou, už krvácí z mnoha ran, ale dál mi čistí prostor za zády. Dlouho to ale nevydrží a já také ne, protože ve vzduchu se vznáší víc olova, než je pro kohokoliv zdravé.

Znovu stojím na nohou, přísunem unikám z palebné linie vzdáleného kulometu, bodám po tlouštíkovi se zakřivenou šavlí a rukou drženou ležérně za trupem. Uniká víc úklonem než krytem jeho čepel klouže po mé, v poslední chvíli měním sklon meče a se štěstím zachytávám jeho glisádu. Mé zákeřné odvetě uniká s neskutečnou bravurou, jeho pohroz na hlavu je tak precizní a rychlý, že může být i útokem.

Kulka mi cuchá bok, cítím, jak se pomalu prodírá skrz maso. Trochu mě to vyvede z rovnováhy, tlouštík toho využívá a najednou vidím ostří jeho dvoustranně broušené šavle jen centimetry od svého hrdla, neschopen ho zastavit.

Pak zaváhá on, jiná kulka jím prolétá skrz naskrz, vidím ji opouštět tělo pod volnými žebry.

Pářu ho od slabin až k hrudnímu koši, ale odpouštím si trhnutí, kterým bych poslal na podlahu vnitřnosti, to je smrtelné pro každého z nás stejně jako setnutí.

Výstřely se slily v jediné dunění, jsem tak rychlý, že naprostá většina střílí mimo, ale kulek je tolik, že mě dříve nebo později dostihnou. Spíš dříve.

Můj parťák dorazil na konečnou. Beze zbraní, s hrudníkem rozervaným bezpočtem výstřelů a krvavou ranou místo půlky obličeje s jediným okem zpomaluje. Upíra, který do něj z bezprostřední blízkosti z brokovnice sázel výstřel za výstřelem, chytil oběma rukama za hlavu a v posledním náporu stiskl – a rozmáčkl lebku i s mozkem uvnitř. Pak definitivně klesl k zemi.

Vím, že jsem prohrál, pokračuji už jen z povinnosti. Proskakuji mezi kulkami s menším a menším odstupem, rukávy košile mám rozervané, látku kalhot i s kůží sedřenou projektily. Dlouhý přísun nízko při zemi, sek, odraz od trupu, tvrdý sek, záchyt v bodu, přechod do rotace, další čtyři mrtví na mém účtu, ale palebná přehrada houstne a nenechává mi prakticky žádný prostor k únikovým hrátkám.

Dva další se nechali zabít jen proto, aby mě zdrželi. Kamikaze taktika? Přes jejich snahu jsem zůstal v pohybu, ale i tak nejbližší černé hlavně hleděly mým směrem a ty kousek za nimi kryly prostor přede mnou.

Opětovné přeřazení na další rychlostní stupeň. Sahám si na limity svých schopností a tím je posunuji dál. Myslí mi to daleko rychleji než předtím, setina sekundy se táhne celé věky, mám čas si všechno naplánovat, zanalyzovat, najít cestu mezi nepřáteli – ale k ničemu to nevede, palebná přehrada nemá slabé místo, je smrtící a cesta zpět neexistuje.

Vyrážím vpřed proti křivkám kulek a už rozeznávám hlavně, jejichž střelám nedokážu uniknout.

Upír s chirurgicky přesnými pohyby tisíciletého parchanta a tváří teenagera tiskne spoušť. První kulku odrážím čepelí, druhou dlaní, až mě při tom pohybu zabolí úpony šlach, a třetí – třetí letí přímo na kořen nosu a já vím, že už s ní nic neudělám.Nedoletěla. Smetl ji mnohem rychlejší projektil, který jsem viděl jen jako rozmazanou šmouhu. A za ním přiletěl další a další, všechny odněkud zpoza mých zad, najednou jsem měl okolo sebe víc místa a záplava olova ztratila na intenzitě.

Že by se objevil další z Carlosových glyhenů? Neotáčel jsem se, místo toho opět vyrazil vpřed, tajemný střelec s neskutečnou pohotovostí čistil prostor okolo mě a kompaktními dávkami o třech čtyřech střelách srážel kulky, kterým jsem neměl šanci uniknout. To nemohl dokázat glyhen.

Odrazil jsem se od vysokého upíra s velkorážní pistolí v každé ruce, nečekanou změnou směru překvapil plešatého staříka s rychlopalným kanónem, přeťal svazek hlavní i s rukama, které je třímaly, ještě víc urychlil rotaci otočky, až se stala piruetou, a synchronně kodačim sťal trpaslíka se sekerou a přepůlil hromotluka s opakovací vojenskou puškou z přelomu předminulého století. V obrátce mě dostihla Tes.

V každé ruce držela jeden kulomet Mg-42, dřevěné pažbičky neměla zaryté do ramene, ale jen tak stisknuté v podpaží, a prodloužené nábojové pásy za ní vlály jako vlečka rozmařilých svatebních šatů.

Nestřílela dávkami, spouště mačkala s hodinářskou přesností, každá střela byla mířená.

„Ještě je před námi kus cesty!“ sykla. „A nábojů tak zatraceně málo!“

Neměl jsem čas přemýšlet nad tím, co to znamená, a probíjeli jsme se vpřed. Znepříjemňovala život těm vzdálenějším a zabraňovala jim, aby mě sejmuli, o zlomky sekundy později jsem je likvidoval tělo na tělo.

Využíval jsem své neskutečné rychlosti k odrazům od stropu, k běhu po stěnách, už jsem nešermoval, prostě jen využíval toho, že jsem rozdílem třídy ten nejrychlejší a nejpohotovější.

Nakonec jsme se přes zástupy zmrzačených a mrtvých upírů dostali k posledním dveřím.

Tes z dlouhých nábojových pásů zbyly jen krátké cancoury, oblečení nasáklé krví, v očích nadšené šílenství.

„Co jsi zač?“ vydechl jsem a periferním vidění přitom kontroloval, zda se někdo nezmůže na odvetu.

Nechtělo se jim do toho, způsobili jsme jim spolu s Tes brutální ztráty.

Dveře se otevřely dřív, než stačila odpovědět. Objevil se pořízek neurčitého věku s vojenským sestřihem, oči měl šedivé, bez výrazu. Poznal jsem ho podle vjemu síly, který kolem sebe šířil, jako by byl zdrojem nějakého vlastního gravitačního pole. Jenomže tentokrát už na mě nepůsobilo jako poprvé, tentokrát jsem mu dokázal vzdorovat – protože jsem byl zřídlem své vlastní síly. Byl to neznámý upír, se kterým jsem se setkal kdysi dávno v Tizocově zajetí. Prošel tehdy přes ochranku jako stín a holýma rukama zabil jednoho z jeho zkušených vrahů. Dnes bych to dokázal také. Možná. Mechanismus dveří se se sotva postřehnutelným zaklapnutím zase zavřel.

Podíval se na mě, na mé meče, v obličeji mu dál zůstával výraz omšelého žulového balvanu. Ani krvavá zkáza za mými zády ho nijak nevyvedla z míry. Až když se soustředil na Tes, tvář se mu proměnila a objevilo se v ní potěšení.

