Jméno: Tomas+Hirt
Objednávka: 1508040030

Následující text vznikl za přispění editora, grafika, sazeče, korektora a mnoha dalších. Všichni vám společně s autorem děkujeme za zakoupení této knihy.

Pokud jste se k textu dostali bez zaplacení a kniha se vám líbila, podpořte prosím vznik publikace zakoupením jedné kopie na http://www.eReading.cz/.

Start

MICHAL AJVAZ

DRUHÉ MĚSTO

Nakladatelství Petrov Brno 2005

© Michal Ajvaz, 2005

Illustrations © Pavel Čech, 2005

© Petrov, 2005

ISBN 80-7227-231-4

Když před dvanácti lety byla hotová sazba Druhého města, měl jsem zrovna pravidelnou týdenní službu v maringotce Vodních zdrojů; v nakladatelství nechtěli čekat, až se vrátím, a tak se stalo, že jsem text vůbec nedostal ke korektuře a nemohl mu ani dát definitivní podobu. V textu zůstaly neopraveny četné chyby přepisovačky, z nichž některé zcela měnily smysl vět. Opravený a revidovaný text vychází až nyní; proto petrovskou edici pokládám za první vydání knihy, kterou jsem tehdy napsal.

M. A.

1. kapitola

KNIHA VE FIALOVÉ VAZBĚ

V antikvariátu v Karlově ulici jsem procházel podél řad knižních hřbetů, čas od času jsem se podíval skleněnou výlohou ven: začalo hustě sněžit, s knihou v ruce jsem přes sklo pozoroval sněžné víry kroutící se před zdí salvátorského kostela, vracel jsem se zase ke knize, vdechoval jsem její vůni, nechal jsem pohled poletovat po stránkách a tu a tam si přečetl fragment věty, který tajemně a oslnivě zazářil ve vytržené souvislosti. Nikam jsem nespěchal, byl jsem rád, že jsem v místnosti, kde je cítit příjemná vůně starých knih a kde je teplo a ticho, v němž je slyšet šelestění obracených stránek jako vzdechy knih ze sna, byl jsem rád, že nemusím do šera a sněhové vánice.

Přejížděl jsem pomalu prstem po vlně knižních hřbetů na polici; náhle prst zapadl do tmavé prohlubně mezi tlustým francouzským svazkem o národohospodářství a knihou, na jejímž potrhaném hřbetě byl nápis Geburtshilfe bei Rind und Pferd, na dně prohlubně se dotkl nezvykle hebkého hřbetu. Násilím jsem vytáhl z hloubky police knihu ve vazbě z tmavě fialového sametu, na němž nebyl ani název, ani jméno autora, a otevřel jsem ji: stránky byly potištěné nějakým neznámým písmem; bezmyšlenkovitě jsem knihu prolistoval, chvíli jsem si prohlížel zkroucené arabesky na předsádce, které mi připomněly vířící sníh, zase jsem knihu zavřel a vecpal ji nazpátek mezi obě učená pojednání, jež mezitím vydechla a ucpala mezeru, která mezi nimi zbyla po vytaženém svazku. Šel jsem dál podél police, ale pak jsem se zarazil a vrátil jsem se, znovu jsem sáhl po knize ve fialovém sametu, chvíli jsem ji držel šikmo povytaženou z řady knižních hřbetů. Bylo tak snadné knihu zase zarovnat a prohlížet si další knihy, tak jako jsem to dělával jindy, vyjít ven do sněhové vánice, pokračovat v cestě ulicemi, vrátit se domů. Nic se přece nestalo, není na co vzpomínat, není co zapomenout. Ale já si uvědomil, že písmena, kterými byla kniha vytištěna, nepatří žádnému písmu našeho světa. Pořád ještě bylo snadné minout škvíru, ze které na mne zavanul znepokojivý a lákavý dech, nechat trhlinu zarůst síťovím obnovujících se souvislostí. Nebylo to poprvé, co došlo k takovému setkání, jako každý jsem mnohokrát v životě minul pootevřená dvířka jinam, v chladných chodbách cizích domů, na dvorcích, na okrajích měst. Hranice našeho světa není vzdálená, netáhne se na obzoru nebo v hlubinách; bledě světélkuje v nejtěsnější blízkosti, v šeru okrajů našeho těsného prostoru, koutkem oka pořád nahlížíme, aniž bychom si to uvědomovali, do jiného světa. Jdeme neustále podél břehu a podél okraje pralesa, zdá se, že se naše gesta zvedají z celku, k němuž patří i tyto zapřené prostory, a že podivně vyjevují jejich temný život, ale přitom nevnímáme hučení vln a skřeky zvířat, znepokojivý doprovod našich slov (a snad jejich tajné rodiště), nevšímáme si třpytu klenotů v neznámé zemi koutů, obvykle za celý život ani jednou nesejdeme z cesty. K jakým zlatým chrámům v džungli bychom došli? S jakými zvířaty a obludami bychom zápasili, na jakých ostrovech bychom zapomínali na své plány a cíle? Snad to byl fascinující tanec sněžných přízraků za sklem, snad to byla ironická láska k osudu rodící se z proher posledních let, co způsobilo, že starý strach z překročení hranice se ozval jen slabě, jen jakoby ze zvyku a brzy umlkl; vytáhl jsem knihu a znovu ji otevřel, díval jsem se na lhostejná písmenka, oblá, ale přitom s ostrými hroty na obvodech, byly to do sebe uzavřené nebo uzavírající se tvary, křečovitě stažené a přitom se ježící navenek, ale také často jakoby násilím protrhávané špičatými klíny, které do jejich vnitřního prostoru pronikaly zvenčí, jindy se zase zdálo, že se odulá písmena rozchlipují pod tlakem nějakých rozpínajících se vnitřních sil. U pokladny jsem knihu zaplatil, dal si ji do kapsy a vyšel jsem z obchodu. Venku se mezitím už úplně setmělo, sníh se zmítal ve světle luceren.

s knihou v ruce jsem přes sklo pozoroval sněžné víry...

Doma jsem rozsvítil lampu na stole u okna, sedl si a začal jsem knihu pečlivě prohlížet. Pomalu jsem obracel listy, ve světelném kruhu lampy se vynořovala jedna stránka za druhou, jako by vyplouvaly z temné tůně; jako šňůry magických náhrdelníků ležely na stránkách řady oblých a ostnatých písmen. V dechu písmen, který se vznášel nad stránkami, se chvěly jakési temné příběhy odehrávající se v džunglích a v rozlehlých spletitých městech, chvílemi se mi zdálo, že se zableskl obraz z těchto příběhů, zlá tvář zarputilého stoupence fantastické hereze, tichý krok šelmy v hloubce nočního paláce, znepokojivé gesto ruky ve volném hedvábí, kus rozdroleného kamenného zábradlí mezi keři v zahradě. Objevil jsem, že v knize je několik mědirytin. První ilustrace zobrazovala rozsáhlé prázdné náměstí, ovládané jakousi snovou symetrií, s melancholicky příkrou perspektivou šachovnicové dlažby; uprostřed náměstí se tyčil obelisk, jehož podstavec tvořil pravidelný mnohostěn z hlazeného kamene, po obou stranách obelisku stály trojstupňové fontány, voda padající z mísy do mísy na obrázku vyvolávala dojem tuhého a nehybného tělesa. Náměstí bylo ze tří viditelných stran uzavřené průčelími paláců s monotónními vysokými sloupořadími nad pravidelnými stupni schodišť. Podle krátkých a ostrých stínů se dalo soudit, že je poledne žhavého letního dne kdesi na jihu. Zpočátku jsem myslel, že je náměstí úplně opuštěné, až po chvíli jsem si všiml několika drobných postav, jež byly nesouměřitelné s rozměry gigantických staveb a jejichž obrysy se ztrácely v hustém šrafování, znázorňujícím stín v kolonádách dvou protilehlých paláců. Na mramorové dlažbě u zdi paláce na levé straně ležel na zádech mladý muž s rozhozenýma rukama, nad ním se skláněl tygr, přidržoval si jej mohutnou tlapou a zahryzával se mu do krku. Neuměle zobrazená tmavá krev tryskající z rány vypadala jako rozevřený vějíř. U paty jednoho ze sloupů paláce na protilehlé straně náměstí se pohodlně rozvalovalo několik mužů, kteří kouřili dýmky a hráli karty; o tom, co se děje na druhé straně náměstí, buď nevěděli, nebo se o to nestarali. Opodál stál mezi sloupy muž s ženou: muž v rozmáchlém gestu ukazoval přes prázdný prostor náměstí, rozpáleného sluncem, na vraždícího tygra a žena lomila rukama, vzpínala je ke vzdálené kazetové klenbě kolonády. Na druhé mědirytině byl anatomický řez perlorodkou ležící na bahnitém dně, třetí ilustrací bylo zobrazení nějakého stroje, jehož části byly spojené složitými pásovými převody a mnoha do sebe zaklíněnými ozubenými kolečky s pečlivě vyšrafovanými zuby.

Nechal jsem knihu ležet otevřenou na stole u okna a šel jsem si lehnout. Když jsem zavřel oči, míhala se ve tmě oblá a ostnatá písmena, jejich řady se kroutily a svíjely, proměňovaly se ve sněhové víry zmítající se ve světle lucerny. Cítil jsem úzkost z neznámé a nevypočitatelné věci, kterou jsem přinesl do svého bytu jako vejce černé slepice. Ale říkal jsem si, že možná je můj neklid zbytečný, že kniha, jako tolik znepokojivých věcí, které vtrhly do našeho světa, tiše a nenápadně vroste do důvěrně známého prostoru a prosákne jeho šťávami.

Uprostřed noci jsem se vzbudil; když jsem otevřel oči, uviděl jsem, že se nad stránkami knihy chvěje slabá nazelenalá záře. Vstal jsem a došel jsem ke stolu: písmena knihy světélkovala; v jejich bledém světle zelenavě zářily vločky sněhu pomalu se snášející za oknem na římsu.

2. kapitola

V UNIVERZITNÍ KNIHOVNĚ

Rozhodl jsem se, že zajdu do univerzitní knihovny a zeptám se na knihu nějakého odborníka. Vědecký pracovník, za kterým mě poslali, sídlil v podkroví, v podlouhlé nízké místnosti, kde v šikmých pruzích světla vířila zrníčka prachu a kde se na stolech a na podlaze tyčily křivé a nejisté sloupy navršených knih. Propletl jsem se stezkou, která se vinula mezi stohy knih chvějícími se v rytmu mých kroků, nad knihami na psacím stole vyplula hladká obtloustlá tvář asi čtyřicetiletého muže.

Když jsem mu ukázal knihu z antikvariátu, dlouho si ji zamyšleně prohlížel, pak mi ji vrátil a řekl: „Bohužel neumím tohle písmo přečíst a nevím ani, jaký národ je používá. Ale už jsem se s těmi písmeny jednou v životě setkal. Když jsem po skončení fakulty nastoupil do univerzitní knihovny, dostal jsem na starost knihy pocházející z odkazů a pozůstalostí. Jednou na jaře mě poslali, abych prohlédl velkou knihovnu v bytě, jehož majitel zemřel a nezanechal žádného dědice. Řekli mi číslo domu na Smetanově nábřeží a jméno, které jsem měl hledat na dveřích. Šel jsem tam večer po práci. Klíčem, který jsem dostal, jsem si odemkl a vstoupil jsem do prázdného bytu, už v hale na mne zavanul pach jakéhosi zatuchlého přepychu; procházel jsem velkými místnostmi, všude bylo plno titěrných kovových sošek nahých žen, chrtů a koní, všude se povalovaly povadlé polštáře, zplihle visely volány a třásně, krabatily se uvolněné potahy. Stěny jednoho z pokojů byly obložené od podlahy až ke stropu zasklenými knihovnami. V otevřeném okně byla vidět potemnělá petřínská stráň s bílými rozkvetlými stromy, vedle rozhledny právě zapadalo slunce, na sklech knihoven se rozlévalo nafialovělé světlo večerního nebe. V knihovně, která stála u zdi naproti oknu, byl nezasklený tmavý výklenek, do kterého kdosi postavil secesní zrcadlo se zvláštním figurálním podstavcem z kovu: ovál zrcadla držela v natažených rukách rozesmátá, smyslně se protahující žena s rozevlátými kovovými vlasy, trčícími do prostoru, žena seděla obkročmo na ohnutém hřbetě delfína vyskakujícího ze ztuhlé kovové vlny. Vedle zrcadla stála na trojnožce skleněná baňka naplněná průzračnou tekutinou."

Vědecký pracovník své vyprávění doprovázel dost rozmáchlou gestikulací, která nebezpečně rozechvívala knižní duny na stole. Když mluvil o ženě na delfínu, pokusil se přibližně předvést její pozici, ale zavadil přitom konečky prstů o sloup knih: sloup se rozkýval, jemně se dotkl sousedních sloupů a probudil také v nich malátný houpavý pohyb; naštěstí se vědci po nějakém čase podařilo ožívající stůl uklidnit. „V posledních paprscích slunce zasvítily pod sklem do přítmí pokoje rubíny vsazené do hřbetu kožené vazby. Když jsem se dotkl skla, zmizelo slunce za Petřínem, bledě zářící knihovna náhle potemněla. Odsunul jsem sklo po mělké drážce a vytáhl jsem knihu posázenou rubíny. V bytě byl vypnutý elektrický proud, a tak jsem se s knihou postavil k otevřenému oknu, abych ještě zachytil poslední světlo dne. Kniha byla sepnutá tepanou kovovou sponou v podobě zkrouceného hada s očima z drahokamů. Přesně v okamžiku, kdy jsem sponu rozevřel, se na tmavém svahu Petřína mezi stromy rozsvítilo jasné zelené světlo. Je to jistě jen náhoda, řekl jsem si, ale když jsem sponu zaklapl, světlo ihned zhaslo. Znovu jsem sponu otevřel a světlo opět zazářilo. Jeho zelený paprsek svítil v šeru pokoje jako skloněné zářící kopí, ve sklech knihoven stojících proti sobě se donekonečna odrážel ve strnulých a matoucích řadách šikmých zelených čar, v hloubce místnosti dopadal do středu oválu zrcadla, které držela kovová kráska na delfínu, odrážel se a procházel přímo prostředkem skleněné baňky, která se rozsvítila jedovatou kovovou září. Zdálo se mi, že se z nádoby ozývá tiché bublání, ale kniha, kterou jsem držel v ruce, mě tak fascinovala, že jsem se o to, co se děje v baňce, nestaral. Ano, díval jsem se na stejná písmena, jaká jsou v knize, kterou jste přinesl. Udiveně jsem obracel stránky s neznámými znaky a nevěnoval jsem pozornost tomu, že se místností šíří nasládlý pach. Zanedlouho se s písmeny začala dít podivná proměna. V jejich liniích stále silněji pulsoval jakýsi proud, písmena se v jeho rytmu rozsvěcela a zhasínala jako řeřavé uhlíky, do kterých někdo pravidelně fouká. Při každém rozsvícení jsem pocítil neznámou a stále se stupňující slast, pulsace se závratně zrychlovala, ale pak všechno rychle pohaslo, na stránkách knihy ležela černá písmena jako odporní mrtví brouci, pocit slasti vystřídalo zhnusení a děs. Uslyšel jsem temné dunění. Podíval jsem se z okna a uviděl jsem za Petřínem přílivovou vlnu tsunami, která byla vysoká asi kilometr. Zvolna se blížila, převalila se přes petřínský svah a zlomila přitom rozhlednu. Zavřel jsem oči a očekával jsem úder strašných vod. Dunění pořád sílilo, najednou však zmlklo. Chvíli jsem stál se zavřenýma očima a naslouchal podivnému mrtvému tichu, potom jsem otevřel oči a uviděl jsem: temná vodní stěna se tyčila, nehybná, na dosah ruky za oknem. Vyklonil jsem se z okna a ponořil jsem prsty do chladné vody."

Vědecký pracovník zase předvedl, jak natahoval ruku z okna, a opět přitom rozkýval jeden stoh knih, tentokrát knihy hladce sjely jedna přes druhou, některé protáhlým obloukem sletěly se stolu, v letu přeludně zavířily bílými stránkami a pak s tupým plesknutím dopadly na podlahu. Vědec je tam nechal ležet a pokračoval ve svém vyprávění. „Z vodní stěny vystrčila hlavu velká černá ryba, dlouho se chraplavě smála a pak řekla výsměšným hlasem: ,Celý život ses snažil zapomenout na to, jak jsi seděl sám uprostřed řad sklopených sedadel ve špinavém kině v zapadlé ulici v Radlicích a díval ses na žurnál, kde ukazovali nějaké záběry z mořského dna, na kterých nad jemným pískem plulo hejno malých lesklých rybiček: náhle se rybičky shlukly a vytvořily pohyblivé sousoší, znázorňující, jak se v nádražní restauraci v Bakově nad Jizerou líbáš s krásnou umělou dívkou (vždycky tě víc přitahovaly umělé ženy, rozněžňovalo tě tikání jejich koleček, když vedle tebe ležely v tichu noci), s dívkou, jež žila - ačkoliv ve svých dlouhých dopisech svému stvořiteli psala, že je na cestě k Isthmu - v nevlídných ubytovnách s českými ďábly, kteří chroupali sušenky a přikyvovali, když jim bezelstně vyprávěla o růžových lampách svítících pod ledem rybníka mezi nočními poli pro budoucí vzpomínání na vzdálených temných hvězdách, ale přitom se tajně domlouvali, že ji rozeberou a sestaví z jejích součástek sochu své Matky, anebo spíš svou Matku samu. Z předsálí kina se ozýval kašel. Bylo to ještě horší, než když jsi jednoho zamračeného listopadového dne procházel opuštěnou návsí jakési vesnice u Prahy a najednou jsi uslyšel z amplionu na sloupu hlas, jenž ironicky předčítal tvou studii o grálu venkovských pošt, která ležela na dně zásuvky tvého psacího stolu a kterou jsi nikdy nikomu nedal číst, protože to byla tvá jediná práce, v níž jsi otevřeně pojmenoval (i s těmi nejhnusnějšími souhláskami, rodícími se z lenivých a neřestných pohybů jazyka ve vlhké tmě úst) to, co čvachtavě vylézá z hluboké jámy uprostřed tvého bytu. Jakýsi chrám svatého Víta, ještě o něco větší než ten na Hradčanech, se pohybuje po Soběslavsku rychlostí 270 km/hod., Isthmos ční nad zářícími hladinami dvou moří. Klavír se proměnil v kraby a rozlezl se po pokoji, ještě nenastal vhodný okamžik k tomu, aby zazněla hudba, ještě ne, bohyně ve stříbrných pouzdrech dosud nepropadly stropem do parlamentu nestvůr. Piktogram se spirálou uprostřed, který je namalovaný tuší na hřbetě čilých klavírních krabů, se vyslovuje zvukem, jenž připomíná kýchnutí v betonovém bunkru a znamená: zapomenutí na vláčné pohyby ruky se zelenými prsteny ve zhasnutém pokoji v domě nad jezerem. (Je mnoho různých Čín, na jejichž okraji žijeme; ve všech pokojích vedlejšího bytu jsou rýžová pole.) Chtěl jsi utéci ze sálu kina, ale všechny dveře byly zamčené; když jsi do nich začal bušit pěstí, přišourala se stará uvaděčka, škvírou mezi křídly dveří ti řekla, s námahou potlačujíc smích, že ve špinavém tmavém sále budeš sedět tisíce let a dívat se pořád dokola na nejtrapnější scény ze svého života předváděné na plátně pohyblivými shluky rybiček.'

Na víc se už nepamatuju. Probudil jsem se až v nemocnici; ukázalo se, že ve skleněné baňce byla chemická látka uvolňující pod vlivem světla určité vlnové délky plyn, který je silnou halucinogenní drogou. Měl jsem štěstí, že sousedé ucítili divný pach a vnikli do bytu; našli mě, jak ležím v bezvědomí na koberci. Lékaři mi řekli, že kdybych vdechoval plyn o něco déle, už bych se nikdy neprobudil ze zlých snů, žil bych v Praze neustále ohrožované vlnami tsunami, které vyvstávají za Petřínem a za Hradčanami, spílaly by mi černé ryby. Kniha posázená rubíny z pokoje zmizela a nikdy se nenašla. Až do dnešního dne jsem se nikdy nesetkal s knihou, která by byla tištěná stejnými písmeny. Ale písmena jsem uviděl ještě jednou: byla vyrytá do zdi pisoáru v hospodě ve Starém Městě pod Landštejnem, vedle kresby chobotnice rdousící chapadly tygra."

Nějaký čas jsme oba mlčeli; pokoušel se roztržitýma rukama utišit vlnění knih na stole, ale jeho dotyky stále více knihy zneklidňovaly, nakonec to vzdal, seděl mlčky za stolem a díval se z okna dolů na zasněžené nádvoří. „Nesnažil jste se tajemství knihy vypátrat?" zeptal jsem se jej.

„Ale ano, ze začátku jsem se všude na knihu vyptával, kreslil jsem každému písmena, tak jak jsem si je zapamatoval. Nikdo o knize ani o neznámém písmu nic nevěděl, ale skoro každému se vybavila nějaká pozapomenutá událost, podivné setkání, které nečekaně odhalilo jiný prostor, začal o tom vyprávět, ale obvykle se v polovině příběhu zarazil a rychle převedl řeč na něco jiného. Někdo objevil ráno na zvlhlém koberci v obývacím pokoji živou, svíjející se mořskou hvězdici, jiný čekal v noci na malém nádraží na vlak a pak nastoupil do vagonu, jehož vnitřek tvořila studená gotická kaple. Z toho, co jsem slyšel, se ve mně začal rodit pocit, že v naší těsné blízkosti se prostírá nějaký podivný svět. Nevím, jak vypadá a kdo v něm žije, nevím, jaký vztah k nám mají jeho obyvatelé, jestli jsme lhostejní sousedé, jestli náš vymezený prostor je čísi kolonií nebo jestli se za zdmi chystají k válce. V té době jsem také začal pozorněji naslouchat historkám, které v závodní jídelně vyprávěli knihovníci z výpůjční služby a které jsem předtím nebral moc vážně; byly to strašidelné příběhy o setkáních s podivnými tvory v neprozkoumaných divokých koutech knihovny. Nechal jsem se tenkrát poprvé zavést k okrajům těch ponurých končin, díval jsem se do chodeb, které vedly do tmy, a říkal si: hned příští den se vypravím na cestu, dojdu na konec chodby a budu pokračovat pořád dál, ale neustále jsem odchod odkládal, každý den jsem si říkal: nechám to na zítra, až jsem na tajemství knihovny přestal myslet, stejně jako jsem přestal myslet na knihu posázenou rubíny a na zlý smích černé ryby. Dneska chodím kolem okrajů temných oblastí knihovny skoro denně a do zlověstných ústí chodeb se ani nepodívám, nevnímám táhlé vytí, které se ozývá z jejich hloubky. Už necítím potřebu překročit hranici, už je pozdě vydávat se na výzkumné výpravy."

Ale já byl dosud plný touhy poznat tajemství světa, ze kterého se vynořila kniha ve fialové vazbě, a vyprávění vědeckého pracovníka jen podněcovalo mou netrpělivost, chytil jsem ho za rukáv pláště a naléhal jsem na něj: „Ne, není pozdě, právě teď je pravý čas, je doba prohry a smíření s osudem, z něhož se rodí odhodlání, a sníh, který všude leží, je už skoro začátkem neskutečného, také on nás vyzývá k odchodu, jistě na něm najdeme plno stop fantastických bytostí, stop, které nás zavedou k tajným doupatům v hlubinách města, nechte všechno být a pojďte se mnou, vydáme se na výpravu společně. Uvidíte, že objevíme vzácné šperky a skvělé nestvůry. A co je nejdůležitější: tuším, že tam za hranicí je ukryté tajemství našeho světa, doopravdy žít budeme moci až potom, až se vrátíme z druhé strany. Už dříve jsem měl často pocit, že půdorys zvyků, který vytváří náš svět, je jako ornament mozaikové podlahy v Knóssu, jehož strnulé linie prý zachycují dráhy pohybů rituálních tanečníků, maskovaných postav, které už dávno odešly: máme naději, že tam za hranicí konečně uvidíme prvotní tanec, jehož stopou je náš svět."

„Ne, myslím, že nemá smysl odcházet," řekl tiše. „Šperky ani nestvůry už mě nelákají. Třeba se za hranicí opravdu skrývá pramen tvarů našeho světa, ale stejně bychom mu nemohli nikdy porozumět, nemohl by pro nás mít žádný smysl. Smysluplné a pochopitelné je pro nás jen to, co se pohybuje v drahách našeho světa, co sleduje linie našeho knósského ornamentu, ať je stopou po tancích vznešených bohů, nebo záznamem o křepčení opilého démona. O prvotním tanci bychom nemohli promluvit, protože řeč selhává před tím, co tu bylo před vznikem ornamentu, prvotní tanec bychom dokonce nemohli ani uvidět, protože vidění je natolik vrostlé do sítě známého smyslu, že to, co se neživí tímto smyslem, by pro nás zůstalo neviditelné."

„Ale co mořská hvězdice na koberci, vagonkaple, co knihy s tajuplnými písmeny?" namítl jsem. „S těmi se přece lidé našeho světa setkali."

„To jsou jen věci náhodou vyvržené na náš břeh, které jsme na základě falešných podobností s našimi zkušenostmi obalili jakýmsi náhradním významem. Drží nad námi ochrannou ruku starostlivé a lstivé božstvo gramatiky, které zahaluje tváře nestvůr; řekneme: ,ta věc je záhadná' a ,ta událost je tajuplná', ale tím už strašnou přítomnost věci a události, jejich černé bytí, s ničím nesouvisející a vzpírající se pohledu, nenápadně oblékáme do adjektiva jako do starého obnošeného obleku, a vykazujeme jim tak místo ve světě. Nedá se nic dělat, ať obrazec na mozaikové podlaze narýsoval kdokoliv, zůstává naším vězením a naším domovem. Je docela možné, že je stopou po odpudivém a strašlivém tanci nějakého šíleného boha, ale i kdybychom se to mohli nějak dozvědět, museli bychom takové šílenství přijmout: pravdivé a smysluplné by pro nás pořád nemohlo být nic jiného než to, co je souvislé ve světě tohoto šílenství. Nestarejte se o podivné knihy, které vám připomínají hranici našeho světa, nemohou vás z něho vyvést ven, mohou jen zevnitř začít rozežírat jeho stavbu. Hranice našeho světa je čára, která má jen jednu stranu, žádná cesta zevnitř ven není a nemůže být."

3. kapitola

PETŘÍN

Na tom, co říkal vědecký pracovník v Klementinu

O hranici, bylo asi hodně pravdy, ale nemohl jsem s ním souhlasit úplně ve všem. Pořád se ve mně ozýval pocit, že i my jsme měli kdysi jakýsi podíl na prvotním tanci, že i  my jsme se zúčastnili slavnosti, že jsme my sami byli tančícím božstvem či démonem a že se v nás uchovávají zbytky starých vzpomínek i temné porozumění pro to, co jsme pak zapřeli a odsunuli za hranici. Touha poznat svět, z něhož pocházela kniha s neznámými písmeny, mě neopustila. Ještě ten den odpoledne jsem se vydal na zasněžený Petřín: doufal jsem, že tam najdu nějakou stopu po tajemném zeleném světle. Klouzal jsem po zledovatělých cestách a padal jsem, bloudil jsem mezi stromy, s jejichž větví se na mne sypal sníh, prodíral jsem se závějemi. Nahlížel jsem do hloubky křoví; rozbitými okny a dírami v zavřených okenicích jsem se díval do tmavých vnitřků domků a zamčených altánů, které stály na svahu, ale viděl jsem jen rozházené zahradnické nářadí, plechovky s barvou a potrhané papírové pytle, ze kterých se sypal jakýsi světlý prášek. K večeru jsem to vzdal; když už jsem chtěl sejít k cestě, po které bych se dostal na stanici tramvaje na Újezdě, uviděl jsem v mělkém dolíku mezi zasněženými stromy válec, který mi sahal k pasu, na jeho stříšce ležela vysoká sněhová čepice. Najednou vyvstala vzpomínka: když jsme si jako děti hráli na Petříně na schovávanou, ukrýval jsem se několikrát právě za tímto válcem; tehdy bylo léto a válec byl zarostlý vysokou travou. Vzpomněl jsem si, že jsem se vždycky pokoušel otevřít okénko z rezavého kovu, které bylo v horní části válce a které připomínalo dvířka kamen, ale nikdy se mi to nepodařilo. Bude to asi nějaká nádoba na uskladňování písku nebo škváry, pomyslel jsem si. Tentokrát kupodivu okénko hned povolilo, když jsem zmáčkl kliku, a s táhlým zaskřípáním se otevřelo. Sklonil jsem se a strčil dovnitř hlavu.

Když si mé oči přivykly přítmí, zjistil jsem, že válec je vlastně slepou lucernou kupole, která se pod ním rozšiřovala, klenula se nad chrámovou lodí, jejíž podlaha se ztrácela v temné hloubce. Chrámová loď byla obklopená dvanácti kaplemi, uprostřed každé z nich stálo velké sousoší ze skla. Sousoší byla dutá a naplněná vodou, ve vodě plavali různí mořští živočichové, někteří tlumeně světélkovali: jejich bledé světlo, jediné osvětlení chrámového prostoru, se odráželo neklidnými záblesky na nesčetných záhybech zlacených ornamentů ve stylu jakéhosi podzemního baroka, které se kroutily na zdech a na širokých rámech temných obrazů. Připadalo mi, že sochy tvoří uzavřenou řadu, skleněný seriál, znázorňující v časové posloupnosti scény ze života nějakého hrdiny nebo boha. Představovaly jakési kruté zápasy, osamělé extáze a bolestná zvěstování. Také uvnitř soch vládl neklid a boj, mořští živočichové se bez ustání pronásledovali a zarývali do sebe ostré zuby. Uviděl jsem, jak se zděšená svítící rybka, za níž vyrazil rychlý stín, ukryla do hlavy sochy; tehdy skleněná tvář, sevřená neznámou křečí, zasvítila do tmy chrámu jakoby v náhlém mystickém vytržení, hbitý dravec však rybku v příštím okamžiku dostihl a zahryzl se do ní, světlo zhaslo ve zvolna se rozlévající tmavé krvi, která za chvíli naplnila celou hlavu sochy. Za hlavním oltářem stálo třinácté sousoší; zobrazovalo scénu, kterou už jsem znal: tygra, jenž požírá ležícího mladého muže. Uvnitř tygřího těla se pomalu vlnila osamělá, růžově zářící medúza.

Náhle se pode mnou rozsvítila světla na koncích propletených ramen lustru, visícího na dlouhém laně, které bylo upevněné k lucerně kupole hned vedle mé hlavy; rybí světlo soch v záři lustru pobledlo, ale větší část chrámového prostoru zůstávala v přítmí. Do chrámu přicházeli lidé (patrně nějakou podzemní chodbou) a sedali si do lavic. Za oltářem se objevil kněz, byl to asi padesátiletý snědý muž s uhlazenými černými vlasy a s úzkým knírkem, v těžkých, nehybných záhybech na něm viselo zelenofialové roucho se zlatými výšivkami. Chvíli stál se skloněnou hlavou a mlčel, pak začal s kázáním.

„Dnes si připomínáme patnáctý den putování Vyhnance, kdy jeho loďka za večerní tmy doplula po říčce do města; domy, továrny a zchátralé paláce se obracely k zapáchajícímu proudu vysokými zdmi z neomítnutých cihel, z nichž vystupovaly a trčely nad hladinu železné traverzy a ústí širokých rour, ze kterých vytékala špinavá voda, od zadních dvorků domů vedly k hladině drolící se schůdky, u kterých se zachycovaly hnijící věci a zahnědlá pěna; nad dvorky byly ke zdím přilepené temné pavlače, svítila tu světla kuchyní. Mluví o tom Kniha zpustlých zahrad, na stránce, na níž je mastná skvrna od nudlové polévky, stopa po dávném úleku písaře, když na list, oslnivě svítící ve slunci, náhle dopadl rohatý stín nestvůry, která v poledním vedru procházela ospalými a vylidněnými uličkami města poté, co na vyprahlých hradbách porazila stárnoucího krále v partii šachu hrané figurkami z jiskřícího ledu, v tichu bylo slyšet jen jemné chřestění tříště rudých a fialových drahokamů padajících v přesýpacích hodinách vedle šachovnice. Byla to pomsta nestvůry za dávnou prohru v zápase pod vysokou kamennou zdí pevnosti, o kterou se tříštily vlny nočního moře: pohádky neříkají celou pravdu, nestvůry se vždycky vrátí. I u vašich dveří jednou zazvoní povědomá obluda s hrací deskou pod paží, bude vás přemlouvat, abyste s ní hráli šachy, a bude se snažit prosadit, aby do hry byla zařazena také vyřezávaná figurka kopiníka s tygří hlavou, figurka, jejíž dráha se pohybuje v nepravidelných číhavých spirálách a může vybočovat i dost daleko mimo šachovnici, dokonce i mimo byt. Nestvůry se vrátí, jejich dráp se zatne i do našich nejsoukromějších sametů, vyryje do skla zrcadla v předsíni kresbu znázorňující, jak se žena, kterou nade vše milujete, pyšně účastní mlčenlivé a temné orgie s šesti otylými muži na palubě podzemního bombardéru, prodírajícího se hluboko dole hlínou a kamením, aby se nakonec jako čenich obrovského hraboše vynořila jeho černá příď z pukající dlažby na Národní třídě před okny kavárny Slavie, zrovna ve chvíli, kdy se mladý básník, který tu sedí nad šálkem kávy, definitivně rozhodne, že nechá svou poému o zářících vládcích vnitřní Asie měst nedokončenou, protože už se mu omrzelo psát na psacím stroji, jehož páčky, místo aby spořádaně dopadaly na papír, se co chvíli prohnou v kloubech, natáhnou se a seknou jej jedovatým trnem na svém konci do obličeje, takže po stodvacátém hexametru jeho hlava, ještě před měsícem obdivovaná a hlazená ženami, natekla v kouli, pod jejíž napjatou a zprůsvitnělou kůží se přelévá zelený hnis zánětů. Proč si nevybere jiný psací stroj? Všechny ostatní psací stroje zmizely: částečně je odnesla hejna sarančat na Kavkaz (je dokázáno, že spojenými silami dokážou sarančata zvednout se země a přenést do vzdálenosti mnoha kilometrů i koně), částečně se psací stroje používají při jakési nové perverzi, která se šíří městy, a částečně se proměnily v bílé světlo, které ozařuje sochu krásného zvířecího anděla. Vyhnaný ve své loďce dlouho přemýšlel o tom, proč se velké cihlové paláce ve městě, kterým proplouval, tolik podobají nádraží, a poprvé v životě v něm vyvstalo pokušení nechat posvátné knihy na cypřišových ostrovech napospas monotónním poznámkám skřetů, které pozvolna zaplnily všechny okraje a začaly už překrývat vlastní text, sporným komentářům, v nichž se pořád dokola mluvilo o smutku prázdných a zamčených tanečních sálů venkovských hospod, kde nohy židlí na stolech trčí k bílému stropu s mapami vlhkých skvrn, sálů, které prý budou hrát důležitou roli v postmortálním turismu; zrodilo se v něm pokušení nechat vše být a stát se démonem špinavé městské řeky, každého večera vynořit hlavu nad temnou hladinu, dívat se na světla oken kuchyní, živit se jídlem, které by pro něj hospodyně pokládaly v miskách na poslední schůdek nad hladinou, zapomenout na bílý mramor širokých náměstí, žhnoucí do noci a chladně vplouvající do dne, krásný jako nevyléčitelné zoufalství za tichých letních odpolední v rozlehlých pokojích s oknem do zahrady. Byl to nakonec kus zpuchřelého dřeva, plovoucího po hladině, co mu pomohlo překonat pokušení: rozpoznal v něm úlomek domácího oltáříku, před nímž ta, která se na chodbičce lůžkového vagonu rachotícího nocí laskala s krutým Minotaurem vlaků, poprvé sňala čelenku a ukázala mu starou jizvu, byla to jizva po ráně, kterou jí ocelovým zobákem zasadil pták bloudící v zrcadlech, když si opřela čelo o chladné sklo, aby ztišila horečku, jež ji spalovala od chvíle, kdy uviděla na dlouhé prázdné chodbě úřadu, pokryté lesklým linoleem, plameňáka pronásledujícího ďábla: ze zrcadel teď pronikají do našeho prostoru už jen ostré kovové zobáky zlých ptáků a metr dlouhá žihadla obřích vos, která nám probodnou tvář při holení, temné bzučení vosy za sklem zrcadla se ozývá, když večer čteme na pohovce knihu, někdy z něho začínají vyvstávat slova, pak slyšíme hlas připomínající nám staré zjevení, které jsme zradili, bylo to zjevení, jehož se nám dostalo od sfingy, kterou jsme uviděli ležet na oprýskané kovové kostře postele stojící uprostřed zasněženého pole nad Chuchlí, když nám bylo osmnáct let, na jedné z našich osamělých procházek, stmívalo se a za soumračnou sněhovou plání po slivenecké silnici klouzala světla automobilů: nakonec jsme zjevení, které nás na zasněženém poli proniklo jako rozžhavený hrot meče, zapomněli; připomene nám je čas od času jen hlas, který se rodí z temného bzučení obřích vos, vztekle a neúnavně vrážejících za večerního šera z druhé strany do skla zrcadla. Co se stane, až se jim jednou podaří sklo rozbít? Potom bude třeba vyplivnout diamanty z úst a pokusit se najít oheň, který jsme kdysi uschovali do své knihovny.