„Tebe bych tady nečekal, ale je to milé překvapení.“

„Já tebe také ne. A jestli je to milé překvapení, to se teprve uvidí.“

Tenhle hlas Tes jsem neznal, už nepůsobil, jako by jí bylo šestnáct, ale o trochu víc. Devětadvacet, třicet. Snad proto zněl ještě víc sexy a i tady ve mně vzbuzoval myšlenky, které jsem raději rychle zapomínal. A také jsem kvůli němu žárlil.

„Co je on zač?“ zeptal se pořízek Tes. „Tvoje nová hračka?“

Urazil jsem už příliš velký kus cesty na to, abych ho podcenil nebo se nechal vyprovokovat k neuváženému útoku jakkoliv urážlivou poznámkou. Navíc mi něco říkalo, že právě na můj útok čeká.

Neodpověděla mu.

„Nic proti tobě nemám,“ řekl jsem tiše.

Tači meč jsem držel čepelí k zemi víc před levou nohou, abych mohl jediným pohybem seknout šikmo vzhůru, kodači defenzivním způsobem pod předloktím.

„Ale těmihle dveřmi projdu.“

Soustředil se zpět na mě.

„Dostal jsem zakázku zjistit, zda je Tizoc otcem Messalinina dítěte. Ve chvíli, kdy jsem tě uviděl, jsem měl vyděláno – nebyl otcem jejího dítěte, protože jsi jím ty. To vysvětluje mnohé.“

„A teď máš jinou zakázku,“ nadhodil jsem.

„Ano, od Tizoca. Mám dohlédnout, aby nikdo nevstoupil dovnitř.“

V dojmu síly, sebevědomí, v tom, jak se držel, jak byl netečný a současně uvolněný, se neskrývala jediná skulina, byl jako totálně neprostupný monolit. To ale znamenalo jediné – dá mi to víc práce, protože nejprve tu prasklinu, štěrbinu, příležitost k útoku, budu muset vytvořit.

Překvapit bych ho nedokázal.

„Jdu dovnitř,“ oznámil jsem mu.

Beze slova poodstoupil stranou.

„Kvůli starým časům,“ usmál se na Tes. „Rád bych ještě někdy potkal Messalinu.“

„Tizoc je stará držgrešle a nedal mi zálohu. Nemusím nic vracet. Odstupuji od kontraktu, mnoho štěstí,“ pokynul mi a koridorem posetým mrtvými a zmrzačenými upíry vykročil pryč.

Na první pohled neměl žádnou zbraň a pod krátkou koženou bundou ji ani nemohl schovat. Přesto nepůsobil bezbranným dojmem.

„Jo, a ty meče raději odlož,“ prohodil ještě přes rameno, než zmizel z mého života.

Nebyl jsem blázen.

Položil jsem ruku na kliku.

„Co jsi zač?“ zeptal jsem se Tes, než jsem potlačil.

„Jsem Tes,“ pokrčila rameny. „Messalina byla moje učitelka a kamarádka. Chtěla jsem zjistit, co se s ní stalo. Měla jsem za to, že to víš – nebo jsi ji sám zabil.“

Život je plný překvapení.

„Chtěla jsem tě zabít – vlastně se stále divím, že jsem to neudělala.“

„Kolik ti je let?“ chtěl jsem ještě vědět.

„To se ptáš ženy?“ pousmála se a v tom hravém prohnutí rtů se skrývala část jejího já, které jsem znal.

„Vlastně to ani vědět nechci,“ odpověděl jsem podle pravdy a stiskl kliku.

Stáli tam dva. Upíři, staří upíři, skoro prastaří upíři. Nějak jsem je v poslední době začal rozlišovat. Tihle už se střelnými zbraněmi nezatěžovali. Možná usoudili, že něco, co se dostane až k nim, jen tak jednoduše zastřelit nepůjde. Jeden pocházel odněkud ze stepí, vypadal tak, jak jsem si vždycky představoval Čingischána, druhý – typický barový povaleč. Oba drželi sečné meče modenu výroby, přičemž jedna evokovala nomádskou šavli a druhá zbraň středověkého křižáka. Opravdu pouze evokovaly. Oba meče byly přetvořené moderními technologiemi v nástroj boje upírů s upíry.

Oni nečekali, ale já také ne. Dva kroky tak rychlé, až výsledný zvuk splynul v jedno, sekl jsem šikmo vzhůru, jako bych tasil z pochvy, Čingischán ale také nestál na místě.

Donutil jsem vědomí přeřadit na další rychlostní stupeň.

Barový povaleč zaútočil stejným způsobem jako já, viděl jsem, jak se čepele kříží, má je o něco rychlejší, ale víc jsem s tím udělat nemohl.

V okamžiku, kdy jsem kodačim zblokoval dopadající šavli, se ostří tači zakouslo do jeho masa. Pohyboval jsem se dál, současný kryt a útok mě donutily k otevřenému a dál se otevírajícímu postoji. Viděl jsem, jak čepel mého meče protíná kůži, svaly i kosti, cítil jsem, jak útočící ostří klouže po krytu se stupňujícím se tlakem.

Má obrana byla příliš slabá, věděl jsem, že odveta bude krutá.

Barový povaleč nakonec pronikl mým krytem, současně se ale tači dostalo až k páteři a proťalo ji; jeho útok okamžitě ztratil sílu. To už jsem stál o dvojkrok dál a dostal ho tak mezi sebe a Čingischána. Svým únikem jsem přetavil část dopředného pohybu do rotace a úkrokem vzad jsem ji ještě zrychlil do obrátky o sto osmdesát stupňů. Kodači i tači jsem držel souběžně, znovu jsem ťal proti povaleči, krátký meč usnadnil cestu skrze tělo umírajícího upíra dlouhému.

Čingischán zemřel uprostřed útoku; na čepel, která se prořízla tělem jeho druha, neměl nejmenší šanci zareagovat.

Dva přeťaté trupy dopadly na zem prakticky současně. Zastavil jsem se a otočil. Najednou jsem měl problémy s viděním, svět se změnil v nejasné roztřesené kontury bez detailů, jen dvojice otáčejících se ventilátorů ve stropě zůstala zřetelná. Kupodivu mi okamžitě došlo, čím to je. V rychlosti, v jaké pracovalo mé vědomí, jsem prostě neměl šanci zpracovat všechny dostupné informace. Proto jsem se soustřeďoval jen na skutečnosti, co mě mohly ohrozit – na cokoliv, co se pohybovalo příliš rychle. Po chvíli jsem se trochu lépe zorientoval a našel jsem v šedi Tes.

„Nechoď za mnou,“ řekl jsem, vlastní slova mi zněla jako hluboké, pomalé dunění.

Přikývla.

Chytrá holka.

Rány, které jsem až dosud utrpěl, nepředstavovaly nic, co by mě zastavilo, a některé z nich už se začínaly dokonce hojit. Zato po posledním souboji jsem cítil všechny klouby, svaly a připadalo mi, jako by ze mě někdo vysál energii. Pohyboval jsem se příliš rychle, musel jsem se pohybovat příliš rychle. A jestli budu ještě hbitější, možná svou vlastní silou způsobím, že se rozpadnu na kousky. Děsivá představa. Teď už bych odsud dokázal utéct. Možná bych se na všechno měl vykašlat, vytáhnout z některé ze skrýší pas, změnit identitu a najít si někde jinde nový život. A doufat, že se svět časem vrátí k normálu a já budu žít jako dřív. Pozvedl jsem tači, bylo tak těžké, těžší než kdykoliv předtím.

Ale cesta zpět neexistovala, s Tizocovým plánem byly všechny představy o dalším pohodlném životě jen falešnou představou. Mávl jsem na Tes, otočil jsem se, od dalších dveří mě dělily čtyři kroky.

O zlomek sekundy mě předběhly projektily z Tesiných kulometů. Dveře jsem vykopl s minimální zpožděním a za nimi našel další dva upíry. Prastaré upíry. Naštěstí je nepříjemně překvapila Tesina dávka.

Prvního jsem zabil spolehlivým sekem odspodu, druhý můj navázaný útok odvrátil a mně samou snahou málem upadly ruce.

Naše čepele zůstaly v kontaktu, okamžik jsme se přetlačovali. Byl jsem rychlejší, mnohem rychlejší, odečetl jsem z jeho reakcí, a mu to se zpožděním došlo také.

Odsmykem přerušil kontakt ostří a panicky ťal, brutálně, nemilosrdně, jak nejvíc byl schopen.

Kryl jsem měkce, víc jsem sílu jeho úderu odvedl stranou, než že bych jí vzdoroval.

I to stačilo. Vedl útok s takovou razancí, že ani jeho upírská konstituce ohromné síle a následnému přetížení neodolala. Nejprve praskly jemné svalové úpony prstů, pak zápěstí, předloktí a nakonec to vzdal i ramenní kloub.

Mnohem pomaleji, než jsem cítil vhodné, jsem se napřáhl k finálnímu seku a podélně ho rozpůlil.

Pořád to bylo tak rychle, že nedokázal zareagovat.

Pokud jsem si dobře pamatoval mapu Kongresového paláce, chodba, jíž jsem měl projít, a dveře na jejím konci byly to poslední, co mě dělilo od místa jednání.

Tentokrát jsem kráčel zvolna a otevřel je pomalu a tiše.

Dveře byly těžké, ale ne tak těžké, jak by odpovídalo pancíři. Za jejich hmotnost mohlo masivní odhlučnění. V tomhle salónku si zřejmě nepřáli být rušeni za žádnou cenu.

Přestože jsem byl stále ve stavu maximální připravenosti, zpomalil jsem vnímání, abych registroval i nehybný svět okolo.

Otevřel se mi pohled na malý kruhový salón s místem právě tak pro šestnáct lidí u oválného stolu. Většinu sedících jsem znal od vidění z televize, za každým z nich stál další člověk. Člověk – to znamenalo, že patřil k nim. Možná proto, aby se cítili bezpečněji.

Jednal s nimi Tizoc se dvěma dalšími upíry – prastarými upíry. V zádech měli ještě tři další, kteří hráli roli poskoků, ale ve skutečnosti to byli také velmistři. To znamenalo, že celé akce se přímo účastnilo šest velmistrů v čele s Tizocem. Jeho doprovod měl být zárukou férovosti pro ostatní upíry.

Nikdo si mě zatím nevšiml, stál jsem a naslouchal.

Lidé měli před sebou složky, jejich kopie už jsem viděl, Tizoc právě mluvil. Anglicky, měkkým, kultivovaným hlasem.

„Svět se mění a my se těmto změnám musíme přizpůsobit. A pokud to uděláme způsobem, který všem zúčastněným přinese co nejmenší ztráty a minimální újmu, budeme za to budoucími generacemi opěvováni.“

Státníci jeho projev poslouchali jen částečně, větší pozornost věnovali složkám.

„Není to stejný text, jaký jsme projednávali osobně,“ ozval se nespokojeně chlápek, v němž jsem poznal italského premiéra.

„Není,“ připustil blahosklonně Tizoc. „Přidali jsme tam malý dodatek, který je vlastně bonusem. Každý ho dostal jako projev naší dobré vůle. Vlastně až na Jeho španělské Veličenstvo, cítil se včera zdravotně disponován, proto ho zastupuje syn,“ Tizoc pohlédl na nejmladšího z přítomných a naznačil úklonu.

Italský premiér si sice něco pro sebe brumlal, ale vypadal spokojeně.

„Jaké máme záruky?“ prohlásil trochu nervózně chlápek, kterého jsem už sice v televizi také viděl, ale jeho jméno jsem si nevybavoval.

Politika mě nikdy moc nezajímala. Začínal jsem to vnímat jako chybu. Před sebou měl francouzskou vlaječku, takže asi šéfoval Francii.

„Vy jste hlavy států, jde o váš prospěch a současně i o prospěch vašich poddaných, pardon, občanů,“ odpověděl Tizoc s úsměvem.

Slovo poddaných nebylo přeřeknutí, ale záměr.

„Reprezentuji, řekněme, náš lid, který žije ve všech státech všech kontinentů. Ani já si nemohu dovolit ztratit jméno. Byl by to můj konec. Větší záruky vám dát nemohu.“Ital se podíval po ostatních, pokrčil rameny, podepsal listiny a ostentativně složky zavřel.

„Celé je to absurdní. Před několika týdny jsme o vaší existenci neměli ani tušení, a teď tohle. Vzhledem k tomu, že jste dokázali zařídit celé tohle setkání,“ mávl rukou okolo, „a pár dalších věcí, má vaše slovo váhu. Nevidím jiné rozumné východisko,“ dokončil.

„Ehm,“ chopil se slova chlápek, jehož novoroční projev vysílali první den v roce v televizi už hezkých pár let. „Jsem zde pouze jako host, zástupce země, jež má čest organizovat tento významný summit. Uvažme však, že naše rozhodnutí je důležité pro všechny obyvatele planety a bude mezníkem pro začátek soužití dvou odlišných kultur. Změny budou pomalé, trvající generace, ale ehm – neoddiskutovatelné.“

Bylo proneseno několik dalších kratších nebo delších, v zásadě nic neříkajících replik.

Další státník podepsal, pak další, lidští vůdci postupně prodávali příslušníky vlastního druhu do otroctví.

„To je nesmysl, s tím nikdy nebudu souhlasit. My se nikdy neskloníme, porazili jsme všechny nepřátele,“ ruský prezident se prudce postavil, až jeho židle spadla.

A to byla poslední věc, kterou udělal, protože jeho bodyguard mu pohotově vrazil do krku injekci, okamžik ho držel a pak ho bezvládného posadil zpátky na sedadlo.

„Doufám, že pan Daspadinov uváží své rozhodnutí zítra, až se vzpamatuje,“ pronesl Tizoc.

„Takže všechno byla lež, vydíráte nás?“ ohradila se jediná přítomná žena.

„Ne, to bylo rozhodnutí týmu pana prezidenta. My vaše rozhodnutí respektujeme, jen na respektu může vzniknout dohoda.“

Další pera zaskřípěla na papíře.

Všichni tihle chlápci podepisovali dohodu, která po dobu vyměřenou jim přirozeným biologickým věkem prakticky nic nezmění. Ale těžit z ní začnou okamžitě. Zdravím, dlouhověkostí, začleněním do tajného bratrstva upírských spiklenců. A pak přijdou pomalé změny zákonů, další korupce v širším měřítku, tlak na omezování lidských práv a v jednom okamžiku, až bude vše připraveno, vystoupí upíři z ilegality a za spolupůsobení dlouhověkých a díky tomu i bohatých lidských rodin zavedou nový pořádek, kde se lidé stanou chovným dobytkem.

Český prezident, před kterým také ležel reprezentativně vyhlížející dokument, ho se zřejmým uspokojením podepsal a přitáhl si k sobě jeden ze dvou originálů.