I u vašich dveří jednou zazvoní povědomá obluda s hrací deskou pod paží...

Bolest dává vzniknout novým druhům průsvitných zvířat, lampy svítí v medu, v tmavé a studené nádražní čekárně jsou stále slyšet výkřiky, i když muž a žena, z jejichž úst tu kdysi zazněla, už leží v bílém Hindustanu na mozaikové podlaze a něžně se hladí chvějícíma se rukama po tělech obrůstajících lesklou skvrnitou srstí. Když Vyhnanec uviděl na hladině úlomek známého oltáře, rozpomněl se na leopardy na bílých schodištích rodného paláce a rozhodl se ponořit do teplého a lepkavého hnusu domova, který na nás ulpívá celý život a který se sebe celý život smýváme v zářivých hotelích. Jsou komentátoři, kteří tvrdí, že měl raději pokušení podlehnout, stát se démonem špinavé řeky a každý večer zpívat pod rozsvícenými okny kuchyní písně o nekonečných bitvách kentaurů se stroji. V každém případě to, jak se rozhodl, bylo zcela lhostejné: to je také hlavní poslání dnešního kázání a téma, na které byste měli tento týden meditovat."

Ozvalo se jednotvárné cinkání; snad to měla být hudba. Kněz roztáhl paže, zlaté výšivky na jeho rouchu se narovnaly: ukázalo se, že to jsou podoby tygrů; zvýšil hlas: „Také my se budeme muset jednou rozhodnout mezi chladem mramoru a smutnými písněmi, které se ozývají z konzervy, na jejímž obalu je namalovaná treska. Také naše rozhodování, jakkoliv nadlidsky těžké, bude zcela lhostejné; ať zvolíme to či ono, stejně nakonec budeme chodit s kovovou maskou psa na tváři po nekonečné betonové pláni..."

Věřící v lavicích otevřeli zpěvníky a začali zpívat táhlou melodii beze slov, melodii, ve které jsem nemohl najít žádný rytmus a řád a která spíš připomínala nahodilé zvuky větru rozechvívajícího za zimních večerů plechové těsnění v oknech. Do zpěvu se nesouvisle mísilo tiché cinkání. Poslouchal jsem divnou píseň, čekal jsem, jestli se ještě něco bude dít, ale pořád se ozýval jen beztvarý zpěv, jen nekonečná utkvění jediného tónu, po kterých melodie náhle prudce stoupla nebo klesla, aby se opět náhle zarazila a dlouho zněla jediným tónem. Zpěv mě uspával a začínala mi také být zima, a tak jsem vytáhl hlavu z válce: už byla tma, pode mnou se mezi černými větvemi třpytila světla města, bezhlesně stoupala po svahu rozsvícená lanovka. Seběhl jsem vysokým sněhem dolů na Újezd a nasedl do tramvaje, která přijela od Malostranského náměstí. Vůz byl skoro prázdný; díval jsem se na vybledlý obraz osvětleného vnitřku tramvaje v tmavých sklech a přemýšlel jsem o podzemním chrámu. Pořád jsem nevěděl, s kým jsem se na Petříně vlastně setkal. Narazil jsem na nějakou tajnou sektu? Stal jsem se svědkem zrození nové víry? Třeba se rozšíří z petřínského podzemí a ovládne svět. Nebo byla naopak podzemní bohoslužba posledním záchvěvem umírajícího prastarého náboženství? Byli návštěvníci chrámu cizinci, kteří se z nějakého důvodu sjíždějí do Prahy, aby tu slavili své náboženské svátky, nebo tu celá staletí nepozorovaně žijí vedle nás? Anebo jsem se octl na hranici neznámého města, které sousedí s naším? Je to město vyrůstající z odpadků, které nestrávil a vyvrhl náš řád, anebo je to obec autochthonů, kteří tu byli před naším příchodem a kterým jsme tak lhostejní, že ani nezaznamenají, až zase odejdeme? Jaký je půdorys tohoto města, do jakých čtvrtí se člení, jaké jsou jeho zákony? Kde jsou jeho bulváry, náměstí a zahrady, kde září královský palác?

4. kapitola

MALOSTRANSKÁ KAVÁRNA

Ještě několikrát jsem se vypravil na Petřín, ale okénko v lucerně chrámu teď už bylo vždycky zase zavřené, cloumal jsem jím vší silou, ale nikdy se mi je nepodařilo otevřít. Nosil jsem fialovou knihu neustále u sebe; v tramvaji, ve frontě v obchodu, někdy i na ulici při chůzi jsem ji otvíral a stále znovu jsem zkoumal neznámé znaky. Už jsem rozeznával jednotlivá písmena, ačkoliv jsem nevěděl, jaké zvuky označují: zaráželo mě, že znaků bylo sedmdesát šest, písmo buď muselo rozlišovat zvuky, které my chápeme jako varianty jediné hlásky, anebo označovalo množství zvuků, jež jsou od našich hlásek úplně odlišné. Snažil jsem se představit si tyto zvuky, někdy jsem je zkoušel při chůzi vyslovovat nahlas, kolemjdoucí se za mnou udiveně otáčeli. Uvědomil jsem si přitom, že těch několik hlásek, které používáme, je obklopeno neznámým pralesem zvuků: a protože významy slov temně vyrůstají ze zvukové látky, je tento prales naplněn znepokojivými zárodky jakýchsi přízračných věcí, bytostí a dějů. Proč ti, kteří používají neznámé písmo, cítí takovou potřebu odlišovat graficky zvuky? Je to z radosti nad smyslovým bohatstvím hlasu, která chce text přiblížit partituře, jež by zachycovala životní síly pulsující v jazyce, anebo je přemnožení písmen naopak projevem úzkostného pocitu, že významy, příliš těsně svázané s jedinečnými odstíny zvuku, neustále unikají? Napětí, které vyzařovalo z tvarů písmen, spíše svědčilo o tom, že vyrůstají ze světa úzkosti. Velké množství znaků mohlo být výrazem sklonu k pedantské popisnosti, říkal jsem si, ale také projevem zoufalé touhy přiblížit se prastarému temnému výkřiku, který v řeči sahá do budoucnosti, aby dolehl k sluchu nějakého přicházejícího božstva. Přemýšlel jsem také, co znamenají drobná zkroucená znaménka, jež se vznášela nad některými písmeny: označují délku nebo přízvuk, melodii, gesto nebo grimasu, která má vyslovovaný zvuk doprovázet? Ale třeba právě ty nenápadné obloučky a smyčky nesou hlavní sdělení textu a velká písmena jsou jen ornamentem či matoucím vzkazem, který má oklamat cizince. Anebo jsou titěrná znaménka zbytky staré hieratické řeči, které zůstaly na okraji sdělení jako trosky paláců zaniklé říše na okrajích nových měst - zbytky, jimž dnes rozumí pouze sekta zasvěcených, kteří v knihách čtou jen tento drobný a opomíjený text a snad čekají, až po návratu starých bohů jeho znaky opět vyrostou a zaskví se na průčelích obnovených chrámů.

Uvědomil jsem si, že to, co vyvolává největší úzkost a neklid, není strnulá existence znaků bez významu, ale spíš překvapivá zkušenost, že nic nemůže být zcela zbaveno vyzařování smyslu, spíš přítomnost podivného významu, který se nad písmeny chvěl jako Eliášův oheň, významu, jenž nebyl ani tak nějakou kuriózní zvláštností ostnatého písma jako smyslem, který proniká všechno, co je, a který se na stránkách knihy ve fialové vazbě stával náhle viditelným, protože nebyl zastřen, jak tomu bývá jindy, významy, na něž jsme zvyklí a jež patrně z tohoto zasutého smyslu, z tohoto prapůvodního sdělení bytí jako z pramene čerpají své tajemství, obnovují v něm svůj život a současně jsou jím tajně rozleptávány a umírají na něj jako na skrytou nemoc. Měl jsem právo říkat, že knize vůbec nerozumím? Ze spleti úzkostí, které vyvstávaly při pohledu na stránky knihy pokryté cizími písmeny, byla nejsilnější a nejpodivnější úzkost vyvěrající z tušení, že není čemu rozumět, nač se ptát, úzkost z pocitu, že na nás tiše a vytrvale číhá jakési hrůzné vítězství, kterého se děsíme víc než největší prohry.

Seděl jsem v poloprázdné Malostranské kavárně u okna, jímž bylo vidět zasněžené náměstí, před sebou jsem měl otevřenou knihu. Na šedém mramoru stolků se lesklo chladné odpolední světlo. Přicházel nový host: hubený starší muž s roztěkaným pohledem a trhavými pohyby, jedna z osamělých postav, jaké se za odpolední vynořují v kavárnách Malé Strany; když mě míjel, všiml si otevřené knihy: zarazil se, chvíli váhal, jestli má jít dál, ale potom se obezřetně rozhlédl po místnosti, prudce se ke mně sklonil a zeptal se mě, odkud knihu mám. Vysvětlil jsem mu, jak jsem ke knize přišel. Posadil se na okraj prázdné židle naproti mně jako loutka, jejíž provázky spustil vodič příliš rychle, v tomtéž okamžiku se hluboce naklonil přes desku stolu, a stále se neklidně rozhlížeje, říkal mi tichým a naléhavým hlasem: „Radím vám dobře, zbavte se té knihy co nejrychleji. Můžete mi věřit, od doby, co jsem se setkal s těmi prokletými písmeny, bloudím jako zmatený pes smutným světem okrajů a nemám klid. Podívejte se, jak se písmena tváří lstivě a vychytrale! Je to zlá sněť, která pozvolna všechno zachvátí, písmena vydechují jed, který nenápadně a vytrvale rozežírá důvěrně známé věci našeho světa, uvidíte, tvary našich staveb zvětrají v tomto dechu do obrysů barbarských chrámů lesknoucích se odpornou nádherou, zablyští se zapomenuté zlé zlato. Jed rozleptá naše slova a promění je ve staré úzkostné zvuky pralesa, v osamělou hudbu soch. Život se stane málo srozumitelnou rolí v nekonečném představení obscénního mýtu o mladém bohu umírajícím v džungli."

Zatímco mluvil, sunul se na desce stolu po loktech pořád blíž ke mně, takže na ní nakonec skoro ležel. Poprosil jsem ho, aby mi vyprávěl, kde se se záhadným písmem setkal. Trochu se uvolnil a sjel po stole kus zpátky.

„Ta strašlivá historie začala v šedesátých letech. Učil jsem tenkrát na právnické fakultě; už za studií jsem začal publikovat články v odborných časopisech, všichni mi prorokovali velkou kariéru. Měl jsem hodnou ženu a dvě malé děti. Nikdy jsem si nic nezačínal se svými žačkami, ale někdy v polovině šedesátých let se v prvním ročníku objevila studentka, jejíž tichá tvář mě nevysvětlitelně a bolestně přitahovala. Připadalo mi, jako by její gesta vyrostla v nějakém neznámém, tajuplném prostoru a dosud v něm utkvívala."

„Jaký to byl prostor?" zeptal jsem se jej, protože prostory stoupající z gest mě zajímaly.

„Byly to rozlehlé prázdné sály obložené mramorem. Vždycky nás v ženách lákají prostory, které se vstřebaly do jejich těl, krajiny, kterými prosákly a které při setkání září z jejich pohybů. Kdybych jen býval věděl, jaká temná říše mě k sobě vábí tichým vlněním milovaných rukou... Zdálo se mi, že i jí je dobře v mé přítomnosti. Jednoho dne jsme se potkali na Starém Městě, pozval jsem ji na víno a pak doprovodil domů, vystoupili jsme po tmavých schodech k jejímu bytu. Bydlela v Nerudově ulici, v jednom z těch domů, které se opírají o svah a které překvapují návštěvníka tím, že když vystoupí po úzkém schodišti do nejvyššího poschodí, vyjde odtud zadními dveřmi opět na pevnou půdu. Začal jsem do jejího bytu pravidelně chodit. Udivovalo mě, že žije sama v bytě s několika velkými místnostmi, ale nikdy mi o sobě nic neřekla; mluvili jsme vůbec málo, leželi jsme ve zhasnutém pokoji a poslouchali hlasy z ulice, dívali jsme se na sochy na štítu protějšího paláce, které byly vidět v okně. V dotecích dívky se opět ohlašovala neznámá země, její trávy a listí, tlapky jejích zvířat."

Zaváhal a znovu se neklidně rozhlédl po místnosti, ale v kavárně sedělo jen několik důchodců a studentů a nikdo si nás nevšímal; přesto popolezl po stole o kousek blíž a ještě více ztlumil hlas. „V předsíni jsem chodil kolem bíle nalakovaných a neustále zamčených dveří; nahoře do jejich rámu kdosi vyryl několik divných písmen. Dveře byly na té straně bytu, která byla obrácená ke svahu. Tajemně mě přitahovaly, ale má přítelkyně mi řekla, že je za nimi jen komora se starými krámy. Když jednou seběhla dolů něco koupit, nedalo mi to, sundal jsem s háčku na zdi svazek klíčů a zkoušel jsem, jestli se některý z nich otočí v zámku bílých dveří. Po několika pokusech zámek povolil."

V tom okamžiku jsme oba uviděli, jak cupitavými krůčky pospíchá k našemu stolu vrchní v těsné vestě; už z dálky jednou rukou mával na muže, který seděl naproti mně, a druhou pantomimicky předváděl, že jej někdo chce k telefonu. „Nikdo neví, že jsem tady," řekl muž znepokojeně, ale vstal a odešel k šatně. Netrpělivě jsem čekal, až se vrátí a dokončí svůj příběh. Díval jsem se zatím z okna, v bezvětří se zvolna snášely k zemi velké vločky vlhkého sněhu. Viděl jsem, jak se v ohbí Letenské ulice vynořila zelená tramvaj s vysokou sněhovou pokrývkou na střeše. Tiše dojela ke stanici před okny kavárny a zastavila. Měla stejný tvar jako všechny pražské tramvaje, ale její karoserie byla zřejmě vytesaná z jediného kusu zeleného mramoru; okna byla z tmavého neprůhledného skla. Přední dveře tramvaje se otevřely, vyběhli z nich dva muži s dlouhými kudrnatými plnovousy, v těžkých šedivých kabátech, které jim sahaly až ke kotníkům. V rukou drželi nemocniční nosítka; běželi s vypjatou hrudí, dlouhými, sladěnými skoky, ve kterých bylo cosi baletního. Zmizeli ve dveřích kavárny, ale za chvilku už jsem je zase uviděl venku, pořád běželi svým pravidelným poklusem, na nosítkách teď však ležela bezvládná postava. Nemusel jsem se ani dívat, kdo to je. Jen jednou otevřeš ze zvědavosti zakázané dveře, pomyslel jsem si, a to, co z nich vyleze, se za tebou bude plazit do kaváren, cpát tě na nosítka a běhat s tebou po zasněženém náměstí, od šedesátých let až do dneška. Nosiči vběhli do tramvaje, dveře se za nimi hned zavřely. Tramvaj se dala do pohybu a za chvíli zmizela.

Vyběhl jsem ven, skočil do jednoho z taxíků, které na parkovišti před kavárnou čekaly na zákazníky, a požádal jsem lhostejného ospalého taxíkáře, aby sledoval zelenou tramvaj. Sníh ještě více zhoustl, narážel v chomáčích na přední sklo taxíku, v lunetách průhledů, neustále obnovovaných rychle kmitajícími stěrači, se přibližovala a zase vzdalovala záď záhadné tramvaje. Zpočátku jela tramvaj po pravidelných trasách, ale když jsme se octli na předměstí, zahnula náhle do příkrých a prázdných ulic, kudy nikdy tramvaje nejezdily, projížděla zvolna podél dlouhých továrních zdí, podél fasád unavených domů ozdobených zasněnými ženskými tvářemi z otlučeného štuku. Na malých balkonech se zčernalými sloupy se vršily hromady starých krámů přikryté igelitem. Vzpomněl jsem si, že jsem si občas na svých dlouhých procházkách po periferii všiml kolejí, nesmyslně zapuštěných do asfaltu zapadlých ulic, nikdy jsem o tom nepřemýšlel, jen mě napadlo, že to jsou asi nějaké tovární spojky, které se už nepoužívají a které zapomněli odstranit.

Nakonec tramvaj jela vilovou čtvrtí na temeni kopce, mezi oprýskanými domky v hloubce zasněžených zahrad, kde stály pumpy zabalené do starých hadrů a převázané motouzem a rezavé barely se zamrzlou vodou. Přestalo sněžit a na západě se roztrhly mraky, po zdech a po kmenech stromů se rozlilo slabé světlo večerního slunce. Domky a zahrady náhle končily, podél posledních plotů se vinula silnice a za ní začínala sněhová pláň táhnoucí se k černému lesu, k němuž sestupovalo červené slunce, jeho paprsky barvily netknutý sníh pláně na růžovo. Na konci ulice, která vedla k pláni, stál zchátralý jednopatrový dům, nad vchodem do ulice byl na zdi vybledlý, těžko čitelný nápis Hostinec, slepou boční zdí se dům obracel k zasněženému poli. Tramvaj minula hospodu a vjela do neporušeného růžového sněhu pláně, sníh se rozstříkl do stran, jako když se člun spouští na hladinu, sněžný gejzír prozářilo načervenalé světlo. Pomalu se tramvaj vzdalovala k lesu a zanechávala za sebou oblouk hluboké brázdy, zvýrazněný černým stínem, jako rozmáchlý tah tuší na růžovém papíře. Strčil jsem taxíkáři do ruky peníze a vyběhl jsem z vozu. Utíkal jsem za tramvají, ale zapadal jsem do sněhu až po kolena, neměl jsem naději, že bych mohl tramvaj dohonit. Zastavil jsem se a díval se, jak tramvaj zahýbá za tmavý les, pak už byl vidět jen růžový sníh a nehybné stromy, jejichž zubatý stín se ke mně natahoval po pláni, obrátil jsem se a vracel se přes zasněžené pole k městu, k domkům, v jejichž oknech se oslnivě blyštěly poslední paprsky slunce, po silnici projel autobus přijíždějící z vesnice za obzorem, ze zahrad se ozývalo štěkání psa.

Zastavil jsem se a díval se, jak tramvaj zahýbá za tmavý les.

5. kapitola

ZAHRADY

Než jsem došel k okraji města, zhasla záře v oknech domků a sníh potemněl. V hospodě už se svítilo, lampa nad vchodem osvětlovala špinavý rozdupaný sníh na nízkých schodech. Vstoupil jsem dovnitř, abych zapil neúspěšný lov na záhadnou tramvaj. Octl jsem se v rozlehlé, přetopené místnosti. V jejím středu stál kulečník, zelený potah prudce osvětlovala hluboko spuštěná, ničím necloněná žárovka. Kouty místnosti se ztrácely v přítmí a v cigaretovém dýmu; kolem umakartových stolů, sražených po několika k sobě, se tísnili muži v rozepnutých flanelových košilích, jejich tváře se leskly potem, nad nimi visely na zdech plakáty s barevnými fotografiemi fotbalových mužstev a nahých žen dovádějících pod vodopádem. Nedovřená dvířka kamen oranžově žhnula z tmavého výklenku, v modravém čtverci okna se táhly zkroucené černé větve zadní zahrady, která se nořila do přicházející noci. Namačkal jsem se na prázdné místo uprostřed dlouhé lavice u zdi, zvrátil jsem hlavu, zabořil jsem ji unaveně do těžkých hroznů kabátů, které visely za mnou na zdi a ve kterých vlhkost tajícího sněhu probouzela omamné a nerozluštitelné pachy, poslouchal jsem příjemné hospodské šumění, do kterého se slévaly hlasy hostů. Jako ztracené drahokamy svítily z přítmí koutů malé skleničky zeleného likéru.

Z jedné strany jsem se tlačil na robustního muže s kulatým červeným obličejem, který se s nikým nebavil, pomalu upíjel pivo a četl si v časopise Naše zahrádka. Když jsem dopil druhou sklenici piva, obrátil jsem se k němu a zeptal se jej, jestli něco neví o tajemné tramvaji ze zeleného mramoru. Mlčel a ani se nepohnul, myslel jsem, že vůbec neslyšel mou otázku, ale když už jsem nečekal odpověď a dál se věnoval pivu, náhle řekl s pohledem bloudícím v přítmí protější strany místnosti: „Objevuje se v naší čtvrti za noci, v mlze a ve sněhových vánicích. Ty, kteří do ní nastoupili, už nikdy nikdo neuviděl. V jednom průjezdu jsem četl nápis vyškrábaný do omítky, který říkal, že zelená tramvaj má vozovnu na nádvoří kláštera v Tibetu a že k nám přijíždí skrytými cestami, které vedou přes lesy a přes pole. Něco na tom může být, jednou vyprávěl nějaký pán u holiče, jak v létě sbíral brzy ráno v lese houby a najednou těsně kolem něho tiše projela tramvaj, potom prý zmizela v mlze. Jiní ale říkají, že je to tramvaj ze dna Atlantického oceánu, která čas od času z neznámých důvodů zamíří k ústím řek a jede po jejich dně proti proudu, večer vyjíždí nad hladinu a bloudí po kraji, kolem starých továren na periferii a podél dřevěných plotů fotbalových hřišť se dostává do města. Nikdo netuší, co tu hledá, jaké je její poslání. Kolují pověsti, že pod omítkou v jakési rotundě objevili restaurátoři románskou fresku, na které se v pozadí za knížetem Břetislavem dá rozeznat cosi, co nápadně připomíná zelenou tramvaj."

Podnapilý mladík v teplákách přistoupil k našemu stolu a začal s mužem, který mi vyprávěl o tramvaji, vyjednávat koupi pytle cementu, pak se obrátil na mne a snažil se zjistit, jestli se neznáme ze stadionu Sparty; když viděl, že mi není do řeči, mávl rukou a šel se posadit k vedlejšímu stolu.

„Koleje vedou zahradami, hustým křovím u plotů," ozval se opět můj soused. „V noci ležíme v posteli, slyšíme cinkání blížící se z hloubky zahrad, po stropě přelétnou světla, v oslnivé záři se promítne na stěnu obludně zvětšený vzorek záclony. Naše manželky se nás v úzkosti chytají za ruku. Ale ve dne se vyhýbáme tomu, abychom se o tramvaji zmínili, tramvaj mezi námi neustále trčí jako temný stín. Máme strach, aby se nás na ni děti nezeptaly." Odmlčel se a pil pivo, zdálo se mi, že váhá, jestli má pokračovat ve vyprávění. Potom přece jenom promluvil: „Když naše dcera dospívala, říkal jsem manželce: musíš si ji vzít stranou a říct jí všechno o zelené tramvaji. Je nezkušená a mohla by se snadno dostat do neštěstí. Žena s dcerou několikrát mluvila, domlouvala jí, aby byla opatrná a dala si na tramvaj pozor, ale dcera se jen smála a říkala, že se nemusíme ničeho bát, že přece není taková, aby nastupovala do každé tramvaje, obzvláště je-li zelená. Když jsme se ale vraceli z jejího prvního plesu, čekali jsme pozdě v noci na neosvětlené stanici." Znovu se odmlčel, nenaléhal jsem na něj, aby pokračoval, protože jsem tušil, co přijde. „Náhle ve stanici zastavila tramvaj, pohybovala se tak tiše, že jsme si ani nevšimli, že přijíždí. Dcera, ospalá a s hlavou plnou vzpomínek na ples, vstoupila do dveří, které se otevřely přímo před ní. Když byla uvnitř, všiml jsem si, že tramvaj má divnou barvu. Vykřikl jsem a vrhl se k tramvaji, abych dceru strhl zpátky, ale dveře se bleskurychle zavřely a má ruka narazila na chladné neprůhledné sklo, tramvaj se dala do pohybu a zmizela ve tmě..."

Mlčeli jsme, hučení hlasů v místnosti sílilo a sláblo jako příboj tajemného moře. „Už tomu bude dvacet let," řekl tiše. „Od té doby jsme se s dcerou nesetkali, jen několikrát jsme zahlédli její tvář v hloubce zrcadla v tmavém pokoji, zaslechli jsme její hlas v hučení kamen. Zpočátku jsme čas od času nacházeli na dně zásuvek nebo mezi stránkami knih lístky se smutnými vzkazy, kterým jsme rozuměli čím dál tím méně, psala o sálech, kterými protékají řeky, po jejichž hladině plavou vory s bronzovými lvy, o nekonečně dlouhých sympoziích ve zkamenělých lesích, o kavárnách, kde se číšník vynořuje z husté mlhy. Podle toho, co nám psala, se zdálo, že žije v jakémsi světě, kde záhyby látek jsou důležitější než obličeje a mají svá jména, zatímco houští tváří se rozplývá v lhostejné nerozlišenosti. Také slova jako by u nich byla pokládána za bezvýznamný doprovod šumů a šustění, které jediné přinášejí důležité sdělení. Někdy se v jejích dopisech linie písma rozplétala, vlnila se na papíře a zase se zauzlovala do nesmyslných spletí, z nichž vystupovaly počátky znepokojivých slov a obrazů. Její svět je pro nás těžko pochopitelný. Pořád toužím ze všeho na světě nejvíc po tom, abych ji ještě uviděl, ale nevím, jestli bychom se mohli domluvit, kdybychom se setkali. Často myslím na to, že svět, ve kterém žije, může být v těsné blízkosti, může se přímo prolínat s naším světem, protože jeho plnosti se prostírají tam, kde v našem světě vidíme jen prázdno, a jeho prázdno je u nás plností."

Odmlčel se, chvíli se díval na protější stěnu, polepenou plakáty, a pak sklonil hlavu k Naší zahrádce. Ještě dlouho jsme seděli vedle sebe a oba jsme vypili ještě několik piv, ale ani jeden z nás už neřekl ani slovo. Nakonec jej jeho sousedi z druhé strany stolu přilákali k nějaké karetní hře a já zaplatil a oblékl se. Studenou chodbou, mezi zdmi vymalovanými vzorkem, který připomínal tváře Číňanů, jsem prošel na těsný záchodek. Nesvítilo tu světlo; otevřeným okénkem byla vidět tmavá zasněžená zahrada. Zdálo se mi, že z její hloubky zní táhlý zpěv, stejný, jako jsem slyšel v podzemním chrámu. Šel jsem na konec chodby a otevřel jsem dveře, které vedly na zahradu, zapadl jsem do vysokého sněhu, který byl navátý ke zdi domu. Jako noční had vplazil se mráz rukávy a nohavicemi na holou kůži. Když jsem za sebou zavřel, hlasy z hospody utichly; stál jsem na kraji tmavých zasněžených zahrad, na sněhu se černaly zkroucené stromy, v jejich větvích probleskovala světla vzdálených lamp jako zářící plody. Z nitra zahrad zněla tichá magická hudba, cítil jsem, že mě neodolatelně přitahuje. Šel jsem neprošlapaným sněhem za jejími tóny do hloubky tmavého sadu. Za rozpadlým plotem začínala další zahrada; opilý jsem procházel zasněženými zahradami, mezi holými stromy, na jejichž větvích ještě někde visela scvrklá jablka, kolem hromad kompostu, kolem křivých kůlen, prázdných králíkáren, podél nových a nových plotů. Nevynoří se náhle mezi stromy záhadná tramvaj? Nezablesknou se ve křoví diamanty na čelence Královny zahrad? Ale kromě větví kývajících se ve větru se nikde nic nehýbalo, v tichu byla slyšet jen monotónní melodie a občas vzdálené zaštěkání psa. Došel jsem ke zpuchřelému altánu a zjistil jsem, že to, co jsem pokládal za liturgický zpěv, je jen noční hudba, kterou na jeho střeše vyluzuje kus plechu rozechvívaný větrem. Sedl jsem si do altánu, velkými prázdnými okny byly vidět černé stromy, sníh, vzdálená světla, zněla uspávající hudba, stejně nesmyslná jako kresby, které tvořila spleť větvoví na plátně modrého sněhu, jako vlhké skvrny na zdech, podél kterých se osaměle potácím, jako neznámá zkroucená písmena ve zlých knihách. Kam to, proboha, jdu, proč se nevrátím, dokud je čas, k ostatním lidem? Ale to, co vanulo z nočních zahrad a z okrajů našeho prostoru, už mě mělo ve své moci.

Šel jsem dál; prolezl jsem ještě děrami v několika plotech, pak už jsem na konci jedné zahrady uviděl světla ulice, vyškrábal jsem se na ozdobně vyřezávané plaňky a seskočil na chodník. Za chvíli jsem došel k autobusové zastávce. Čekal jsem na autobus a krátil si čas tím, že jsem ve slabém nafialovělém světle zářivky četl vybledlé lístky, jež byly připíchnuté na dně zasklené skříňky, kterou kdosi připevnil drátem k plotu zahrady; byla to vitrína, v jakých obvykle bývají zprávy svazu zahrádkářů nebo turistické organizace. Na lístcích byly nejrůznější inzeráty a oznámení, někdo nabízel sazenice jahod, jiný prodával gauč a svatební šaty, které bylo možné vidět na zkroucené fotografii nevěsty s odstřiženou hlavou. Dole v rohu visel mezi papírem, na kterém kdosi oznamoval, že opravuje ledničky, a cyklostylovanou vyhláškou o povinném očkování psů lístek, na němž bylo napsáno na psacím stroji: „Přednáška Nejnovější poznatky o Velké bitvě v pokojích se koná ve středu v půl třetí v noci na filosofické fakultě." Uslyšel jsem, jak přijíždí autobus, se zasyčením se otevřely dveře: nastoupil jsem dovnitř.

6. kapitola

NOČNÍ PŘEDNÁŠKA

Středa byla příští den; na lístku sice nebylo uvedené žádné datum, ale byl jsem tak nedočkavý, abych se dozvěděl něco nového o světě, jehož obrysy se mi zjevily, že jsem se rozhodl, že se na filosofickou fakultu půjdu v noci podívat. Přicházel jsem k ní od Staroměstského náměstí, do ticha zasněžené pusté ulice bzučely zářivky, masivní budova filosofické fakulty temně vyvstala na konci řady domů. Když jsem k ní přišel, zastavil jsem se a podíval se vzhůru, ale neviděl jsem jediné rozsvícené okno, jen na sklech v nižších patrech se lesklo světlo venkovních zářivek. Hlavní vchod v podloubí nebyl zamčený, vstoupil jsem dovnitř; v prázdné budově byla tma a zima. Prošel jsem kolem opuštěné zasklené vrátnice a vystoupil po širokém schodišti, chodil jsem po chodbách s okny do dvora. Čas od času jsem se zastavil a naslouchal jsem, ale v budově bylo mrtvé ticho, zaslechl jsem jen drnčení noční tramvaje jedoucí po nábřeží. Otevíral jsem dveře učeben a nahlížel dovnitř, ale všechny byly tmavé a prázdné. Až když jsem otevřel dveře jedné posluchárny v druhém patře, uviděl jsem, že v chladné místnosti, slabě osvětlené zářivkou, která stála na ulici pod oknem, sedí za stoly na lavicích lidé v kabátech, od katedry se ozýval monotónní hlas přednášejícího, na jeho vyhublou tvář se špičatou bradkou dopadal pruh mdlého světla. Posadil jsem se na volné místo na kraji lavice u dveří.

Slyšel jsem: „Ještě před několika lety se vědecká obec, až na malé výjimky, shodovala v názoru, že velkou bitvu v hloubce pokojů nelze pokládat za historickou událost.

Tvrdilo se, že záznamy v pramenech nejsou věrohodné a že mají svůj původ ve zhistorizování určitých rituálů spjatých s podzimními slavnostmi vyhánění draků ze spořitelen. Také se neustále poukazovalo na to, že o bitvě není žádná zmínka v proslulé Lví kronice, nalezené, jak všichni víte, za deštivé noci v igelitovém obalu na sedadle v neosvětleném kupé, v okamžiku, kdy vlak zastavil na trati a kupé se octlo před rozsvíceným oknem secesní vily ve Všenorech, jehož světlo se lesklo na mokrém listí v tmavé zahradě. Je opravdu s podivem, že vědcům, kteří projevili takovou hyperkritičnost vůči pramenným materiálům, nepřipadalo zvláštní, že k nálezu kroniky došlo zrovna před vilou, v jejímž okně byl vidět na zdi kus potemnělého obrazu, na kterém bylo možné rozeznat postavy faunů tančících v háji. Zdá se, že si nikdo z historiků nevšiml, že drobný předmět, namalovaný v trávě pod břízkou, je nápadně podobný rýžovému kartáči, jaký se dodnes používá v lázních-chrámu, kde jednoho večera kněz řekl do oblaků páry převalujících se nad vanami: ,V bufetu ve vzdáleném městě na černé tabuli s názvy a cenami jídel je napsaný křídou poslední vzkaz Pána okrajů, varování před tím, co do našeho prostoru vydechují zčernalé vnitřky váz. Tento dech, praví Pán okrajů, rozleptá stará souhvězdí. Nezapomínejte také na nedočkavá a hbitá klepeta strojů, číhající za dlouhými zdmi ve smíchovských ulicích. Nirvána nenahradí promenádní koncert.' Nezáleží na tom, že podobnost barevného tvaru na obraze s kartáčem byla, jak se později ukázalo, náhodná (ve skutečnosti se jednalo o zobrazení žampionu, ne-li o skvrnu od latexu). A připomeňme ještě jednu věc: písmeno F, kterým začíná slovo faun, má v písmu našich sousedů podobu svislé tyče s dvěma příčkami, vodorovně z ní vyrůstajícími v jejím prostředku a na vrcholu, tedy přesnou podobu oné konstrukce na kraji města, z níž neklidný lžiprimátor každý večer vyhlížel - stoje na dolní příčce a opíraje triedr o horní - průvod žen, který se měl pokusit donést do města stříbrné vlky s rubínovýma očima a rozestavit je za dlouhými záclonami v ložnicích. Viděl však tenkrát jen vzdálená světla automobilů na dálnici, chladný zářící náhrdelník. Je to všechno opravdu jen náhoda? Situace se radikálně změnila, když nastoupila mladá generace historiků, nezatížená pozitivistickými předsudky. Nejnovější bádání, zejména poslední významné objevy v oboru archeologie zásuvek, svědčí zcela jednoznačně nejenom o tom, že se bitva skutečně konala, ale jak se zdá, dokonce i o tom, že dosud trvá. Zlaté pomníky jejích hrdinů zasvítí z hloubky zrcadla v tmavém koutě pokoje, když na ně dopadne zvolna se otáčející světlo majáku. Když jdou obyvatelé bytů v noci tmavou předsíní na záchod, spočine někdy jejich noha na kolébajícím se pontonu: málokdo se odváží vydat se po vratkém pontonovém mostě do tmy, i když mnozí vědí, že na jeho konci by směli zapomenout svá jména a dotknout se čelem chladného kovu potrubí, ve kterém teče mléko zoufalých zvířat do fantastických měst na pobřeží. V noci zahlédnou postavu v maskovacím obleku, na kterém je vzorek perského koberce, jak přískoky přebíhá ložnici, nacházejí šňůry polních telefonů pod postelí, v tmavém koutě pokoje se táhne zákop, při večeři se nad ním lesknou číhavé oči. Nějaké dítě řekne: ,V koutě něco je, půjdu se tam podívat,' ale rodiče je rychle okřiknou: ,Od jídla se nevstává!', všichni se bojí vzít na vědomí válku, která se vede v koutech, i když tuší, že jejich byt se nachází uprostřed bitevního pole, v zapomenutém Slavkově vnitřků domů. Vojáci dešifrují tapety, navzdory konvencím se vede nelítostná gramatická válka, jedovatá hudba zní skoro bez přestávky: jsou slyšet i ledové violy, jejichž používání humanitární pakty přísně zakazují. Skupině záškodníků se podařilo dopsat do souboru mýtů protivníka novou postavu: démona s jelením parožím na hlavě. Někteří přišli s podivným návrhem, aby se vojákům i štábu oznámilo, kdo je nepřítel a kdo je spojenec, ale tato novota nenašla větší odezvu: jedni tvrdili, že kdo je nepřítel a kdo je spojenec, se nedá poznat, a druzí, že mezi tím neexistuje žádný rozdíl, a není tedy co poznávat. Četa dobrovolníků opatrně prohlíží stránku po stránce silnou knihu, přesto však zahlédnou příliš pozdě pohlednici ze Salzburgu, vloženou mezi stránky 346 a 347; píše se na ní o lhostejném chladu pudinků, jímž končí, nikoliv nešťastně, pokusy o napsání reportáže o zrodu nového božstva v parcích. Padlí mdle bloudí v erebu skříní; když dojde k invazi v předsíních, na nočních plážích, někteří z nich se opět připletou do bojů, znovu zahynou a octnou se v ještě vzdálenějším zásvětí, kde na nekonečných soumračných pláních vlnících se trav stojí bílé lokomotivy z alabastru. Nelítostné boje muže proti muži se vedou v omamné džungli šatníků, nikdo neví, za jakým visícím oblekem vyrazí nabroušená čepel. Vojáci, kteří tu mezi kabáty setrvávají dlouhé měsíce, nakonec už sami vypadají víc jako kabáty než jako lidé, také jejich myšlenky se už více podobají myšlenkám kabátů (například celé hodiny myslí na město, kde jsou domy, pomníky a pouliční lucerny na pružinách a po jehož ulicích se prochází osamělý poník); pak se stává, že majitel bytu si omylem v zamyšlení oblékne některého z vojáků a vyjde v něm na ulici. Voják se tím cítí uražen a chce střílet, ale z jeho měkké pušky vypadávají jen zhadrovatělé koule, které se kutálejí po chodníku, kde do nich klovou holubi. Tragický omyl rozpozná profesionálním okem až šatnářka v kavárně; hned je jí jasné, o co se jedná: musí se mít neustále na pozoru, protože jí pořád nosí do šatny místo kabátů vojáky a jiné bytosti, které z nějakého důvodu, ať náboženského nebo gastronomického (omamně sladké plody dozrávající na podzim na klopách sak!), přesídlily do skříně a postupem času zkabátovatěly, ví, že kdyby podlehla chvilkové nepozornosti a pověsila nepravý kabát do šatny, mohly by pod jeho vlivem začít poněkud ožívat i pravé kabáty, potom by se rozlézaly po kavárně a lezly by i ven na ulici, šatnářka by je musela honit a neměla by čas psát esej o gnoseologických dunách, je totiž moudrou ženou, k níž chodili na konsultaci nejvýznamnější moderní filosofové, když nevěděli, jak dál; říkala jim: ,Ve filosofické knize je z metafyzického hlediska nejdůležitější typ písma, kterým je kniha vytištěna, tloušťka či hubenost písmen nebo tvar jejich patek (drápků, kterými se písmena zasekávají do očí) nesou nejpodstatnější sdělení o kosmu' - a filosofové žasli nad hloubkou a originalitou jejích myšlenek. Teď už šatnářky odešly do tajného Grónska na druhém konci šaten, kde v pevnostech bloudí i mnozí padlí z války v nitru domů - uctěme dnes, den před Velkou rybí slavností a nedaleko od míst, kde se bude konat, jejich památku naším tradičním způsobem."