„Vidím, že to vyšlo,“ promluvil jsem.

Najednou jsem se stal centrem pozornosti.

„Narušujete diplomatický protokol!“ obvinil mě český zástupce. „Ohrožujete mezinárodní pověst naší země! Kdo jste?“

Tušil jsem, že Tizoc infiltroval policii, tajnou službu, ale že předem zkorumpoval vedení země, to mě nenapadlo. Vlastně to bylo logické – summit pak byl připraven tak, aby vyhověl jeho požadavkům.

Spíš se měl zeptat, jak jsem se sem dostal, ale na tom vlastně nezáleželo.

„Jsem upír, který si myslí, že jsme lovci, nikoliv pasáci dobytka,“ odpověděl jsem a nonšalantně mávl katanou.

Čepel zasvištěla, protnula kost, uťaté temeno sklouzlo k zemi a prezidentské volby se přiblížily. Ten jediný pohyb mi připomněl, jak moc mám bolavé svaly a šlachy po předchozích soubojích.

„To stačí!“ zarazil veškerý pohyb v salónku Tizoc.

Měl moc a dokázal ji dát najevo. Bylo to, jako by promluvila pyramida, v každém tónu jeho hlasu se skrývala pánovitost a sebevědomí někoho, kdo viděl běh historie vlastníma očima, kdo ji sám tvořil. Přítomní se najednou neděsili toho, co jsem udělal, ale jeho.

„Nepředpokládal jsem, že se dostaneš až sem, ale stejně jsem se na to připravil.“

„Pánové, omluvte toto extempore, hned se vrátíme k naší záležitosti,“ oslovil politiky. „I já mám protivníky, alespoň uvidíte, jak se s nimi vypořádám.“

Bez slyšitelného pokynu se otevřela skrytá dvířka v protější stěně a z nich vystoupil, nebo spíš byl vystrkán, Derviš s pistolí u spánku. Držel ji upír v obleku se střízlivou, šedě proužkovanou kravatou; z fleku by si mohl jít sednout ke stolu mezi jednající. Skoro jsem mu záviděl, jak ten oblek umí nosit.

„Pokud tohle všechno podnikáš kvůli lidem, přišel čas skonat. Předpokládám, že na něm ti záleží víc než na ostatních, neznámých lidech. Naše předchozí neshody jsou jen nedorozumění. Potřebuji pouze bez vyrušování uzavřít tento obchod, dohodu. Odejdi a ještě do večera ho propustím.“

Tizoc mluvil, že bych mu možná i uvěřil. Už jsem ale v minulosti několik hodně starých upírů potkal.

I kdybych měl v ruce revolver, kulka z něj vystřelená by nebyla dost rychlá na to, aby Derviše zachránila.

Najednou jsem se cítil unavený, vyčerpaný, na pokraji sil, na pokraji konce. Tam už jsem se vlastně nacházel nějakou dobu, jen jsem si to odmítal připustit.

„Říkal jsem ti, co se stane, pamatuješ se na to, že?“ oslovil jsem Derviše.

„Co se stane, pokud se tě pokusí vydírat, pokud mě použijí proti tobě,“ potvrdil.

„Přesně tak.“

Tizoc pochopil, že na jeho hru nepřistoupím, a nadechl se k rozkazu zabít Derviše. Vrhl jsem kodači spodním obloukem s razancí, kterou jsem cítil v každém svalovém úponu, v každé šlaše, kloubu i kosti. Současně lidé zmizeli, z mlhy nehybnosti se vydělili čtyři prastaří upíři, jeden to vzal odrazem přes stůl, ostatní okolo. Zatlačil jsem na vědomí ještě víc, posunul ho do vyšších obrátek a začal rozeznávat, jak se pod jejich nohama deformuje mramorová dlažba, kůži pomačkanou náporem rychlosti a oči zacílené na mě. Čepel kodači už byla na půl cesty, upír držící Derviše ji teprve zahlédl.

Třemi klouzavými kroky jsem si naběhl ke stěně, odrazil se od ní vzhůru a beze ztráty kontaktu se stěnou dokročil až na strop. Setrvačnost mi dopřála tři klouzavé metry hlavou dolů.

Kodači právě proklálo hlavu upíra s revolverem a připíchlo lebku ke zdi, bodl jsem směrem k podlaze, díky souběhu rychlostí rozpárala čepel upíra ženoucího se přes stůl od ramene až k sedmému obratli. Závěrečné trhnutí mi však vyrvalo jílec z prstů.

Jemným dotekem o strop jsem se nasměroval do polovičního přemetu a přistál na stole.

Jeden z prastarých se rozhodl napodobit mě a změnit směr pomocí stěny. Bohužel neodhadl, kde je pod měkkým obložením nosná konstrukce, a skončil po ramena ve změti zvukové izolace, kabelů, sádrokartonu a spousty dalších trosek.

Dvě čepele však už svištěly mým směrem, protiběžně jako mlýnská kola, která mě měla semlít.

Zapřel jsem se o stůl dlaní a s rozmyslem, ani pomalu, ani příliš rychle, se protáhl mezi stříbrnými jazyky bočním vrutem s rotací, díky které jsem se téměř okamžitě dotkl chodidlem stolu a druhou nohou zasáhl pravého útočníka ploskou pod žebra. Nespěchal jsem, v první fázi pohybu jsem se zdaleka nesnažil vyvinout maximální úsilí, až když byla noha v pohybu, zabral jsem naplno a pak v poslední chvíli zase přestal, aby výsledný náraz nebyl příliš silný ani pro mé vyztužené kosti.

Zasáhl jsem ho příliš nízko, do břicha místo do prsní kosti, jak jsem plánoval. Bylo to jedno. Upírské, parazitními strukturami vyztužené tělo pohyb mé nohy uspokojivě brzdilo, kůže, svaly, kosti, vnitřnosti vše se poddalo destrukci, pak přišla na řadu páteř – náraz mnou otřásl jako vlna přerušená v polovině rozkmitu – to praskla páteř. Než jsem dokázal vyprostit nohu z bezvládného těla, stal se hrot meče směřující k mému hrdlu nejzřetelnější věcí v celém vesmíru.

Odosobněně jsem vnímal, jak tlačím na hranu možného, nutím tělo vyvinout sílu hrozící, že utrhne mé vlastní svaly, šlachy, poláme kosti; sledoval jsem, jak mé ruce zdánlivě nekonečně pomalu letí v oblouku přede mě, každý detail vystupující ostřeji než kdykoli předtím.

Najednou cítím čepel mezi dlaněmi a jemně ji odvádím stranou tak, aby se zasekla kousek vedle mého levého ucha. Když už vím, že to tak opravdu dopadne, pouštím ji, natahuji se po muži, který svírá jílec meče, setrvačnost jeho těla mi poskytuje oporu, jediné trhnutí mě saltem vpřed dostane za jeho záda.

Ve vzduchu jsou najednou projektily. To pálí Tizoc a další prastaří upíři. Kulky. To už tak dlouho nebojovali, že zapomněli, jak jsou těžkopádné a pomalé – pro někoho, kdo se obejde bez mečů?

Vybral jsem si dráhu tak, abych mezi kulkami prokličkoval, nejbližšího střelce jsem setnul malíkovou hranou, druhému se přilepil na tělo a opřel mu dlaň o obličej. Zdřevěněl, já zpomalil. Poslední úder byl zbytečně silný, asi jsem si při něm zlomil nějakou dlaňovou kůstku.

„Domluvíme se,“ slyším Tizoca z okraje zorného pole.

„Určitě,“ souhlasil jsem, palec s ukazovákem zapíchl protivníkovi do očí, ne hluboko, jen tak, aby se dokázal zaklesnout za lebeční kost, malíček jsem zahákl za horní čelist.

A škubl.

Vypadalo to jako výbuch, jako kdyby mu exploze odervala obličejovou část lebky.

Nic, co by prastarý zmetek jako on nedokázal přežít. Nemohl jsem s ním však ztrácet další čas.

Tizoc už pistoli svěsil, pochopil, že mu je k ničemu.

Pomalu jsem přistoupil až k němu a přitom dovolil vědomí, aby se pomalu vracelo z hlubin Visio in Extremis, z hlubin bleskové rychlosti zpět k normálu. I když – můj normál byl najednou trochu jiný než dříve.

„Ty jsi byl s Messalinou,“ zkonstatoval Tizoc. „Jinak bys nic z tohohle,“ ukázal očima okolo, „nedokázal.“

„Dlouho trvalo, než ti to došlo.“

„A taky – mluvil jsi s mou pamětí.“

„S pamětí, kterou jsi ukradl,“ souhlasil jsem.

„A díky tomu jsi pochopil, co zamýšlím.“

Lidé nám naslouchali s hypnotickou pozorností, na zemi, na stole a ve stěnách ležela torza upírských těl, na některých z nich už byly patrné známky zotavování.

„A díky tomu vím, jak je to šílené, nebezpečné. Přinese to zkázu pro nás pro všechny.“

Tizoc se odmlčel, pochopil, že nechci svůj podíl na krvavém fláku masa, že se se mnou nedohodne.

Čekal jsem na okamžik, kdy sáhne k po tisíciletí osvědčenému prostředku na řešení problémů – k násilí. Musel to alespoň zkusit.

Chtěl jsem, aby začal on. Využívat cizí energii a sílu bylo mnohem účinnější, pohodlnější, a hlavně – méně to bolelo.

Zaslechl jsem odraz záblesku v obložení stěny, okamžitě jsem se ponořil do hlubiny maximální rychlosti ve snaze uhnout, pak jsem ucítil kulku právě se dotýkající kůže zad. Kdybych se teď posunul stranou, rozpárala by mě po celé délce pohybu – strnul jsem. K mé smůle našla mezeru mezi dvěma zádovými obratli a putovala dovnitř, v těsném závěsu za ní druhá.

Musela to být nějaká moderní, automatická a zatraceně rychlá zbraň.

Silou vůle jsem se vrátil k normální rychlosti, nemělo cenu nechat se mučit dlouhé hodiny subjektivního času.

V dalším okamžiku jsem ležel na zemi rozstřílený jako řešeto.

Zorné pole bledlo ztrátou krve, svět se deformoval, když mé myšlení ustupovalo snaze těla o záchranu, o vyléčení.

Na tohle neumřu, pochopil jsem.

Tizoc mi stoupl na hrudník.

Na tohle asi ano.

Vzhůru nohama jsem viděl jednoho z politiků s pistolí v ruce. Na to, jak byla účinná, vypadala malá a působila vyloženě elegantním dojmem.

„Když už jsme došli tak daleko, nenecháme se od cíle odvrátit touto malou nepříjemností,“ řekl muž a kývl hlavní směrem ke mně.

„Samozřejmě, protože se změnila situace, změní se i některé body naší dohody. Nenecháme si diktovat vaše podmínky,“ dodal.

Tizoc se podíval na mě, pak na mluvčího a zdvořile přikývl.

„Jistě, pane prezidente. Chápu váš postoj. Dohodu můžeme vycizelovat k oboustranné spokojenosti.“

Až teď jsem poznal střelce – byl to prezident Spojených států amerických. Zjevně si myslel, že má situaci pevně v rukou. To byl ale omyl, Tizoc mu odkývá všechno a později pojede podle svého plánu. Nemohl vzdorovat lidské civilizaci, ale mohl ji infikovat, mohl korumpovat nejmocnější toužící po výhodách naší rasy. Jednoduchý a na upíra převratný plán. Reálně uskutečnitelný.

„A začneme tím, že toho muže,“ americký prezident ukázal na mě, „dopravíte na naši ambasádu.“

Hloupý nebyl, potřeboval informace a domníval se, že je získá ode mě.

„Obávám se, že to nebude možné. Ten muž už je mrtvý.“

Pokusil jsem se ponořit do rychlosti, abych zastavil nohu, která mi v další setině sekundy promáčkne hrudník, rozdrtí srdce i páteř. Nešlo to, měl jsem plno práce s tím, abych vůbec přežil.

Zahřměl výstřel, prezident udělal vrávoravý krok vzad, druhý ho srazil k zemi.

„Rychle! Musíme ho zachránit! Jinak je po celé dohodě, po našem plánu!“ zařval Tizoc a vrhl se k umírajícímu muži.

Spolu s ním poslední dva upíři, co se drželi na nohou. Mohli to dokázat, to ano.

Pohledem jsem našel střelce. Byl jím Derviš. V ruce držel revolver, zřejmě jednu ze zbraní, z nichž před chvílí stříleli po mně.

Vypadal značně otřeseně z toho, co udělal.

„On nás chtěl prodat,“ řekl směrem k hrůzou zmraženým lidem u oválného stolu.

Politikům u oválného stolu, opravil jsem se v myšlenkách.

Ve dveřích se objevila Tes, za ní Carlos. Vypadalo to, že se dobře znají nebo si aspoň stačili příjemně povykládat.Jakmile mě spatřila, vrhla se ke mně, Carlos obhlížel chaotickou situaci.

„Jak jsi na tom?“

Nedokázal jsem odpovědět, ale viděla dost. Přiložila mi k ústům plastikový sáček s krví, na žílu napojila infuzi. Tlakovou infuzi. Lidské žíly by něco takového poškodilo, moje ne. Finta, kterou jsem neznal. Vlastně proč ne – její vzhled mě opět oklamal, musel jsem si vědomě připomenout, že je upírka se spoustou zkušeností.

„Pár kulek do zad, páteř je v pořádku, nic fatálního,“ řekl jsem poté, co jsem skončil s pitím a znovu popadl dech.

„Mohlo to být mnohem horší,“ řekla tiše a uchopila mě za ruku.

Moc příjemný dotek, ale celý tenhle tyátr jsem musel dohrát až do konce.

„Ale zatím se nedokážu postavit. Pomoz mi.“

„Je to rozumné?“ zeptal se Carlos, který usoudil, že Tizoc a jeho poslední věrní jsou dostatečně zaměstnaní záchranou amerického prezidenta. „Moji lidé uklízejí, co jim síly stačí, na veřejnost zatím nic neproláklo. Uklidnili jsme i rozruch, který jste vzbudil průnikem do budovy.“

To znělo dobře.

„Potřebuji pronést projev, a to vleže nejde,“ vysvětlil jsem.

Nepřekvapilo by mě, kdyby mě Carlos místo pomoci dorazil, ale on kupodivu ctil dohodu.

Poslechli mě, postavili, na nohou už jsem se udržel sám.