Všichni vyndali z tašek dřevěné skříňky, položili je před sebe na stůl a odklopili z nich víko. Ozvalo se šramocení, ze skříněk vystrčily hlavu lasičky, opřely se tlapkami o okraj přední stěny skříňky a začaly syčet. Posluchači se postavili do pozoru; vstal jsem také. Přestože v učebně nebylo moc vidět, ti, co stáli vedle mne, si brzy všimli, že přede mnou nesyčí žádné zvíře. Místností se šířil pohoršený šepot, za chvíli se na mne dívala celá posluchárna. Postavil jsem na stůl tašku a začal jsem nervózně předstírat, že v ní hledám skříňku s lasičkou, ale pak jsem raději skočil ke dveřím a vyběhl z místnosti. Utíkal jsem po dlouhé tmavé chodbě, na jejím konci jsem se ohlédl a uviděl jsem, jak se dveře posluchárny pootevřely, jak se z nich vyvalil houf lasiček a pustil se za mnou. Běžel jsem tmou a slyšel za sebou tiché pleskání mnoha nožiček po kamenné podlaze. To je dobré, myslel jsem si, pět let jsem chodil po těchto chodbách, někteří z mých někdejších spolužáků tady ve dne vyučují, a mne tu za noci honí po chodbách zvířátka. Na schodech jsem získal náskok, vyběhl jsem ven, ale ještě když jsem běžel podloubím, opřely se lasičky do dveří, otevřely si je a už zase pádily za mnou. Utíkal jsem Kaprovou ulicí, před osvětlenou výlohou knihkupectví na rohu Žatecké ulice udělaly lasičky obchvat a uzavřely kolem mne kruh. Nezaútočily na mne, ale kdykoliv jsem se pokoušel obklíčení prorazit, kousla mě vždycky některá bolestivě do nohy.

Nelítostné boje muže proti muži se vedou v omamné džungli šatníků...

Za chvíli přiběhly od filosofické fakulty další dvě lasičky. Nešlo jim to tak rychle, protože byly navlečené do jakýchsi postrojů a táhly za sebou malé sáňky; na sáňkách stála televize, na níž byla připevněná videokamera. Na obrazovce se šklebil obličej muže, který přednášel v tmavé posluchárně. Když se sáňky zastavily, řekl výsměšným tónem: „Staré přísloví říká: ,V létající katedrále lasičku neusmažíš' - kdybys jen trochu přemýšlel o smyslu těchto slov, nemusel ses teď octnout v tak zahanbující situaci, v situaci, jež možná jednou poskytne námět pro monumentální sousoší, které bude zobrazovat tebe, lasičky a sáňky s televizí a které bude umístěné na vrcholu útesu nad oceánem: obrazovka televizoru, která bude mít úhlopříčku deset metrů, bude za noci svítit jako maják vzdáleným lodím, jejichž posádku dnes už z větší části tvoří mořské obludy, neboť sehnat námořníky je čím dál těžší, nemohou si zvyknout na zásadu, která se teď hodně proklamuje, totiž že lodě v podstatě nemají vyhledávat moře, ale mají si je spíš brát s sebou. Jeden z námořníků mi nedávno v důvěrném rozhovoru řekl: ,Dobře rozumím tomu, že je nezbytné, abychom s sebou přemisťovali své zahrady, i s altány a spletitým křovím, ale vozit s sebou vlastní moře? To je, jako bychom chtěli posnídat monadologii už v šest ráno, kdy je přes zeď slyšet tiché vrzání, jak se ve výtahu o sebe otírají tvrdé krovky žen.'"

Vtom jsem za sebou uslyšel funění. Otočil jsem se a uviděl jsem, jak od Staroměstského náměstí přibíhají další dvě lasičky; také ony byly zapřažené do sáněk, na kterých nadskakovala televize s videokamerou. Doběhly k nám a zastavily tak prudce, že rozjeté sáně do nich zezadu strčily, až lasičky upadly tlamou do sněhu. Na obrazovce jejich televizoru se mračila jiná tvář; byla to tvář muže, který měl kázání v podzemním chrámu. Oba televizory stály proti sobě, jejich svit se rozléval po špinavém sněhu. Kněz se otočil na přednášejícího: „Jak si to představujete, vážený? Všichni připravují zítřejší slavnost, nevědí kam dřív, a vy se tu bavíte! Stroje mají zase vize, mniši fasovali aspik, ve kterém nejsou žádní motýli, po kobercích lezou želvy, které mají diamantovými písmeny vysázené do krunýřů blasfemické nápisy, nikdo nerozmrazil anděla noci, a vy si tu povídáte o námořnících a mořských obludách! Zapomněl jste asi na doby, kdy jste sám byl ještě mořskou obludou a kdy jste v čele gangu utopenců za nocí vykrádal kiosky na pobřeží."

Ale historik se nedal zastrašit. „Těší mě, že jste si na mne vzpomněl," řekl kousavě, „je to myslím poprvé od doby, kdy jsem vám zachránil život, když jste v depresi chtěl sníst rostliny vyrůstající ze zapomenutých klaviatur."

„Co to žvaníte za nesmysly?!" vybuchl kněz. „Klaviatury byly dávno zamrzlé v ledu, hudby se ujala noc a lehké, vlající draperie."

Z televizorů se začaly ozývat výčitky a nadávky. Obě dvojice lasiček zapřažených do sáněk na sebe přitom cenily zuby a syčely. Výhrůžně se k sobě blížily a táhly za sebou televizory. V jediném okamžiku se na sebe vrhly a zahryzly se do sebe, televize se překotily do sněhu. Ostatní lasičky nevydržely nečinně přihlížet, rozdělily se na dva tábory, jedny se přidaly ke knězovým zvířatům a druhé k historikovým; nakonec se ve sněhu převalovala nepřehledná změť chlupatých tělíček, kousajících a kňučících. Když jsem viděl, že si mě už nikdo nevšímá, odešel jsem Žateckou ulicí.

7. kapitola

SLAVNOST

Příští noc jsem chodil po Starém Městě; doufal jsem, že někde narazím na slavnost, kvůli které se hádali historik s knězem na obrazovkách televizorů. Pařížskou třídou jsem došel na Staroměstské náměstí. Nesvítila tu žádná lampa, okna všech domů byla tmavá. Přecházel jsem napříč náměstím, v tichu bylo slyšet jen křupání sněhu pod mými botami. Když jsem se blížil k Týnské škole, uviděl jsem, jak se přede mnou z ústí Celetné ulice pomalu a drkotavě vysouvá cosi velkého a průhledného. Uskočil jsem stranou a schoval se v neproniknutelné tmě podloubí. Když sunoucí se povylezlo trochu víc, poznal jsem, že je to jedno z velkých skleněných sousoší, která zářila v kaplích podzemního chrámu; sousoší zobrazovalo hrdinu objímajícího se s mladou dívkou u štíhlého sloupu, ke kterému byla přivázaná želva, z jejíhož krunýře vyrůstaly dlouhé ostré bodliny, na ostnech bylo nabodnuto tělo muže v drahocenném rouchu, s jeho čela se skutálela koruna posázená drahokamy a ležela na zemi vedle lhostejné želví tlamy. Sousoší stálo na velkých saních; světélkující ryby, zneklidněné otřesy, proplouvaly zmateně z jedné skleněné postavy do druhé. Za chvíli se objevila i skupinka lidí, kteří sáně tlačili: všichni měli na tvářích černé škrabošky se zašpičatělými, nezvykle protaženými a nahoru zahnutými okraji, které trčely daleko do stran a byly zakončené stříbrnými hroty. Kolem pasu měly maškary několikrát omotanou červenou šňůru se střapci na obou koncích, které byly vepředu uvázány do uzlu; za každou šňůrou byl zastrčený samostříl a těžké kladivo. Za první sochou se hned sunula další, ta zobrazovala muže klečícího na jednom koleně a upřeně hledícího do nitra obrovského lesklého krystalu. Třetí sousoší zachycovalo dramatický moment souboje: jeden z bojujících upadl na zem a upustil meč a druhý se rozpřáhl, aby mu zasadil poslední ránu, zabránil mu v tom však jakýsi podivný anděl s psí hlavou, který se střemhlav snesl shůry a ještě za letu se mu zahryzl do paže. Když sáně zatáčely na náměstí, zavadilo skleněné chodidlo anděla o rohový dům a prasklo, z praskliny začal téci pramínek vody, který brzy zmrzl v rampouch. Postupně přijelo na náměstí všech třináct soch-akvárií, maškary je sestavily na sněhu mezi Týnským chrámem a radnicí do kruhu. Světélkující živočichové plovoucí uvnitř soch osvětlovali sníh bledým a neklidným světlem, rybí záře se míhala i na fasádách domů. Nad kruhem skleněných, přeludně zářících soch se tyčila temná radniční věž.

Skupina maškar začala předvádět uprostřed kruhu soch němou pašijovou hru o utrpení, smrti a vzkříšení jakéhosi mladého a krutého boha. Nerozuměl jsem úplně, co znamenají exaltovaná gesta herců, ale připadalo mi, že hra vypráví o cestě džunglí, o bloudění rušnými přístavy a malátnými nádvořími paláců ve žhavém poledním slunci, o zoufalství ve večerních zahradách. V okamžiku, kdy na horkém mramoru nábřeží, u kterého tiše řinčely řetězy galéry, kusy těla roztrhaného tygrem srostly a dosud zmatená duše, představovaná ženou v liščím kožíšku, se vrátila z podsvětí, propukly všechny maškary v jásot, vrhly se na sochy a začaly je rozbíjet kladivy. Mocnými proudy vystříkla voda, do sněhu dopadly skleněné střepy a s nimi ryby a mořští živočichové. Naplněni děsem sebou mrskali ve sněhu, snažili se uprchnout, ale postavy v černých maskách teď vytáhly samostříly a střílely po zmítajících se tělech kovovými harpunami na tenkých pevných lanech, byly slyšet rozjařené výkřiky lovců, drnčení lan napínajících se do oblouků a zvuky pleskajících se rybích těl. Zděšený tuňák se domrskal na Husův pomník a skryl se mezi kamennými postavami, ale i tam jej dostihl ostrý hrot harpuny. Jakási skvrnitá ryba se blízko mne namáhavě soukala do okapu a chrastila uvnitř ploutvemi. Někteří živočichové se snažili zachránit tím, že se zavrtali do sněhu: ze sněhu vyčnívaly jako snové rostliny chvějící se ocasní ploutve ryb, svíjející se chapadla chobotnic a průsvitná, vlnící se ramena medúz. Na několika místech sníh tajemně zářil: to bylo tam, kde se pomocí ploutví do sněhu zahrabaly světélkující ryby. Účastníci slavnosti na zářící skvrny na sněhu stříleli; po výstřelu světlo pohaslo, na povrch začala zespodu prosakovat tmavá krev. Chobotnice šplhala po fasádě paláce Kinských, zachycovala se chapadly výčnělků rokokových ornamentů, už byla na střeše a soukala se do vikýře, když jejím tělem projela harpuna; zvíře se skutálelo po šikmé střeše a dopadlo na náměstí, ještě dlouho se za ním se střechy sypal sníh. Některým rybám se však nakonec přece jen podařilo utéci, zahlédl jsem i velkého žraloka, jak mizí v Železné ulici; pohyboval se ve sněhu tak, že smršťoval a zase natahoval tělo jako housenka. Za nějaký čas se krvavý rej utišil. Lidé v maskách sesbírali mrtvé ryby do síťovek a odešli s nimi směrem ke Kaprově ulici.

Náměstí bylo zase opuštěné a tiché. Vystoupil jsem z podloubí, chodil jsem sám po sněhu prosáklém krví. Zahlédl jsem, že nedaleko ode mne se sníh hýbe: po prázdném náměstí zmateně a v šoku bloudil velký rejnok, pohyboval se vlněním plochého těla a vířil přitom sníh.

Šel jsem za účastníky slavnosti; cestu mi ukazovaly krvavé skvrny na sněhu. Setkal jsem se s lovci ryb opět na Mariánském náměstí, už sundali škrabošky a odmotali červené šňůry, po jejich rozjařenosti už nebylo ani stopy. Klidně a ukázněně stáli v dlouhé a klikaté frontě a drželi v rukách síťovky s mrtvými rybami. Nebylo vidět, na co vlastně čekají; přesto jsem se postavil na konec pomalu postupující řady. Ukázalo se, že stojíme ve frontě na lyžařský vlek. O zeď Klementina se opíraly desítky párů lyží: každý, kdo čekal ve frontě, dostal jeden pár; když si lyže připjal, chytil se kotvy, která přijela z úzké Seminářské ulice, opřel se o ni a zmizel v tmavém ústí uličky. Také já jsem si připevnil lyže řemínky, když na mne přišla řada, a opřel jsem se o kotvu. Lano se napjalo a trhlo sebou, lyže se daly do pohybu, rozjely se vyježděnou stopou.

Na konci krátké a zakřivené Seminářské uličky vlek zahnul postranním vchodem do Klementina, projel jsem zvolna dvěma nádvořími (stopa vedla tak blízko sochy studenta bránícího Prahu proti Švédům, že jsem si o kamenný podstavec odřel hranu lyže), otevřenou brankou jsem se dostal na Křižovnické náměstí, kde mě oslnila světla pozdního taxíku, uslyšel jsem skřípání brzd. Potom mě kotva táhla pod klenbou mostecké věže na Karlův most; po rovné stopě, vyježděné těmi, co jeli přede mnou, jsem se pomalu sunul podél zasněžených soch. Na petřínském svahu prosvítal mezi tmavými stromy sníh, bylo ticho, jen ve chvílích, kdy jsem projížděl kolem lehkých, narychlo smontovaných sloupů konstrukce vleku, se nade mnou ozývalo zacvakání a skoro neslyšně skřípaly houpající se prázdné kotvy, které se vynořovaly ze tmy a vracely se opačným směrem. Vlek mě táhl Mosteckou ulicí a přes pusté Malostranské náměstí se zaparkovanými tmavými automobily, stoupal jsem Nerudovou ulicí podél zavřených bran paláců, potom vlek zabočil do průjezdu, tiše jsem klouzal labyrintem těsných dvorků, kolem popelnic a hromad beden z překližky, kotva mě táhla vzhůru po studených a vlhce páchnoucích schodištích domů, osvětlených osamělou žárovkou. Temnými úvozy jsem projel do předsíní, vykřikl jsem, když proti mně vyvstala postava, ale byl to jen můj odraz ve velkém zrcadle nad botníkem, projížděl jsem kouty ložnic, kde na postelích oddechovali spící. Muž a mladá dívka se milovali na širokém bílém lůžku, dívka uslyšela šramocení, otočila ke mně hlavu a mlčky se mi dívala do očí, než jsem zmizel za skříní. Jel jsem zapíraným meziprostorem mezi byty, poznal jsem, že byty jsou navzájem spojené tajnými stezkami a průsmyky, které vedou za nábytkem, otevřela se složitá spleť silnic, tunelů, kupeckých cest vinoucích se v hloubce domu, v prostoru, který se nám nepodařilo ovládnout a začlenit do našeho světa, a tak jsme raději popřeli jeho existenci - naše tupá arogance vůči těm tichým prostorům se nám zle vymstí, až nás jednou zářící zvířata vyženou z našich bytů a až budeme muset bloudit těmito temnými cestami. Poznal jsem, že byty jsou daleko větší, než se domníváme, že obývaný a známý prostor tvoří jen jejich malou část, že do celku bytu patří vlhké kamenné sály, jejichž zdi jsou pokryté ponurými freskami, rajské dvory zarostlé bujnou vegetací a atria, v jejichž středu vysoko stříká chladná voda fontány. Utajené prostory jsou s obývanou částí bytu spojeny zamaskovanými průchody v koutech a za skříněmi, ale obvykle do nich po celý život nevkročíme - a přece cítíme, že rozhodnutí, v nichž se proměňuje a obnovuje náš život, uzrávají v dechu, který vane z těchto zapřených míst.

Otevřenými vraty domu jsem vyjel z bludiště bytů a chodeb na dolním konci pohořeleckého náměstí. Uviděl jsem tu znovu účastníky slavnosti. Už si odepjali lyže, postávali v hloučcích a drželi v rukou papírové kelímky, ze kterých stoupala pára. Lano vleku vedlo do dveří kaple, která stála na horním konci náměstí; vedle kaple se nadouvaly ve větru bílé plátěné stěny velkého stanu. Otevřenými dveřmi mě kotva dotáhla do kaple. Byla tmavá a připomínala spíš než sakrální stavbu nákladní vagon; na jejím konci se v přítmí rýsoval oltář, před ním se s tichým pravidelným skřípotem otáčela točna vleku. Oltář se bledě leskl; když jsem přijel blíž, uviděl jsem, že je zasypaný rybími těly, ryb bylo tolik, že přepadávaly na zem, chvílemi se některé tělo ještě zazmítalo na podlaze, aby vzápětí nato zase znehybnělo. Když jsem se přiblížil k točně, odhodil jsem kotvu a vyjel ven z kaple.

Hned mi někdo zezadu poklepal na rameno. Otočil jsem se a uviděl za sebou vousatého muže v dlouhém šedivém kabátě, poznal jsem, že je to jeden z dvojice, která odnesla mého známého z Malostranské kavárny na nosítkách do mramorové tramvaje. Dělal tu asi pořadatele, protože měl na rukávu přišpendlenou pásku, na které byla namalovaná piraňa s vyceněnými zuby.

„Jak to, že jste přijel bez ryby?" zeptal se ponuře. Proč po mně pořád chtějí, abych s sebou nosil nějaká zvířata? „Bohužel na mne v jedné předsíni skočil pes, vyrval mi rybu z ruky a utekl s ní," řekl jsem.

„Budete muset jít na chvilku se mnou," řekl muž ledovým hlasem. Uchopil mě pevně pod paží a táhl mě mezi hloučky lidí k bílému stanu; sunul jsem se vedle něho nemotorně do svahu na podklouzávajících lyžích.

Uprostřed stanu svítila lampa a promítala na přední plátěnou stěnu stínové profily dvou postav. Jedna seděla klidně za stolem a něco psala, druhá, na které byla nápadná špičatá bradka, stála před stolem a všelijak se ukláněla, kroutila a kývala. Přes tenké plátno byl slyšet jejich rozhovor. Kroutící se a uklánějící úpěl: „Musíte mi odpustit, Eminence, mé chování bylo strašné, nezodpovědné, neomluvitelné, odmlouval jsem vám, nehorázně jsem tvrdil, že jsem vám zachránil život; samozřejmě že vím, za co jsem vám vděčen - když jsem se s vámi seznámil, byl jsem jen prostý mořský živočich a o životě na souši jsem nevěděl nic, přemýšlel jsem víc žábrami než hlavou, stýkal jsem se s utopenci a podobnou verbeží a nebyl jsem o nic lepší než oni, kde bych dneska byl, nebýt vás, to vy jste mě vytáhl z mravního bahna a vymotal mě z chaluh."

„Dobrá, dobrá, promluvíme si o tom později," rozmrzele ho odbýval sedící stín. Zlý pořadatel mě pořád jednou rukou pevně držel, druhou rozepnul knoflíky na lemu dvou okrajů rozstřiženého plátna (byly to knoflíky potažené bílými nitěmi, jaké se přišívají na povlaky peřin a polštářů) a vtáhl mě do stanu. Uviděl jsem, že postava, která se svíjela před stolem, je noční přednášející z filosofické fakulty a sedící postava muž, který kázal v podzemním chrámu o návratu nestvůr a který přednášejícímu nadával v televizi zářící na sněhu v tmavé Kaprově ulici.

„Co je?" zeptal se sedící otráveně, když nás uviděl ve vchodu do stanu. „Zase někdo používal zakázané slovesné časy? Dejte mi s tím pokoj, víte dobře, že se stejně mají brzy všechny zbývající časy povolit, nebo alespoň čas bílých oblud a čas džungle. Vždyť ten zákaz byl naprostý nesmysl; dávno už je každému jasné, že všechny slovesné koncovky jsou úplně neškodné a se zlou hudbou, která ničí lesklé stroje, nemají nic společného."

Zdálo se, že se můj průvodce najednou stydí říci, proč mě přivedl. „On... neměl rybu," vypravil ze sebe nakonec tiše se sklopenýma očima a zrudl.

Historik se zapotácel a musel se opřít o hranu stolu. Zřejmě mě poznal, protože si pro sebe zdrceně šeptal: „Žádná lasička, žádná ryba, nic. Nic, vůbec nic." Jeho šepot se změnil v tiché vzlyky, do jeho tváře, zkřivené bolestí, jako by se vracely rysy mořského zvířete, kterým býval, oči se vyboulily a víčka strnula, ústa se zakulatila, za chvíli jsem měl dojem, že se na mne dívá velká ryba.

Zato na sedícího kněze obžaloba nijak zvlášť nezapůsobila. Jenom odložil pero a mlčky se na mne díval, pobaveně a se zlým úsměvem. Začal jsem litovat, že jsem knihu ve fialové vazbě nenechal stát v antikvariátu na polici. Pořadatel upadal do pořád větších rozpaků, chvěl se a pozoroval špičky svých bot. Ucítil jsem, že jeho sevření povolilo; vytrhl jsem se mu a vyjel jsem ze stanu, kličkoval jsem na lyžích mezi hloučky lovců ryb, za chvíli jsem byl u ústí Úvozu a už jsem se v hlubokém předklonu řítil dolů; abych zmátl pronásledovatele, zahnul jsem napravo do temné Strahovské zahrady a sjížděl jsem po zasněženém svahu. Zastavil jsem se mezi stromy a podíval se nahoru, ale nikde se nic nehýbalo, ticho noci nerušil žádný zvuk.

8. kapitola

 BISTRO NA POHOŘELCI

Je možné, že v naší těsné blízkosti existuje svět, který tak překypuje podivným životem, který tu snad byl dříve než naše město a o kterém přitom vůbec nevíme? Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc jsem připouštěl, že to docela dobře možné je, že to odpovídá našemu způsobu života, tomu, jak žijeme uvnitř vymezených kruhů, které se bojíme opustit. Cítíme úzkost z temné hudby, jež se ozývá z druhé strany hranice a jež rozleptává náš řád, máme strach z toho, co se rýsuje v přítmí koutů, nevíme, jestli to jsou rozbité, rozpadající se tvary našeho světa, nebo zárodky nové fauny, která jednou promění města ve své loviště, předvoj armády monster, která číhavě pomalu táhne našimi byty. Proto raději nevidíme tvary, které se zrodily na druhé straně, a neslyšíme zvuky, které v noci znějí za zdmi, skutečné je pro nás jen to, co vrostlo do našeho světa, co se spojuje s ostatními věcmi a událostmi v těch několika hrách, jež monotónně opakujeme a o jejichž vnitřních souvislostech mluvíme jako o příčině, důvodu, smyslu; tyto hry vytvářející tkáň našeho světa nejsou o nic méně podivné a děsivé než noční slavnosti skleněných soch, a jestli se na ně někdo dívá z druhé strany, kupříkladu mezerami mezi knihami v naší knihovně, zakouší asi stejné pocity znepokojivého úžasu nad fascinující a tíživou rituálností, jaké vyvstávaly ve mně, když jsem ze tmy podloubí sledoval rybí slavnost. „Jaká úžasná monstra!" šeptá při pohledu na nás s úzkostí a temným obdivem.

Náš svět, do kterého jsme se uzavřeli, je přitom tak úzký; i uvnitř prostoru, který pokládáme za své vlastnictví, jsou místa, která se vymykají naší moci, doupata, ve kterých se usídlila zvířata, jejichž domov je ve tmě za hranicí. Známe zvláštní nevolnost, jež se nás zmocňuje, když se setkáváme s odvrácenými stranami věcí a s jejich vnitřními dutinami, které odmítají vstupovat do našich her: když při úklidu odstrčíme skříň a najednou se díváme na ironicky lhostejnou tvář její zadní stěny, zahleděnou do jakýchsi temných komnat, jež se zrcadlí na jejím povrchu, když odšroubujeme kryt televizoru a přejíždíme prstem po změti drátků, když vlezeme pod postel pro zakutálenou tužku a náhle se octneme v tajemné jeskyni, jejíž stěny jsou pokryty magickými, zachvívajícími se chuchvalci prachu, v jeskyni, kde pomalu uzrává cosi zlého, co jednoho tichého odpoledne vyleze na světlo. Existuje pro nás jen to, co se včleňuje do her, které hrajeme: není divu, že nic nevíme o světě, který se prostírá za okrajem prostoru těchto her; asi bychom si jej nevšimli, ani kdyby pořádal své slavnosti přímo uprostřed našeho denního shonu.

Vzpomínal jsem, jak mi vědecký pracovník v univerzitní knihovně tvrdil, že to, co žije za hranicí, nemůžeme uvidět, protože jsoucna odtamtud se sytí z jiného pramene smyslu, a unikají tak našemu pohledu. Ale stále víc jsem nabýval dojmu, že tato neviditelnost je spíš důsledkem toho, jak dokonale se nám podařilo zkrotit náš pohled, jak úzký výběh jsme mu vykázali. Přísnost, s jakou omezujeme cesty svého oka, spíš svědčí o tom, že jsme si vědomi, že náš pohled monstrům okrajů temně rozumí a že máme strach, aby se nesetkal se známými příšerami, nenavázal s nimi rozhovor a nerozpomněl se přitom na staré přátelství a zapomenutou společnou řeč.

Ráno příštího dne jsem se vypravil na Pohořelec, abych se podíval, co tu zbylo po nočních událostech, nesetkal jsem se však s ničím, co by svědčilo o tom, že tu ještě před několika hodinami stála kaple, stan a lyžařský vlek, neobjevil jsem žádnou věc, která by nebyla pevně zasazená do skloubeného světa dne. Malé náměstí bylo v tuto denní dobu téměř pusté, turisté, kteří je zanedlouho zaplaví, dosud snídali v hotelích dole ve městě. Foukal tu ostrý ledový vítr vyvýšených prostranství, ve zmrzlých závějích stály opuštěné automobily s tvrdým sněhem na střechách. Bistro s velkým oknem už bylo otevřené; dostal jsem chuť na horkou kávu, a tak jsem vešel dovnitř.

Octl jsem se v úzké a protáhlé místnosti, přední část zalévalo tichým světlem okno, obrácené k zasněženému náměstí, vzadu nad barovým pultem svítily do přítmí obrázky, na nichž byly písečné pláže a orosené sklenice. U malého stolku seděly naproti sobě dvě staré paní, které zřejmě bydlely v okolí a přišly si sem vypít ranní kávu. Posadil jsem se tam, kde je mé místo v prostoru kaváren a bister: ke sklu okna, nabízejícího chladné obrazy, za stolek, z jehož druhé strany na mne hleděla prázdná židle jako tiché a chápavé zvíře. Díval jsem se z okna na náměstí, náhle nade mnou zazněl příjemný mužský hlas, který se mne ptal na má přání: číšník přišel k mému stolku tak tiše, že jsem ani nezaslechl jeho kroky. Otočil jsem hlavu a podíval se zespodu na skloněnou tvář číšníka, který se postavil těsně vedle mé židle. Uviděl jsem, že je to muž, který sloužil mši v podzemním chrámu, muž, který v pojízdné televizi spílal historikovi a před kterého mě v noci přivedla stráž, protože jsem neměl rybu. Marně jsem tedy ujížděl nočními parky na lyžích, můj pronásledovatel na mne mohl čekat v pohodlí bistra, popíjet sladké barevné likéry, a přece jsem mu neunikl. Ale číšník-kněz se na mne nevrhl, nezměnil svůj zdvořilý výraz, nenapřímil tělo sehnuté do úslužného předklonu. Trochu zmateně jsem si objednal kávu, a číšník odešel k barovému pultu.

Kávu mi přinesla křehká paní v tmavých šatech; když pokládala alpakový podnos s šálkem na stůl, připomněly mi její ruce v dlouhých rukávech zvířátka, která obezřetně vylezla z nor na denní světlo a jsou připravena při prvním podezřelém zašramocení zase bleskurychle vběhnout dovnitř. Nedalo mi to a zeptal jsem se jí: „Nemá váš číšník zálibu v nočních slavnostech?"

Šálek na podnose, který žena stále držela v rukou, tiše zadrnčel. „Je to můj muž," řekla stísněně. Ohlédla se k barovému pultu, a když viděla, že číšník zmizel ve dveřích do kuchyně, řekla hlasem, ve kterém byla slyšet jakási dlouho zrající úzkost: „Prosím, povězte mi, kde jste se v noci s manželem setkal." Poprosil jsem ji, aby se posadila na prázdnou židli k mému stolku, a vyprávěl jsem jí o petřínském chrámu, o televizích v Kaprově ulici a o rybí slavnosti. Otočila tvář k oknu, dívala se na bílé náměstí, po kterém se honili dva béžoví pudlové.

„Nevím, co mám dělat," řekla nakonec. „Manžel je obyvatelem nějakého neznámého města. Nikdy mi to neřekl, i když spolu žijeme už dvacet šest let. Nepřiznal se mi ani v nejdůvěrnějších chvílích, a já sama jsem se ho na to nikdy nezeptala. Ale pořád nacházím stopy druhého města v koutech bytu a v hloubkách nábytku: sošky bůžků se zavilým výrazem ve tváři, přístrojky ve tvaru ptáků a želv, které čas od času bzučí a blikají červenými žárovkami zasazenými do očí, knihy tištěné neznámým písmem, s duhově zářícími ilustracemi, na kterých jsou chrámy v pralese a tygři. Když manžel večer odchází, vím, že jde na nějakou temnou slavnost. O jeho městě nevím nic. Je to labyrint nor obložených zlatem, nekonečný palác prostírající se ve skrytých prostorách mezi byty, kruh jurt, který v noci vyrůstá na pláni, nebo kolektivní halucinace? Nevím ani, jestli je manžel ve svém městě králem nebo sluhou; myslím ale, že asi bude zaujímat nějaké významné postavení, protože jsem několikrát našla noviny druhého města, ve kterých byla jeho fotografie. Nikdy jsem v druhém městě nebyla, i když tuším, že je blízko, na dosah ruky, za zdí. Někdy slyším v nočním tichu jeho hlasy, vzdálené šumění jeho bulvárů, zvonění zvonů, koncerty na promenádách. Myslím, že tam někde za zdí, v nepřiznaných prostorech domu je nějaké utajené moře, někdy je slyšet houkání lodí a hlas příboje narážejícího na skálu."

Pil jsem pomalu kávu a naslouchal jsem smutnému vyprávění, na zasněženém chodníku se objevily první skupinky turistů, několik černých diplomatických vozů přejelo náměstí a zahnulo k ministerstvu zahraničí. „Celý život jsem toužila po skutečném domově, a zatím žiju v předsálí nesrozumitelného chrámu, jehož pachy pronikají škvírami nábytku a prosakují všechny předměty. Jsou chvíle, kdy se štítím sáhnout i na nejběžnější věc, připadá mi, že nám ji kdosi jen na čas půjčil a že ji používáme k úplně jinému účelu, než k jakému byla určena. Doufala jsem, zejména potom, co se nám narodila dcera, že manžel na druhé město zapomene, že jeho život časem vroste do života rodiny, že jeho místo v rodině pro něj přestane být rolí, kterou odehraje, aby se vrátil do svého domova za zdmi... Ale pak jsem pochopila, že druhé město poutá manžela přitažlivostí, která je silnější než soudržnost rodiny. Nakonec jsem se smířila se samotou, utěšovala jsem se tím, že mám dceru, která naštěstí nemá s druhým městem nic společného, znám celý její život a myslím, že v něm nejsou žádné temné kouty. Je hodná, studuje na pedagogické fakultě češtinu a tělocvik, a když má volno, tak nám tu pomáhá... Ale v poslední době má úzkost zase roste: mám pocit, že se mezi manželem a dcerou rodí jakési podivné spiklenectví, jsou teď skoro pořád spolu, pořád si něco povídají. Jednou jsem dceru přistihla, jak se dívá do knihy tištěné neznámým písmem. Snad ji jen někde našla a otevřela náhodou. Snad není možné, aby někdo, kdo se narodil v našem světě a žil tu dvacet let, jen tak překročil hranici a stal se obyvatelem jiného prostoru, ale přesto teď nemohu celé noci spát strachem."

Otevřely se dveře do kuchyně a objevil se v nich číšník, nesl podnos, na kterém ležely dva talíře s omeletami ozdobenými šlehačkou. Šel hned ke starým dámám, ale měl jsem pocit, že ve dveřích na zlomek vteřiny zašilhal k mému stolku. Jeho žena hned zmlkla a vstala, věnovala se veselé a hlučné skupince hostů, která právě vcházela do místnosti. Seděl jsem v bistru ještě nějaký čas, ale už na mne nepromluvila a nevšímala si mě, ani tehdy ne, když byl její manžel v kuchyni. Číšník chodil kolem mého stolku, omlouval se, že je v bistru zima, protože ústřední topení nedokáže za takového mrazu vyhřát místnost, vnutil mi jakési lepkavé kremrole, které vychvaloval jako specialitu podniku. Jaké obličeje na sebe budeme dělat, až se opět setkáme v noci? Jakými cestami, podél jakých zdí mě bude pronásledovat? K jakému trestu mě odsoudí, až mě před něj zase předvede stráž?

Jednou jsem dceru přistihla, jak se dívá do knihy tištěné neznámým písmem.

Zamával jsem do hloubky místnosti účtenkou; zrovna v tu chvíli se otevřely dveře a do bistra vpadla opálená dívka s černými vlnitými vlasy, v pestré sportovní kombinéze ze silonu. Když uviděla mou ruku s účtem, zavolala: „Já to vyinkasuju, mami, nemusíš sem chodit." „To jsi hodná, Klárko," ozvalo se zezadu. Dívka vzala účtenku, dlouho sčítala kávy a kremrole, spletla se a zasmála se tomu, nakonec se jí přece jenom všechno podařilo spočítat, položila účtenku přede mne na stůl. Pod sloupcem čísel bylo na papíru velkým, trochu dětským písmem napsáno: „Jestli se chcete něco dozvědět o druhém městě a něco neobyčejného uvidět, přijďte dnes ve tři hodiny v noci na ochoz zvonice chrámu svatého Mikuláše na Malé Straně. Chrám bude otevřený." S kamennou tváří jsem zaplatil, dívka vesele poděkovala za spropitné a odběhla dozadu k rodičům. Vyšel jsem ven a dal jsem se na cestu dolů do města.