Dobelhal jsem se k Tizocovi. Zraněný měl rány provizorně ošetřené, nezdravě modrou barvu, dýchal zhluboka a současně rychle – hyperventiloval.

„Udělal jsi z něj upíra,“ zkonstatoval jsem. „Přesně jak chtěl.“

„Jinak bych ho nezachránil. Jen masivní dávka naší krve to mohla zvládnout,“ odsekl přes rameno.

Natáhl jsem ruku, Tes mi do ní jasnozřivě vtiskla jílec tači. Lidé obvykle znásobí pozornost, když ten druhý drží v ruce zbraň.

Opřel jsem se o stůl a zabušil do leštěného dřeva.

„Jsem upír a právě jsem se stal vládcem upírů.“

To upoutalo pozornost všech přítomných.

Tizoc nespokojeně trhl hlavou a přitom zjistil, že stačí jen o trochu neopatrnější pohyb a sám si podřízne krk o ostří mého meče.

Sotva jsem se držel na nohou, ale mávnout mečem rychlostí, která byla pro lidské oko nepostřehnutelná a pro upíra v módu mimo bleskové vidění nedosažitelná, jsem dokázal.

Jakékoliv další protesty si odpustil.

Všichni přítomní mi teď věnovali absolutní pozornost.

„Vyhovuje mi současný stav, jsem lovec. Nechci, aby mí upíři zpohodlněli tím, že lidé budou chováni v koncentračních táborech jako dobytek,“ prohlásil jsem.

Počkal jsem, až jim dojde surovost mého prohlášení. Tizoc stejnou skutečnost zabalil do naprosto odlišných slov.

„Někteří z vás se stali upíry,“ ukázal jsem na amerického prezidenta, „jiní byli pozměněni,“ přehlédl jsem přítomné bez toho, že bych se soustředil na někoho určitého. „Ideální by bylo všechny vás pozabíjet a na vaše místa dosadit nové lidi, kteří o nás nevědí. Ale přestože jsme infiltrovali nejvyšší kruhy, přestože mnoho z nás považujete za své spolupracovníky, spoléháte na ně; přestože mnoho z nás zastává vysoké policejní i vojenské hodnosti v mnoha státech světa, přes to všechno bych takový masakr nedokázal utajit.“

Vařil jsem z vody, ale díky tomu, že Tizocovi z ruky zobala česká policie, rozvědka a kontrarozvědka, vlastně celý český stát – jinak by tento mejdan nedokázal zařídit – díky tomu to všechno znělo hodně věrohodně.

„Mí lidé dostanou přísný zákaz s vámi spolupracovat. A vy, pokud budete o spolupráci s jakýmkoliv upírem usilovat, budete potrestáni, zabiti.“

Italský premiér spolu s dalšími dvěma se nenamáhali skrýt pohrdavý úsměšek.

„Spolupráce s vámi bude jako s pozměněnci velmi jednoduchá a účinná,“ upozornil jsem je.

Všichni strnuli, všichni byli pozměněni. Až dosud to považovali za bonus, který jim už nikdo nevezme, který ať se stane, co se stane, nebudou muset splácet.

„Jste nakaženi něčím, co vaše věda zatím nezná. Pokud ve správných intervalech nedostanete další dávku, umřete. Zdánlivě na nějakou chorobu, ale ve skutečnosti to bude na nedostatek látky, která vám prodlužuje život, drží na uzdě rakovinu, AIDS a další choroby, kterými jste prolezlí.“Co slyšeli, se jim nelíbilo.

„Takže, ty malej zasranej mizero,“ otočil jsem se na Itala, „který sis vymínil pomoc upírů při zavádění otrokářského režimu na svém přislíbeném lenním území,“ nabral jsem hrotem tači chřípí nosní dírky a jemně zatlačil, „nemohu tě teď zabít, i když bych rád.“

Rozsekl jsem mu nos.

„Prostě pokud mě naštveš, nedostaneš příští dávku.“

Krev a infuze sice pomohly, ale opět se mi začalo nedostávat sil. Omdlít uprostřed skoro státnického proslovu by asi nebylo nejlepší.

„Rozuměli jste?“ prohodil jsem k nikomu a ke všem současně, přitom jsem se zahleděl na muže po své levici.

Přikývl. Díval jsem se na něho dál, konečně pochopil, že posunek nestačí.

„Ano,“ odpověděl.

Pak jsem to zopakoval se všemi ostatními, jen americký muž číslo jedna byl v komatu. On se ale právě stával upírem, takže podobné vydírání by na něj stejně neplatilo.

A zabít amerického prezidenta, i když upíra, by nebylo moudré. Spíš totální blbost. Američanům by se to špatně vysvětlovalo.

Potřeboval jsem odtud vypadnout, začínala se mi podlamovat kolena. Tes to viděla, ale neodvážila se mi pomoct.

„Zbytek nechám na tobě,“ obrátil jsem se na Carlose.

Přikývl, ale viděl jsem, že je z toho nervózní, že se na to necítí.

Rozhlédl jsem se a pochopil proč. Jeho bývalý šéf Tizoc, prastarý upír, mocný velmistr, byl stále v plné formě a mohl odněkud vyštrachat skryté posily. Také tu byli ještě dva cizí velmistři, kteří nemuseli být Carlosovi příliš nápomocni, mohli se pokusit zvrátit situaci.

Podíval jsem se na Tizoca a neztrácel čas tím, že bych se propadal do hlubiny bleskového vidění. Prostě jsem dvojkrokem přešel do výpadu a obouruč vedeným sekem shora dolů mu uťal ruku v předloktí. Krev mu přestala tryskat prakticky okamžitě, jen zkameněl jako kus žuly.

„Kdybychom tě nepotřebovali, zabil bych tě,“ oznámil jsem mu, sebral uťatou končetinu, aby to s regenerací neměl tak snadné, kývl na Derviše, ať jde se mnou, a vykročil k odchodu.

Za dveřmi se mi definitivně podlomila kolena, ale na zem jsem nedopadl.

Tes mě chytila do náruče a odnesla až dolů do podzemních garáží, kde čekala dodávka rychlé kurýrní služby, kterou pronikla dovnitř i se zásobou střeliva a kulomety.

„Ty jsi tu noc celou neprospala, že?“ podařilo se mi říct, zatímco mě ukládala mezi balíky.

„To vy chlapi po tom většinou spíte,“ zasmála se pobaveně.

Za okamžik už na sobě oba s Dervišem měli uniformy kurýrní firmy. Pak jsem se na chvíli ztratil, protože najednou jsme podle stylu jízdy ujížděli po normální silnici.

O dva týdny později, v mnohem lepší kondici, ale stále ještě ne v nejlepší, jsem listoval novinami a seznamoval se s historií posledních dní.

Speciální summit rozšířené rady G8, který tak netradičně hostila Praha, skončil relativním úspěchem – přísliby další spolupráce, dokonce byly uzavřené i konkrétní dohody. Největší událostí byla ale zdravotní indispozice prezidenta Ruské federace, kterou média přisoudila nadměrné konzumaci alkoholu. I tu však přebila o tři dny později hlavní událost sezóny – překvapivá smrt prezidenta České republiky.

Zajímalo by mě, jak Carlos ten třídenní posun vůči skutečnému datu úmrtí zařídil, a hlavně jak dokázal, že lékařské konzilium určilo jako příčinu smrti mozkovou mrtvici způsobenou nadměrným stresem. I když – taková rána mečem se vlastně dá považovat za nadměrný stres.

Odložil jsem noviny a přistoupil k francouzskému oknu, skrze které byl nádherný výhled na panorama Prahy. Mám tohle město rád a vůbec, celou zemi, kterou jsem si za posledních sto let zvykl považovat za svou.

Dveřmi do kuchyně jsem viděl Tes činící se v kuchyni. Na sobě měla sandály na lehce zvýšeném podpatku, minisukni těsně pod zadek, triko s krátkým rukávem, jeho spodní lem od pasu sukně dělilo deset centimetrů nahé kůže. Vlasy měla nedávno ostříhané, účes připomínal šílenou kreaci z kreslených filmů, co je v poslední době častěji a častěji dávali v televizi. Pocházely z Japonska a já se na ně v průběhu rekonvalescence rád díval. I proto, že v nich často vystupovali upíři a tvůrci byli v představách občas i velmi originální. Možná bych se jimi mohl inspirovat.

Vrátil jsem se v myšlenkách znovu k Tes. Za poslední dva týdny jsme spolu nic neměli. Zpočátku proto, že jsem ničeho nebyl schopen, a později – nevyznal jsem se sám v sobě. Jen – občas se mi o ní zdálo a byly to hodně vzrušivé sny. „Hotovo,“ zahlaholila z kuchyně.

Použila svůj hluboký hlas, i když ho nenutila k tomu až hříšně mladičkému zabarvení. Přesunul jsem se ke stolu a stále to ještě pro mě představovalo stejnou námahu jako dříve uběhnout sto i víc kilometrů.

Vysvětlila mi, že podobné vyčerpání viděla kdysi dávno u své ochránkyně Messaliny – poté co vybojovala nerovný souboj se třemi jinými klanovými velmistry současně. Prý pak sbírala síly celé měsíce. Posadil jsem se ke stolu, Tes nám naservírovala každému velký krvavý steak se dvěma malými brambory a omáčkou temně rudé barvy, kterou jsem nikdy dřív neviděl – ani nejedl.

K pití podávala silné červené víno. Přes mé opakované urgence odmítala koupit něco ostřejšího bez ohledu na to, zda jsem žádal o vodku, džin nebo jemný bourbon. Vzhledem k tomu, že nakupovala pouze ona, musel jsem se bez svých oblíbených životabudičů obejít. „Co bude dál?“ zeptala se.

„Nikdo neví, kde se schováváme,“ začal jsem, ukrojil si další kousek masa a s chutí ho snědl. „Neví, ani Derviš,“ potvrdila.

„Nemám chuť míchat se do věcí, které teď řeší Carlos.“

„Zdá se, že to jistým způsobem dává do pořádku,“ přikývla. „Část Tizocova klanu ho přijala jako nového velmistra. Zatím se tváří, že dodrží, co slíbil – v zárodku potírat jakékoliv snahy o další spolupráci s lidmi. A pohlídá si i politiky.“

„Jo, tímhle jsem si jistý,“ souhlasil jsem. „Budu muset tuhle zemi na nějakou dobu opustit, abych zametl stopu. Aby mě nevysledovali Carlos, Tizoc ani žádný jiný upír.“

„To je jasné,“ nerozváděla to dál. Otázku, co bude dál, myslela tedy jinak. Tohle si dokázala spočítat sama. Spolkl jsem poslední sousto. „Co jsi vlastně zač?“ zeptal jsem se.

Na můj vkus byla mezi námi v množství položených otázek značná nerovnováha.

Okamžik přemýšlela, pak se rozhodla, že mi odpoví, že mi poví pravdu. Poznal jsem to.

„Messalina mě našla jako malou holku na ulici, už upírku. Kdy, to ti neřeknu. Nevěděla jsem kudy kam. Zpočátku byla,“ hledala správné slovo, „moje paní a vychovatelka. A někdy v průběhu času se stala kamarádkou, pak jedinou a nejlepší přítelkyní.“

Nikdy jsem neslyšel o upírovi, který by jiného upíra označil za kamaráda, nebo dokonce za přítele. Jo, existovalo pár takových, se kterými jsem vypil nějaký ten sud piva, vína nebo něčeho ostřejšího. Většina z nich už byla mrtvá a několik jsem zabil vlastní rukou. Ale vždy férově, v souboji. To už život našince přinášel.

„Posledních několik let začala být trochu jiná. Podrážděnější, někdy tajnůstkářská, občas se ztrácela na týdny i měsíce. Nevěděla jsem, co si o tom myslet,“ pokračovala Tes.

„Přicházelo to na ni, hledala chlapa.“

„Ano, teď už to vím.“

„Pak se ztratila na dlouho, bez vzkazu, pokynů pro ostatní. Její stopu jsem zachytila až tady, v Praze. Zařídila jsem si novou identitu, neprůstřelnou jak pro lidi, tak pro našince. Ale ať jsem dělala, co jsem dělala, stejně jsem ji neobjevila. Vynořil ses ale ty. Tizoc po tobě kvůli ní šel, další se zajímali. Byla jsem přesvědčená, že jsi ji nějakým způsobem zabil. Jen jsem si nedokázala představit jak. Byla velmistr, opatrná, zkušená, silná, ty jen obyčejný… upír. Rozhodla jsem se, že se ti pomstím.“

Tesin hlas byl stále hluboký, ale zmizela z něj jakákoliv smyslnost, ze vzpomínky zaznívaly až živočišná nenávist a odhodlání. Že je živočišná, nebo alespoň jedna její část, to už jsem věděl dávno.

„Chtěla jsem to udělat tak, abys věděl, proč umíráš. Kvůli tomu jsem se k tobě potřebovala dostat blízko.“

„To se ti podařilo.“

„Mně se to vždy podaří.“

Věřil jsem jí to. Bodl mě osten žárlivosti, na kterou jsem neměl nárok.

„A pak jsi zjistila, že jsem ji nezabil, že jsem s ní dělal něco úplně jiného,“ popohnal jsem ji ve vyprávění.

„Jo,“ zazubila se, upila víno a olízla si rty, přitom ze mě nespouštěla oči.

„Musím říct, že mě to hodně pobavilo a hodně překvapilo. Messalina nemohla našince ani vystát. Měl jiný vkus.“

Jenomže pokud cítila potřebu počít dítě, musela si vybrat našince, jinak to nešlo. To jsem si nechal pro sebe a místo toho se raději zeptal:

„A tehdy ses rozhodla, že mě nezabiješ?“

„Ne,“ pohodila hlavou a na okamžik zase vypadala jako nevinná šestnáctka.

„Už mnohem dříve, tu noc, kdy sis mě nevzal a místo toho mě celou dobu držel v náručí.“

„Jen proto bys nepomstila svou nejlepší přítelkyni?“

„Slovíčko jen není na místě. Už jsem nevěřila, že jsi ji zabil. A později jsem se o tom přesvědčila.“

„Co jsi vlastně zač?“ zopakoval jsem svou první otázku.

„Mám raději upíry než lidi,“ řekla intonací dospívající dívky.

„Nepozvete mě na drink?“ ten tón se skoro nezměnil, ale jen skoro.

Najednou se v něm skrývalo skoro nekonečné množství příslibů.

Poslušně jsem jí dolil prázdnou sklenici.

„Za to zaplatíš,“ tentokrát vyměnila hlas kompletně.