9. kapitola

NA VĚŽI

Před třetí hodinou v noci jsem otevřel dveře mikulášského chrámu, prošel jsem tmavou lodí a po točitých schodech jsem vystoupil na ochoz zvonice. U zdi byly naváté vysoké závěje, také na kamenném zábradlí ležel netknutý sníh. Nade mnou se tyčil Hrad, příkré střechy chrámu svatého Víta se bledě a snově leskly ve světle oslnivého úplňku. Obloha byla plná jasných hvězd. Hluboko dole leželo Malostranské náměstí, po jeho mírném svahu se rozlévalo špinavě žluté světlo zářivek. Náměstím projel taxík a zmizel v Tomášské ulici, pak už se nic nepohnulo.

Za chvíli se otevřela branka, která vedla ke schodišti, objevila se v ní dívka z bistra, v hustě vycpané péřové bundě; bunda byla rozepnutá, pod ní se na černém svetru zableskl perlový náhrdelník. Opřela se o kamenné zábradlí, nad jejími tmavými vlasy svítila červená světla petřínských vysílačů. „Bude se dole konat zase nějaká slavnost?" zeptal jsem se. Dívka neodpověděla, z její tváře s hlubokými stíny pod obočím a pod lícními kostmi jsem nemohl vyčíst žádný výraz.

„Pro vás nebylo Dargúzovo svaté tělo rozsápáno tygrem," promluvila náhle do nočního ticha tvrdým hlasem, plným opovržení. „Pro vás nebloudil v horečce zpustlými parky a nevedl na třpytivé mozaice chrámové podlahy dlouhé disputace se lstivými kněžími, kteří se nad ním snažili zvítězit tím, že používali sylogismy, jejichž středním členem byly nory slepých podzemních koní, a tím, že soustavně rozptylovali jeho pozornost, když všichni neustále ukazovali prstem na vojsko deseti tisíc hnědých mumií v blyštících se brněních ze zlata, které právě procházelo před otevřenými chrámovými dveřmi a vířilo prach silnice. Proč strkáte nos do našich záležitostí? Pamatujte: ten, kdo překročí hranici, se zaplete do zohýbaných drátů trčících z věcí, jež pokládáte za rozbité a jež se ve skutečnosti vrátily ke své pravé podobě, tak jak byla vyryta do povrchu skleněné hvězdy, bloudící mezi souhvězdími. Kdo se bude chtít vetřít do našeho města, nikdy se nevrátí, jeho tvář zmizí v proplétajícím se síťoví puklin na starých zdech, jeho gesta se rozplynou v pohybech křoví kývajícího se ve větru. Nemyslete si, že byste nám mohl svou troufalostí nějak uškodit. Ale to, že jste se opovážil proniknout do hraničních oblastí našeho města, je znesvěcením památky těch, kteří před pěti tisíci lety na mýtině v pralese se studeným plamenem v očích povalili sochu okřídleného psa a kteří se pak, jak tomu bývá, sami tak trochu stali okřídlenými psy. Co tu chcete najít? I kdyby se vám podařilo proniknout k fontánám na vnitřních nádvořích královského paláce a uslyšet jejich šum, jemuž tak pozorně naslouchají naši filosofové, i kdybyste procházel sály palácové knihovny a otevřely se před vámi těžké folianty, na jejichž černých stránkách planou ohňová písmena, stejně byste ničemu neporozuměl. Jak jste v tom vašem městě všichni tupí a těžkopádní, zapomněli jste na svou prvotní řeč a myslíte si, že to, co touto řečí tiše promlouvá, je němé, vidíte za hranicemi svého prostoru jen chaos a zborcení a rozklad. Jste tak pilní a přičinliví, pořád něco budujete, ale všechno vaše konání je jen horečnatým hledáním ztraceného počátku, vaše stavby jsou zoufalými pokusy o obnovu zlatých chrámů a paláců, jejichž tvary vám temně a naléhavě utkvívají na dně paměti - a přitom se s úzkostí a odporem vyhýbáte jedinému prostoru, kde byste se s živým a platným dědictvím toho, co hledáte, mohli setkat: opovrhovaným okrajům. Netušíte, že děs, který vás na periferiích vašeho světa přepadá, je počátkem slasti návratu, že zánik v pralesích okrajů je zářivým znovuzrozením. Kdybyste si sedli doprostřed smetiště nebo na skládku za městem a meditovali nad tvary, které se obnažují pod rozpadajícími se a uhnívajícími maskami, přiblížilo by vás to tajnému cíli vaší cesty daleko víc než zmateně se otáčející kruh vašich plánů a naplnění."

Zasmál jsem se. „Proč pořád říkáte ,vy' a ,vaše město'? Vím, že jste vyrůstala v našem světě, ještě před rokem jste asi ani nevěděla, že nějaké druhé město existuje."

Dívka ke mně přistoupila blíž a usmála se na mne: „Slíbila jsem vám, že uvidíte něco neobvyklého." Náhle se ke mně přitiskla ze strany, ovinula mi zezadu jednu ruku kolem krku, druhou mi položila na rameno a natáčela mě k ohbí, za kterým se ochoz ukrýval v černém stínu, šeptala mi do ucha s tlumeným smíchem: „Je to tam, tam vzadu ve stínu. Musíte jít kousek dál, ještě kousek." Opírala se o mne a postrkávala mě k tmavé straně ochozu, přitom se pořád pro sebe tiše smála. S bradou opřenou o mé rameno vesele říkala: „Copak, snad se nebojíte? Chtěl jste přece prozkoumat naše město. Nedá se nic dělat, s prohlídkou se musí začít na věži."

Skutečně jsem cítil úzkost, z jejího zlého veselí, z hluboké tmy za ohbím ochozu, z tušení, že blízko číhá něco děsivého. Ale přesto jsem se vyprostil z jejího objetí, odstrčil jsem ji a šel jsem sám k hranici tmavého stínu. Měla koneckonců pravdu, vydal jsem se na průzkumnou výpravu do druhého města. Slyšel jsem za sebou tichý smích. Došel jsem k rozhraní míst osvětlených měsíčním světlem a neproniknutelné tmy. Cosi se ve tmě zvedlo ze sněhu a dopadlo na mne. Těžké studené tělo bez rukou a nohou mě srazilo na sníh, lehlo si na mne a drtilo mě svou vahou. Uviděl jsem nad sebou hlavu žraloka, s malýma zlýma očkama po stranách, v rozevřené tlamě se v měsíčním světle zableskly bělostné zuby. Marně jsem se pokoušel žraloka setřást. Chňapl po mém rameni, ale podařilo se mi před jeho zuby ucuknout, a tak mi utrhl jenom kus límce. Mlčky jsme spolu zápasili na sněhu, do očí mi svítil oslnivý měsíc. V podkroví jednoho domu pode mnou se rozsvítilo okno, viděl jsem, jak nějaký nespavec v pyžamu jde do kuchyně a zase zpět, volal jsem o pomoc, ale nikdo kromě žraloka a zlé dívky mě neslyšel. Za chvíli světlo zhaslo.

Dívka ke mně po špičkách přistoupila blíž, sklonila se nade mnou, až se její náhrdelník lehce dotkl mého čela, tichým, téměř konejšivým hlasem mi říkala: „Celý život ses díval na svět přes chladná skla, miloval jsi okna kaváren a vlaků, zasklené terasy horských domů. Víme toho o tobě hodně. Za skly ses cítil bezpečně, proč jsi opouštěl svůj úkryt, proč ses vydal na cestu do džungle? Ve Slavii jen málokdy přepadne hosta žralok. Proč ses vypravil sám do cizího města, kde o tebe nikdo nestojí? Teď žralok bude kutálet tvou ukousnutou hlavu okolo ochozu věže a malé děti se o tobě v našich školách budou učit říkanky a rozpočítadla."

Otevřela se branka a objevil se v ní číšník, dívka se pomalu narovnala a ustoupila stranou, aby se mohl podívat na stav zápasu. Číšník se usmál a spokojeně přikývl. Dívka mě nechala být, šla ke svému otci, ten ji objal a políbil na tvář. Viděl jsem zespodu siluety jejich těl tisknoucích se k sobě před hvězdnou oblohou. Zařekl jsem se, že jestli se mi nějakým zázrakem podaří sestoupit s věže, už nikdy se od číšníka nenechám přemluvit, abych si koupil jeho kremroli. Potom vzal číšník dceru za ruku a oba zmizeli v temném otvoru otevřené branky. Zůstal jsem se žralokem sám na ochozu věže nad spícím městem.

Ještě dlouho jsme se rvali ve sněhu. Nedařilo se mi žraloka setřást, a tak jsem se alespoň snažil zabránit, aby se dostal do polohy, v jaké by mě mohl kousnout. Ale síly mě pozvolna opouštěly. Zvíře to vycítilo a vzepjalo se ke konečnému úderu; v okamžiku, kdy žralok vztyčil své mohutné tělo a široce rozevřel tlamu, aby se mu do ní vešla má hlava, sebral jsem zbytky svých sil, vyskočil jsem a opřel jsem se o něj, ve vratké pozici žralok ztratil rovnováhu a přepadl přes zábradlí; jeho tělo padalo tmou a nabodlo se na vysoký kovový kříž, který držela jedna z kamenných postav na atice mikulášského chrámu. Viděl jsem, jak sebou zmítá ve smrtelné křeči a jak se tím nabodává stále hlouběji na kov kříže. Po chvíli pohyby ustaly, prohnuté tělo žraloka viselo na kříži jako vlajka noci. Dopotácel jsem se po schodech dolů do chrámu, klesl jsem u paty jednoho sloupu na studenou podlahu a okamžitě jsem usnul.

10. kapitola

CHLAD SKEL

Ráno mě probudily hlasy turistů, vmísil jsem se mezi ně a vyšel jsem nenápadně z chrámu. Venku byl mráz, obloha byla jasně modrá. Chodníky a výlohy obchodů ještě ležely ve stínu, zatímco na vršky fasád a zasněžené střechy svítilo stoupající slunce. Sešel jsem podél chrámové zdi na dolní náměstí a podíval se vzhůru: vysoko nad hlavami chodců se lesklo ve slunečních paprscích tělo žraloka, nabodnuté na kříž. Nikdo z lidí, kteří chodili po náměstí, si mrtvého žraloka nevšiml: pochopitelně, výšky jsme ze svého prostoru odřízli stejně jako temné okraje. Co víme o tajemných krajinách fasád, které proplouvají nad našimi hlavami jako zázračné ostrovy? Kdyby na střechách vyrostlo město ze zlata, s chrámy a paláci, kdo by si toho všiml? Možná dítě, které dosud nevstoupilo do úzké chodby smysluplného, jíž se náměsíčně potácíme za svými obrazy, anebo poražený, který už z ní vystoupil, protože se mu rozpadl poslední cíl, jehož přitažlivost tuto chodbu vyhloubila: ten, kdo bloumá bez cíle v zářícím, obnoveném prostoru, který rozevírá konečná prohra, možná náhle uvidí, že průčelí domů jsou stránky knihy, do nichž je vepsaný vzkaz odešlých bohů, který jsme celý život marně hledali.

Šel jsem se nasnídat do mléčného baru U hradeb. Seděl jsem na vysoké stoličce u jídelního pultu a ukrajoval jsem palačinku s marmeládou. Ze všeho nejvíc jsem musel myslet na to, co mi Klára na ochozu věže říkala o sklech. Nemohl jsem s ní ve všem úplně souhlasit, škoda, že tam nahoře nebyla vhodná situace, abychom si o tom popovídali. Pozoroval jsem, jak se palačinka svíjí pod tlakem ostří nože, jak se přitom ze spirálovitých škvír, které se pootevíraly na obou jejích nadzvedávajících se koncích, řine vytlačená marmeláda a v hustých kapkách dopadá na talíř, a dával jsem si v hlavě dohromady, co bych za příznivějších okolností dívce odpověděl, schodišťový vtip malostranských zápasů s mořskými obludami: „Vím, co je strach ze setkání, který provází náš život. Každé opravdové setkání rozbíjí náš dosavadní svět. To, co přichází z prostoru za hranicemi našeho světa a co jej rozbíjí, nazýváme obludným: každé skutečné setkání je setkáním s obludou. Ale domněnka, že skla oken tvoří stěny přístřeší, které nás chrání před nebezpečím setkání, před nestvůrami, je možná jen klam. Řekl bych, že je to naopak dotěrná blízkost ovládající každodenní život, co znemožňuje setkání a zakrývá obludné, jež rozvrací náš svět a přináší podivnou spásu. Prostor blízkosti je scénou, na níž vidíme jen role a masky patřící ke hře, kterou hrajeme. Chladná skla rozbíjejí prostor blízkosti, přetrhávají předivo cílů, pavučinu, za níž zmizela skutečnost. Teprve přes sklo opravdu vidíme: snově naléhavé vlny gest, v nichž se zjevují tajné řeky bytí, proměnlivé a fascinující písmo záhybů šatů, jehož smysl začínáme tušit, palčivou záři barev žhnoucí z nitra věcí. Teprve s tím, co jsme opravdu uviděli, se můžeme setkat. Kdo si sedá za chladná skla, aby se díval, nehledá úkryt, ale osvědčuje odvahu k setkání. Teprve za sklem, které vysvléká jsoucna z nepravdivých a nudných rolí, se nám zjevuje obludný zářící kosmos: těžký sen a nejvlastnější domov." Proto mi také připadalo, že číšníkova dcera nebyla zcela v právu, když kladla proti sobě můj život za skly a mé vykročení do druhého města. Právě při pohledu přes sklo přestáváme rozdělovat skutečnost na střed a okraje a začínáme cítit touhu po tom, abychom poznali hrozivé a lákavé tvary, které se nejasně rýsují na hranici: zdánlivě nečinné vysedávání za skly je už počátkem cesty do jiného světa.

V poličce pod jídelním pultem ležely zapomenuté pomačkané noviny: všiml jsem si, že jsou tištěné stejným písmem jako kniha z antikvariátu v Karlově ulici. Když jsem noviny rozložil, uviděl jsem na první straně pod palcovým titulkem fotografii, která zachycovala můj zápas se žralokem na ochozu věže. Článek jsem samozřejmě nedokázal přečíst, ale zarazilo mě množství tučně vysázených slov a vět: připadalo mi, jako by typografická úprava vyjadřovala rozčilení a rozhořčení autora článku. Nedělal jsem si iluze, že by předmětem temné nenávisti, rozlévající se až do typů písma, byl číšník, jeho dcera nebo žralok. Tučná písmena jako by byla na papír vyražena silou, která se netrpělivě chystá mě rozdrtit. Dojedl jsem poslední sousto palačinky, složil jsem noviny a strčil si je do kapsy. Dostal jsem chuť jít se podívat do bistra na Pohořelci, těšil jsem se, jak se bude tvářit číšník, až uvidí, že jsem naživu. Možná, že tam bude i Klára; mohli bychom si popovídat o metafyzice skel.

Stoupal jsem zvolna Nerudovou ulicí; když skončila řada domů, otevřela se po levé straně zasněžená roklina Strahovské zahrady, třpytila se ve slunci, jako by se v zemi probudilo vyhaslé bílé světlo. Pokojně, jako tiché sny sněhu zářily domky, kterými město proniklo po svahu do světa zahrad; nad hranicí města a parků, jindy neklidnou a vydechující úzkost, se rozestřelo tiché příměří. Na stráni sáňkovaly děti, v mrazivém vzduchu se jasně rozléhaly jejich vzdálené hlasy. Nad svahem se blyštěly ve slunci střechy věží klášterního kostela, dole v hlubině se proplétalo husté temné křoví. S větví stromů tiše padal sníh.

Oslepen zářícím sněhem jsem se vpotácel do tmy bistra a posadil se k oknu. Pozvolna začaly v hloubce místnosti vystupovat tvary, uviděl jsem, že za barovým pultem stojí číšník a jeho dcera. Číšník hned přispěchal a zeptal se mě, jestli budu chtít kávu jako včera. Nevypadal ani v nejmenším překvapený nebo zaražený. Kávu mi přinesla Klára, paní žraloků a věží: měla na sobě stejný svetr jako v noci, ale perlový náhrdelník si už sundala; připadala mi stejně veselá a bezstarostná, jako když jsem ji viděl poprvé. O nočních zápasech nad městem nepadlo ani slovo. Když číšník přišel a zavedl řeč na kremrole, vzpomněl jsem si na své předsevzetí na věži, ale uvědomil jsem si, že se mi vlastně líbí takt, který oběma zřejmě zabránil mluvit se mnou o nočních nepříjemnostech. Možná je to jen začátek, možná se už chystají další skvělé štvanice, třeba mě tatínek s dcerou budou každou noc pronásledovat v čele hejna dravých ryb po ochozech věží a po zasněžených střechách domů a ráno mi tu budou s úslužnými úsměvy přinášet snídani. Možná v novinách jejich města o nás už nebudou vycházet jen články, ale celý seriál, kreslený komiks, ve kterém mě číšník s Klárou budou na pokračování honit z obrázku do obrázku. Náhle mi připadalo nezdvořilé a nevkusné tahat do světa dne noční boje a byl jsem oběma vděčný za jejich mlčení. Dokonce jsem si přece jen nechal přinést jednu kremroli. Přesto jsem si podrobně z obou stran prohlédl účet, který Klára napsala. Ale byly na něm jen číslice. „Copak, je tam nějaká chyba?" zeptala se, když jsem civěl na účet. „Já neumím moc počítat." Řekl jsem, že všechno je v úplném pořádku, vytáhl jsem z kapsy, kterou natrhly zuby jejího žraloka, peněženku a zaplatil jsem. Za oknem pořád oslnivě zářil sníh.

11. kapitola

OBCHOD V MAISELOVĚ ULICI

V novinách, které ležely v mléčném baru, jsem objevil krátké texty, o nichž se podle typografické úpravy dalo soudit, že to jsou reklamy. Vedle jednoho z textů byla fotografie výlohy obchodu. Nad výlohou byl připevněný firemní štít s velkými písmeny druhého města; přesto jsem hned poznal podle zaprášených štukových andělíčků nad vchodem parter jednoho domu v Maiselově ulici. V domě byl skutečně obchod, prodávali v něm - alespoň ve dne - boty a ponožky. Že vidím fotografii obchodu s obuví v novinách druhého města, mě nijak zvlášť nepřekvapilo: už jsem leccos tušil o stylu života našich podivných sousedů, a tak mi připadalo přirozené, že podobně jako se na filosofické fakultě střídají přednášky z denních a nočních věd, naplňují se regály obchodů v různých hodinách zbožím dne a zbožím noci.

Ještě téže noci jsem se vydal do Maiselovy ulice. V koutě výlohy obchodu se krčila zapomenutá ponožka jako poslední zbytek světa dne, jinak byla výloha do posledního místa přecpaná soškami, které všechny představovaly známou scénu: tygra zahryzávajícího se do hrdla mladého muže. Sošky byly vyrobené z nejrůznějších materiálů: z porcelánu, ze dřeva, ze skla, z plyše a z perníku. Některé z dřevěných sošek byly na kolečkách a byly zřejmě pohyblivé: spodní čelist tygra byla připojená ke zbytku hlavy čepem; při jízdě se pravděpodobně otvírala a zavírala. Vešel jsem skleněnými dveřmi dovnitř. Vnitřek místnosti byl osvětlený mdlým světlem kulaté stolní lampy z mléčného skla stojící na pultě, za kterým klímal bělovlasý stařec. Po obvodě místnosti se táhly od podlahy až ke stropu police, na nichž ležely hromady těžko určitelných věcí. Světlo lampy bylo tak slabé, že se obrysy věcí na policích rozplývaly v přítmí, připadal jsem si, jako bych se octl ve vnitřku potopené kupecké lodi. Vzdálenější kouty tonuly v neproniknutelné tmě.

Začal jsem si prohlížet zboží na policích. Byly tu sklenice, na nichž byl namalovaný kýčovitý portrét usmívajícího se číšníka z bistra, kolem krku měl těžký řetěz, na kterém visel diamantový mořský koník. Byly tu barevné pohlednice, na nichž jsem viděl ostrov uprostřed temně modrého oceánu, nad vrcholky palem se v nitru ostrova zvedaly věže pražského chrámu svatého Víta na pozadí jasné oblohy bez jediného mráčku; u písečné pláže kotvila bílá jachta, na pláži pod pruhovanými slunečníky pořádali opálení mladí lidé v plavkách bezstarostnou párty. Zdálo se mi, že z pohlednice vycházejí nějaké zvuky; přitiskl jsem si ji k uchu a uslyšel jsem vzdálený tichý smích, hudbu z gramofonu, cinkání skleniček a skřeky papoušků, lidské hlasy ztrácející se v hukotu příboje. Bylo tu cosi, co vypadalo jako splasklé nafukovací zvířátko z gumy; našel jsem v gumě otvor a začal jsem do něho foukat, pozvolna začaly ožívat, tloustnout a vrávoravě se vztyčovat různé výčnělky: ukázalo se, že je to nafukovací barevné sousoší. Tentokrát nezobrazovalo vraždícího tygra, ale skupinku bojovníků s dvojbřitými sekyrami za opasky, kteří na lesním palouku, obklopeném borovicemi, strhávali s vysokého kamenného podstavce, popsaného písmem, jež bylo na rozdíl od písma druhého města stroze hranaté, zlatou sochu okřídleného psa. (Obyvatelé druhého města mají zřejmě zvláštní zálibu v sochách - dokonce jako v tomto případě v sochách soch. Jestli věří, že dosud žijí v milosti počátku, jak o tom na věži mluvila Klára, pak je zřejmě sochy fascinují tím, že ruší čas stejně jako existence, která se - z odvahy nebo z úzkosti? - nevzdaluje od pramene. Přitom jde možná v obou případech jen o iluzi: stejně jako socha pluje v čase a její ztuhlá neměnnost je ve skutečnosti jen pomalou hudbou zvětrávání, také počátek neutkvívá, proměňuje se, stává se podivným způsobem následkem svých následků - tak jako se úmysl řeči rodí teprve z vysloveného slova, které zní mluvícímu cize a překvapivě jako hlas démona.) Odšpuntoval jsem sousoší; stromy i postavy se začaly scvrkávat a prolamovat, unikající vzduch přitom procházel zařízením, které vytrubovalo slavnostní melodii, snad pasáž z nějaké Mé vlasti druhého města. Položil jsem splasklé sousoší zpátky na polici. O kus dál jsem uviděl skleněnou kouli, která byla naplněná čirou kapalinou, uvnitř stála socha světce držícího v ruce kříž: na kříži se svou vahou prohýbalo nabodnuté tělo žraloka. Když jsem koulí zatřepal, padal uvnitř sníh, který představovala bílá zrnka, zvolna klesající v kapalině ke dnu.

Vnitřek místnosti byl osvětlený mdlým světlem kulaté stolní lampy z mléčného skla...

Došel jsem ke koutům, kam už nedosahovalo světlo lampy. Tu a tam se z temných polic ozvalo zachrastění, cvaknutí, zavrzání, tiché písknutí, cosi začalo pravidelně tikat a zase náhle zmlklo. Vnořil jsem pravou ruku až po loket do police a nechal ji putovat přes věci, které tu ležely. Mé prsty přelézaly nerosty s mnoha ostrými hranami, hladké a těžké kovové kužely, přístrojky, na kterých se cukavě pohybovala jemně vroubkovaná kolečka, jakési železné plástve, spleti drátů, jejichž rez ulpívala na kůži. Potom má ruka nějaký čas bloudila jenom v hromadách drobných osmicípých hvězd, na některé z jejich ostrých hrotů byly nabodnuté malé kulaté plody. Za hvězdami jsem narazil na pravidelné řady vodorovných koleček, která malátně ustupovala i pod lehkým tlakem prstu, ale když jsem prst zvedl, kolečka zase rychle vyskočila do své původní polohy; když kolečka klesala nebo stoupala, ozývalo se z jejich okolí tiché šramocení. Řady koleček byly umístěné nad sebou, jako model nějakých podivných schodů, propadajících se pod nohama toho, kdo po nich vystupuje: snad schodů k tajné svatyni, které mají přicházejícímu připomenout, že výstup k božstvu je současně neustálým klesáním do propasti. Když prsty vylezly po těchto paradoxních schodech nahoru, octly se na okraji mělké jámy, na jejímž dně nahmataly jakousi hustou mříž: skrývá se za ní nějaké zvíře? Najednou jsem pochopil, že ohmatávám psací stroj. Zmáčkl jsem jednu z kláves na doraz a druhou rukou jsem nahmatal, jak se nahoře nad klávesnicí jako noha nějakého podivného hmyzu namáhavě a kymácivě vztyčuje typová páka, prolamovaná do mnoha nesmyslných kloubů, které se napřimovaly a hned zase povolovaly, nakonec se páce podařilo na chvíli postavit, trčela do vzduchu a kývala se ze strany na stranu, pak se zlomila najednou ve všech kloubech a zřítila se dolů. Když už má ruka doputovala k druhému konci psacího stroje, uslyšel jsem tiché skřípání; prsty se rozeběhly nazpátek a zjistily, že typová páka se teď třaslavým pohybem vztyčuje samovolně, jako by se v psacím stroji ozvala nějaká zvláštní paměť, jako by chtěl ještě jednou zkusit to, co prve provedl tak bídně.

Za psacím strojem má ruka prolézala mezi něčím, co jsem pokládal za křížaly, ale když už jsem byl skoro na konci, zjistil jsem, že se to trochu hýbe. Jedna domnělá křížala se dokonce přidružila k mé ruce, tiskla se k ní jako mládě ke své matce a nechtěla ji opustit. Zaháněl jsem ji, odcvrnkával jsem ji, několikrát jsem ji chytil a odnesl ji nazpátek mezi ostatní křížaly, ale vždycky zase přispěchala a přitulila se k mé dlani. Nahmatal jsem ležící zavřenou knihu; do přední strany kožené vazby byl vytlačený reliéf, který zobrazoval ženu v závojích, tančící na úpatí strmé hory, do jejíhož svahu bylo vyhloubeno skalní město. Začal jsem listovat stránkami knihy; listy byly stále tvrdší a těžší. Dotěrná křížala se mi pořád pletla pod prsty; když jsem na ni neúmyslně překlopil ztěžklý list, ozvalo se krátké a tlumené vykviknutí: hned jsem stránku nadzvedl, ale křížala se už nehýbala. Listy knihy těžkly a tuhly pořád víc, nakonec se proměnily v dřevěné desky; uvědomil jsem si, že to jsou vlastně lopatky mlýnského kola, kolo sebou cuklo a začalo se zvolna otáčet. Ponořil jsem ruku do studené vody, která přitékala korytem z umělé hmoty a dopadala na dřevěné lopatky. Na dně náhonu ležel jemný písek, nahmatal jsem v něm jakýsi oválný tvar, porostlý drsnými štětinami a pružný jako oloupané vajíčko natvrdo. Vytáhl jsem jej z vody; slupka věci byla tak napjatá, že ve chvíli, kdy jsem ji zmáčkl trochu silněji, praskla: mé prsty se probořily dovnitř, do čehosi lepkavého, co začalo vytékat ven, za chvíli jsem ucítil, že mi nepříjemný sliz zatekl za rukáv. Uslyšel jsem tiché chrastění; byly to, jak jsem za chvíli poznal, zvuky, jež vydávaly křížaly, které přivábil nahnilý pach šťávy vytékající z vnitřku protržené věci a které ke mně lezly přes klávesnici psacího stroje. Brzy byly u mne a obsypaly mi ruku. Setřásl jsem je na podlahu; když se vzpamatovaly z pádu, začaly mi lézt pod nohavice kalhot.

Vrátil jsem se raději k osvětlenějším místům. Vzal jsem z jedné police do ruky plechovou hračku, démona na klíček; když jsem démona natáhl, tančil po polici tanec připomínající kozáčka; přitom shodil na zem těžký kalamář. Stařec za pultem se probudil a přišoural se ke mně. Vzal tančící figurku a vtiskl mi ji do ruky, řekl: „To je duch, který mě vyvedl z labyrintu vlajících bílých záclon. Vezmi si jej, jestli se ti líbí, stejně nemáš naše peníze. Vím, kdo jsi, díval jsem se na televizi, když dávali přímý přenos tvého zápasu se žralokem, moc jsem ti fandil. Jak ti závidím, muselo to být krásné, zápasit se žralokem nad nočním městem. Mně se bohužel nikdy nic podobného nestalo, jen jednou v mládí jsem na mořském dně slyšel zpěv ústřic. Říká se, že kdo uslyší táhlé písně ústřic, nechce se už vrátit nad hladinu, přestane postupně mluvit, bydlí sám v bezútěšném hotelovém pokoji na kraji podmořského města, leží netečně celé dny a celé noci na posteli, poslouchá drnčení podmořských tramvají a dívá se na vlnění chaluh v zahradě za oknem. Já se však vrátil a během let uzrála melodie ústřic do hudební skladby pro padesát sedm klavíristů hrajících na jediné dlouhé klaviatuře, táhnoucí se nočními vesnicemi, lesknoucí se ve světle měsíce v hlubokých sadech. Zpívat na mořském dně s ústřicemi bylo krásné, ale jistě se to nevyrovnalo zápasu se žralokem na věži. A na Alweyru se nezlob, myslela to dobře. Chtěla bránit město před vetřelcem, nechápe ještě, že nejsou žádní vetřelci, že jsou jen ztracení synové, kteří se vracejí. Kdyby existovala jediná bytost, která by vůči městu byla cizincem, město by zaniklo. Rozumíš mi?"

„Myslím, že ano: podle toho, co jsem slyšel na věži, jsem pochopil, že vaše město má své oprávnění v tom, že střeží a uchovává počátek, jinde zapomenutý. (Nevím ovšem, jestli jde o nějaký prastarý zákoník, o hudební skladbu, která později ztuhla do slov, o mlžný vír, krystal, čisté světlo, matematickou rovnici vytesanou do mramoru ve vnitřní komoře pyramidy nebo o mokvající skvrnu na zdi, skrývající v sobě zárodky všech tvarů.) Pokládat někoho za cizince by ale znamenalo popírat vztah jeho existence k tomuto počátku, ať už je čímkoliv; počátek by však přestal být počátkem, kdyby se cokoliv vymykalo jeho moci. Alweyra je dcera číšníka z bistra na Pohořelci? Myslel jsem, že se jmenuje Klára."

„Nikdo není cizincem, všichni se jen vrací, vrací se i ústřice, které se čas od času seřadí do dlouhého průvodu a pronikají do měst, jejich hejna s tichým šramocením prolézají našimi ložnicemi. Jak se vždycky raduji, když se ve tmě ozvou jejich milé, šoupavé zvuky! Ústřice jistě nejsou zcela nevinné, občas vůdce jejich smečky vleze pod peřinu a zabodne jedovatý trn, který ční na okraji lastury, do boku spícího, pak se slezou ostatní ústřice, obsypou zchromlé tělo a vysají je, až zbude jenom kostra a kůže, ale přesto je nespravedlivé a kruté jíst je zaživa, obzvláště když ještě uvnitř našich úst usedavě pláčí. Alweyřin otec skutečně ve dne nosí nápoje a pokrmy v podlouhlé místnosti na vrcholku kopce na druhém břehu; u nás je veleknězem. Jak říkají Alweyře ve vašem městě, nevím."

„Nezachovala se ke mně pěkně," stěžoval jsem si. „Vylákala mě na věž a poštvala na mne zlé mořské zvíře. Žralok mi chtěl ukousnout hlavu a utrhl mi kapsu a kus límce u bundy."

„Odpusť jí to, chlapče. Máme ji všichni tak rádi. Je tak pilná a nábožná, celé dny studuje obtížný Traktát o světlech nočních vlaků odrážejících se na sklech knihoven. Už brzy má být přijata mezi Dargúzovy kněžky. Ostatní dívky v jejím věku ze starých tradicí zajímá nanejvýš jízda lyžařským vlekem při rybí slavnosti, ale ani se na ni neobléknou, jak se patří, přicházejí vyšňořené podle módy z vašeho města. Je mi líto, že máš pocit, že ti Alweyra ublížila. Podívej, něco ti dám." Sáhl do hloubky police a vytáhl malou skleněnou lahvičku naplněnou tmavě zelenou tekutinou. „Na, vezmi si to. Až ti bude smutno, tak se napij, uvidíš, že to pomůže."

Do obchodu vstoupil mohutný pán v beranici, uctivě pozdravil a začal líčit prodavačovi své přání: „Potřeboval bych něco, aby to bylo na povrchu leskle šupinaté, alespoň ve čtvrtek nebo v pátek, a uvnitř aby chrastily malé kovové hranolky, ale ne moc gotické. Bylo by dobré, kdyby to bylo na 220 voltů nebo kdyby to mělo žábry. Zpívat to nemusí, dokonce bych byl raději, kdyby to vůbec neumělo mluvit. Tím neříkám, že si to nemůže občas zaskřehotat, obzvláště blíží-li se za zdmi zelená hvězda nestvůr."

Prodavač chápavě přikyvoval; když pán skončil, chvilku přemýšlel a pak řekl: „Počkejte okamžik, myslím, že bych pro vás něco měl." Odešel do zadní místnosti a vrátil se s krabicí v ruce, ale ve dveřích se zarazil, povzdychl si: „Ach, říkal jste: ,ne moc gotické', už všechno zapomínám." Opět zmizel vzadu, objevil se s jinou krabicí a podal ji zákazníkovi: „Myslím, že budete spokojený. Musíte s tím před použitím zatřepat; a kdyby tím snad probíjela elektřina nebo kdyby to trošku kvičelo, strčte to na chvíli pod sedadlo nočního autobusu projíždějícího rozlehlými vilovými čtvrtěmi, kde se z tmavých altánů ozývají kusy vět, jež čas od času pronesou porouchaní automatičtí kazatelé, které sem kdysi odložili, jsou to úryvky z kázání o shnilých kyticích a o platónské ideji železničního náspu zarostlého zaprášeným křovím."

„Železničního náspu.," opakoval zamyšleně zákazník. „Na železničním náspu nás poprvé napadla myšlenka postavit na hranici revírů třpytícího se zla eskontní banku, která by bez ustání vrhala do tmy peníze, jimiž by se sytil spletitý prales bezejmenných, nezapomenutelných a hnusných dějů, rozrůstající se v nočních pokojích."

Zákazník starci poděkoval, zaplatil svazkem bankovek, na kterých jsem zahlédl tygří hlavy, a vyšel z obchodu. Prodavač se zase unaveně posadil za pult, hlava mu začala pomalu klesat na prsa. Uvědomil jsem si, že je prvním obyvatelem druhého města, který se ke mně choval laskavě; snad by mi mohl pomoci při mém bloudění. „Dědečku," řekl jsem rychle, aby mi neusnul, „poraďte mi, jak bych se dostal do středu vašeho města. Moc mi na tom záleží. Slyšel jsem něco o palácových nádvořích a o fontánách."

„Ale kam bys chodil. Je to jen tvé hledání středu, co tě od středu vzdaluje. V okamžiku, kdy jej přestaneš hledat, kdy na něj zapomeneš, zjistíš, že jsi jej nikdy neopustil."

„Potom by ale žil ve středu každý," namítl jsem. „Jak ale může být tolik středů? Souhlasil jste přece, když jsem říkal, že počátek musí být jen jeden. Mluvil jste také o návratu ztracených synů, o vracejících se ústřicích - ale návrat předpokládá vzdálenost od domova, kterou teď popíráte."

„Není množství středů, je jen jeden střed, jeden počátek, ten je však celý ve všem, co z něho vyrostlo. Návrat je jen metafora, ve skutečnosti je návrat vždy jen rozpomenutím se na to, že jsme vlastně doma, že jsme domov nikdy neopustili. Kosmogonie je vnitřní historií ohně; bytí je plamen, který vyšlehl a který jednou zhasne - jak chceš v plameni oddělit, co je původní a co je odvozené, jak chceš hledat střed plamene? Plamen je celý středem."

Starci zase klesla hlava na prsa, uslyšel jsem zachrápání. Nebudil jsem jej, ačkoliv jsem se chtěl ještě na hodně věcí zeptat. Ale za chvíli se ozvaly hodiny na zdi: když hrot velké ručičky dospěl k nejvyššímu bodu ciferníku, otevřelo se nad ním čtvercové okénko a z něho se vysypala lavina drobných černých kuliček, kuličky s rachotem dopadaly na podlahu a kutálely se do tmavých koutů. Prodavač sebou trhl a otevřel oči. Hned jsem toho využil a pokračoval jsem v naší debatě: „Dobrá, připouštím, že střed mohu najít jen tehdy, když jej přestanu hledat. To by se však mohlo stát buď tak, že bych se vědomě snažil na střed zapomenout, anebo tak, že by mi sám od sebe sešel z mysli. Ale v prvním případě by má snaha nemyslet na střed byla jen novým projevem hledání středu, a nemohla by tedy přinést žádný výsledek, a pokud jde o druhou možnost, zdá se mi, že je vyloučené, že bych na střed jen tak zapomněl: v mém životě popraskaly všechny souvislosti, stal se nahodilou tříští, všude trčí rozbité fragmenty, jejichž ostré hrany se mi neustále zařezávají do kůže, každá vteřina je novým, ničím nepodepřeným začátkem, kdy se na mne řítí ze tmy úplně neznámý svět, na který nejsem vůbec připravený; těžko mohu zapomenout na ztracený střed, když všechny otevřené rány volají po jednotě, která ze středu tryská."

„Mýlíš se, tříšť už je dokonalou jednotou," šeptal stařec a mžoural očima, „a to, co v každém okamžiku vyvstává úplně nové, jen obnažuje nejpevnější souvislost: souvislost planutí. Jsi si jist, že je to opravdu bolest, co ti působí hrany rozbitých věcí? Nauč se koupat se v ohni bytí, je to tak snadné. Není proč někam chodit, něco hledat, nemusíš dokonce hledat ani stav nehledání, ale když už jej hledáš, také se nic neděje. Samozřejmě, že hledat stav, ve kterém už nehledáme, je bludný kruh, ze kterého nemůžeme uniknout. A co má být? Proč pořád chceš odněkud unikat, někam se dobývat? Bludný kruh je stejně krásný jako všechno ostatní. Proč by přímá cesta měla být něco lepšího než kroužení? Všechno je tak krásné, věci z vašeho města jsou opojné, boty, které tu prodávají ve dne, jsou se svými temnými dutinami tak poetické, tak tajuplné, jako posvátné předměty zaniklé civilizace. Ani nevím, proč vlastně měním každou noc zboží, asi proto, že je to starý zvyk, a staré zvyky jsou také krásné."

„Ale Klára, chci říci Alweyra, se mi na věži vysmívala, říkala, že obyvatelé mého města nemohou nikdy počátku rozumět."

„Ano, já vím, co říkala Alweyra, viděl jsem vás v televizi. Moc vám to spolu slušelo, byl by z vás opravdu pěkný pár. A ten žralok, jaká to byla krása. To víš, Alweyra se musí ještě hodně učit. Jak bys mohl vůbec něčemu rozumět, jak bys mohl vyslovit sebejednodušší větu, kdybys už dokonale nerozuměl počátku, kdybys sám nebyl počátkem, místem, kde se rodí souhvězdí."

Stařec opět zavřel oči a sklonil hlavu, za chvíli se ozvalo pomalé šelestivé oddychování, které se mísilo s tichým tikáním a cvakáním přicházejícím z hloubky temných polic.

12. kapitola

LET

Vyšel jsem z obchodu a chodil jsem nočními ulicemi. V Široké ulici jsem uviděl stát na sněhu mezi dvěma řadami tmavých fasád zámořský parník, jeho paluba se prostírala ve výšce třetího patra domu, v černě nalakovaném boku lodi svítilo několik kulatých okének. Došel jsem k prohnuté boční stěně parníku a dotkl se rukou chladného ocelového plátu. Uslyšel jsem hlasy, které se ozývaly seshora. Ustoupil jsem a zaklonil hlavu: uviděl jsem, jak se na palubě nade mnou objevily dvě postavy a opřely se o zábradlí. Pouliční lampa jim zezdola osvětlovala tvář; byl to mladý muž a dívka. Skryl jsem se pod obloukem ocelové stěny a poslouchal jsem jejich rozhovor.

Dívka řekla: „Plavba už trvá tak dlouho, někdy mám strach, že nikdy nedoplujeme k cíli. Možná, že kapitán ztratil cestu. V jakých divných místech jsme se to octli? Nemám ráda ty řady oken; mám z nich strach, když jsou okna tmavá a po jejich černém skle se roztékají odlesky luceren jako světla lampiček zlých vodních skřetů na hladině nočních studánek v hlubokém lese, ale ještě více se jich bojím, když se okna rozsvěcejí a jsou v nich vidět nehybné kusy nábytku, zdi vymalované divným, znepokojivým vzorkem, hlavy bez těla, s ústy, která se celé hodiny roztahují a smršťují jako mrskající se ryby. Kdy už se konečně dostaneme pryč z téhle ponuré končiny? Je mnohem smutnější než ledovcová pole s fantastickými krami vynořujícími se z šedé mlhy. Nikdo nám o těchto místech nic neříkal, když jsme vyplouvali; jistě bloudíme, démoni nás předjeli na svých rychlých štíhlých lodích a svedli nás z cesty. Připadá mi, že kdybychom přece jen nějakým zázrakem dopluli k cíli, už navždy v nás zůstanou trčet ty těžké a lhostejné kusy nábytku, že kroutící se vzorky tapet zarostou a pohltí všechny naše myšlenky, všechny naše vzpomínky. Třeba bychom se měli pokusit navázat styk s domorodci, třeba by nám vysvětlili, kde jsme, a ukázali by nám cestu."

uviděl jsem, jak se na palubě nade mnou objevily dvě postavy.

„Neboj se," ozval se konejšivý hlas muže, „neboj se, kapitán je zkušený, jeho rod patří k nejstarším a pochází prý z jaguárů. Umí vést loď podle souhvězdí a podle zaprášených štukových ornamentů na zdech domů. Rozmlouvá v noci s moudrými hady. Máme staré sakrální mapy, do programů lodních computerů jsou jako zářivé axiomy vloženy nejposvátnější mýty, celou noc se míhají čísla na displejích ozařujících svým bledým světlem fresky s okřídlenými býky. Vzpomínám si, jak jsem v jejich proměnlivé záři poprvé uviděl tvé tělo, když je objímal kapitán podle starého práva první noci."

„Byla jsem tak ráda, že jsi tenkrát mohl být se mnou a držet mě za ruku."

„Uvidíš, že všechno dopadne skvěle. Nemá smysl ptát se domorodců na cestu, jistě je to nějaký barbarský a nevzdělaný národ - copak bychom jejich slovům mohli věřit víc než větám, jejichž zlatá písmena tisíce let září na černých stránkách našich kodexů, ležících na křišťálovém stole v pokoji, kde jednu stěnu tvoří nádherný chladný vodopád? Ostatně věštci, kteří prorokují podle záhybů peřin, i ti, kteří předpovídají budoucnost podle vrčení strojů v dílnách za zdmi na předměstích, mluví o triumfálním příjezdu, o tom, že už brzy budeme chodit v lehkých plážových šatech pod palmami na bílých bulvárech, které sestupují od akropole k pobřeží. Přijme nás guvernér a budeme v tichém atriu jeho paláce pít čaj z tenkých porcelánových šálků. Naši starou horečku utiší orosené chladné poháry, na terase, kde teplý vítr od moře bude obracet stránky barevného obrázkového časopisu. Už roztahují pruhované slunečníky, už krájejí tenká kolečka citronů..."

„Mám strach, bojím se, že neexistuje žádný cíl, že nejsou žádné bílé bulváry s palmami, bojím se, že je jen noc a sněhové roje vířící ve světle luceren, jen fragmenty tmavého nábytku v rozsvícených oknech, jen šklebící se maskarony na zdech se sněhem v dutinách úst."

„Pojď, miláčku, je čas vrátit se do kajuty, napustím ti do vany teplou vodu; možná, že už příští ráno uvidíme břeh, bílé útesy."

Hlasy zmlkly; ještě chvíli jsem stál pod klenutým bokem lodi, pak jsem znovu chodil prázdnými ulicemi. Bylo mi smutno; vzpomněl jsem si na lahvičku, kterou mi daroval starý prodavač, a vytáhl jsem ji z kapsy, světlo lucerny v ní probudilo chladnou zelenou jiskru. Je to alkohol, droga nebo jed? Jedním douškem jsem vypil obsah lahvičky do poloviny: nápoj byl hustý, lepkavý a přeslazený.

Za chvíli jsem začal cítit podivnou lehkost. Odrazil jsem se od sněhu, zamával několikrát rukama a už jsem se vznášel, letěl jsem v mrazivé noci opuštěnými ulicemi, podél řad tmavých oken, která vyvolávala v dívce na palubě lodi takový smutek, nabral jsem výšku a letěl jsem nad zasněženými střechami, kolem komínů, ze kterých stoupaly úzké proužky kouře z kamen dohasínajících ve tmě ztichlých pokojů, pak jsem zase klesal a vznášel se nízko nad automobily zaparkovanými u okraje chodníků, občas jsem špičkou boty udělal rýhu ve sněhu, který na nich ležel, letěl jsem nad semafory monotónně blikajícími oranžovým světlem, které ozařovalo na liduprázdných křižovatkách sníh. Sedl jsem si na zahnutý vršek zářivky a pohoupal jsem se na něm, zase jsem se vznesl, zvolna se otáčeje kolem své osy jsem prolétal podél zdi Klementina, podél dlouhé řady zrůdných obličejů v hlavicích pilastrů.

Nad zpěněným jezem jsem přeletěl tmavou řeku; když jsem míjel malostranský chrám svatého Mikuláše, obletěl jsem tělo žraloka, ztuhlé mrazem, zamáchal jsem rázněji rukama a začal jsem stoupat nad strmými střechami a úzkými temnými dvorky na Hrad.

Byl jsem už unavený, posadil jsem se na hřeben střechy chrámu svatého Víta, abych si trochu odpočinul. Pode mnou na nádvoří osvětloval sníh kruh lamp na zdech paláce, v dálce jiskřila chladná světla spícího města. Teprve po nějaké chvíli jsem si všiml, že na střeše nesedím sám. Opodál ve stínu věže se pohodlně rozvaloval mladý muž v lyžařské čepici se střapcem a kouřil cigaretu. V druhé ruce držel klec, v kleci seděl bílý pták, který vypadal jako papoušek, až na to, že měl kachní zobák. Pozdravil jsem neznámého a ze zdvořilosti se jej zeptal, jestli na střeše chrámu svatého Víta sedává často.

Zdálo se, že je docela rád, že si má s kým popovídat. „Párkrát do roka se sem vypravím," odpověděl, „ne že by se mi tady nějak zvlášť líbilo, dělám to kvůli Felixovi." Prostrčil ruku mezi dráty klece a pohladil ptáka po hlavě. „Stýská se mu po výškách, a tak jej musím čas od času vzít na nějakou vysokou střechu nebo věž, jinak dostává deprese, nechce jíst, a co je nejhorší, slábne mu paměť."

„Proč je důležité, aby měl pták dobrou paměť?" podivil jsem se.

„Z toho prostého důvodu, že mě jeho paměť živí. Felix je rituální recitační pták. Vidím, že nejste z našeho města, u nás zná Felixe každé malé dítě."

„Musím se přiznat, že jsem o recitačních ptácích opravdu ještě neslyšel."

„Bez recitačního ptáka se u nás neobejde žádná významnější společenská událost. O instituci recitačního ptáka je dokonce zmínka hned v druhém článku naší ústavy. Recitační pták umí nazpaměť národní epos Zlomená lžička a při slavnostech z něho recituje předepsané pasáže. Epos vypráví o založení našeho města uprostřed pralesa a je delší než Ilias a Odysseia dohromady."

„Nemohl by mi Felix něco přednést?"

„Ale jistě. Zarecituje vám třeba pasáž, která se týká místa, kde teď právě jsme."

„Střechy chrámu svatého Víta?"

„To zrovna ne, ale temene kopce, na kterém chrám stojí. Felixi: Navečer dorazil." Pták několikrát přešlápl z nohy na nohu, dal hlavu na stranu a začal skřehotavým hlasem recitovat: „Okraje říší, kam nedosáhne moc zákonů středu."

Mladík vyskočil tak prudce, že málem sjel po strmé střeše, musel jsem jej chytit za rukáv. „Proboha, co to meleš?!" okřikl Felixe. „To přece není Zlomená lžička!" Otočil se ke mně a řekl omluvně: „Opravdu nevím, kde se takové věci učí, ještě mě tím přivede do maléru." Pak znovu promluvil na ptáka: „Tak a teď už dost hloupostí: Navečer dorazil."

Tentokrát pták začal skřehotat správný text, odříkával jej však se zjevnou nechutí, a když se na něj jeho pán nedíval, dělal zhnusené obličeje:

„Navečer dorazil na vrchol kopce k otvoru sluje, jež vraty ze zlata zavřena byla; vzácný kov svítil v paprscích slunce, jež k vzdáleným černým pralesům kleslo, červeně zářilo, tak jako krvavá Dargúze hlava, když drápy tygra se do tváře zatly, na bílý mramor svatá krev kapala v poledním žáru, vznešená družka ne právem rvala si vlasy na stinné terase zahrad, bláhová, vždyť pouze dotykem bělostných špičáků tygra smrtelník mdlý a zmatený zářícím  božstvem se stane. Z hlubokých lesů pod slují stoupala pára a místy okrouhlá stříška zlatého chrámku nad stromy čněla, ve kterém zbožné dívky lechtaly lesního boha. Údolem chladná se vinula řeka, s ostrovy, na nichž nevrlí démoni sídlí, jezdící na hřbetech brouků, kteří jsou větší než člověk a zpívají oplzlé písně..."

„Tak už dost, Felixi," přerušil ptáčník svého chovance. „Tahle pasáž podle mínění exegetů obsahuje popis pražské kotliny v době, kdy sem přišel zakladatel města, hlavní hrdina eposu. Byl královským synem a sedmým Dargúzovým vtělením. Na svatbě svých dvanácti sester se sousedním králem z roztržitosti zlomil lžičku a král to pokládal za nezdvořilou narážku na příhodu, která se stala jednomu z jeho předků: ten bojoval celý den ve slunečním žáru na vyprahlé pláni se zlou rostlinou, a promeškal tak okamžik, kdy se na kamenné zdi jeho paláce mravenci seskupili do slov věty, ve které se mluvilo o spánku na chrámovém schodišti rozžhaveném sluncem a o monotónním šumění fontán na širokých prázdných náměstích. Král se urazil a na oplátku se začal posmívat tomu, že v zemi našeho hrdiny jsou nejvyšší autoritou ve věcech náboženství zelení ještěři (což byla i nebyla pravda, ale to teď nechme stranou). Podnapilý héros popadl těžký zlatý pohár, na jehož bocích byl reliéf zobrazující bitvu galér na jezeře, a roztříštil jím královi hlavu. Když se ptal ve věštírně, jak by se mohl očistit z vraždy, řekla mu kněžka, že musí hned odejít z království a založit město uprostřed hlubokého pralesa, v místě, kde uvidí domorodce, kteří mluví neznámou řečí a uctívají sochu okřídleného psa, stojící na mýtině. Ale nemohu vám vyprávět obsah celého díla."

„Chovat recitační ptáky musí být krásné zaměstnání," řekl jsem. Snažil jsem se ptáčníkovi zalichotit, abych se od něho dozvěděl nějaké zprávy o druhém městě, když už jsem se svým pátráním neuspěl u ospalého panteistického prodavače. „Určitě máte k vaší staré poezii hluboký vztah."

„Ani ne, proč? Můj osobní názor je, že celý epos je nepříliš zdařilé falsum z minulého století."

„Potom nechápu, proč jste si vybral právě tohle povolání!"

„Ale prostě proto, že za ptačí recitaci při slavnostech se velmi slušně platí, to je vše. A nějaké slavnosti se konají pořád. Naši jsou jako děti, pořád něco slaví, jsou směšní s tím svým folklórem. Pořád se chlubí, že jejich obřady jsou utajeným předobrazem řádu vašeho světa a že skrývají jeho zapomenutý smysl: já o tom pochybuju, řekl bych, že je to spíš naopak, že spleť rituálů, která drží pohromadě život našeho města, je jen zmateným odrazem historických událostí, které se odehrály ve vašem světě (my jsme se se svým kultem počátku a opakování na žádné dějiny nikdy nezmohli), že temná dogmata naší mytologie jsou jen rozmazané napodobeniny a náhražky vašich logických zákonů. Naši říkají, že tu byli tisíce let před vámi, ale svá pyšná tvrzení opírají jen o přepjaté a nevkusné legendy podezřelého původu, bůh ví, jakými norami jsme se sem připlazili, abychom obydlili prázdné okraje a dutiny prostoru, který jste vybudovali, parazitujeme na vašem městě, naše mýty vznikají z odpadků vašeho myšlení. Ostatně na tom vůbec nezáleží. Ale vidím, že Felix už spí, budu muset jít. Moc mě těšilo, že jsem se s vámi setkal, snad se tu zase někdy uvidíme."

Ptáčník popadl klec s Felixem a rychle zmizel ve tmě. Ještě nějaký čas jsem seděl na chrámové střeše a díval se na smutná světla vzdálených luceren, pak jsem se vznesl a pokračoval jsem v letu. Ale účinek létací tekutiny už slábl, letěl jsem těžce, už jsem spíš jen zadržoval máváním rukou pád, a tak jsem se raději snesl do temného Jeleního příkopu. Zabořil jsem se nohama do neporušeného sněhu, nade mnou se proplétaly tmavé koruny vysokých stromů, strmě stoupaly zasněžené svahy, docela nahoře se černaly proti obloze zdi a střechy Hradu.

13. kapitola

KARLŮV MOST

Příští noci jsem šel Mosteckou ulicí, přede mnou unaveně kráčel starý muž, viděl jsem plandavé kalhoty a sehnutá záda ve vatované bundě, která připomínala oblečení metařů z naší části města. Tlačil před sebou dvoukolový vozík, který byl plný různých plechovek a pytlů a ze kterého trčely dřevěné násady nějakého náčiní. Když došel na most, zastavil se před sousoším svatého Kosmy a Damiána a otevřel nenápadná dvířka, skrytá v podstavci. Jak je to zvláštní, celý život jsem chodil skoro každý den po Karlově mostě a nikdy jsem si nevšiml, že podstavec sousoší je otevírací. Za dvířky byl vyhloubený prostor, vycházelo z něho světlo a dopadalo na sníh. Vyleze ze sochy skřet, vysune se z otvoru hlava draka nebo se z něho vyvalí rudý proud lávy, stoupající z podzemního jezera?

Ze světlého otvoru vyskočil malý, asi půl metru vysoký los s fosforeskujícím lopatkovitým parožím. Začal vesele poskakovat po sněhu, snažil se strčit hlavu do pytle, ve kterém bylo asi krmení. Muž ve vatované bundě odehnal losa metlou, kterou vytáhl z vozíku, potom pečlivě vymetl dutý prostor za otevřenými dvířky, nastlal dovnitř čerstvé seno z pytle, vyndal z dutiny misku, nalil do ní z plechovky vodu a dal ji zpátky do sousoší. Když skončil, dotlačil vozík k protější soše svatého Václava. I tady otevřel v podstavci dvířka, i tady se za nimi objevila osvětlená dutina, ze které vyskočil malý los. Muž vymetl vnitřek svatého Václava, nastlal do něho seno a nalil do misky vodu. To se opakovalo i u všech dalších soch na mostě. Dvířka zůstávala otevřená, losi, kteří z nich vyskakovali, se po dobu krmení mohli prohánět po sněhu.

Sledoval jsem zpovzdálí cestu krmiče od sochy k soše; když jsem došel ke svatému Augustinovi, strčil jsem ze zvědavosti hlavu dovnitř. Ucítil jsem pach chléva a uviděl jsem, že celý podstavec i celá socha jsou duté, dutý prostor zevnitř sledoval vnější obrys sochy: ukázalo se, že kámen má ve skutečnosti tloušťku jen asi dva centimetry. Vnitřní prostor byl osvětlený žárovkou, jež visela nahoře v duté hlavě hipponského biskupa, miska s vodou stála ve výklenku, který tvořil dutý vnitřek boty šlapající na bludařské knihy Maniho a Valentina. Druhé město se zdá být přeplněné sochami, pomyslel jsem si, a jeho obyvatelé ještě lstivě využívají našich soch a dělají si z nich chlívky pro svá domácí zvířata. Nejenom že se zabydleli v koutech a prohlubních našeho prostoru, ale ještě nám vyvrtávají nové dutiny do našich věcí, jimž tak důvěřujeme a jež pokládáme za poctivě plné. Jak rychle by se asi ztratila jistota našich gest, kterými vymezujeme svůj prostor, kdybychom věděli, že tvary, jichž se tak samozřejmě dotýkáme, jsou leckdy jen tenké slupky obalující tmu doupat podivných zvířat. Přitom musíme počítat s tím, že nastane čas, kdy se tenký povrch věcí prodře a děrami, které se v něm objeví, na nás zamžourají zkoumavé oči lemurů vnitřků.

Usoudil jsem, že muž ve vatované bundě je patrně nějakým zřízencem ve službách magistrátu druhého města. Kromě krmení losů měl zřejmě na starosti i jiné práce: na vozíku měl také brašnu se složenými plakáty a plechovou nádobu, v níž šplouchalo tekuté lepidlo; mezi sochou svatého Františka Borgiáše a sochou svatého Kryštofa se zastavil, vytáhl jeden z plakátů a začal jej rozkládat. Na jeho obličej dopadlo světlo lucerny a já s údivem poznal, že je to člověk, který mi v Malostranské kavárně vyprávěl o tajemných dveřích v bytě své milenky a kterého v polovině věty odvezla mramorová tramvaj.

Nevěděl jsem, na co se ho mám dřív zeptat. „Co je v zelené tramvaji? Kam vás zavezli? Přinutili vás, abyste jim dělal sluhu? Nebojte se, pomůžu vám utéct. Povězte, co jste viděl za bílými dveřmi!" Podíval se na mne lhostejným pohledem, a aniž řekl jediné slovo, pokračoval ve své práci. Rozložil plakát a pečlivě jej přilepil na kamenné zábradlí mostu. Pak s vozíkem popojel ke svatému Kryštofu a začal tahat z vnitřku sochy losa, kterému se nechtělo ven. Stál jsem zmatený vedle plakátu, bíle svítícího ve světle lucerny. Text na plakátu byl kupodivu vytištěn naší abecedou; četl jsem: „Co se skrývá za tajemnými dveřmi? Staneme se po smrti bílými sochami na ostrovech? Recitační pták Felix obviněn z krádeže v samoobsluze. Fyzici se ptají: vznikli mostní losi už v první vteřině po velkém třesku? Maniak, který na věži surově zabil žraloka, dosud nedopaden. O těchto a mnoha dalších zajímavostech se dočtete v novém čísle časopisu Zlatý dráp. Čtěte Zlatý dráp, časopis, který letos oslavuje 3500 let od svého založení, časopis, kterým si naše vznešená patronka zakryla tvář, když v tichém odpoledni začaly na bílých zdech paláce vyvstávat fresky, na nichž byli zobrazeni hadi a lesklé stroje."

Chlívky byly ve všech sochách na mostě, jen v sousoší svaté Barbory, Markéty a Alžběty byl místo chlívku bar. Před sousoším se na sněhu vratce tyčily čtyři vysoké barové stoličky. V otvoru v podstavci bylo vidět horní polovinu těla barmana v bílém saku, za ním stály na policích pečlivě vyrovnané řady lahví, nahoře v dutých tělech soch svítila barevná barová světla. Muž, kterého unesli v tajemné tramvaji, postavil opodál svůj vozík a posadil se na stoličku. Barman před něho postavil na kamenný pult sklenici s černým nápojem, ze kterého stoupala světélkující fialová pára. Usadil jsem se na vedlejší stoličce, opřel se loktem jedné ruky o barový pult a druhou rukou jsem uneseného zatahal za rukáv. „Tak jak to bylo s těmi dveřmi a s tou tramvají? Vyprávějte mi všechno, moc vás o to prosím, je to pro mne hodně důležité," naléhal jsem na něj. Krmič losů se jen obrátil na druhou stranu, díval se na temný svah Petřína a mlčel. Zato se ozval barman, vyklonil se ze sochy a řekl rozhněvaně: „Že se nestydíte, takhle mluvit se starým člověkem! Nejradši bych vám jednu vrazil. Uvědomte si, že i hulvátství má své meze. Tady jste ve slušném podniku, a ne v nějaké podmořské knajpě, kde piští opilé chobotnice. Dělám tu už léta, pamatuju lepší doby, kdy ještě ve všech sochách byly krásné bary - to bylo předtím, než se na mostě začali roztahovat s tím nesmyslným chovem losů -, zažil jsem tu leccos, ale takové oplzlosti jsem opravdu ještě neslyšel."

Všichni losi, kteří vyskákali z dutin soch, se shlukli do jednoho stáda, prošli staroměstskou mosteckou věží, přeběhli Křižovnické náměstí a zmizeli v ústí Karlovy ulice. Šel jsem za nimi, jejich paroží osvětlovala sníh a zářila ve skleněných výlohách tmavých obchodů. Když losi došli na místo, kde se před vchodem do Klementina Karlova ulice rozšiřuje v malé náměstíčko, rozutekli se a začali se honit po sněhu. Stál jsem vedle velkého okna vinárny U hada, které sahalo až k zemi, nízká závěj sněhu se plazila podél jeho spodního okraje. Uvnitř bylo zhasnuto, na tmavém skle se míhaly odlesky svítícího paroží. Ve slabém světle pouliční lucerny jsem uviděl, že ve vinárenském křesílku sedí za oknem dívka ve světlých šatech a dívá se zamyšleně na náměstí. Byla to Klára-Alweyra.

14. kapitola

VINÁRNA U HADA

Vešel jsem dovnitř a posadil se vedle Alweyry. Bylo mi teď jedno, jestli má opět ve tmě schované nějaké zvíře s ostrými zuby. Mlčeli jsme, dívali jsme se na malé losy prohánějící se po sněhu. Jedna polovina Alweyřiny tváře byla tmavá, druhá svítila odleskem venkovní lucerny. „Také já se dívám přes sklo na chladná světla," usmála se unaveně. „Zašla jsem už příliš hluboko do pralesa. Lákal mě oheň počátků; když mi otec ukázal cestu nazpátek, myslela jsem, že jsem blízko zapomenutému domovu." Odmlčela se, losi skákali dlouhými plavnými skoky, jejich paroží kreslila ve tmě světelné čáry. Z Liliové ulice přijely parní sáně, stály na nich varhany, na které hrála žena ve večerních šatech třpytících se ve světle luceren, sáně přejely přes zasněžené náměstíčko a zmizely v tmavém záhybu Seminářské ulice. „Ale návrat je vždy nemravný," promluvila znovu ve tmě Alweyra, „láska k počátku je mdle se uzavírající kruh, monotónní incest, ze kterého stoupá zhnusení. Budeme ležet na chladných prostěradlech a fascinovaně hledět na zářící geometrické obrazce, vznášející se ve tmě; v ložnicích budou přes naše těla přelézat langusty, které hledají ledovou hvězdu ukrytou v hloubce domu. Když se vracíme, setkáme se vždycky s obludami, hrají v pokojích našeho dětství slizké ,Člověče nezlob se' s figurkami vyřezanými z masa. Proč jsem jen překračovala hranici, která bledě a lhostejně světélkovala na koberci v koutě pokoje! Ano, město, ve kterém jsme žili, není náš pravý domov, ale jak říkají přístroje na filosofii v hloubce lesa, důstojně žít se dá jedině v cizině. Domov, dědičné pole, ráj oblud. Touha po počátku a po domově je past nestvůr: když se jednou obrátíme zpět, není možné se zastavit v čase, příliš pozdě poznáváme, že domov, kam se vracíme, není známý dům, ale prales a bažiny, které tu byly před domem a jejichž dech prosákl základy domu, ovládl jeho ovzduší a lstivě pronikl do řádu domova; uniká nám, protože se vtělil do akcentů a melodie zákonů: ale akcenty a melodie jsou tím, co ve skutečnosti v zákonech vládne. Dům byl jen bílý obraz ve snu pralesa. Počátek zabíjí, pramen je vždy plný jedu. Není kam se vracet, nejpodezřelejší radosti Lotofágů jsou čistší než Ithaka na konci cesty."

Z jednoho tmavého okna se ozvaly zvuky manželské hádky, byl slyšet vzteklý mužský hlas a hystericky ječící ženský hlas, pak se otevřely dveře na balkon a muž v pyžamu vystrčil ven velkou alpakovou sochu generála, který seděl s tasenou šavlí v ruce na vzpínajícím se koni, nato se na balkoně objevila žena v noční košili, odstrkala sochu zase nazpátek do bytu a zabouchla dveře. Alweyra mi položila hlavu na rameno, šeptala: „V temné Asii koutů se smaragdový had zakusuje do vlastního ocasu. Dargúz je krutý, požírá čas, ze skleněných hvězd vysílá vojska soch na noční schodiště domů. I kdybychom vyhráli temnou válku se sochami, bude to vítězství plné hnusu, které nás nakonec vyžene do neskutečných a zářících motorestů. Dění se pozvolna proměňuje v nepřetržitou odpornou slavnost. Hnusí se mi tíživá nesmrtelnost v rozlehlých sálech, kde záclony vlají ve vysokých oknech a kde levharti tiše našlapují na měkkých bílých kobercích. Počátek je něco hrůznějšího než chaos, chaos je pořád ještě doplňkem řádu a patří do našeho světa, kdežto počátek je." Unaveně hledala unikající slova, před oknem se objevila dvě mláďata sfingy - lví koťata s hlavami pětiletých děvčátek, zabouchala tlapkou na sklo a s hihňáním utekla; „.počátek je tichý přiblblý chechtot šíleného boha, z něhož se bude artikulovat Slovo."

Objal jsem ji a přivinul k sobě, po tváři mi přejely husté černé vlasy; vzpomněl jsem si na bloudění křovím nočních zahrad v létě; ovanula mě tajemná a smutná vůně neznámých těl přibližujících se ze tmy. Losi odpočívali na sněhu. Nevěděl jsem o ničem, čím bych Alweyru utěšil. Hladil jsem ji po vlasech, z prázdnoty a tmy vyrůstala jen poslední útěcha, kterou přináší soucit, bezdůvodný, a proto nevyvratitelný, soucit, jenž podivně váže jsoucna ještě tehdy, když zbude jen nechutně vlažná materie bytí, převalující se z tvaru do tvaru ve snu času, soucit, jenž se jemně dotýká povrchů ještě tam, kde v lhostejně se vlnícím moři bytí ztrácí smysl i sám hnus. Mlčky jsme se k sobě tiskli, dvě těla, kterými cosi sahá do tmy a mrazu, stejně nestvůrní jako všechny příšery ploužící se po pláních hvězd.

Ze Seminářské ulice vyjely sáně tažené šestispřežím mechanických psů z bakelitu; každému ze psů trčel ze zad velký natahovací klíč, nohy, jejichž části byly spojené v kloubech šrouby, toporně a s tichým cvakáním kmitaly nad sněhem. Sáně byly černě nalakované, jejich zadní část se v oblouku zvedala a tvořila opěradlo pohodlného, rudě vypolstrovaného křesla: v křesle seděl Alweyřin otec, pod rozepnutým bobřím kožichem měl na sobě číšnický oblek, ale kolem krku mu visel těžký zlatý řetěz, na kterém se houpal diamantový mořský koník. Uprostřed náměstíčka se mechaničtí psi zastavili, snad proto, že doběhla péra, která je poháněla; pohyby jejich nohou se zpomalovaly a stávaly se trhavější, až nakonec úplně ustaly. Losi psy obklopili a strkali do nich čumáky, psi padali bezvládně do sněhu. Číšník neklidně bloudil pohledem po fasádách domů, zdálo se, že se snaží proniknout tmu zhasnutých místností za okny. Vlezl jsem pod stůl a stáhl Alweyru s sebou. Ozvalo se volání, ve kterém zněla netrpělivost a úzkost: „Alweyro! Kde vězíš? Zapomněla jsi, že je zítra slavnost, že budeš přijata mezi Dargúzovy kněžky? Tolik ses na to přece těšila! Je už čas se chystat, už se na schodištích tlačí zástupy gratulantů, už pobublává šampaňské, kutálejí se kuličky kaviáru, už promazávají vazelínou stroje na výrobu oblačných soch." Sevřel jsem Alweyřinu ruku, ale vyprostila se mi, mlčky vstala, prošla jako ve snu kolem velkých oken vinárny a vyšla ven. Její otec hned vyskočil, přiběhl k ní a objal ji; dovedl dceru k saním, usadil ji do křesla a nervózně na ni házel těžké tmavé plédy, jež ležely vedle křesla. Nakonec jednoho po druhém natáhl psy, odkopl vztekle losa, který se mu připletl pod nohy, a naskočil do saní: ty se rozjely a zmizely v tmavém ústí Liliové ulice. Za chvíli přišel zřízenec, losi se k němu seběhli; přepočítal všechna zvířata a hnal je zpátky ke Karlovu mostu.

15. kapitola

PROSTĚRADLA

Ještě dlouho jsem seděl za oknem a díval se na prázdné náměstíčko. Začaly se mi klížit oči, z polospánku mě vytrhl hřmot blížícího se automobilu: otevřel jsem oči a uviděl jsem, jak od Clam-Gallasova paláce přijíždí popelářský vůz; byl celý skleněný, průhlednými stěnami bylo vidět hromadu třpytících se zlatých šperků, po kterých se plazili zelení hadi, uprostřed šperků se tyčila rozsvícená pokojová lampa na kovové noze a pod ní stálo bíle povlečené lůžko, na němž se objímali nazí milenci. Vůz se zastavil před hospodou U modré štiky, popeláři seskočili se stupátka na jeho zadním konci a přivalili popelnice, které stály na chodníku. Když sklápěcí mechanismus převrátil popelnice do vnitřku vozu, vysypaly se z nich další šperky a další vlnící se zelení hadi, šperky se kutálely kolem lůžka, hadi se ovinovali kolem stojanu lampy. Když milenci uslyšeli chřestění zlata, přitiskli se k sobě ještě pevněji a zrychlili své pohyby. Znovu jsem zavřel oči, slyšel jsem, jak popelářský vůz odjíždí, jeho zvuk slábl, až se ztratil za zdmi.

Ozvalo se vzdálené vrčení, které neustále sílilo. Za chvíli se nad náměstíčkem objevila bílá helikoptéra, na jejím spodku byla namalovaná hlava řvoucího tygra. Snesla se níž, kymácivě se zastavila nad sněhem ve výšce stojícího člověka. V jejím okně se rozsvítil silný reflektor, kužel ostrého světla klouzal po fasádách domů, osvětlil vnitřek prázdné hospody, vyšplhal se nahoru do podkroví a sjel zase dolů, pronikal do tmavých pokojů. Nečekal jsem, až zlověstné světlo vnikne do vinárny, zmizel jsem zadním východem do vnitřku domu.

Procházel jsem spletí tmavých chodeb, průjezdů, dvorků a schodišť. Zastavil jsem se na zasklené pavlači, jejíž okna vedla do malého dvorku, na jeho zasněženém dně stálo černé klepadlo na koberce. Vrčení helikoptéry jsem už neslyšel. Bylo ticho, jen z kohoutku vodovodu na konci pavlače kapala voda do oprýskané mísy a za nějakými dveřmi se ozývalo chrápání. Otevřel jsem poslední z řady dveří, domníval jsem se, že se jimi dostanu ven z pavlače, ale ukázalo se, že to jsou dveře bytu. V tmavé předsíni na mne zavanul pach kabátů a bot, procházel jsem těsnými neosvětlenými pokoji, až jsem se dostal do ložnice. V okně byla vidět mlčenlivá fasáda domu na protější straně ulice. Byt byl studený a prázdný. Ozval se šramot: polekal jsem se, až jsem vykřikl, ale byla to jen kočka, která odkudsi vylezla; připlížila se ke mně a zkoumavě si mě prohlédla svítícíma očima. Můj pohled padl na rozestlanou postel, dostal jsem chuť trochu se prospat; sházel jsem se sebe šaty a ve spodním prádle jsem vlezl pod těžkou studenou peřinu.

Ležel jsem a díval se na řadu tmavých oken protějšího domu. Pak jsem se obrátil na druhý bok, přitom jsem natáhl ruku do tmy, mé prsty však nenarazily na žádnou zeď. To mě znepokojilo. Neoctl jsem se opět na okraji nějaké jeskyně, v jejíž hloubce na mne někdo číhá? Klekl jsem si na postel a lezl po čtyřech po houpajících se matracích do tmy, postel stále nekončila, naopak se ještě rozšířila, postavil jsem se a šel jsem po měkké planině, pohupující se pod mými bosými chodidly, pokryté pomačkanými prostěradly, polštáři a peřinami, které mdle osvětlovala jakási polární záře, chvějící se nad bílou plání, záhyby prostěradel a zmuchlané peřiny v jejím bledém světle vypadaly jako ležící gryfové a sfingy. Prodíral jsem se peřinami jako závějemi, zamotával jsem se do nich a padal jsem na pláň, která vždy měkce ztlumila můj pád a rozhoupala se pode mnou. Místy se ozývalo oddechování spáčů, mumlání ze sna a výkřiky nočních děsů, tu a tam se má noha dotkla spícího těla. Zvedl se mírný vítr, pláň se rozvlnila nadouvajícími se prostěradly, jejich šelest se mísil s dechem spících.

Peřinová pláň se začala zvedat, přede mnou se objevily svahy pokryté prostěradly a peřinami, po prostěradlech sjížděli lyžaři a lyžařky oblečení do pyžam, nočních košilí a spodního prádla. Došel jsem k prosklené stavbě s příkrou střechou, která připomínala bufet Na rozcestí v Krkonoších, před domkem byly do mezer mezi matracemi zastrkané lyže, které zdobila drobná kvítka, proužky a jiné vzorky peřinových povlečení. Vstoupil jsem dovnitř, v místnosti seděli u stolků lidé v nočních úborech. Posadil jsem se k oknu a díval se na lyžaře na svahu. U vedlejšího stolku seděly dvě dámy v růžových nočních košilích, slyšel jsem jejich rozhovor:

Prodíral jsem se peřinami jako závějemi, zamotával jsem se do nich a padal jsem na pláň...

„Nepůjdeš s námi zítra na hřebeny?"

„Mám strach; hlásili lavinové nebezpečí, pořád nemohu zapomenout na to, jak mou spolužačku zavalila lavina a jak ležela několik hodin ve tmě pod peřinami, než ji vyčenichal lavinový pes. Vymyslela tam za tu dobu báseň, ve které se mluví o zlatých motocyklech zářících v mozku prozřevšího a o tom, proč je třeba, aby poražení měli soucit s vítězi. Slova z této básně o ovcích tvrdošíjně odkudsi tahajících v tlamách dlouhé a tlusté elektrické kabely do kavárny hotelu Evropa, plné hostů, kteří jsou z počínání ovcí smutní, se stala námětem velké fresky, před níž můj švagr, vracející se z filosofického kongresu, kde přednesl referát o tom, že hlavní problém metafyziky je třeba rozřešit na způsob oříškového musli, byl přepaden prodavačkami ryb, které jej bily pěstmi do obličeje a volaly na něj: ,Dobře utajená síť dálnic se zlatou vozovkou je stejně nóbl jako zvíře, které všichni loví v klavírních sonátách, udělej nám novou Sněhurku, vole!' Ani potom však nedokázal odpovědět na otázku, co vlastně myslel hlavním problémem metafyziky."

„To je opravdu smutné."

Byl bych rád pronikl dál do tajemného prostoru, pokoušel jsem se vylézt na matracovou horu, ale svah po nějakém čase začal být tak příkrý, že jsem to musel vzdát.

Sestoupil jsem zase dolů, chtěl jsem pohoří obejít, ale měkké hory s peřinami na dně temných proláklin se zvedaly stále strměji. Uslyšel jsem tiché vrčení a zneklidněl jsem. Nad plání se objevila blikající červená světélka, která se ke mně rychle blížila. Byla to helikoptéra s obrazem řvoucího tygra. Začal jsem utíkat, ale za chvíli jsem se zamotal do prostěradla a upadl jsem na matrace. Helikoptéra se zastavila, vznášela se nízko nad plání; prostěradla, probuzená vichrem, který rozpoutala točící se vrtule, se zvedala a tančila ve vzduchu šílený tanec. Oslepilo mě prudké světlo reflektoru, ozval se tvrdý hlas, znetvořený megafonem: „Jste obviněn z nezákonného překročení Hranice, z vyzvědačství, z úmyslného zabití posvátného žraloka a z vyslovování zakázaných samohlásek. Přestaňte klást odpor, lehněte si na břicho a dejte ruce za hlavu!" Dal jsem se do běhu, utíkal jsem mezi chladnými gejzíry prostěradel šlehajícími do prostoru v ostrém světle reflektoru, které mě stále sledovalo. Jemným hlasem, připomínajícím zvonkohru, se ozval palubní kulomet; náboje se zarývaly do polštářů a peřin, z trhlin stoupala oblaka peří a vznášela se mezi vlnícími se prostěradly. Naučil jsem se při běhu využívat péra matrací, skákal jsem dlouhými skoky a čím prudčeji jsem dopadl na pláň, tím výš a dál mě matrace zase vymrštila, mé skoky se tak stále prodlužovaly, až jsem nakonec prolétával nad hromadami peřin a nad spícími těly oblouky, které byly dlouhé několik desítek metrů. Helikoptéra mě však obletěla a jako veliký odporný hmyz na mne teď nalétávala zepředu; padl jsem na načechraný polštář a díval se, jak se helikoptéra blíží a klesá, jak se prostěradla zvedají stále výše: jedno z nich se zapletlo do vrtule, helikoptéra zakolísala a upadla na bok do peřin, vrtule, která se nepřestávala točit, rvala prostěradla, peřiny a matrace a vrhala peří, cáry látky a kusy molitanu z matrací do vzduchu, pak se ozval výbuch, jehož zvuk připomínal spíš harmonický akord, který zahrály desítky dechových nástrojů, a helikoptéra zmizela v chladných modrých plamenech.

Zůstal jsem ležet na místě, kam jsem upadl, a trochu se prospal. Byl jsem z divoké honičky tak vyčerpaný, že už jsem neměl sílu k tomu, abych se vrátil k horám a hledal průsmyk, kterým bych pronikl do hloubky jiného prostoru, a tak jsem se po postelové pláni vrátil do tmavého bytu. Oblékl jsem se a chtěl odejít, když jsem uslyšel rázné ťukání na okno. Za sklem stál na římse recitační pták Felix. Měl jsem radost, že se s ním zase setkávám, hned jsem otevřel okno, ale Felix zůstal stát venku, uklonil se a začal rychle recitovat báseň, kterou se mi snažil přednést už při našem prvním setkání na střeše chrámu svatého Víta. Deklamoval verše s neúměrným pathosem a zdůrazňoval místa, která pokládal za obzvláště významná, máváním křídel a kýváním celého těla, takže jsem měl strach, aby nespadl s římsy.

„Okraje říší, kam nedosáhne moc zákonů středu, kde barbar z plání s šikmýma očima v hospodě u jednoho stolu s celníkem mlčky sedí, krajiny vyhnanství, kde poražený žije podivné vítězství na nekonečných procházkách podél řeky, v tmavých zadních místnostech cukráren na náměstí, lehce se dotýká věcí v němém a třpytícím se prostoru

bez cílů.

Lesk odpoledního slunce na skříni a nesrozumitelné

hlasy ze zahrady

stávají se novými, skvělými dějinami.

To, co na okrajích prosvítá trhlinami řádu,

jsou zbytky starší moci,

zapomenuté a přitom tajně vládnoucí

i v ozářených sálech hlavního města,

ozývající se v šustění šatů v pootevřených dveřích

do vedlejšího pokoje, v šelestech, které sjednocují svět zvuků a dávají teprve smysl slovům, zbytky moci, jež využívá naše plány k pořádání

monotónního pralesního baletu, moci lhostejně se protahující v houští našich gest, které je pro nás méně viditelné než zlaté síně v nitru

pohoří.

Okraje, odkud zní táhlý zpěv oblud, který zaslechneme jen v tichu noci..."

Při těchto slovech Felix přehnal máchání křídly, kterým doprovázel přednes, a opravdu spadl s římsy. Z hloubky se ozvalo zděšené zavřeštění, ale naštěstí pták stačil pád zvládnout; za chvíli zase vyletěl na římsu a pokračoval.

„Okraje, odkud zní táhlý zpěv oblud,

který zaslechneme jen v tichu noci,

kdy s chrčením spláchnutého záchodu v prvním patře

a s hlasem vlaku na vzdálených viaduktech zoufalství

splývá v chladnou a nezapomenutelnou hudbu,

z níž se rodí naše exaktní pojmy: až ještěři

připlují na svých bílých jachtách, opět se v ní rozplynou.

Místa, kterým říkáme okraje, jsou tajným středem, na jehož okrajích žijeme. Pták Felix, recitátor, který seděl na rameni lesklých robotů bloudících

galeriemi,

však praví: tento tajný střed je sám jen okrajem vzdálenějšího středu, poslední střed září ve snu za tisíci hranicemi, nikdy k němu nedojdeš, i kdybys jak já míjel na cestách bílé kapličky sunoucí se po stříbrných kolejích sešeřelým lesem, kdybys jak já procházel kavárnami, kde číšníci vytahují hostům z tašek svačiny a jedí je, takže je zcela pochopitelné, že hosté začínají mít určité

obavy

i ohledně obsahu sarkofágů, které zanechali v šatně, a skutečně: když je od šatnářky žádají nazpět..."

Tichým skokem vyskočila na parapet okna kočka, Felix opět zavřeštěl a rychle uletěl. Čekal jsem, jestli se nevrátí a neřekne mi ještě něco o okrajích nebo o tom, co se stalo se sarkofágy v šatně, ale už se neobjevil, a tak jsem vyšel z bytu a sestoupil po tmavém schodišti do přízemní haly domu. Lunetovým výřezem nad domovními dveřmi byl vidět padající sníh ve světle pouliční lucerny.

16. kapitola

REJNOK

Nahmatal jsem ve tmě studenou kliku domovních dveří. Dveře se se skřípáním otevřely, do tmavé chodby vletěl sníh a švihl mě přes tvář. Zjistil jsem, že jsem propojenými vnitřky domů prošel na Anenské náměstí. Odkudsi se ozýval zuřivý štěkot střídající se s kňučením. Rozhlédl jsem se a uviděl jsem, jak před portálem zrušeného kláštera velký pes doráží s vyceněnými zuby na rejnoka, se kterým jsem se už setkal na Staroměstském náměstí a kterému se zřejmě přece jen podařilo přežít rybí slavnost. Rejnok uhýbal na sněhu před psími zuby a bránil se elektrickými ranami. Pokaždé, když pes dostal ránu, zakňučel a uskočil, ale hned se na rybu vrhl znovu. Bylo vidět, že rejnok už je nesmírně unavený a že elektrické rány jsou pořád slabší. Zato pes útočil stále zuřivěji, rejnok už krvácel na několika místech, kde se do jeho tenkého těla zaryly ostré psí zuby; bylo zřejmé, že nerovný boj se chýlí ke konci. Přiběhl jsem k místu zápasu a psa jsem zahnal. Rejnok ležel tiše a vyčerpaně na sněhu a krvácel ze svých ran, jeho oči se na mne dívaly pohledem plným vděčnosti. Pohladil jsem ho po studeném těle. Měl jsem u sebe malou placatou láhev se starou mysliveckou a chtěl jsem dát rejnokovi napít, ale pak jsem dostal lepší nápad. Vytáhl jsem z kapsy lahvičku, ve které byl zbytek létací tekutiny, opatrně jsem rejnoka nadzvedl a přidržel jsem mu lahvičku u úst na spodní straně těla. „Napij se," řekl jsem, „to ti udělá dobře." Rejnok zelenou tekutinu hltavě vypil.

Když lektvar začal působit, rejnok hned svým zvířecím instinktem pochopil, co má dělat. Zavlnil lemem těla, vznesl se, plavným letem obkroužil náměstí ve výšce druhého patra a zase se u mých nohou snesl na sníh. Bylo vidět, že tekutina mu dodala novou sílu, i rány na jeho těle přestaly krvácet. Rejnok však neodlétal, neustále se ke mně vracel, přistál vždy u mých bot a trochu netrpělivě se na mne díval. Zdálo se mi, jako by mě k něčemu vybízel. Náhle jsem pochopil. Opatrně jsem se posadil na jeho plochý hřbet a zkřížil jsem nohy jako Turek. Rejnok radostně zavlnil okraji svého těla a vznesl se se mnou.

Opět jsem plul nad městem, ponořeným do tmy, mezi pomalu se snášejícími vločkami sněhu. Noc už odcházela, na ulicích se objevovali první chodci z mé části města. Rejnok začal rozmáchlými oblouky stoupat, za chvíli jsme vpluli do mraků. Vynořili jsme se nad oblaky pod blednoucími hvězdami, rejnok plachtil stále výš, dole se rozprostřelo temné oblačné moře, které se na východě začínalo zjasňovat, za chvíli se na obzoru objevil vršek červeného slunce a jeho paprsky rázem ozářily oblačnou pláň, která zrůžověla, zároveň na růžové vyvstaly černé stíny záhybů pomalu se proměňujících vln. Rejnok zvolna letěl nad růžovým mořem, usadil jsem se pohodlně na jeho hřbetě, odzátkoval jsem starou mysliveckou a popíjel jsem; bylo mi jen líto, že rejnok má obě oči na horní polovině těla a nemůže krásný východ slunce nad mraky vidět.

Rejnok začal zvolna klesat, letěl teď se mnou ke slunci nízko nad růžovou hladinou oblak a stále nabíral rychlost. Před námi pomalu vystupovaly nad pláň dva oblačné sloupy, z obou se zformovaly sochy bojovníků sedících na koních s kopím v ruce; sochy byly vysoké jako pětipatrový dům a byly obrácené čelem k nám: asi to byly oblačné sochy, o kterých mluvil Alweyřin otec, umělci z druhého města zřejmě znají nějakou technologii, jejíž pomocí dokážou tvořit sochy z par. Obě sochy se pomalu měnily: zatímco levý jezdec se proměnil v jehlan, na jehož hrotech byly připevněny koule - ve stejné těleso, jaké je na srdcové devítce -, pravý jezdec zůstal, ale hlava jeho koně se proměnila v hlavu krásné ženy, která se dívala směrem k nám a zasněně se usmívala. Nakonec se obě oblačné sochy protáhly do výšky a zformovaly se ve dvě vztyčené ruce, z nichž každá držela v křečovitě sevřených prstech naruby obrácenou králičí kožku. (Co tím chtěl neznámý sochař asi vyjádřit?) Rudé slunce zářilo nízko nad obzorem mezi dvěma obříma rukama, které vrhaly stíny přes celou růžovou pláň, rejnok teď letěl neuvěřitelnou rychlostí těsně nad oblaky, mířil přímo mezi ruce, které se přibližovaly a rostly, až jsme proletěli jejich přízračnou branou. Obrátil jsem se a uviděl jsem, jak se za námi zvolna hroutí a klesají zpátky do oblačného moře.

Rejnok zmírnil rychlost a začal klesat; létací tekutina už asi přestávala účinkovat. Ponořili jsme se opět do mraků, za chvíli se objevily střechy města, pokryté sněhem. Už nesněžilo, ulice byly plné lidí. Když jsme prolétali okolo ochozu malostranské mostecké věže, zahlédl jsem mezi jeho sloupy šklebící se tvář číšníka, Alweyřina otce, ze stínu se vysunula hlaveň pušky. „Pozor!" vykřikl jsem, ale to už třeskla rána, rejnok sebou trhl a zakymácel se, z jeho hřbetu vytryskla krev. Z věže se ozval zlomyslný smích. Strmou spirálou klesal rejnok dolů k řece, pár metrů nad Kampou jsem s něho sklouzl a dopadl jsem do závěje sněhu shrabaného k okraji chodníku. Rejnok zmizel pod hladinou řeky a už se nevynořil.

Celý den jsem chodil bez cíle po ulicích, odpoledne jsem se octl na vzdáleném předměstí, kde si skupinky dětí hrály na sněhu mezi dlouhými rovnými frontami starých činžáků. Někde nablízku bylo nádraží, ozývalo se houkání lokomotiv a třeskot kovových nárazníků. Sedl jsem si do hospody, z jejíhož okna byl výhled na šedivou tovární zeď táhnoucí se po celé protější straně ulice. Umakartové desky prázdných stolů se leskly tichým světlem, v hospodě seděli nad pivem jen tři tlouštíci a sledovali hokejový zápas na obrazovce barevného televizoru stojícího na polici na zdi. Výčepní seděl s nimi; vstal a přinesl mi pivo, pak si zase přisedl k tlouštíkům a komentoval spolu s nimi hru hokejistů.

Obrysy televizního obrazu se náhle rozostřily a zdvojily, zvuk zmizel a chvílemi se objevoval nezřetelný signál nějaké jiné stanice. „Už se to zase zlobí, jdi do hajzlu s takovou televizí, Venco. Kdy už to dáš konečně spravit?" řekl rozmrzele jeden z hostů výčepnímu. Ten se bránil: „Opravář tu byl včera, vůbec neví, co s tím je. Musí tu někde blízko bejt nějakej silnej vysílač, kterej ruší příjem." Šel k televizoru a začal do něho bouchat pěstí. Po třetí ráně hokejový stadion úplně zmizel a na obrazovce se objevil ostrý obraz rozlehlého interiéru osvětleného umělým světlem. Ani mě nepřekvapilo, že jsem v něm poznal vnitřek petřínského podzemního chrámu. Sedadla v chrámové lodi byla do posledního místa zaplněná, v uličce mezi dvěma řadami lavic se pohybovaly na pojízdných stojanech televizní kamery ozdobené stejnými křečovitě zkroucenými ornamenty, jaké se plazily po zdech chrámu. Před oltářem stála asi metr a půl vysoká skleněná nádoba, až po okraj naplněná zlatavou tekutinou; zepředu k ní byly přistavené schůdky. Nalevo od nádoby stál číšník v nádherném černém ornátu s růžovými vzory. Napravo sedělo šest dívek, měly na sobě bílá hedvábná roucha s vyšívanými zlatými draky. Poslední z nich byla Alweyra.

Ozvala se tichá monotónní hudba, připomínající zvuky kapek dopadajících na vodní hladinu. Číšník-velekněz si nasadil rituální čepici, která byla vyrobená z chobotnice, ke koncům chapadel, trčících do výšky a vyztužených zřejmě uvnitř drátem, byly přivázané malé zlaté zvonečky, jejichž cinkání se mísilo do tiché vodní hudby. Tlouštíci se rozesmáli, výčepní se plácal do stehen a křičel: „To je dobrý! Páni, podržte mě!" Vstala první dívka, odložila plášť - v hospodě všichni ztichli a začali dávat pozor -, nahá vystoupila po schůdkách a sklouzla do nádoby. Ponořila se celá, zmizela pod hladinu asi na čtvrt minuty. Kapalina pomalu přetékala přes okraje nádoby: byl to zřejmě med, byly slyšet pleskavé zvuky, s nimiž jeho kusy dopadaly na chrámovou podlahu. Pak se dívka vynořila, oslepená medem, číšník jí podal ruku a pomohl jí vystoupit z nádoby a sejít po schůdkách. Postavila se strnule k levé straně nádoby, med kapal se slepených vlasů a s celého těla. Do medu sestoupila každá ze šesti dívek; když se jako poslední z nádoby vynořovala Alweyra, objevil se na obrazovce detailní záběr její tváře zalité medem, dýchala ústy, protože měla med v nose, zdálo se mi, že se na mne dívá  ale obraz se náhle rozkmital, a když se zastavil, byla na obrazovce ledová plocha s hokejisty.

„To je dost," zabručel jeden z tlouštíků.

„To ale byla zase pitomost," komentoval druhý host přenos z podzemního chrámu. „Jako tenkrát, když dávali tu velrybu ve zdymadle u Janáčkova nábřeží."

„Někdy je to docela dobrý," hájil výčepní svůj televizor. „Třeba ta groteska, jak ten cvok bojoval na věži se žralokem, to jsme se nasmáli."

Vypil jsem ještě jedno pivo a civěl jsem na hokejový zápas. Podzemní chrám se však už na obrazovce neobjevil. Zaplatil jsem a vyšel na setmělou ulici, kde opět začal padat sníh.

17. kapitola

VE ZDYMADLE

Vydal jsem se na cestu nazpátek ke středu města; podél rozlehlých administrativních budov ze začátku století a podél mříží, za nimiž se bělaly zasněžené parky, jsem scházel dolů k řece, foukal ostrý vítr a vrhal mi do obličeje drobný pichlavý sníh, šel jsem s očima přivřenýma do úzkých štěrbin, v nichž se rozpíjela světla pouličních lamp a automobilů. Procházel jsem po nábřeží pod holými černými stromy, na protější straně ulice se táhly tiché fasády s karyatidami podpírajícími balkony, dole pod kovovým zábradlím tekla tmavá řeka, neviditelná pro oči chodců, spěchajících z místa na místo, stejně jako tichý život těl a jako přízraky koutů. Díval jsem se na tmavou hladinu s chvějícími se světly, uvědomil jsem si, jak se za poslední dny změnilo mé vidění: zasmál jsem se, už jsem jako ti ze skříní a komor, vnímám už skoro jen zbytek světa, okraj, o jehož existenci v mém světě nikdo ani neví, zatímco tvary, mezi nimiž po léta bezpečně plul můj pohled, se začínají rozplývat v mlze. Kdy se sám proměním v přízrak?

Když jsem míjel zdymadlo mezi nábřežím a ostrovem, vzpomněl jsem si, co o něm říkali v hospodě. Opřel jsem se o studené zábradlí a podíval se dolů. Oboje vrata propusti byla zavřená, hladina mezi nimi byla na úrovni řeky nad jezem, ve stínu se tiskla ke zdi z kamenných kvádrů na ostrovní straně zdymadla dlouhá nákladní loď, byly na ní nasypané kuželovité hromady říčního písku, na kterých ležel sníh. Viděl jsem prázdný a tmavý vnitřek vyvýšené kapitánské kabiny, prosklené ze všech stran. Přes můstek jsem se dostal na ostrov a po kovovém žebříku zabudovaném v kamenné zdi zdymadla jsem slezl na palubu lodi.

Po schůdkách jsem vystoupil do kabiny. Na přístrojové desce světélkovaly a tiše tikaly ciferníky, skleněnou stěnou byly vidět mokré kameny zdí, červené světlo nad zavřenými kovovými vraty propusti, které dopadalo na zasněžený keř, silueta věže u Jiráskova mostu. Náhle se loď zakolébala. Hladina se pohnula a začala klesat, díval jsem se, jak se jeden za druhým obnažují přitesané kameny ve zdi. Po nějaké době jsem si uvědomil, že hladina už dávno musela dosáhnout úrovně řeky pod jezem. Voda se však nepřestávala kamsi ztrácet, vrata na obou stranách propusti už vystoupila nad hladinu: ukázalo se, že stojí na kamenných zdech; loď tiše sestupovala do neustále se prohlubující propasti ohraničené čtyřmi stěnami z čedičových kvádrů. V hloubce pod hladinou zazářila světla a stoupala vzhůru: za chvíli se vynořila rozsvícená okna. Postupně vyplouvaly další řady oken, okna byla ve všech čtyřech zdech, některá z nich byla tmavá, ale ve většině se svítilo, za nimi byly vidět pokoje, které se skoro nelišily od bytů v naší části města, až na to, že na stěnách, vymalovaných válečkem, visely křiklavě kolorované reliéfy, jež zobrazovaly Dargúze požíraného tygrem. Z vody se vynořovaly stále nové pokoje, stoupaly kolem skla kabiny a mizely ve výšce. V jednom seděla rodina u večeře, v jiném plešatý pán v tričku luštil v novinách křížovku, jinde se stará paní s drdolem skláněla nad šicím strojem.

Asi po hodině se loď zastavila. Podíval jsem se vzhůru: připadalo mi, že stojím na dvorku mrakodrapu, nade mnou svítila okna několika desítek pater, svislé linie se sbíhaly v závratné perspektivě k neviditelnému otvoru vysoko nahoře, odkud dopadaly na sklo kabiny drobné vločky sněhu. Občas někde nějaké okno zhaslo a jinde se jiné okno rozsvítilo, občas se některé z oken otevřelo, objevila se v něm tmavá silueta, ozval se pronikavý ženský hlas, který někoho volal. Těsně nad hladinou vedle boku lodi jsem uviděl okno prázdného a tmavého pokoje, ve zdi naproti oknu tlumeně zářilo matové sklo dveří, které vedly do vedlejší místnosti, kde se svítilo; slabé světlo z druhého pokoje nechalo v přítmí vyvstávat obrysy nábytku a bledě se lesklo na hladkých plochách skříní a skel. Na stěně nad těžkým koženým křeslem visel obraz, zdálo se mi, že v jeho nejasných skvrnách rozeznávám rozesmátou, dozadu zakloněnou Alweyřinu tvář ve vírech rozevlátých vlasů. Všiml jsem si, že okno je pootevřené, a přelezl jsem z lodi do pokoje. Ucítil jsem pach starého čalounění a rozeschlých vitrín, uslyšel jsem málo srozumitelné ženské hlasy, které přicházely z vedlejší osvětlené místnosti. Po špičkách jsem se přiblížil k obrazu: ukázalo se, že mě oklamalo šero, na obraze nebyla Alweyra, nebyl to vůbec portrét, ale olejomalba v pozlaceném sádrovém rámu (na jeho spodní části byl přišroubovaný oválný plíšek s číslem 2092), zobrazující moderní vzdušný interiér jakési luxusní vily, širokým oknem a otevřenými dveřmi na terasu se táhla čára mořského horizontu, rozpitá horkým vzduchem, za terasou se třemi lehkými proutěnými křesly, nepravidelně rozhozenými po dlaždičkách tak, jak je někdo zanechal při vstávání, s tenisovou raketou, šikmo opřenou o roh bíle nalakovaného zábradlí, bylo vidět oblý mořský záliv, na písku pláže leželi lidé v plavkách, zmalátnělí horkem, nad pláží stoupal prudce vzhůru svah zarostlý palmami a olivovníky, vysoko do svahu šplhaly vily, jejichž bílé zdi svítily mezi listím. Na stěně, která byla kolmá k oknu a ke dveřím na terasu, visel tmavý obraz a pod obrazem leželo na podlaze bezvládné tělo mladého muže ve světlém obleku, nad ním se sklánělo a nelítostně se mu zahryzávalo do hlavy strašné zvíře - setkával jsem se tedy opět s obvyklým motivem umění druhého města, tentokrát však vraždícím zvířetem nebyl tygr, ale mravenec velký jako dospělý člověk. Červená krev tekla po podlaze a vpíjela se do třásní koberce. V přední části místnosti neznámý umělec namaloval psací stůl, na jeho desce se povalovalo několik dopisů; na obálce jednoho z nich bylo vidět hlavičku se slovy Société des Bains de Mer. U okraje stolu ležela rozevřená silná kniha; na toto místo obrazu dopadal pruh světla z vedlejší místnosti, a tak jsem mohl přečíst text na jejích stránkách: byla to Odysseia a byl v ní tužkou podtržený verš „ó moi egó, teón aute brotón es gaian hikanó?" - v zemi jakých lidí jsem se to, proboha, zase octl? -, vedle na prázdném okraji stránky bylo tužkou drobným písmem připsáno: „Po dlouhá léta napjatá tětiva úzkosti se zadrnčením praskla, když se ve své zlaté masce, zářící jedovatými odlesky nočních světel, nečekaně zjevil Ten, který k ránu zpívá ve skříni. Tvary se zachvěly a pukly; co se na nás vyřinulo, přicházelo z krajin za nejzazšími hranicemi slasti a hnusu, z prázdných kufrů pod postelí. Kupodivu se ukázalo, že tato neslavná láva ze zapomenutých vnitřků, valící se pomalu protrženými povrchy, by snad byla s to zajistit jednotu světa, ve kterou jsme přestali doufat už v pojízdných lázních, bloudících po prázdných okresních silnicích mezi švestkovými alejemi, poprvé v životě nás napadlo, že nestvůry jsou možná našimi přáteli. Co na tom, že pojidlo rodící se jednoty bude páchnoucí břečka, hlavně že naše tváře budou opět namalovány na bílé sloupy tyčící se uprostřed džungle. Na jejich vrcholcích sedí zelené opičky, od jezera je slyšet řev jaguára. Ode dneška se budeme blížit ke každému břehu s prázdnýma rukama a s úsměvem, který bude pohoršovat rodáky víc než naše někdejší podrývání zákonů. Bude to zábavné. Nad naší úpornou laskavostí nemůže nic na světě zvítězit, heslo Laskavost k obludám, v němž se bude konečně zase mluvit o tichém cinkání skleniček ve vitríně v bytech u trati, bude opět zařazeno do encyklopedie a založeno svatým obrázkem, na kterém bude bolestně se třpytící katedrála z ledu. Zvěř, která bloudila v našich gestech, se osvobodila a tančí teď každou noc na náměstí pod zvonicí. Už se nám nic nemůže stát, není čeho se bát. Jemné dotyky vonné pleti a skvělá práce ostrých zubů patří k téže slavnosti, která se šíří ze souhvězdí na souhvězdí. Ať přijde Nausikaa s dívkami, ať se připlazí pískem stádo oblud." Text končil čarou, která se táhla napříč přes celou stránku a na jednom místě ji protrhávala; byla to asi stopa po okamžiku, kdy se tomu, kdo psal tuto zvláštní glosu, zahryzl obří mravenec do zátylku a odvlekl jej od stolu.

Na obraze, který visel na zdi nad mravencem a mladým mužem, byl pohled na Hlavní nádraží v Praze v noci, docela vzadu, na poslední koleji pod svahem, stál odstavený vlak, jeho okna byla tmavá, až na jedno, ze kterého vycházela silná nafialovělá záře. Přes spleť kolejí, na nichž se odrážela záře z vlaku i červená a zelená světla semaforů, se k osvětlenému oknu scházeli lidé přinášející podivné dary, vlekli vycpaná velká zvířata a neurčitelné a složité stroje, dva železničáři klopýtali přes koleje s rozměrným obrazem, na kterém byl namalovaný restaurační sál hotelu, jaké bývají v malých městech na náměstí vedle radnice a spořitelny, místnost zaplavená smutným dopoledním světlem byla prázdná, až na bělovlasého pána, který se v hloubce boxu skláněl nad novinami, na zdi nad ním visel obraz potemnělý kouřem, zdálo se mi, že je to stejný obraz jako ten, před kterým jsem stál: obraz interiéru přímořské vily, v níž obří mravenec zabíjí mladého muže.

Po celou dobu, kdy jsem si prohlížel obraz na zdi a obrazy v něm, se za skleněnými dveřmi ozývaly nezřetelné ženské hlasy a byl odtud slyšet smích. Byl jsem tak zaujatý obrazy, že jsem zvukům, které přicházely z vedlejšího pokoje, nevěnoval pozornost. Náhle se mi zdálo, že za dveřmi někdo vyslovil jméno ulice, ve které bydlím. Postavil jsem se ke zdi vedle dveří a přitiskl jsem ucho k jejich dřevěnému rámu. Uslyšel jsem ženský hlas, který pobaveně říkal: „.neví ani, že tahle ulice je součástí staré a dlouhé cesty, která vede městy, lesy a pláněmi k zlatému paláci v džungli, většina lidí zapomněla na souvislost úseků cesty a na směr, který dal cestě vzniknout a který jí stále skrytě vládne. Cesta se často ztrácí v krajině, nelze ji rozeznat v trávě, její okraje splývají s lemem lesa, její milníky, ohlazené deštěm mnoha staletí a porostlé mechem, málokdo odliší od obyčejných kamenů. I ten, kdo tuší souvislost cesty, začne pochybovat, když prochází dlouhé měsíce a roky jen chodbami venkovských hospod s vlhkým pachem omítky a s viklajícími se dlaždicemi, dvorky zarůstajícími kopřivami, zablácenými úvozy, pavlačemi s hromadami starých krámů, říká si, tyhle páchnoucí prostory přece nemohou být cestou k paláci - když se vydával na cestu, představoval si vznešené symetrie a průhledy mezi žulovými pylony, myslí si, že už dávno z cesty sešel, a často vzdá své hledání právě před nějakými zpuchřelými dveřmi, za nimiž už začínají královské sály."

„Ano," zasmál se druhý ženský hlas, „cesta je nejvíc cestou právě tehdy, když se ztrácí v krajině, když se nám zdá, že už nevede dál: tehdy se rozplývá cíl, cíl, který nás na cestě vždycky jenom mate, protože je naší představou, vrostlou do místa, z něhož vycházíme, a neustále nás k němu stahující zpět; teprve tehdy máme naději, že dojdeme na konec cesty, když na cíl i na cestu zapomeneme, když vstoupíme do prostoru a necháme se vést jeho tichými proudy, královský palác se zablyští na prahu noci mezi kmeny stromů tehdy, když už jsme dávno zapomněli na své sny o tom, že jej jednou spatříme."

„Jak je legrační," řekl třetí veselý ženský hlas, „neví, že konec cesty ovládá všechny její úseky: jde po známých ulicích a neví, že vlastně míří k zlatému paláci nebo se od něho vzdaluje."

„Co teď vlastně dělá?" přerušil smích jeden z hlasů.

„Je ve vedlejším pokoji, prohlíží si obraz." Strnul jsem a přitiskl jsem se ke zdi.

„Už si jej neprohlíží, asi teď poslouchá za dveřmi. Myslíte, že nás slyší?"

„Ať poslouchá, stejně nic nepochopí."

„Nepochopí, nepochopí," smály se zvonivě ženské hlasy, „stejně jako nepochopil vzkaz, který pro něj zanechal Zakousnutý Mravencem."

„Je hloupý," jásaly hlasy, „jak by mohl porozumět slovům Zakousnutého!"

Jeden z hlasů se zakuckával smíchy: „Určitě se vyděsil toho, co viděl na obraze, netuší, že mnohem větší hmyz s ním bude po léta žít v jeho garsonce! Myslím, že to bude velká moucha."

„Moucha! Moucha!" volaly hlasy radostně. Opět se rozlehl jásavý smích, hlasy se začaly překřikovat: „Bude se živit knihami z jeho knihovny, bude je vytahovat sosákem z regálů!" „Bude mu věrná; když půjde na výlet, poleze na silnici za ním, marně ji bude odhánět!" „Ve vlaku se k němu vecpe do obsazeného kupé!" „Při prohlídce zámku se bude moucha klouzat v papučích po hladkých parketách ze sálu do sálu!"

Prudce jsem otevřel dveře. Osvětlená místnost, na jejímž prahu jsem se octl, byla kuchyně, stála tu stará kredenc, natřená krémovým lakem, který protkávala síť prasklin, a kulatý stůl pokrytý igelitovým ubrusem. V místnosti nikdo nebyl. U zdi na sklopeném šicím stroji se na gramofonu otáčela deska, její obal, na kterém byla barevná fotografie nějakého alpského hotelu, byl opřený o stěnu. Ženské hlasy přicházely z malého reproduktoru, který stál vedle gramofonu. Ještě něco vykřikovaly o mouše a smály se, pak přenoska dojela ke středu desky a zastavila se. Hlasy umlkly. Vrátil jsem přenosku o několik drážek dozadu a uslyšel jsem znovu: „. ..že mnohem větší hmyz s ním bude po léta žít.", všechno se přesně opakovalo, stejná slova, stejný smích. Ozvalo se hučení vody, hned jsem pochopil, že hladina v propusti zase začíná stoupat, proběhl jsem rychle kuchyní a tmavým pokojem, vyskočil jsem na předprseň okna, přes kterou se už dovnitř valila voda, v posledním okamžiku jsem se zachytil rukama vzdalující se paluby a vylezl jsem na loď. Lehl jsem si na zasněženou hromadu písku a díval se nahoru do dlouhého svislého tunelu, kterým propadával sníh, ženský smích z gramofonové desky zmlkl pod vodou, rozsvícená okna mizela pod hladinou, za nějaký čas loď zase stála tam, kde jsem ji poprvé uviděl.

18. kapitola

NÁDRAŽÍ

Na mostě Legií ležel čerstvě napadaný, netknutý sníh, který jiskřil ve světle luceren. Ohlédl jsem se: loď s pískem poklidně odpočívala ve stínu zdymadlové komory. Vzpomněl jsem si na odstavený vlak na obraze, který visel ve vile u moře, a řekl si, že se jej pokusím najít. Vydal jsem se na cestu k Hlavnímu nádraží.

Přicházel jsem k nádraží Jeruzalémskou ulicí, skleněná nádražní hala bledě svítila mezi tmavými kmeny stromů v zasněženém parku. Uvnitř haly spalo na kamenných lavicích několik lidí zachumlaných do kabátů, po lesklé podlaze skoro nehlučně jezdil čisticí stroj, na kterém seděl mladý muž ve světlé kombinéze. Prošel jsem podchodem obloženým bílými kachlíčky a vystoupil jsem po schodech na poslední peron. Za peronem se slabě leskla spleť kolejí v temném kolejišti. Po dlouhém nástupišti se neklidně procházelo několik cestujících, kteří čekali na odjezd rychlíku do Bratislavy; vlak už stál na druhé straně peronu, ve staženém okně byla vidět nehybná postava vojáka. U osvětleného stánku, jehož skla byla z vnitřní strany pokrytá sraženou párou, jsem si koupil pivo v papírovém kelímku; opřel jsem se loktem o pultík připevněný k boku kiosku, pomalu jsem upíjel pivo a díval se na pavučinu kolejí, jejichž linie byly přerušované černými siluetami jakýchsi neznámých konstrukcí: nedokázal jsem určit, jestli to jsou nádražní přístroje nebo sakrální sochy druhého města; možná, že se tu mísilo obojí. Viděl jsem na zadních kolejích nehybné osobní a nákladní vlaky, docela vzadu pod strmou strání, zarostlou křovím, stál vlak z obrazu na zdi přímořské vily; všechna jeho okna však byla tmavá. Sehnul jsem se a strčil jsem naležato hlavu do úzkého okénka kiosku; zeptal jsem se staré prodavačky ve vestičce z králičích kožek, jestli něco neví o vlaku na poslední koleji. Začala vykřikovat, abych šel pryč, že se o takové věci nestará, má dost svých starostí. V jejím hlase zaznívala úzkost. Dopil jsem poslední kapku piva, hodil jsem kelímek do koše a seskočil s peronu do kolejiště. Uslyšel jsem neklidný hlas prodavačky, který mě volal, abych se vrátil zpátky. Neposlouchal jsem jej, klopýtal jsem přes koleje k vzdálenému tmavému vlaku.

Vlak se v ničem nelišil od ostatních vlaků, nic nenasvědčovalo tomu, že by se za jeho špinavými okny skrývalo něco neobvyklého. Otevřel jsem poslední dveře posledního vozu a vystoupil jsem po schůdkách. Procházel jsem vagony kolem prázdných tmavých kupé, na jejichž okna tiše škrábaly větve keřů rostoucích na svahu. Když jsem přicházel do jednoho z vozů, uviděl jsem sklem dveří, že jeho vnitřek tvoří jediná místnost. V místnosti stály lavice, za kterými zády ke mně seděly děti. Na druhém konci vagonu se za těžkým stolem pohupoval na židli muž v šedém saku, vedle něho stálo děvčátko. Vagon zřejmě sloužil jako školní třída. I v něm byla tma, žáci psali do sešitů svítícím inkoustem. Tiše jsem pootevřel dveře. Slyšel jsem, jak se učitel ptá děvčátka: „Pověz mi, co víš o vzniku pádových koncovek."

Žákyně začala nejistě odříkávat: „Pádové koncovky byly původně invokacemi démonů. Každý ze způsobů lidského vztahování ke jsoucnu měl svého ochranného démona. Jméno démona se vyvolávalo vždy za názvem věci."

„Správně. A teď nám pověz, jak došlo k tomu, že se z invokací démonů staly pádové koncovky."

„Po studených schodištích přišly cizí ženy se slepými šakaly."

„Počkej, to sis spletla se vznikem plusquamperfekta," zarazil ji učitel. „Nevzpomeneš si, jak to bylo?"

Děvčátko mlčelo a nervózně přešlapovalo z nohy na nohu. Učitel se obrátil do třídy. „Ví to někdo jiný? Tak třeba ty."

Ukázal na hlásícího se chlapce v první lavici; ten se zvedl a spustil: „Když se na strništích objevily rezavé křižníky, ztratila jména démonů přízvuk a postupně srostla s podstatnými jmény. Lidé zapomněli na jejich původní význam. Souvislost s určitým typem vztahů, které měl daný démon pod svou patronací, se proměnila v pouhou gramatickou funkci."

„Velmi dobře, můžeš se posadit. Proto říkáme, že gramatika je aplikovaná co?" Učitel opět pokynul děvčátku na stupínku.

„Gramatika je aplikovaná. Říkáme, že gramatika je aplikovaná démonologie."

„Tak vidíš, že to jde. Teď nám pověz, co víme o budoucím vývoji pádových koncovek."

„Pádové koncovky se postupně vymaní ze svého nedůstojného postavení a zazáří ve své dávné slávě. Budou se pozvolna oddělovat od kmenů podstatných jmen a stanou se tím, čím byly na počátku, vyvoláváním démonů. Kmeny podstatných jmen budou ztrácet na významu, budou vyslovovány stále tišeji, až nakonec zaniknou, v jazyce zbudou jen bývalé koncovky, lidé si uvědomí, že vše ostatní je vlastně zbytečné. Do ticha sálů bude zaznívat jen zvuk třepetání záclon v průvanu a strašná jména démonů, která dnes známe jako deklinační koncovky."

Hlas děvčátka postupně nabýval na jistotě, ke konci v něm zněl jakýsi škodolibý tón triumfu. Učitel dívence fascinovaně naslouchal. „Třepetání záclon a prastará jména.," řekl rozechvělým hlasem, „ano, to přijde nakonec, ale co bude předtím, vyprávěj o tom, co bude předtím!"

„Golfová hřiště nestvůr se rozšíří do našich ložnic, kukuřičným polem povede skleněné potrubí, kterým budou v pravidelných rozestupech utíkat ženy v hedvábném spodním prádle, lesy na temném konci pokojů se stanou neproniknutelnými, v jejich hloubce zazáří bílá lampa."

Učitel seděl se zavřenýma očima, široce roztaženýma rukama svíral hranu stolu. „Ano, ano," šeptal jako u vytržení, „konečně budu moci načít své kandované encyklopedie a slovníky, vysát všechnu sladkost jejich stránek, ocucávat je a žvýkat celé dlouhé hodiny ve své lenošce a snít přitom své sny o rozsvícených barevných televizorech, jež pomalu letí nad večerní loukou a na jejichž obrazovkách krásná zvířata trýzní otce rodin, konečně se do mého bytu vrátí těžké dělostřelectvo,v lůně rostlin se zrodí skvělé nové hereze, jejichž pachutě budou připomínat dávné noční boršče v prosklených bufetech."

Děvčátko přistoupilo k učiteli blíž. „Nedělej si iluze," řeklo tvrdě. „Dělostřelci se nikdy nevrátí, budou studovat v hnijícím, neuvěřitelném Oxfordu skládek, kandované knihy budou zabaveny a pro slávu lesklých a krutých strojů naházeny s tribuny na ještěry, ti budou v té době ještě poslušně pochodovat ve čtyřstupech, ale zakrátko poté se spiknou s námi, malými děvčátky, a vysloví nahlas, co se po staletí tutlalo, totiž že psi nemají objektivní existenci."

„Ne, to není možné," zachroptěl učitel, hleděl před sebe strnulým pohledem. „To přece není možné, celá léta jsem se pokoušel převést svůj psací stroj z plynného skupenství do kapalného, očistil jsem geometrii od polárních zvířat, zavedl jsem krutý polyteismus do městské hromadné dopravy, třebaže ředitel dopravního podniku pro to zpočátku neměl pochopení a snažil se přede mnou uletět, honili jsme se mávajíce rukama jako velké vážky nad hladinami nočních jezer, odkud se slabě ozýval zpěv undin - chceš tvrdit, že to všechno bylo úplně zbytečné?"

Děvčátko se drze zasmálo. „Samozřejmě, že to bylo zbytečné, hlupáku," řeklo opovržlivě. „Očistil jsi geometrii od polárních zvířat. Zapomněl jsi, že první Eukleidův axiom říká, že v geometrickém prostoru vždycky zbudou jeden dva tučňáci? Copak jsi mi tuto větu ve svém automobilu z ledu sám nevytetoval na stehno? Vykládal jsi mi přitom přece, že to byla právě tahle zásada, co způsobilo, že se od Descarta v Amsterdamu náhle oddělily obě jeho ruce a začaly proti němu útočit, vrhaly se na něj jako pominuté, pronásledovaly jej podél grachtů a chtěly jej shodit do vody, nakonec před nimi musel uprchnout ke královně Kristině, ale ani na jejím dvoře, jak přiznává v dopise Arnauldovi, jej ruce nenechaly na pokoji. Kdybys raději místo všech těch nesmyslů, které jsi provozoval, ztlumil svou záři večer na sedačkové lanovce nad

Špindlerovým Mlýnem, kdyby ses staral o to, aby ve městě bylo dost fungujících teologických automatů, kdybys dbal na to, aby závory za sklem tvé knihovny byly vždy spuštěné. Nám dětem se také nelíbí, že jsi k nám chodil večer domů a bil jsi naše rodiče nefritovými sochami, zprotivil ses nám, když jsme tě přistihli, jak na toaletě vymačkáváš pomeranče na kalkulačku. Nemáme tě rády a jsi nám k smíchu."

Učitel mlčel, seděl za katedrou s hlavou v dlaních. Ozval se dětský smích, třída se smála svému učiteli krutým a nenávistným smíchem, který pořád nekončil, stále se obnovoval v nových a nových výbuších. Zavřel jsem dveře, vrátil se do vedlejšího vagonu a vystoupil jsem z vlaku.

Šel jsem po úzkém zasněženém pruhu mezi poslední kolejí a zarostlou strání, větve keřů se mi nepříjemně otíraly o obličej. Ve svahu jsem uviděl mezi křovím těžké pancéřové dveře připomínající vchod k podzemnímu krytu. S námahou jsem dveře otevřel. Začínala za nimi klenutá chodba obložená špinavými dlaždičkami a osvětlená žárovkami, které se v průvanu kývaly u stropu. Hned u dveří bylo o zeď opřené rezavé jízdní kolo. Podél jedné strany chodby se táhly nějaké kabely a roury s kohouty, z jejichž závitů trčela koudel, na druhé straně visely v pravidelných vzdálenostech obrazy. Byly to desítky olejomaleb, všechny měly stejné rozměry a zdálo se také, že na všech je namalováno totéž. Každý z obrazů zachycoval stejný pohled na interiér vily u moře: byla to táž místnost, jakou jsem viděl na obraze v bytě ve zdymadle; na těchto obrazech však nebyl ani mladý muž, ani obří mravenec. Všiml jsem si, že uprostřed spodní části rámu všech obrazů je přišroubovaný měděný plíšek; na prvním obraze byla do plíšku vyražená jednička a na každém dalším bylo vždy číslo o jednu vyšší. Udiveně jsem procházel galerií stejných obrazů. Když jsem si však obrazy prohlédl podrobněji, objevil jsem detaily, kterými se navzájem lišily: měnily se záhyby záclon, tvary vln a postoje lidí na pláži. Pak jsem si všiml, že na každém obraze je vteřinová ručička budíku, který stál na stole, o jednu šedesátinu kruhu dál než na obraze předchozím. Pochopil jsem, že celá galerie je jakýmsi filmem, který ve vteřinových intervalech znázorňuje dění v místnosti, dění, jež dosud spočívalo pouze ve vlnění záclon a v monotónní cestě ručičky po ciferníku. Vrátil jsem se ke vchodu: na prvním obraze ukazoval budík přesně dvanáct hodin. Sedl jsem si na kolo a rozjel jsem se podél obrazů.

Jel jsem už asi dva kilometry kroutící se chodbou, a na obrazech se pořád měnily jen tvary vln a záclon. Teprve na obraze s číslem 1032 (na budíku bylo něco po čtvrt na jednu) se ve dveřích objevila hlava mravence se strašnými kusadly. Když mravenec uviděl, že v místnosti nikdo není, přeběhl pokoj a ukryl se za závěsem u okraje okna: obrazy 1034 až 1039 ukazovaly jednotlivé fáze tohoto pohybu. Když jsem okolo obrazů projížděl na kole, splývaly skutečně v jakýsi trhavý film, který se odehrával uvnitř rámů. Pak se zase asi jeden kilometr na obrazech skoro nic neměnilo, až na obraze s číslem 1471 vešel mladý muž v bílých šatech; na dalších obrazech zběžně prohlédl korespondenci, pak se začetl do Homéra, podtrhl větu, kterou si v duchu říkal uštvaný Odysseus, když jej na břehu ostrova Fajáků probudily hlasy Nausikay a jejích družek, a začal psát na okraj knihy svůj podivný komentář. Tichounce se k němu připlížil mravenec a na obraze číslo 2054 se mu zezadu zahryzl do zátylku, na dalších obrazech jej strhl s židle a odvlekl ke zdi. Obraz s číslem 2092 chyběl: byl to obraz, který visel ve zdymadlovém domě. Muž se už přestal hýbat, a kusadla mravence se stále nerozevírala, sevřená křečí jakési temné nenávisti. Na obraze 2173 se na terasu snesl bílý anděl. Skočil do místnosti; okamžitě se na sebe s mravencem vrhli, zuřivě se spolu rvali na podlaze. Ve vlnách temně modrého moře se mezitím stále koupali bezstarostní opálení lidé. Mravenec anděla zle pokousal, z jeho ran tekla zlatá krev a třpytila se ve slunečním světle. Nakonec však anděl přitlačil mravence k zemi, posadil se na něj obkročmo a rdousil jej tak dlouho, dokud jeho velká černá tykadla sebou na obraze s číslem 2895 nepřestala cukat. Budík ukazoval za dvanáct minut jednu. Anděl vstal, začal vytahovat zásuvky a horečnatě v nich prohledával papíry, pak vytřepával jednu po druhé knihy z knihovničky; konečně z bílé brožurky, na jejíž obálce bylo napsáno Hegel et la pensée moderne, séminaire su Hegel dirigé par Jean Hyppolite au Collège de France (1967-1968), vypadlo na podlahu to, co zřejmě hledal: kupodivu to byla fotografie, která zachycovala mne a Alweyru, jak sedíme za velkým oknem v temné vinárně U hada. Anděl fotografii pečlivě roztrhal na malé kousky, vznesl se s terasy nad moře, rozhodil útržky fotografie do vln a vzdaloval se k obzoru. Na posledním obraze, který měl číslo 3600, už se anděl změnil ve světlou skvrnu nad azurovou hladinou moře. Byla jedna hodina odpoledne, na břehu zátoky lidé vystavovali svá těla paprskům žhavého slunce. Za tímto obrazem chodba končila zavřenými dveřmi. Seskočil jsem s kola, opřel jsem je o zeď a stiskl kliku.

19. kapitola

SCHODY

Stál jsem v tmavém pokoji, opět jsem cítil pach neznámého prostoru, další akord ze zmatené a smutné symfonie vůní. Širokým oknem byla vidět noční obloha, po které se hnaly neklidné roztrhané mraky; v průrvě mezi nimi se vynořil jasný měsíc, jeho světlo zazářilo na tapetách, zalesklo se na skle v hloubce místnosti a na hladkých tučných listech rostlin v květináčích, pak zase zhaslo. Přistoupil jsem k oknu, ve skle vyplulo údolí, jehož reliéf se tříštil do nesčetných plošek zdí a střech. Hned jsem poznal, kde jsem se octl: musel jsem kroutící se galerijní chodbou projet pod Vinohrady a teď jsem byl v jednom z domů, jež stojí u horního konce nuselských schodů a jejichž okna shlížejí na nuselské údolí. Stál jsem u okna cizího bytu a díval se dolů na tmavé údolí se světly luceren třpytícími se na sněhu, v dálce se údolí zvedalo pankráckým svahem, na jeho vrcholku se tyčila skleněná věž hotelu, jejíž stěny se rozsvěcovaly a zhasínaly v měňavém měsíčním světle.

Na stojanu u okna stál vysunovací dalekohled; přiložil jsem oko k jeho okuláru a pomalu jsem dalekohledem pohyboval, nechal jsem pohled klouzat po fasádách domů a po zasněžených ulicích, v okuláru se objevovaly řady temných oken, tiché a opuštěné nákladní automobily, osamělé lampy svítící na zasněžených dvorech tmavých továren, slabě osvětlené skleněné vrátnice, železniční náspy zarostlé neproniknutelným křovím. Čas od času v okuláru zazářilo osvětlené okno. Nahlédl jsem do pokoje v podkroví, kde pod postelí tryskal z podlahy pramen a tenkým potůčkem odtékal do tmy koutů; možná, že se v druhém městě slije s jinými potoky bublajícími ve tmě a stane se z něho mohutná, pomalu se valící řeka, vroubená nábřežími z žuly a mramoru, s kamennými sfingami a s širokými schodišti sestupujícími pod hladinu, řeka, jejíž šumění budeme slyšet v tichu noci za zdí. Uviděl jsem předsíň, kde pod věšákem, na kterém visely těžké kabáty, rozbili tábor unavení horolezci, vystupující po temných a nebezpečných schodištích na nějaký ledový štít. Zahlédl jsem pokoj se zmuchlaným prádlem rozházeným po křeslech, kde na parketách bledě zářil jakýsi tajný světový pól; bůh ví, jaké kovy zneklidňuje a jaké hroty k sobě přitahuje v tmách, cestovatel k němu z posledních sil lezl přes záhyby neustále se shrnujícího koberce, proplétal se dlouhými bílými záclonami, přelézal horu zmuchlaných peřin na neustlané posteli. Viděl jsem ložnici nad kráterem vulkánu skrytého v hlubinách domu, byla ozářená chladnou, modravě svítící lávou, jež stoupala skulinami a zvolna se řinula ze škvír skříní, z mezer mezi knihami v knihovně a z nedovřené zásuvky nočního stolku, který stál vedle široké postele, na jejíchž snově zářících prostěradlech ležely dvě nahé dívky, objímající se ve spánku. Viděl jsem karbaníky hrající v neosvětleném zrcadlovém sále nad mramorovým stolkem hru s hořícími kartami, jejichž plamínky se do nekonečna odrážely v černé tmě zrcadel, a jakési ponuré zvěstování, plné jedovatých září, v okně zchátralého domu nad zamrzlou hladinou Botiče.

Zdálo se mi, že otevřenými dveřmi je slyšet tiché volání. Vešel jsem do vedlejšího pokoje: v jeho přední části leželo na koberci, jehož vzor tvořily zkroucené arabesky, měsíční světlo, zadní část pokoje, odkud přicházely vzdálené úzkostné výkřiky, byla ponořená do neproniknutelné tmy. Vykročil jsem do hloubky pokoje, vrážel jsem ve tmě do hran nábytku, zakopával jsem o židle, padal jsem na pérovací čalouněné pohovky. Hlas zmlkl, ale bylo slyšet hučení, které v pravidelném rytmu sílilo a zase sláblo. Cosi jemného mi přejelo po tváři, myslel jsem, že se mě dotklo křídlo nějakého nočního hmyzu, ale když jsem sáhl před sebe do tmy, nahmatal jsem třásně spletené do tenkých šňůrek a visící od spodního okraje napjatého látkového stínítka lampy na vysoké kovové noze. Našel jsem šňůru vypínače s hladkou kuličkou na konci a zatáhl za ni. Ve tmě se rozzářilo stínítko barvy slonové kosti, uviděl jsem, že lampa stojí na břehu jakéhosi studeného nepřívětivého moře, osvětlovala zelenavé vlny, jež se valily ze tmy k mým nohám, na ornamentech koberce slábly a proměňovaly se v pěnu, která stékala po koberci zpět, než ji zachytila další vlna. Opět se ze tmy ozvalo volání; ve světelném okruhu lampy se objevil trám, kterého se držela dívka, na jejímž těle, zmodralém chladem, visely rozervané cáry látky. Příští vlna ji zvedla skoro až k bílému stropu pokoje a pak ji položila přede mne na koberec. Dívka zůstala bezvládně ležet pod rozsvícenou lampou. Svlékl jsem s ní promáčené hadry, vzal jsem ji do náruče a uložil ji pod peřinu do postele, která stála hned vedle lampy. Odhrnul jsem jí s tváře mokré vlasy: byla to dívka, kterou jsem viděl stát na palubě lodi v Široké ulici.

Odešel jsem do vedlejšího pokoje a zapálil plynový hořák, ve světle modrého plamene jsem našel dózu s obrázkem čínského draka a uvařil jsem čaj. Vrátil jsem se a posadil se na okraj postele, přidržoval jsem hrnek s čajem u dívčiných úst; když jej vypila, podívala se mi do očí a řekla pomalým a klidným hlasem: „Ztroskotali jsme, když loď proplouvala divokou úžinou mezi policemi s knihami v nějaké velké knihovně, snad loď narazila na útesy ze zkamenělých knih, snad temné cizí programy, které už dlouho bujely v hlubinách lodních computerů, prorostly navigačními plány a rozežraly řetězce logických implikací. Na tom záleží už málo. Zachránila jsem se jediná z celé lodi. Už nikdy neuvidím svého snoubence, teď už bloudí neveselými podmořskými kavárnami a na svět nad hladinou si vzpomíná jen mlhavě, jen jako na divný sen. Věděla jsem už dávno, že se v computerech vaří něco zlého, ale nechtěla jsem s ním o tom mluvit, byl důvěřivý jako dítě, měl bezmeznou úctu ke kapitánovi a k posádce - pamatuju se, jak se na mne díval vyčítavě, když mi to jednou nedalo a řekla jsem mu, že se mi kapitán hnusí. Neznepokojoval se ani tehdy, když už skoro všem cestujícím začínalo být jasné, že přinejmenším dva z lodních důstojníků jsou pouhými halucinacemi a že ze zkažených nočních snů pasažérů se před přídí rodí jakási temná Afrika, skrčená a číhající jako krutý živočich."

...ve světelném okruhu lampy se objevil trám, kterého se držela dívka.

Zdálo se mi, že z moře za postelí vystrkuje rohatou hlavu mořská obluda, ale byl to jen převrácený stůl z potopené lodi, který se vyhoupl na hřbet vlny: vlna jím udeřila do pianina, skrytého ve tmě, v jeho nitru se tlumeně rozezvučely všechny struny a dlouze doznívaly: akord z tiché hudby šílenství. „Už se mě nikdy nedotknou jeho ruce," šeptala dívka, „budou na mne sahat jen záclony vlnící se v průvanu, budou se mě jen dotýkat hladké látky, odporné mokré listí křoví a drolící se omítka zdí. Pane bože, už nikdy se nedostanu z téhle divné a smutné země, budu tu muset žít sama mezi strašnými nehybnými postavami na průčelích, mezi výhrůžnými ornamenty na zdech, budu chodit podél nekonečných plotů, poslouchat zvuky vzdálených vlaků, které se ozývají uprostřed vět a které pronikají až do hloubky domů, není možné před nimi nikam utéct."

Jako na potvrzení jejích slov se ozvalo zahoukání vlaku vjíždějícího do tunelu, noční hlas samoty a zoufalství. Pohladil jsem dívku po tváři. Chytila mě za zápěstí a táhla mě k sobě, s nečekanou silou mě stáhla pod peřinu, studené tělo se ke mně přitisklo, ovinula kolem mne nohy, její ruce mi vjely pod košili a pevně se sepjaly na mých zádech. Leželi jsme na boku, viděl jsem, jak za jejím ramenem, které vyklouzlo zpod peřiny, vyvstávají zelené vlny, prosvícené světlem lampy, blíží se a zase klesají, čas od času dopadla tříšť kapek na peřinu a naše tváře. Prochladlé rty se zvedly od polštáře, šátraly po mé tváři jako nějaké mořské zvíře, obemkly má ústa a přisály se k nim.

Uslyšel jsem za sebou kroky tlumené kobercem. Dívka se v úzkosti ke mně přitiskla ještě pevněji. Odtrhl jsem ústa od dívčiných rtů a otočil jsem hlavu: objevil se obrys temné postavy, váhavě se blížící mezi nábytkem. Když postava vstoupila do kruhu, který osvětlovala lampa, uviděl jsem, že je to mladý muž, který stál s dívkou na palubě lodi a který s ní rozmlouval o pobřežních promenádách a o orosených pohárech. Když jej dívka poznala, vykřikla radostí, ale nepustila mě hned, její sevření povolovalo jen pomalu.

„Ty žiješ! Jak je to možné, že ses zachránil?" volala, zatímco její ruce ještě putovaly pod mou košilí. „Připlul jsi na břeh na hřbetě delfína? Vzal tě na palubu některý z pašeráckých člunů, které bloudí hlubinami domů?"

Její přítel se posadil na okraj postele, naklonil se přese mne a začal dívku líbat na tvář, na ramena a na ňadra. Dívka konečně vytáhla ruku zpod mé košile a položila ji svému snoubenci kolem krku. Cítil jsem se trapně a nepohodlně, obrátil jsem se na břicho a pokoušel se podplazit jejich objímající se těla. „Nebyl jsem vůbec na lodi, když ztroskotala," říkal muž mezi polibky svým jemným a laskavým hlasem. „Když jsi usnula, odešel jsem do obchodního domu, abych ti koupil datle, sušené meruňky a kešu-oříšky." Vytáhl z igelitové tašky kešu-oříšek a vložil jej dívce do úst. Mne už si nevšímali; konečně se mi podařilo vysoukat z postele, odcházel jsem pokojem k oknu, ve kterém svítil měsíc, slyšel jsem ještě za sebou jejich rozhovor, do kterého se mísilo hučení vln.

„Co si teď počneme?" řekla dívka. „Už nikdy se nedostaneme na ostrov, nikdy nebudeme chodit po bílých promenádách, sedět na terase nad mořem."

„To nevadí," odpovídal její přítel, „je to takhle lepší, budeme si všechno představovat, to bude daleko krásnější. Budeme si každý den vymýšlet výlety, hry v zářících bazénech, skvělé parties s lampiony, flirty se zajímavými lidmi, tance na nočních palubách jacht. Nejsme přece tak tupí, abychom potřebovali skutečnost."

Hlasy v hloubce pokoje se slily s šuměním moře. Vyšel jsem z bytu na tmavou chodbu, dveře domu vedly přímo k nuselským schodům. Scházel jsem do údolí po zavátých schodech, po levé straně vystupovaly z tunelu dole pod svahem koleje a větvily se, po pravé straně se nad schody sklánělo přes plot křoví, rostoucí na okraji strmých zasněžených zahrad. Mé nohy opatrně hledaly v závějích hrany schodů; měsíc zmizel za mraky, byla hluboká tma, a přesto se mi zdálo, jako by ve sněhu probouzela slabé jiskření jakási záře. Otočil jsem se a strnul jsem. Po schodech pomalu, se skloněnou hlavou, sestupovala postava, od hlavy až k patě zářící bledým nazelenalým světlem. Byla zahalená do bělostného pláště s širokou kapucí, která zakrývala obličej. Bílou látkou prosakovaly velké skvrny tmavé krve. Ustoupil jsem k plotu zahrady, ucítil jsem, jak mě ohnuté větvičky křoví tlačí do zad a jak mi vjíždějí do vlasů. Zářící postava se blížila; když se dotkla nohou schodu, na kterém jsem stál, zastavila se a otočila ke mně hlavu. Odhrnula kapuci a já vykřikl: uviděl jsem vyhublou tvář, která na mne v posledních dnech hleděla z mnoha obrazů a soch, uviděl jsem hlubokou, neuzavírající se ránu na krku, z níž se řinula tmavá krev. „Dargúz," zašeptal jsem. Stáli jsme proti sobě a mlčky se na sebe dívali, za bledě zářící hlavou s dlouhými rozcuchanými vlasy projížděl po viaduktu noční expres s rozsvícenými okny, krev tiše kapala po sněhu. Nevěděl jsem, jak se mám chovat, dosud nikdy jsem se s žádným bohem nesetkal. Málem jsem k němu přistoupil a podal mu ruku. Měl bych jej poprosit, aby přenesl snoubence, jejichž loď ztroskotala ve zrádném vnitřním moři, na ostrovy, aby pomohl Alweyře v jejím zmatku a únavě? Měl jsem ho požádat, aby mě zavedl do svého města, k jeho náměstím a palácům, které přede mnou stále ustupovaly? Ale Dargúz nevypadal, že by mohl někomu pomoci. Nebylo to pyšné a kruté božstvo, které zobrazovaly sochy. Jeho tvář byla tváří uštvaného cizince, který stejně jako já zmateně bloudí krajinami exilu. Zdálo se, že jeho božské bytí je jen jedním nekonečně velkým utrpením, které nikdy nemůže skončit. Pocítil jsem k němu soucit, rád bych pro něj něco udělal, ale věděl jsem, že pro něj žádná pomoc není.

Dargúz si zase přetáhl přes hlavu kapuci a sestupoval dál po schodech. Viděl jsem, jak minul restauraci Excelsior a zahnul do tichých ulic mezi nuselskými schody a Botičem, do prostoru plného stažených rolet garáží, slepých zdí dílen, rozpadajících se továren a zaprášeného křoví u trati.

20. kapitola

DŽUNGLE

To, co dívka říkala o ztroskotání mezi policemi knih, mi připomnělo slova vědeckého pracovníka z Klementina o temných koutech knihovny. Příštího dne jsem za ním znovu zašel do jeho pracovny, vyprávěl jsem mu o druhém městě a o svém bloudění a poprosil jsem jej, aby mě zavedl do hloubky knižních depozitářů. Moc se mu to nelíbilo; bylo vidět, že skutečně už dávno ztratil chuť navštěvovat podezřelé okraje prostoru a pátrat tam po skrytých hranicích.

„Myslím, že byste měl těch svých výprav už nechat," řekl mi. „Už sám začínáte vypadat jako obyvatel nějakého přízračného města. A pokud se chcete do druhého města dostat za každou cenu, radil bych vám, abyste si vybral nějakou jinou cestu. Přechod přes knihovnu je nebezpečný. Knihovna je záludná; často na hřbety knih, které stojí na začátku regálu, dopadá oknem denní světlo, je tu slyšet rámus z ulice, dvě knihovnice se tu potkaly a baví se o včerejším televizním programu, a na konci police se už převaluje mlha v přítmí, z knih visí páchnoucí chaluhy, ozývá se zlé vrčení jakéhosi zvířete. Stává se, že i zkušený knihovník přecení svou znalost knihovny a vydá se hledat knihu do některé málo prozkoumané oblasti: kolegové jej varují, aby nikam nechodil, ale on se jen usmívá a říká, že pracuje v knihovně už třicet let a zná tu každý kout; když si nedá říci, ostatní knihovníci běží za čtenářem a úpěnlivě jej prosí, aby objednávku zrušil, přinášejí mu vysoké kymácející se sloupy nádherných knih, knih s jiskřícími drahokamy zasazenými do vazeb a se stránkami provoněnými nejvzácnějšími voňavkami Orientu, knih s plastickými ilustracemi, plnými hebkých sametů a jemného písku, knih s jedlými stránkami, které chutnají jako lotos a které čtenář může hned po přečtení sníst, knih z hedvábí, které je možné rozložit a použít buď jako houpací sítě, anebo za větrných dnů jako vznášedla, s nímž se dá plout vysoko nad krajinou, knih s opojnými erotickými příběhy odehrávajícími se na mramorových nočních terasách pod cypřiši na břehu moře: stránky těchto knih jsou prosáklé hašišem, takže ten, kdo knihu čte, po nějaké době vstoupí v živé halucinační vizi sám do děje a koupe se v teplém nočním moři s krásnými dívkami, ale tvrdohlavý čtenář se na knihy, které mu přinášejí, ani nepodívá, trvá na tom, že chce svou knihu, je to nějaké kniha o údržbě automobilu nebo o nakládání okurek, chce ji, protože si ji objednal a domnívá se, že je povinností personálu knihovny, aby ho za každou cenu obsloužil, krásné dceři nešťastného knihovníka, kterou mezitím kdosi zavolal telefonem a která čtenáři nabízí, že mu jako Šeherezáda bude za nocí vyprávět příběhy, říká jenom: ,Podívejte se, slečno, my dva se spolu vůbec nebudeme bavit, chci svou knihu o údržbě automobilu (nakládání okurek)' - a tak se knihovník obejme s dcerou a vydává se do nitra knihovny, všichni za ním strnule hledí, v ohbí chodby se otočí a zamává, pak zmizí za regály a už jej nikdy nikdo neuvidí, čtenář marně čeká na svou knihu, začínají jej hryzat výčitky svědomí, chodí se ptát každou hodinu, jestli se už knihovník vrátil, nakonec zůstává celý den u výdeje knih, ráno už od pěti hodin přešlapuje před zamčenými dveřmi Klementina a zpívá přitom temné a táhlé písně. V hlubině knihovny mizí několik knihovníků do roka, knihovnické školy nestačí dodávat čerstvé absolventy. Mezi regály kdosi postavil pomník zmizelým knihovníkům, je to bronzová socha knihovníka v pracovním plášti, který umírá vyčerpáním na hromadě knih, ani v této chvíli jej však neopouští smysl pro povinnost a jeho prsty z posledních sil svírají objednací lístek na knihu Überwindung der Metaphysik durch logische Analyse der Sprache. Nevím, jak knihovníci skončili, jestli zabloudili v nekonečných chodbách mezi regály knih a zahynuli hladem a žízní, nebo jestli je zadávila zvířata číhající v hloubce knihovny, možná, že tam žijí nějaké divoké kmeny, které knihovníky loví a snad i jedí: někdy je z hloubky knihovny slyšet vzdálené bubnování tamtamů a některé knihovnice tvrdí, že zahlédly na konci chodby nebo v mezeře po vyndané knize pomalovanou tvář divocha. Je ale také možné, že divoši jsou vlastně zdivočelí potomci knihovníků, kteří nenašli zpáteční cestu z knihovny. Trváte pořád na tom, abych vás zavedl do nitra knihovny?"

„Možná, že také zdivočím a budu tančit mezi knihami za zvuků bubnů, možná, že má tvář na konci chodby bude lekat knihovnice, ale teď už je pozdě se vracet, musím dál. Pohyboval jsem se v přílišné blízkosti hranic druhého města, to, co odtamtud vanulo, už stačilo rozleptat poslední zbytky sítě zvyků, do jejíž osnovy je vetkané všechno naše jednání: bez téhle opory se nejjednodušší děje rozpadají do desítek dílčích výkonů, které je třeba všechny zvlášť vybudovat od základů z ničeho a ještě navzájem sladit každý s každým, je nutné promýšlet tisíce možných vztahů, které tu vyvstávají, a tak se z oběda v restauraci nebo z nákupu stává něco, co připomíná Héraklovy práce. Musím dál do druhého města; starý řád už teď není možné vyspravit, vždycky byl děravý, vždycky jím prosvítaly rytmy jakéhosi původnějšího proudění. Všechno svědčí pro to, že ty proudy přitékají z druhého města, mám naději, že se v jeho centru setkám s pramenem, který je počátkem našeho řádu a který jediný by jej mohl obnovit. Nedá se nic dělat, musím do knihovny. Nevím, s jakými nestvůrami se setkám, ale myslím, že to nebude hroznější než život v mém městě. Kromě toho jsem se na cestu dobře připravil." Otevřel jsem batoh a ukázal jsem zásoby jídla, vytáhl jsem baterku, zamával jsem nad hlavou mačetou.

Vědecký pracovník si povzdechl. „Dobrá, když se nemůžete naobědvat v restauraci, zavedu vás do knihovny. Ale doprovodím vás jenom k hranicím nebezpečné zóny, dál už musíte jít sám. Jestli se nevrátíte, nečekejte, že vás někdo půjde hledat."

Procházeli jsme mezi nekonečnými regály knih, zpočátku jsem šli rovnými a dobře osvětlenými uličkami, podél pečlivě vyrovnaných hřbetů, ale jak jsme pronikali do hloubky knihovny, knihy se začínaly rozpadat, vylézaly z nich otrhané listy, přitom stále ubývalo svítících žárovek, takže jsme chvílemi tápali ve tmě. Došli jsme na místo, kde se křížilo několik cest. Nad rozcestím svítila slabá žárovka; ústí cest, které vedly dál do hloubky knihovny, byla tmavá a vanul z nich těžký pach starého papíru. Můj průvodce se tu zastavil. „Tady už začíná džungle," řekl vážně a ukázal k temným ústím uliček mezi regály. „Tady vás opustím. Hodně štěstí, dávejte na sebe pozor." Potřásl mi rukou a rychle zmizel.

Vstoupil jsem do jedné z úzkých uliček. Za chvíli jsem šel ve tmě, ve které místy slabě světélkovaly hnijící knihy. Rozsvítil jsem baterku a nechal jsem kužel jejího světla bloudit po policích. Stránky knih se ve vlhku vlnily a kadeřily, bobtnaly, třepily se a dužnatěly, rozpínaly se a tlačily zevnitř na vazby, roztrhávaly je a draly se děrami ven. Vazby se rozpadávaly, listy z nich vyhřezávaly, visely z knih jako unavené jazyky, padaly na zem, kde se mísily s listy z jiných knih, hnily a vytvářely vysokou vrstvu jakéhosi mokvajícího, světélkujícího a páchnoucího kompostu, kterým jsem se musel prodírat a do kterého jsem občas zapadal po pás. Dřevěné police, na nichž knihy stály, v dusném vlhku praskaly a kroutily se. V hnijících vnitřcích knih, v temných klínech mezi stránkami se uchycovala semena rostlin, která tu ve vlhké tmě pučela, zapouštěla kořínky do papíru a hnala své výhonky k okrajům knihy, kde jejich čilé špice vyrážely ven, někdy se proměňovaly v liány, které visely ve složitých pletencích podél knihoven a ze kterých kapala lepkavá šťáva, jindy se z nich stávaly šlahouny, jež se plazily po policích a násilím pronikaly do jiných knih, tlačily se mezi sevřené stránky a draly se pak ke středu knihy, aby tu zapustily své kořínky. Na některých stvolech vyrůstajících z nitra knih uzrávaly těžké, mdle chutnající plody. To, co v těchto dusných a páchnoucích končinách vyvolávalo největší nevolnost, nebylo vědomí, že tu dochází k zvláštní nahodilé kalamitě, kdy rozbujelá příroda pohlcuje plody lidského ducha, úzkost stoupala spíš z toho, že snová proměna knih v nebezpečnou a lhostejnou vegetaci obnažovala zhoubnou nemoc, skrytě bující v každé knize a v každém znaku vytvořeném člověkem. Četl jsem kdesi, že knihy pojednávají jen o jiných knihách, že znaky poukazují zase k jiným znakům, že kniha nemá nic společného se skutečností, že spíš skutečnost sama je knihou, protože je vytvořena jazykem. Toto učení bylo melancholické v tom, jak nechávalo skutečnost mizet za našimi znaky. Poznání, které vanulo z hnijící knihovny, však bylo daleko temnější: viděl jsem tu, že knihy a znaky naopak zůstávají vrostlé do skutečnosti a ovládané jejími neznámými proudy, že naše označování a sdělování je vsazené do bytí, které označuje samo sebe, své tajné rytmy, a že toto původní označování, tato prvotní temná záře bytí naše významy udržuje při životě a současně neustále hrozí, že je opět pohltí a rozpustí v sobě. V knihovně proměněné v prales jsem si uvědomil, že písmena v rozervaných svazcích i v nové knize na pultě knihkupectví jsou jen jedny ze skvrn, kterými bující bytí zdobí povrchy jsoucen a kterými vyslovuje pouze svůj monotónní a nesrozumitelný šepot.

V tomto vlhkém světě rozpadajících se tvarů žila různá zvířata: když jsem listoval knihami, setkával jsem se s plochými plži, kteří sídlili mezi stránkami a kteří se jim vzhledem tak přizpůsobili, že bylo velmi obtížné je rozeznat; obvykle jsem plže odhalil až tehdy, když se to, co jsem pokládal za list, při doteku prstu náhle zkroutilo a svíjivým pohybem odplazilo do tmy: stávalo se, že se rozutekla celá zdánlivá kniha, která ve skutečnosti byla jen kolonií k sobě přisátých plžů. Zdálo se, že zvířat neustále přibývá; ve skutečnosti jsem se však jen učil rozeznávat mimikry, jehož vinou byla pro mne zvířata zpočátku neviditelná. Toto mimikry bylo často velmi dokonalé, svůj nejskvělejší výkon příroda předvedla na těle velkých čolků: černé skvrny na jejich bílé kůži vypadaly úplně jako písmena abecedy, takže když čolek ležel na hromadě listů z knih, nebylo ho vůbec vidět. Písmena byla většinou seskupená do nesmyslných spojení, ale někdy dala náhoda vyvstat smysluplnému slovu nebo dokonce kusu věty zatíženému jakýmsi významem: četl jsem na kůži čolků slova „lascivní", „zblednuvši", „arbitráž", na ocase jednoho zvířete jsem zahlédl: „sklo proklelo královnu".

Tento čilý život knihovny - puchření a kroucení polic, bobtnání knih, agresivní bujení rostlin, zrání a hnití plodů, hemžení zvířat - měl za následek, že knihovny se jeho nepřetržitým vřením rozrůstaly a nadouvaly, chodby mezi nimi se zužovaly; musel jsem se prodírat úzkými soutěskami a prosekávat si cestu mezi rozbujelými knihami mačetou. Někdy dvě protější řady knih srostly, rozkvetlé knihy a stvoly, které vyrůstaly z jejich vnitřků, se propletly do pevných mostů, jež odolávaly i ranám mačety; pak jsem se musel plazit dlouhými těsnými tunely, které srostlé knihovny zaklenuly: někdy se v tunelu ve světle baterky těsně před mýma očima z bahna vztyčila ohyzdná tvář zvířete s vyceněnými zuby, zvíře vydalo pronikavý skřek a zahryzlo se mi do obličeje, jindy zase nějaké zvíře procházelo tunelem stejným směrem jako já a zřejmě strašně spěchalo, slyšel jsem za sebou netrpělivé funění a chrochtání, zvíře mě kousalo do paty, abych si pospíšil, nakonec mě začalo přelézat a tlačilo mě svou vahou do bahna, stále přitom naštvaně mručíc.

Jak jsem postupoval do nitra knihovny, stále méně se daly rozeznávat listy knih od listů rostlin, dřevo regálů od kmenů stromů, které tu vyrůstaly z úrodného knižního kompostu, všechno se prostupovalo v džungli, bující a hnijící v nesnesitelném vedru, vlhku a puchu. Došel jsem ke břehu kalné, pomalé řeky, která byla široká asi jako Vltava v Praze. Napadlo mi, že bych si mohl udělat prám; svázal jsem k sobě liánami několik vyvrácený kmenů, které ležely v bahně, a našel jsem kus police, který mi mohl sloužit jako veslo. Spustil jsem prám na vodu a dopádloval jsem doprostřed řeky, pak už jsem se nechal unášet líným proudem, svítil jsem baterkou střídavě na oba břehy, ale v jejím světle se stále zjevovalo jen houští keřů-knihoven sklánějící se nad hladinu a čeřící ji svými povislými větvemi. Čas od času se ozval skřek ptáka nebo výkřik zvířete, do jehož masa se zaryly ostré zuby. Z houštin počaly na obou březích vyvstávat řady vysokých sloupů zvedajících se do tmy a prázdna, ovíjených šlahouny, které se šplhaly nahoru k bohatě zdobeným hlavicím, jež nic nenesly, objevovaly se obvodové zdi budov s propadlými podlažími, budov, v jejichž nitru bujelo neproniknutelné křoví. Zanesl mě proud řeky do nějaké neobývané a zpustlé čtvrti druhého města, nebo jsem se octl mezi ruinami metropole zaniklé říše, ještě starší než město, které jsem hledal? Plul jsem mezi dlouhými fasádami paláců s černými děrami oken, z nichž se tlačily ven keře, míjel jsem rozlehlá náměstí s plevelem vyrůstajícím ve škvírách mezi žulovými deskami, s mohutnými jezdeckými pomníky, rozežíranými kořínky popínavých rostlin, a s kovovými fontánami: v první chvíli jsem si myslel, že v nich teče kalná voda, ale byly to jen husté závoje šlahounů, které vyrůstaly v mísách fontán a přepadávaly přes jejich okraje, nakonec poslední bortící se zeď klesla do křovin, zasvítilo ještě několik osamělých sloupů a potom už břehy vroubilo zase jen nekonečné houští.

Uslyšel jsem vzdálený hukot, který stále sílil, proud řeky se začal zrychlovat; pochopil jsem, že mě přitahuje mohutný vodopád, skrytý ve tmě. Ze všech sil jsem pádloval policí, abych dostal prám ke břehu. Hukot padajících vod se změnil v hrozivý řev. Proud stále strhával prám doprostřed řeky, až v poslední chvíli se mi podařilo zachytit se vzdušného kořenu, který vybíhal nad hladinu, a přešplhat po něm na břeh. Prám se všemi mými věcmi odnesla voda, neměl jsem ani baterku, stál jsem bezbranný v naprosté tmě v hloubce džungle.

Poslepu jsem sestupoval po strmém zarostlém svahu, prodíral jsem se křovím v ohlušujícím rachotu vod, které se vedle mne řítily ve tmě do hlubiny. Když jsem sešel dolů a ucítil pod nohama písek, jehož úzký pruh odděloval hladinu od houští džungle, padla na mne taková únava, že jsem si lehl na vlhký břeh. Nade mnou burácel neviditelný vodopád. Za chvíli jsem usnul.

Když jsem se probudil a otevřel oči, vykřikl jsem úžasem. Džungli na protějším břehu zachvátil požár, oslnivě šlehaly plameny a ozařovaly narudlým světlem řvoucí stěnu padajících vod, vysokou jako desetipatrový dům, přízračné varhany noci. Dlouho jsem stál na břehu a díval se na rudé padající vody.

Spustil jsem prám na vodu a dopádloval jsem doprostřed řeky...

21. kapitola

SKALNÍ CHRÁM

Po úzkém pruhu písku jsem pokračoval v cestě, po levé straně na černé hladině zářily rudé odlesky požáru, z pravé strany se o mne otírala hustá a omamně vonící džungle. Náhle nad houštím vyvstala skalní stěna. Ležela na ní narudlá záře plamenů z druhého břehu řeky, uviděl jsem, že do skály je vytesaná gigantická Dargúzova tvář: vypadala tak, jak jsem ji viděl na nuselských schodech, strhaná a pohublá, s šílenýma očima. Kamenná tvář byla rozrytá vodou stékající po skále, prohlubně úst a očí byly zarostlé mechem. Nízko nad písečným břehem se ve skále rozvírala puklina, vedly k ní rozpadlé kamenné schůdky, po jejich straně stálo křivé zábradlí z kovových tyčí. Vystoupil jsem po schodech a vešel jsem do vnitřku skály.

Octl jsem se v rozlehlé jeskyni, na jejích stěnách svítily louče a osvětlovaly zašlé fresky zobrazující boje jakýchsi kovových bytostí v nočním parku, za jehož tmavými stromy prosvítala světla tramvaje; strop jeskyně se ztrácel ve tmě. Ve výklenku stál oltář vyrobený z úzké plechové skříňky, jaké se používají v šatnách továren, uvnitř skříňky visely na ramínkách jakési posvátné předměty. Před skříňkou-oltářem seděl na zemi se zkříženýma nohama starý vyzáblý muž v jednoduchém obleku, nedbale sešitém z listů knih, a mumlal si nějaké modlitby nebo zaříkání. Nechtěl jsem ho v posvátných úkonech rušit, a tak jsem rozpačitě čekal, až skončí své rozmluvy s božstvy. Když stařec domumlal, obrátil ke mně vrásčitou asketickou tvář: „Přicházíš si pro kouzelný amulet, nebo potřebuješ vyložit budoucnost?"

Vysvětlil jsem mu, že přicházím z města, které leží na druhé straně džungle, a že jsem zabloudil. „Byl jsem ve vašem městě jednou v mládí," řekl strážce skalního chrámu. „Je to už dávno. Co tě ale přimělo, aby ses vydal na tak nebezpečnou cestu? Nevypadáš jako ti, kteří pronikají do nitra džungle, aby tu hledali perly rostoucí mezi stránkami knih nebo aby lovili vzácné huňaté krokodýly, jejichž kožešiny se vyvažují zlatem - všichni sní o tom, že v džungli najdou pohádkové poklady, a nakonec zešílí, když se na ně přilepí divocí pralesní andělé, když chodí neustále za nimi a bez přestání monotónním hlasem recitují obscénní snové eposy, anebo je přemůže bující vegetace, knihy, na kterých uléhají, jim přirostou k tělu, vazby srostou s jejich kůží a stránkami, kterými se ježí celé jejich tělo, bez ustání listuje vítr."

Připadalo mi, že mohu asketovi důvěřovat, a tak jsem mu vyprávěl historii o tajemné knize nalezené na polici v antikvariátě a o hledání druhého města. Pozorně mi naslouchal; když jsem domluvil, pokynul mi prstem, abych šel k němu blíž, kývl na mne, abych se k němu sklonil, položil mi kostnatou ruku na rameno a přitáhl si mě ještě níž, zašeptal mi do ucha: „Tvá cesta byla zbytečná, vystavoval ses nebezpečí pro nic. Něco ti povím. Ale ne tady, půjdeme ven."

V jeho šepotu jsem slyšel neklid. Čích uší se bál v jeskyni uprostřed džungle? Myslel si, že jej u plechového oltáře může slyšet božstvo, anebo bylo ve skalní stěně zabudované odposlouchávací zařízení? Vzal mě za ruku a vyvedl mě z jeskyně. Posadili jsme se na písečný břeh, zády jsme se opřeli o skalní stěnu. Před námi zářil rudý pruh ohně na protějším břehu a jeho odraz na temné hladině.

„Chceš poznat město, které hraničí s tvým městem, chceš proniknout do jeho středu, domníváš se, že je také skrytým středem tvého města, a že tedy porozumění zákonům druhého města by mohlo znamenat obnovu řádu, který se pro tebe zbortil. To, co hledáš, nemůžeš nikdy najít."

Strážce chrámu teď mluvil hlasitěji a jeho hlas byl klidnější než uvnitř v jeskyni. „Jdu tedy nesprávným směrem?" zeptal jsem se. „Je tak těžké vyznat se v téhle džungli. Cítím se strašně unavený."

„Ne, džungle opravdu patří do katastru města, které hledáš. Kdybys pokračoval v cestě, uviděl bys za nějaký čas nad vrcholky stromů zlaté špice věží královského paláce. Ale i druhé město má své okraje, kde přechází do jiného prostoru. Možná, že se dostaneš do paláce na hlavním náměstí a budeš procházet jeho chodbami, možná, že budeš v královské knihovně držet v ruce Knihu zákonů, k ničemu ti to ale nebude, nenajdeš tu žádný počátek, zákony jsou opsané od sousedů, kteří je zase opsali od svých sousedů. Tiše, neslyšel jsi nějaké bublání v rákosí?" V jeho hlase se najednou objevil stejný neklid jako předtím ve skalním chrámu.

„To byla jen nějaká ryba. Myslím, že jsem se už s tímto učením setkal. Slyšel jsem báseň, jejíž autor tvrdil, že tajný střed, který hledáme, je ve skutečnosti okrajem jiného středu, který je opět okrajem; poslední střed je prý tak vzdálený, že nemáme naději k němu dojít."

„Kdo ti takové věci vykládal?" zeptal se eremita překvapeně.

„Felix, recitační pták, mi to přednášel za mrazivé noci a padal přitom s římsy."

„Ach, Felix. Felix toho napovídá. Ne, to, o čem mluvil recitační pták, je ve skutečnosti úplně jiné učení. Nejde vůbec o to, že střed je vzdálený a složitě zprostředkovaný, že původní zákon je nenapravitelně znetvořený nesčetnými překlady překladů jako slovo měnící se při hře na tichou poštu, nejde o to, že tvář boha je ukrytá za tisíci maskami. Podivné tajemství spočívá v tom, že žádný poslední střed neexistuje, za maskami se neskrývá žádná tvář, není žádné první slovo v tiché poště, není žádný originál překladu. Je jen neustále se otáčející šňůra proměn rodících další proměny. Není žádné město autochthonů, je nekonečný řetěz měst, kruh bez počátku a konce, kterým se lhostejně přelévá měnící se vlna zákonů. Je město-džungle a město, kde lidé obývají pilíře vysokých viaduktů křižujících se v nesčetných nadjezdech a podjezdech, město z pouhých zvuků, město v bažině, město hladkých bílých koulí pomalu se kutálejících na betonu, město skládající se z bytů, které jsou roztroušené po několika světadílech, město, kde z tmavých mraků neustále padají sochy a tříští se o dlažbu, město, kde dráha měsíce vede vnitřkem bytů. Všechna města jsou si navzájem středem a okrajem, počátkem a koncem, mateřským městem a kolonií."

„To je zvláštní učení," řekl jsem. „Nemohu se rozhodnout, jestli vede k zoufalství nebo k podivnému štěstí."

„Štěstí a zoufalství jsou slova, jež mají smysl ve světě, který má počátek a pokračování, střed a okraj. Jestli se necháš unášet valící se vlnou, zapomeneš, co znamenají, nebudeš umět říci, jestli všechno ztratilo jakýkoliv smysl nebo jestli je vše naplněné smyslem až do posledního atomu. Otevře se před tebou Labyrinthos zborceného času, na jeho chodbách budou u cihlových zdí v pravidelných rozestupech zářit do tmy hrací automaty s elektronickými hrami o pronásledování pronásledovatelů, nebudeš vědět, jestli jsi zešílel nebo jestli jsi pochopil tajemství kosmu, které ti celý život unikalo."

Na protějším břehu tiše a podivně pomalu padal vysoký hořící kmen, zafoukal teplý vítr, na černé hladině se zachvěly a roztřepily skvrny rudého světla. Strážce chrámu se díval na hru světel na hladině, říkal unaveným hlasem: „Nikam nechoď, každá krajina je počátkem i koncem, každé město je stejnou měrou fantasmagorií šíleného snu i nudnou skutečností. Město, ve kterém žiješ, není o nic méně snem a halucinací než město mramorových tygrů na malachitové pláni, na jejichž bocích svítí jako drahokamy kapky rosy, když na horizontu vychází rudé slunce. Vrať se do svého snu, obětuj bohům ze svého snu, používej snové stroje rotující a kmitající v bizarním snu techniky, v omamném a neuvěřitelném baletu. Také já jsem knězem v Dargúzově svatyni; kdybych žil v zemi za vysokou zdí z ocelových plátů, kde je nejvyšším bohem geometrický útvar, krásný polygon s mnoha osami symetrie, uctíval bych toto božstvo a ryl bych jeho podobu do křišťálu. Vrať se domů. Anebo se nevracej, procházej z města do města, projdi řetězcem měst. Oboje vyjde nastejno."

Teď jsem i já zaslechl bublání v rákosí u břehu. Nad hladinu se vynořil úzký kovový hrot, zakýval se a zase zmizel, pak se objevila hlava sevřená tmavou gumovou kuklou, obličej zakrývaly potápěčské brýle a rozdvojující se hadice, která vycházela z úst. Z vody vystoupila postava v černé kombinéze, s kyslíkovou bombou na zádech a s dlouhým úzkým mečem v ruce. Na jeho čepeli se blyštěla záře požáru. Pod přiléhavým gumovým oblekem se rýsovaly tvary ženského těla. Potápěčka si sundala brýle a vyndala hadici z úst, strhla si z hlavy kuklu a rozhodila černé vlasy: byla to zase Alweyra, stála tu s tváří zkřivenou vztekem a záští, za temnou postavou zářila hořící džungle a rozsvěcela okolo vlnících se vlasů rudou auru. S gumovými ploutvemi na nohou udělala dva rychlé kroky, přiložila strážci chrámu meč na hrdlo a přitiskla mu ostrým hrotem hlavu ke skále.

„Konečně jsme tě přistihli," zasyčela na něj. „Mám natočené na magnetofonu tvé blasfémie, tvá strašná rouhání proti Dargúzovi. Už dlouho tě podezíráme, že jsi stoupencem sekty tisíce měst, ale nikdy jsme tě nemohli usvědčit, byl jsi lstivý a kluzký jako had. Byla to naše vina, že se opět rozšířil váš jed. Naše pozornost za poslední staletí ochabla; domnívali jsme se, že poté, co byl před tisíci lety váš hnusný prorok provrtán zlatým šroubem, vaše zvrhlé učení zaniklo. Teprve nedávno jsme si všimli náznaků, že přišlápnutý had opět zvedá hlavu, nacházeli jsme na dvorcích domů stopy po vašich odporných orgiích, ohořelé zbytky šicích strojů pomazané rybízovou marmeládou..."

Sklonila meč, zaklapla kolem zápěstí strážce chrámu lesklá želízka, jejich druhý kruh připevnila ke kovové tyči zábradlí. Pak se obrátila ke mně: „A ty, ty jsi už slyšel příliš mnoho, než aby ses mohl jen tak vrátit do toho svého města." Vysoko vztyčila rudě zářící meč; dal jsem se na útěk, běžel jsem po úzkém břehu, a když skalní stěna ustoupila, vrhl jsem se do houští džungle, prodíral jsem se jím ve tmě a stále jsem za sebou slyšel, jak si Alweyra klestí cestu tím, že zuřivě seká mečem do větví a lián.

Když už jsem cítil hrot jejího meče na zádech, postavila se mi do cesty kamenná zeď; zahnul jsem a prolézal jsem křovím podél zdi, po několika metrech jsem nahmatal malá dvířka: zmáčkl jsem rezavou kliku, proběhl jsem na druhou stranu a zabouchl za sebou ve chvíli, kdy už se hbitý hrot meče tlačil za mnou ven ze dveří.

Octl jsem se v osvětlené místnosti bez oken. Naproti mně seděla na židli šedovlasá paní v bílém silonovém plášti a četla Vlastu, na stolku před ní ležely pečlivě srovnané svitky toaletního papíru. Byl jsem na záchodcích v suterénu kavárny Slavie. Dal jsem paní na talířek korunu a vystoupil jsem po schodech nahoru.

Za velkými okny byla tma; kavárna byla plná lidí, nad mramorovými stolky svítily lustry a jejich matoucí odrazy ve sklech oken a zrcadel. Spěchal jsem k východu, ale pak mi připadlo hloupé prchat před Alweyrou na této straně hranice, ve světě, kde pravděpodobně neměla žádnou moc. Kromě toho jsem byl vyčerpaný blouděním v džungli a měl jsem chuť něčeho se napít. Sedl jsem si k prázdnému stolku vedle klavíru a objednal si u servírky koňak. Díval jsem se ke schodišti, které vystupovalo od záchodků, čekal jsem, jestli uslyším pleskání gumových ploutví na stupních schodů, byl jsem zvědavý, jestli se Alweyra vynoří v černém potápěčském obleku v zářící kavárně a rozmáchne se štíhlým mečem, jehož obrazy se zablesknou v chladných hlubinách zrcadel. Ale na schodech se nikdo neobjevoval, Alweyra respektovala hranici mezi dvěma městy; měla dobré vychování a věděla, že zápasy, které se zrodily v nitru džungle, není slušné přenášet do kaváren, i když tyto místnosti dělila od temného pralesa a jeho zvířat jen tenká zeď, jen dvířka vedle toalet.

22. kapitola 

ODCHOD

Nebyl jsem vyčerpaný jenom z bloudění džunglí. Byl jsem unavený ze všech pokusů proniknout do druhého města, k jeho skrytým náměstím a palácům, k pramenům jeho moci. Byl jsem unavený z existence na hranici: na hranici domova, jehož děje, ve kterých vysychaly mízy smyslu, se pozvolna proměňovaly v nesrozumitelný rituál, a ciziny, jejíž řád mi stále unikal. Setkával jsem se se slovy a gesty obyvatel druhého města, se skřeky jeho zvířat a strnulými pózami jeho soch jako s hieroglyfickým textem, jehož tvary sice čas od času pronikavě a takřka bolestně projel oslnivý výboj jednotícího smyslu, ale pokaždé pohasl dřív, než jsem jej mohl uchopit. Podivně jsem žil mezi dvěma říšemi, v jedné dohasínal plamen smyslu, ve druhé stále nemohl vzplanout. Svědectví o druhém městě, kterých se mi dostalo, byla spíš matoucí; co o druhém městě a jeho zákonech říkala Alweyra, prodavač, ptáčník, Felix a strážce chrámu, si odporovalo a navzájem se vylučovalo - a přece bylo zřejmé, že všechna tato vysvětlení jsou nějakým způsobem platná.

Nechtělo se mi nikam jít, seděl jsem doma a četl jsem tlustou knihu o logice, na jejích stránkách leželo jasné světlo dopoledního slunce, pročištěné reflexy sněhu. Náhle můj pohled narazil na podivné slovo-křížence: jeho první půli tvořila písmena latinské abecedy, ale k nim byla jako ocas mořské panny připojená druhá polovina, která se skládala z písmen druhého města. Zůstaly na dně tiskárenské kasy nějaké typy po noční práci a připletly se omylem dennímu sazeči pod ruku? Byla cizí písmena tajným vzkazem pro špiony druhého města z jejich centrály v hloubce prostoru za zdmi? Ale tušil jsem, že jde o něco jiného. Kniha, kterou jsem četl, měla své místo dost daleko od středu knihovny, kam jsem zasunul knihu z antikvariátu v Karlově ulici. Vytáhl jsem jakousi brožuru, která stála knize ve vazbě z fialového sametu blíž, a prolistoval jsem ji: jak jsem se obával, našel jsem na jejích stránkách mnohem víc písmen druhého města, byla tu už celá slova a fragmenty vět. S úzkostí jsem sahal po svazku, který stál na polici hned vedle tajemné fialové knihy. Když jsem jej rozevřel, měl jsem pocit, jako kdybych odvalil plochý kámen a díval se na hemžení brouků. Stránky byly už skoro celé pokryté tučnými černými písmeny z druhé strany hranice, jen na několika místech zbyly osamělé ostrůvky latinských liter. Zmocnila se mě nevolnost a rychle jsem knihu zaklapl. Teď už jsem s jistotou věděl, na čem jsem: cizí písmo se šířilo knihovnou, prorůstalo ji jako sněť. Rychle jsem vytáhl nakažlivou fialovou knihu, běhal jsem s ní po pokoji a hledal jsem místo, kam bych ji schoval. Dá se knihovna, mokvající nesrozumitelným písmem, ještě vyléčit?

Pak jsem se zastavil, zasmál jsem se své úzkosti a zasunul knihu zpátky do knihovny. Ať se oblá a ostnatá písmenka rozlézají, ať po kobercích přijdou z tmavých koutů tygři, ať se vlna zapíraného moře z hlubin domů přivalí až do osvětlených středů pokojů. Z čeho mám, proboha, ještě strach? Náhle jsem pochopil, proč mě druhé město nepřijalo, došlo mi, že palubní kulomety helikoptér, které se vznášejí nad vlnícími se prostěradly, ani žraloci v závějích a neklidný hrot Alweyřina meče nebyli pravými překážkami. Najednou jsem věděl, že před tím, kdo skutečně odejde, se druhé město musí otevřít, že odcházejícího dovede k lesklým palácům a temným zahradám každá cesta, po které vykročí. Já jsem pořád ještě doopravdy neodešel. Opravdu odchází ten, kdo za sebou všechno nechává, kdo jde s úsměvem a prázdnýma rukama do tmy a nemyslí na návrat. Kdo při odchodu počítá s tím, že se vrátí, neopouští domov, i kdyby vstoupil do bílých měst v hloubce džungle a odpočíval na mramoru jejich náměstí: jeho cesty zůstávají vpletené do tkaniva cílů, které vytvářejí prostor domova, zářící hranice ciziny před ním ustupuje. Žil jsem celý život na okraji a víc jsem se vyznal ve světě skvrn a prasklin na starých zdech než ve světě tvarů, které byly uznány za smysluplné a jedině důležité, nikdy jsem nerozuměl smyslu hry, která se hraje, a rolím, ze kterých jsem si měl nějakou vybrat, občas jsem se pokoušel některou přijmout a hrát ji, ale vždycky jsem jen mechanicky odříkával předepsaný part, s nechutí a s pocitem trapnosti a studu, studu, který po nějakém čase úplně ochromil chabý herecký výkon, takže jsem raději zmlkl a zalezl do kouta jeviště - a přesto jsem se až do této chvíle stále bál zahodit text hry a odejít do temného zákulisí. Odcházel jsem, ale chápal jsem svůj odchod pořád ještě jako poslední roli, jako roli, která mě nakonec podivným způsobem přece jenom zapojí do hry.

Teď jsem věděl, že do druhého města může vstoupit jen ten, kdo odchází s vědomím, že cesta, na kterou se vydává, nemá žádný smysl, protože smysl znamená místo ve tkáni vztahů vytvářejících domov, že dokonce není ani nesmyslná, protože nesmyslnost je jen doplňkem smyslu a patří do jeho světa. Neklid, který se rodil z vědomí, že všechna svědectví o druhém městě si odporují, se rozplynul.

Pochopil jsem, že mé úsilí sjednotit noční výklady ve světle dne bylo jen projevem touhy začlenit druhé město do známého řádu, proměnit je v kolonii domova, a tím je podmanit a zrušit. Neřešitelná otázka se vyřešila tím, že přestala být otázkou. Zahlédl jsem teď ve tmě prostor, kde se převalovaly a proměňovaly neznámé světélkující tvary, tvary, které se nedaly převést na formy našeho světa a které neměly žádný smysl, a přece v sobě nesly jakési oprávnění, jež se zdálo být ještě silnější, původnější a nevyvratitelnější než oprávnění smyslu: bylo to právo, které bylo srostlé přímo s bytím, suverénním a ničemu se nezodpovídajícím, a proto takové právo nemohlo být ničím ohroženo. To, co se lenivě vlnilo v prostoru, bylo současně syrovou přítomností i důvodem: uhrančivou a lhostejnou temnou září. Otázky, které jsem dříve převalujícím se tvarům kladl a na které jsem slyšel stále jiné a odporující si odpovědi, se nemohly s touto temnou září setkat. V prostoru, který se otevřel, se nedaly odlišit prameny zákonů a zvyků od střepů zaniklých jsoucen a odpadků našeho světa, beztvarost počátku od beztvarosti zániku, boj nepřátelských sil od hluboké a neotřesitelné jednoty, vířivý chaos od nejpevnějšího řádu. Tento prostor se už konečně vymanil z moci domova. Otevřela se přede mnou krajina, před kterou nás chtějí celý život ochránit, upírají nám právo na prohru a právo na exil, právo ztratit se a bloudit podél zdí, být vyhnancem ve světě koutů, na tmavých dvorcích bytí. Jak jsou otravní, neustále nám dotěrně vnucují spásu a domov, chtějí nás připravit o zářící zemi ciziny, kde z osvobozených věcí tiše kane nádherné chladné světlo, o radosti samoty na nočních pláních nad jiskřícími městy, o krásné pomalé tance oblud na opuštěné silnici, o opojný zánik v hloubce tmavých pokojů, pod studenými zrcadly, kde se chvějí světla vzdálených lamp jako bolestné souhvězdí zvířetníkového pásu vinoucího se nitrem domů.

Oblékl jsem se a seběhl po schodech na ulici. Bylo jasné, mrazivé dopoledne, sluneční světlo dávalo vyvstávat ostrým stínům pod obočím chodců, v záhybech kamenných draperií soch a pod zasněženými římsami. Tváře a pohyby lidí, které jsem potkával, měly už tady výraz snové a slavnostní strnulosti. Chodil jsem úzkými uličkami ponořenými do stínu, uličkami, které se náhle otvíraly do oslňujících náměstí, procházel jsem tmavými podloubími, v jejichž obloucích svítil sníh a bolestně se vpaloval do unavených očí. Myslel jsem na utajené bitvy, bohoslužby a plesy, které se odehrávají v hlubinách za mlčícími fasádami, na daleké cesty do nitra Asie, jejichž jsou ulice součástí; když jsem míjel Husův pomník, představil jsem si jeho dutý vnitřek a přemýšlel jsem, co se v něm asi skrývá - je tam vinárna s tanečním parketem, dílna, kde tiše bzučí stroje, či bazén, na jehož hladině září světla barevných lamp zavěšených do hlav dutých soch? Třeba budu ještě dnes pomalými tempy plavat v jeho vlažné vodě, v mihotajících se světelných skvrnách, přes mé tělo zvolna přejedou dlouhé vlasy dívek, které mramorová tramvaj odvezla od jejich rodin a které už zapomněly, že na druhé straně dutých soch existuje jiný svět. Věděl jsem, že všichni budou mluvit o selhání a dezerci. Ale můj odchod do druhého města neměl být představením zakrývajícím porážku. Bolest z prohry se neutišila, ale podivně vplynula do velké radosti cesty a stala se její součástí. O útěku mluví nejvíc ti, kteří sami každý den prchají do asylu domova před výzvami vanoucími z temných okrajů a z ústí vedlejších cest. Neměl jsem jim za zlé, že se ukryli v prostoru domova; v jejich věrnosti hře, která se hraje, bylo cosi obdivuhodného a vyvolávajícího úctu, ale také jsem necítil potřebu někomu se omlouvat za to, že v jejich kusu nehraju. Někdo zůstává, někdo odchází. Někdo celý život nevnímá hudbu šelestů a šustění doprovázející naše slova, a jiného pohltí ornamenty koberce nebo omamné vnitřky skříní, jeho rodina ještě několik týdnů vysedává u otevřených dveří šatníku a čeká na jeho návrat, ale pak na něj všichni zapomenou. Jak dlouho ještě bude obec pohrdat těmi, kdo odcházejí? Kdy nastane smíření mezi odcházejícími a zůstávajícími? Kdy se odchody do druhého města promění v tiché svátky, kdy přestane zaznívat výsměch nad těmi, kdo odmítli hrát nebo se to nedokázali naučit, kdy už přestanou tahat násilím do hry ty, kteří už mají u velkých cihlových budov na nákladním nádraží sjednanou schůzku se zeleným andělem, jehož tvář zakrývá zlatá maska? Obec neví, jak je jí zapotřebí těch, kteří odcházejí za hranice. Odcházející už nemyslí na stopy, které zanechává ve svém domově, ale přesto jsou pro ty, kdo zůstávají, odchody připomenutím jiného prostoru, připomenutím, při kterém se zachvěje platný řád a na čas se probudí spící síla, jež řád tajně buduje a oživuje: bez odcházejících by řád domova strnul a odumřel. Odchod neznamená přerušení rozhovoru. Dokonce skutečný rozhovor je možný jen mezi těmi, co odešli, a těmi, co zůstávají. Rozmluvy se soukmenovci jsou vždy jen nudným nasloucháním echu vlastních slov. Všechny rozhovory se sytí z velkého rozhovoru mezi těmi, kdo žijí uvnitř domova, a tím, co vane přes hranici: šumem, v němž se mísí šustění látek s vytím a kňučením oblud a hudebními skladbami, které hraje orchestr exulantů a které trvají několik dní. Ti, co žijí uvnitř, pokládají hlasy okrajů jen za bezvýznamný doprovod slov, kterému nevěnují žádnou pozornost, ale tyto tiché tóny a vzdálené výkřiky přesto skrytě působí, rozleptávají uzavírající se tvary, uzrávají na dně paměti a vydávají plody.

Přešel jsem Mánesův most, procházel jsem podél zasněžených terasových zahrad. Nemyslel jsem na návrat, ale nemohl jsem ani s jistotou říci, že se nikdy nevrátím. Propustil jsem budoucnost ze sítě plánů; zářila teď světlem, které bylo ve světě, kde byla naší služkou, pohaslé. Nevěděl jsem, co mě čeká, jestli pobyt v druhém městě bude konečným popřením hry domova, nebo jejím obnovením a pročištěním v zapomenutém ohni. Nezajímalo mě to, odevzdal jsem se moci cesty a nevěděl jsem, jestli mi v budoucnosti bude cesta velet, abych zůstal za zdmi, nebo abych se vrátil, s jazyky vyříznutými z dračích tlam v brašně. To, čemu jsme říkali budoucnost, už vlastně neexistovalo, byl jen čistý a jednotný plamen času, byla jen záře toho, co je, záře, v níž se chvěly temně zrající šťávy minuvších dějů a tvarů i nejisté pachy tiše přicházejících monster. Stoupal jsem příkrými uličkami podél zadních traktů paláců, nespěchal jsem, nevěděl jsem, kudy se dám za příštím rohem. Přemýšlel jsem, jaké budu mít v druhém městě zaměstnání - budu zlatokopem v knižní džungli, mnichem v klášteře, který se nachází v podkroví libeňského činžáku, rybářem, který vyplouvá za úlovkem na temné vnitřní moře a vidí v dálce svítit večerní lampy pokojů? Dřív jsem se bláhově domníval, že je možné v druhém městě strávit dovolenou, vrátit se a napsat o svém pobytu knihu. Dobrá, zanechám tu tedy knihu o setkání a hranici. Mé příští knihy už budou psané písmem druhého města a vytištěné v nočních tiskárnách ukrývajících se za kabáty ve skříních. Možná se některá z mých knih objeví na polici antikvariátu, možná se někdo uchýlí jako já do prodejny před sněhovou vánicí nebo před deštěm, s údivem zahlédne jemnou ženskou ruku, která se z druhé strany vsune mezi svazky na polici, roztáhne mezi nimi mezeru a pak do ní vloží knihu: užaslý návštěvník knihu vytáhne a otevře, bude se dívat na stránky pokryté neznámými znaky, potom se skloní a nahlédne do tmavé skuliny, která zbyla mezi knihami na polici, uvidí světla mihotající se na černé hladině, ucítí pach kamenných chodeb. Prošel jsem napříč opuštěným Hradčanským náměstím, kolem Martinického paláce jsem zahnul na Nový Svět, šel jsem uličkou, jejíž jednu stranu tvořila kamenná zeď, za kterou se skrývaly neviditelné zahrady, vystoupil jsem po rozpadajících se schodech, které vedly podél starých cihlových hradeb. Zablyštěly se koleje, za nimi svítil ve slunci zasněžený parčík, na sněhu se pohybovaly stíny stromů rozkývaných větrem. Smetl jsem sníh se sedadla lavičky a posadil jsem se, díval jsem se na hru stínů větví na třpytícím se sněhu. Pomalu přijížděla od Prašného mostu tramvaj; když přijela blíž, uviděl jsem, že má zelenou barvu. Zastavila tiše před parčíkem, všechny její dveře se otevřely. Vstal jsem a šel jsem k ní po neporušeném bílém sněhu.

MICHAL AJVAZ

DRUHÉ MĚSTO

Vydalo nakladatelství Petrov v Brně roku 2005 jako svou 332. publikaci

Odpovědná redaktorka Alena Němcová

Ilustrace na obálce a v knize Pavel Čech

Obálka a grafická úprava Bedřich Vémola

Fotografie na záložce Věra Koubová

Sazba z písma Charter studio@vemola.cz

Tisk Tiskárna Protisk, s. r. o., České Budějovice

Vydání druhé, v Petrově první 172 stran