Strohý, studený, pouhé oznámení, a právě ta jednoduchost bez ničeho dalšího mu dodávala definitivu, z níž mrazilo. Nechtěl bych ji mít za nepřítele.

„A která je ta pravá?“

„Všechny. Chtěl bys, abych pro tebe hrála tu holku jako na začátku?“

Jen jsem zavrtěl hlavou.

Byla pořád stejně krásná, chtěl jsem ji snad ještě víc, ale byla někdo jiný.

„A co chceš ty?“ zeptal jsem se.

„Chci, aby ses ke mně choval jako dřív. Aby ses o mě staral, abys mě ochraňoval, přiměřeně, samozřejmě.“

Zpočátku jsem si myslel, že žertuje, ale neusmála se, spíš se tvářila smrtelně vážně.

Dopil jsem sklenku, otevřel další láhev.

„Rád bych to zkusil,“ řekl jsem, když ke dnu zbýval jen centimetr.

„A když to nepůjde?“ odpověděla v polovině další.

„Tak to nepůjde.“

Ráno jsem se vzbudil první, plný sil a elánu. Některé způsoby rekonvalescence jsou účinné a příjemné současně. Rozhrnul jsem žaluzie, do pokoje zasvítilo plné slunce. Nevím, kde lidi přišli na to, že upíři nemají rádi slunce. Já ho rád mám, a hodně.

Hodil jsem na sebe kalhoty a košili, seběhl do večerky, která měla ve skutečnosti otevřeno čtyřiadvacet hodin denně, k proprietám nutným pro zdravou a výživnou snídani, slanině, vajíčkům, chlebu, kaviáru, šampaňskému, grapefruitu, jsem přidal láhev finské vodky, rajčatový džus, tabasco, sůl a pepř.

Než se Tes probudila, snídaně byla hotová a já si právě míchal druhou bloody mary.

Ke stolu přišla v županu, s ještě mokrými vlasy. Podívala se, co piji, a sama se napila šampaňského.

„Takže už jsi v pohodě,“ odhadla.

„Naprosto,“ potvrdil jsem.

„Víš, ve sprše jsem si uvědomila, že jsem vlastně žárlivá.“

Tohle zavánělo nepříjemným tématem hned na začátku dne. Ale do jablek se má kousat, i když jsou hořká. Je to lepší, než když jsou shnilá.

„A to znamená co?“ zeptal jsem se a napil se.

Tes si ukrojila štědrou porci slaniny, odstranila přebytečné množství vajíčka a chvíli spokojeně a soustředěně žvýkala.

„Jestli zjistím, že chodíš s nějakou ženou, která není tvou kořistí, budeš litovat.“

Chvíli jsem nad tím uvažoval.

„Rozumím.“

Ráno bylo opět tak hezké jako na počátku.

Bohužel jen do konce druhého drinku.

Cinkl email. Tes byla s užíváním moderních technologií mnohem spřátelenější než já. Přitáhla si počítač mezi talířky, chvíli ho studovala, pak se uchichtla.

„Ty už sis dlouho nevybíral poštu, že?“

„Zametám za sebou stopy,“ řekl jsem alibisticky.

„Ptám se, protože tohle je email poslaný na mou adresu, ale je určený tobě.“

Psal ho Derviš. Podle vlastních slov se stal Carlosovým poradcem a jako „Jediného vládce upírů“ mě jeho jménem žádal o pomoc. O co konkrétně jde, neuvedl, jen napsal telefonní číslo.

Znechuceně jsem sáhl po telefonu.

„Nebojíš se, že nás podle hovoru vystopují?“ zeptala se posměvačně.

„Ne, přestěhujeme se,“ rozhodl jsem se.

Vytočil jsem Derviše.

„Mluv k věci, rušíš,“ začal jsem stroze.

Chvíli jsem poslouchal, pak se rozloučil a zavěsil.

Tes vypadala, že každou chvíli vybuchne smíchem.

„To se ti tak zalíbil titul Jediný vládce upírů?“ zeptal jsem se.

Horlivě pokývala hlavou a už se nenamáhala potlačovat smích.

„Moc. Zato ty vypadáš otráveně.“

„Jde o Schnittzela, můj kontakt mezi Tizocovými lidmi…“

Mávla rukou na znamení, že ví, o koho jde.

„Zajišťoval Tizocovi využití nových technologií, hledal pro něj techniky, jak nejsnáze upíry zabíjet, a spoustu jiných věcí,“ neodpustil jsem si krátký výklad. „Slíbil jsem mu, že až to skončí, vyléčím ho infikováním svou krví. Byl nevyléčitelně nemocný. Už mě nekontaktoval. Trochu mě to překvapilo.“

Tes to zaujalo, poslouchala s nedopitou sklenkou v prstech.

„Nepotřeboval to. Naučil se víc, než jsem si myslel, že je možné. Vyléčil se sám, zřejmě se nakazil parazity mnoha upírů.“

„To opravdu ví a umí víc než my, našinci. Kdysi se to už zkoušelo, každý při tom umřel,“ poznamenala.

Očividně o tom většina upírů věděla víc než já. Otevřel jsem si vlastní poštu. Od Carlose jsem dostal víc informací.

„Neohrabaný, smrtelně nemocný Schnittzel předevčírem zabil velmistra klanu v Buenos Aires, dále zajal prastarého upíra z Moskvy a oficiálně vyhlásil Carlosovi válku,“ shrnul jsem informace do jedné věty.

„Vyhlásil válku Vládci upírů,“ upřesnila, „tedy tobě.“

„Ano,“ potvrdil jsem znechuceně.

„Myslela jsem na dovolenou,“ zamyslela se. „Takový lov vojáků z americké námořní pěchoty v Afghánistánu…“

„V Afghánistánu je americká námořní pěchota? Vždyť tam není moře.“

„Jo, jsou tam,“ potvrdila, „už jsem si to zjišťovala. Mají spoustu technických vymožeností, na které tak rádi spoléhají, a když je o ně připravíš, jsou příjemně zmatení. Ale snaží se. Ti, co mají na uniformě odznáčky s Neptunem, jsou nejlepší.“

„Nebo bychom mohli vyrazit na maníky od SAS. Ti teď mají práci na Pobřeží Slonoviny.“

Tes se skoro zasnila.

„No a skutečný adrenalin jsou Rusové. V Specnazu mají pořád chlapy, jejichž dědové byli skuteční lovci upírů.“

„Jednoho takového jsem potkal,“ připustil jsem. „Ale hon na superupíra? Dokonce pravděpodobně nebezpečnějšího, než jsi ty? To je lepší, než jsem si dokázala představit.“ Oči se jí rozzářily jako dva černé démanty.

The End.

Miroslav Žamboch

Visio in Extremis

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton a EF v Praze roku 2011

jako svou 1527. publikaci, v edici Trifid svazek 433.

Vydání první.

Ilustrace na obálce a grafická úprava obálky Jan Doležálek.

Odpovědný redaktor Jiří Popiolek.

Sazba Petr Teichmann.

Tisk Těšínské papírny, s.r.o.

ISBN 978-80-7387-508-4

www.triton-books.cz

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat na www.tridistri.cz, kde také naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit, Jungmannova 14, Praha 1, tel.: 222 519 838

Knihkupectví Daemon, Londýnská 81, Praha 2, tel.: 222 510 881

VERTIGO.CZ, a.s., Rostislavovo nám. 12, Brno

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai