MARK ALPERT

KONEČNÁ TEORIE

Rozpoutaná síla atomu pozměnila všechno na zemi, jenom náš způsob myšlení nikoli; tíhneme tak vstříc nebývalé katastrofě.

ALBERT EINSTEIN

1

HANS WALTHER KLEINMAN, jeden ze současných předních teoretických fyziků, tonul ve vaně. Nějaký mladý chlap s dlouhými šlachovitými pažemi ho vší silou tiskl za ramena k jejímu dnu.

Třebaže ve vaně bylo pouhých třicet centimetrů vody, nedovolily svírající ruce Hansovi pozvednout tvář nad hladinu. Zaťal do nich sice nehty a pokoušel se z jejich stisku uvolnit, ale ten bezohledný násilník byl štarker, mužský plný síly, a Hansovi bylo už devětasedmdesát, trpěl artritidou a srdeční slabostí. Zmítal se, kopal do stěn vany a doširoka kolem sebe rozstřikoval vlažnou vodu napuštěnou v lázni. Nedokázal si útočníka prohlédnout – mužova tvář se mu před očima rozplývala v nezřetelné vlhké modři. Do bytu se ten štarker zřejmě dostal pootevřeným oknem u požárního schodiště a do koupelny pak vtrhl poté, co zjistil, že Hans je uvnitř.

Hans se mu pokusil vzepřít, vzápětí ale pocítil narůstající tlak v prsou. Vnímal ho nejprve za sternem, záhy však bolest zachvátila celý hrudní koš. Podtlak utiskoval plíce ze všech stran. V několika málo vteřinách dostoupal tento pocit až k hrdlu jako horký, rdousivý stisk, přinutil ho otevřít ústa a zalapat po vzduchu. Do krku se mu nahrnula

teplá voda a Hanse zachvátila holá živočišná panika, zmítal se a svíjel, nebyl už nic než živočich propadající smrtelné křeči. Ne, ne, ne, ne, ne, ne! Pak zplihl, a jak ho opouštěl zrak, zahlédl ještě vlnky na hladině, čeřící vodu jen pár centimetrů nad jeho obličejem. Fourierova řada, napadlo ho.

A jak krásná!

Nebyl to však konec, ještě ne. Když se Hans probral, ležel na břiše na studených dlaždičkách vedle vany a vykašlával vodu z lázně. Pálily ho oči, zvedal se mu žaludek a každé nadechnutí bylo spojeno s mučivým úsilím. Návrat k životu jako by byl bolestivější než samo umírání. Pak ucítil tvrdou ránu do zad a uslyšel čísi žoviální hlas. „Tak vstáváme, vstáváme!“

Násilník ho chytil za lokty a převalil ho naznak. Hans se týlem uhodil o mokré dlaždice. Ztěžka oddychuje vzhlédl k útočníkovi, který u něho klečel na koupelnové podložce.

Hřmotná postava, dobrý metrák váhy. Pod černým tričkem se mu vzdouvaly ramenní svaly, maskáče měl zastrkány do černých, kožených holinek. Hlavu, nepoměrně malou ve srovnání s tělem, měl dohola, na tvářích černé strnisko a na bradě našedlou jizvu. Zřejmě feťák, domýšlel se Hans. Až mě zabije, rozhrabe celý byt a bude hledat, co by sebral. A teprve pak tenhle pitomý puc pochopí, že doma nemám ani cent.

Na štarkerových tenkých rtech se objevil úsměv.

„Takže si trochu popovídáme, jo? Můžete mi říkat Simone, když budete chtít.“

V hlase byl patrný cizí přízvuk, upřesnit ho však Hans nedokázal. Oči měl malé, hnědé, nos hákovitý, kůži barvy opršelých cihel. Jeho rysy byly nehezké, ale bezvýrazné – mohl to být Španěl, Rus, Turek, takřka kdokoli. Hans se pokusil zeptat „Co chcete?“, ale sotva otevřel ústa, musel opět zvracet.

Simona jako by to pobavilo. „Nono, nono, je mi líto.

Ale musel jsem vám předvést, že to myslím vážně. A to se musí hned zkraje, víte?“

Hanse teď kupodivu strach opustil. Vzal už na vědomí, že ho tenhle člověk zabije. Co mu vadilo, byla ta sprostá nestoudnost, to, jak s úsměvem shlížel na Hanse, který ležel nahý na podlaze. Zdálo se mu už jasné, co bude následovat: Simon po něm bude chtít PIN jeho kreditní karty. Totéž se stalo jedné z Hansových sousedek, dvaaosmdesátileté paní, kterou také napadli v jejím bytě a mlátili ji tak dlouho, až jim číslo prozradila. Ne, Hans se nebál – měl jen vztek!

Odchrchlal poslední kapky vody z lázně a vzepřel se na loktech. „Tentokrát jste vedle, ganefe. Já tu žádné peníze nemám. Nemám ani žádnou kreditku.“

„Já nechci žádné vaše peníze, doktore Kleinmane. Mě nejde o peníze, zajímám se o fyziku. S tou přece co dělat máte, ne?“

Zprvu to Hanse ještě víc dopálilo. Dělá si snad z něho tenhle puc legraci? Ale vzápětí se mu v mysli vynořila mnohem znepokojivější otázka: Odkud zná tenhle člověk moje jméno? A jak ví, že jsem fyzik?

Simon jako by četl Hansovy myšlenky. „Nedivte se tolik, profesore. Nejsem takovej primitiv, na jakýho vypadám. Diplomy sice nemám žádný, ale zato se rychle učím.“

Hansovi začalo docházet, že před sebou asi nemá narkomana. „Co jste zač? A co děláte tady?“

„Dejme tomu, že jde o takovej malej výzkumnej projekt. Na téma, který je velice citlivý, přístupný jen zasvěcencům.“ Úsměv se ještě rozšířil. „Ty rovnice, připouštím, nebylo snadný pochopit. Ale mám pár přátel, víte, a ti mi je pro začátek dokázali dostatečně vysvětlit.“

„Přátel? Koho tím máte na mysli?“

„Nu, možná to nebyl dostatečně přesnej termín.

Správnějc by se asi řeklo klientů. Mám několik značně poučenejch a značně zámožnejch klientů. A ti si mě najali, abych od vás získal pár informací.“

„O čem to mluvíte? Jste snad nějaký špión?“

Simon se uchichtl. „Ale kdepak, nic tak vznešenýho.

Jsem prostě samostatnej podnikatel. Zůstaňme při tomhle.“

Hansovi letěla hlavou myšlenka za myšlenkou. Tenhle štarker je špión, nebo snad terorista. Pro koho pracuje, není jasné – pro Írán? Pro Severní Koreu? Pro al-Káidu? Na tom

teď ostatně nesejde. Hans nedokázal pochopit, proč by ze všech lidí na světě měli tihle pacholci jít právě po něm. Jako většina jaderných fyziků své generace měl sice Hans za sebou v padesátých a šedesátých letech i nějaké práce na utajovaných úkolech pro ministerstvo obrany, ovšem jeho specializací byla radioaktivita. Jaktěživ se nepodílel na konstrukci nebo výrobě bomb a většinu své odborné činnosti věnoval teoretickému výzkumu, jenž byl výslovně nevojenské povahy. „Mám pro ty vaše klienty, ať je to kdokoli,“ řekl Hans, „dost špatnou zprávu. Vybrali si nesprávného fyzika.“

Simon zavrtěl hlavou. „Ba ne, ani bych neřek.“

„Jaké informace si myslíte, že bych já vám byl schopen poskytnout? Něco o obohacování uranu? O tom já nevím absolutně nic! Nic nevím ani o konstrukci jaderných hlavic. Můj obor je částicová fyzika, ne jaderné inženýrství.

Všechny mé publikace jsou dostupné na internetu, není na nich naprosto nic tajného.“

Muž jen pokrčil rameny. „Bojím se, že vycházíte z trochu mylnýho předpokladu. Mě nezajímaj bojový hlavice a nezajímaj mě ani vaše publikace. Jde mi o práci někoho docela jinýho, ne o vaši.“

„Co tedy děláte v mém bytě? Dostal jste snad špatnou adresu?“

Simonova tvář ztvrdla. Srazil Hanse zpátky na podlahu a dlaní se mu opřel o prsa, tak aby na něj mohl nalehnout

plnou váhou. „Ten někdo je člověk, kterýho byste zrovna vy měl dobře znát. Váš profesor v Princetonu před padesáti lety, nevzpomínáte? Ten bludnej Židáček z Bavorska přece!

Ten, co napsal Zur Elektrodynamik bewegter Körper. Na toho jste snad ještě nezapomněl?“

Hans zápasil o dech. Dlaň toho štarkera mu nesnesitelně tiskla hruď. Mein Gott, pomyslel si. Tohle snad nemůže být pravda.

Simon se k němu naklonil, tak blízko, že Hans rozpoznával černé chloupky v jeho chřípích. „On vás obdivoval, pane doktore Kleinmane. Považoval vás za jednoho ze svejch nejschopnějších asistentů. Na sklonku jeho života jste přece úzce spolupracovali, ne?“

Hans by byl nedokázal odpovědět, i kdyby byl chtěl.

Simon na něho nalehl tak těžce, až Hans cítil, jak mu studené dlažky tlačí na obratle.

„Jo, obdivoval vás. Ale co víc, on vám důvěřoval.

Probíral s váma všechno, na čem v oněch posledních letech pracoval. Patřila k tomu i jeho Einheitliche Feldtheorie.“

V tom okamžiku prasklo Hansovi jedno ze žeber. Na levém boku, na samém kraji hrudního koše, kde se do něho ten chlap napřel nejsilněji. Bolest mu projela hrudníkem jako nůž a Hans otevřel ústa, aby zakřičel, ale nedokázal se nadýchnout ani natolik, aby zasténal. Oh Gott, Gott im Himmel! Všechno racionální uvažování bylo v mžiku to tam, zcela ho ovládl strach. S úděsem mu svitlo, co od něho

ten člověk chce, a uvědomoval si, že mu posléze nebude schopen vzdorovat.

Simon konečně povolil a odtáhl ruku z Hansovy hrudi.

Hans nabral zhluboka dech, a jak se mu vzduch dral do plic, pocítil nalevo opět onu řezavou bolest. Má zřejmě protrženou pohrudnici, což znamená, že levá plíce co nevidět zkolabuje. Vzlykal bolestí, s každým nadechnutím se znovu roztřásl. Simon stál nad ním, ruce v bok, a blaženě se usmíval, zcela spokojen se svým dílem. „Takže už si rozumíme? Už víte, co já vlastně hledám?“

Hans kývl, pak zavřel oči. Je mi to strašně líto, Herr Doktor, říkal si v duchu, ale já vás teď asi zradím. A náhle měl profesora před očima – viděl ho tak zřetelně, jako kdyby onen velikán stál vedle něho, v téhle koupelně. Jeho tvář se však v ničem nepodobala obrázkům, které kdekdo znal, fotografiím neupraveného génia s rozcuchanou hřívou bílých vlasů. V paměti si Hans uchoval profesora z posledních měsíců života. V jeho vyzáblých tvářích, v zapadlých očích jako by byla vepsána jakási prohra. Byl to výraz člověka, jenž užuž zahlédl pravdu, ale v nejvlastnějším zájmu světa ji nesměl vyslovit nahlas.

Ucítil kopnutí do boku, bezprostředně pod zlomeným žebrem. Bolest mu vystřelila do celého trupu a on opět otevřel oči. Na jeho nahém boku spočívala jedna ze Simonových holínek. „Teď není čas spát,“ říkal. „Čeká nás práce. Dojdu si do vašeho stolu pro nějaký papíry a všechno

mi tu pěkně sepíšete.“ Otočil se a vycházel z koupelny.

„Pokud něčemu z toho nebudu rozumět, tak mi to tu hezky vysvětlíte. Jako na semináři, jo? Kdoví, třeba se vám to bude docela líbit.“

Simon zamířil chodbou k Hansovu pokoji. O chvíli později už Hans slyšel, jak tam ten člověk kramaří. Když ho teď neměl na očích, strach trochu polevil, dokázal opět myslet, alespoň dokud se ten darebák nevrátí. A to, nač myslel, byly holínky toho štarkera, ty černé, naleštěné vojenské holínky. Hans pocítil znechucení. Ten chlap se snaží vypadat jako nacista. Nic jiného on ostatně není, nacista nijak se nelišící od pořízků v hnědých uniformách, jaké Hans vídal pochodovat ulicemi Frankfurtu, když mu byl sedm let. A lidé, pro které Simon pracuje, oni bezejmenní „klienti“? Co jiného mohou být než nacisté?

Simon se vracel, v jedné ruce kuličkové pero, v druhé podložku s papírem. „Tak, a pěkně od Adama,“ řekl. „Chci, abyste mi napsal revidovanou rovnici pole.“

Shýbl se a podával mu pero a podložku, ale Hans si je nevzal. Plíce se mu hroutila a každé nadechnutí představovalo muka, avšak pomáhat tomuhle náckovi nehodlal. „Jděte do hajzlu,“ zachroptěl.

Simon se na něho trochu káravě zadíval, asi jako když člověk pohledem napomíná zlobivé pětileté dítě. „Víte, co si myslím, pane doktore Kleinmane? Že se potřebujete ještě trochu vykoupat.“

Jediným hbitým chvatem Hanse popadl, zvedl a se šplouchnutím ho opět hodil do vany. Znovu se Hans pokoušel zvednout obličej nad vodu, otloukal si lokty o stěny vany, jak se snažil zatnout nehty do paží toho štarkera.

Zážitek byl podruhé o to horší, že teď už Hans přesně věděl, co ho čeká – stoupající trýzeň, zoufalé zápolení o špetku vzduchu, propadání se do temnot prázdnoty.

Upadl tentokrát do mnohem hlubšího bezvědomí.

Vydrat se z té propasti si vyžádalo nezměrné úsilí, a ani poté, co už otevřel oči, se Hans ještě docela nevzpamatoval.

Vidění měl rozostřené, dýchal jen povrchně, kratičkými doušky.

„Už jste vzhůru, doktore Kleinmane? Slyšíte mě?“

Hlas teď zněl nějak zastřeně. Když Hans vzhlédl, rozpoznával sice štarkerovu siluetu, avšak její obrys jako by byl orámován aurou chvějících se částic.

„Byl bych opravdu rád, pane doktore, kdybyste se choval trochu rozumnějc. Jestli svou situaci zvážíte logicky, musíte uznat, že takhle uhejbat nepovede k ničemu. Něco takovýho přece nemůžete utajovat donekonečna.“

Hans se upřeně zahleděl na přísvit obklopující postavu a postřehl, že ty částice se vlastně nechvějí – objevovují se a opět zanikají, částice a antičástice se po dvojicích jakoby kouzlem vynořují z kvantového vakua a pak stejně rychle opět zanikají. To je úžasné, pomyslel si Hans. Kdybych tak měl po ruce aparát!

„I když nám nepomůžete vy, k tomu, co potřebujou, se moji klienti stejně dostanou. Vy o tom možná nevíte, ale ten váš profesůrek měl i další důvěrníky. Domníval se, že rozumnější bude tu informaci mezi ně rozdělit. Už jsme několik těch starších pánů kontaktovali a oni se vůči nám chovali mimořádně vstřícně. Tak proč si to zrovna vy tak komplikujete?“

Prchavé částice, když se na ně Hans pozorněji zadíval, jako by se zvětšovaly. Při tomto detailnějším sledování se ukazovalo, že vůbec nejde o částice, ale o nekonečně tenké struny rozpínající se v nařasené látce prostoru. Mihotaly se mezi zvlněnými záclonami stáčejícími se do trubic, kuželů a bezpočtu dalších tvarů. A celý ten složitý taneček probíhal přesně tak, jak byl předpovězen, tak jak ho kdysi popsal Herr Doktor!

„Je mi líto, doktore Kleinmane, ale mně už dochází trpělivost. Nedělám to rád, ale vy mi prostě nedáváte na vybranou.“

Kopl ho třikrát do levého boku, jenomže Hans to vůbec nepocítil. Cele jako by ho už ovíjela celofánová úžlabí oněch prostorů. Viděl je naprosto zřetelně, podobala se zprohýbaným plochám dotenka vyfouknutého skla, byla zářivá a neprostupná, přesto však měkounká na dotek. Jenže ten druhý člověk je zřejmě nevnímá. Co je vlastně zač?

Vyhlíží dost komicky, jak tu stojí v těch černých holínkách.

„Copak vy je nevidíte?“ šeptl Hans. „Máte je rovnou před očima.“

Štarker si povzdychl. „Mám dojem, že to bude chtít nějaké účinnější přesvědčovací metody.“ Vyšel do haly a otevřel dveře přístěnku. „Podíváme se, co tu máme.“ Po chvíli se do koupelny vrátil s plastovou lahvičkou alkoholu na masáže a s napařovací žehličkou. „Doktore Kleinmane, kdepak je tu nejbližší zásuvka?“

Ale Hansovi se ten člověk zatím zcela vytratil z hlavy.

Neviděl už nic než krajkoví zvarhánkovatělého prostoru, které ho celého zahalilo jako nekonečně hebká přikrývka.

2

DAVID SWIFT KRÁČEL PO CHODNÍKU v nebývale dobré náladě. Spolu s jeho sedmiletým synkem Jonnym za sebou měli báječné odpoledne v Central Parku. Na završení dne teď David koupil u pojízdného zmrzlináře na Dvaasedmdesáté ulici dva vrchovaté kornouty a oba se teď zvolna ubírali dusným červnovým večerem k domovu Davidovy exmanželky. I Jonny zářil, neboť zatímco v levé ruce nesl kornout zmrzliny, v pravici třímal zbrusu nový tříranný super soaker, kosmicky vyhlížející plastový samopal – na vodu. Cestou po chodníku Jonny co chvíli mířil svou superzbraní na nejrůznější cíle – na okna, na sloup poštovní schránky, na hejno zobajících holubů – avšak Davida to nechávalo klidným. Nádržku hračky z opatrnosti vyprázdnil, ještě než vyšli z parku.

Jonah obdivuhodně zvládal dvě činnosti zároveň – ulizovat zmrzlinu a ještě přitom nakukovat do hlavně super soakeru. „Tati, jak vlastně ta puška funguje? Proč z ní voda vylítne tak rychle?“

David mu příslušný proces popisoval toho dne už dvakrát, ale nijak se nebránil zopakovat vysvětlení potřetí.

Takovéhle rozhovory se synkem prostě miloval. „Vidíš tu

červenou páčku, tu rukojeť pumpičky? Kdy za ni zatáhneš, nasaje vodu z hlavní nádržky do té menší.“

„Kde ale je ta menší?“

David ukázal na pažbu zbraně. „Tady uvnitř. V malé nádržce zůstává troška vzduchu, a jak do ní pumpuješ vodu, zbývá pro tenhle vzduch míň a míň místa. Molekuly vzduchu se začnou tísnit a začnou na tu vodu tlačit.“

„Tomu nerozumím. Proč na ni začnou tlačit?“

„Protože molekuly vzduchu sebou pořád melou sem a tam, víš? A když je stlačíš, narážejí tím víc i na vodu.“

„Můžu si ten samopal vzít zítra ukázat do školy a předvést ho u tabule?“

„No, nezdá se mi zrovna…“

„A proč ne? To přece taky patří do fyziky, nebo snad ne?“

„To víš, nosit do školy všelijaké stříkací zbraně asi dovolené není. Ale máš pravdu, s fyzikou to určitě něco společného má. Ostatně ten člověk, co super soaker vymyslel, je náhodou zrovna vědec. Je to jaderný inženýr, který pracuje pro NASA.“

Po Columbus Avenue projížděl autobus a Jonah ho sledoval namířenou hlavní. Fyzika super soakerů jako by ho přestávala bavit. „A proč ty nejsi vědec, tati?“

David se na pár vteřin zamyslel, než odpověděl. „No, každý přece nemůže být vědec. Ale já zase píšu knížky o dějinách přírodních věd, a to je taky zábavné. Studuju životy

slavných lidí, jako byli Isaac Newton nebo Albert Einstein, a taky o nich přednáším.“

„To já ale dělat nechci. Já chci být opravdický vědec.

Já vymyslím kosmickou loď, která za pět vteřin doletí až ke Plutu.“

Bývalo by hezké pobavit se trochu o kosmické lodi směřující k Plutu, ale David byl poněkud roztrpčený.

Naléhavě se mu zachtělo poopravit trochu obraz, jaký si o něm synek vytvořil. „Dávno a dávno,“ řekl, „když jsem ještě byl na vysoké, tak jsem v opravdovské vědě taky pracoval.

A vlastně se to všechno taky týkalo vesmíru.“

Jonah přestal sledovat okolní ulici a upřeně se na něj zadíval. „Jako třeba vesmírných lodí?“ otázal se s nadějí v hlase. „Vesmírných lodí, co dokážou uletět miliardu kilometrů za vteřinu?“

„Ne, týkalo se to spíš struktury vesmíru. Jak by asi prostor vypadal, kdyby měl jen dva rozměry místo tří.“

„Jak to? Jaké rozměry?“

„Vesmír se dvěma rozměry má jen šířku a délku, ale žádnou hloubku. Je jako velikánský list papíru.“ David rozpřáhl ruce dlaněmi dolů, jako kdyby uhlazoval nekonečný arch. „Měl jsem tehdy učitele, profesora Kleinmana. Byl to jeden z nejchytřejších vědců na celém světě. A ten o dvourozměrných prostorech napsal celou jednu svou práci.“

„Jakou práci?“ Zájem se z Jonnyho tváře vytrácel.

„Víš, tak se to ve vědě dělá, že vědec o svých objevech napíše práci. Aby se všichni jeho kolegové dozvěděli, co vymyslel.“

Jonah obrátil pozornost opět k dění kolem sebe.

Vypadal po tom výkladu natolik ušle, že už se ani neotázal, co vlastně znamená slovo kolegové. „Zeptám se ještě mámy, jestli si super soaker můžu vzít ráno do školy, předvést ho tam a všechno jim to vysvětlit.“

O minutu později už vcházeli do činžáku, kde Jonah žil se svou matkou. Ještě před dvěma lety tam bydlíval i David, než se s Karen rozvedli. Teď měl svůj vlastní malý byt mimo centrum, blíž ke svému pracovišti na Kolumbijské univerzitě. Každý všední den Jonnyho ve tři hodiny vyzvedával ze školy a o čtyři hodiny později ho předával matce. Umožňovalo jim to ušetřit nemalé náklady na chůvu.

Davidovi se nicméně sevřelo srdce, kdykoli vcházel do vestibulu svého někdejšího domova a vstupoval do lenivého výtahu. Připadal si v tu chvíli jako vyhnanec.

Když se zdviž konečně dovlekla do čtrnáctého patra, uviděl David Karen stát už ve dveřích. Dosud se nepřevlékla z pracovního, na sobě měla šedý společenský kostým a k němu černé lodičky, byla to takřka uniforma firemní právničky. S rukama založenýma na prsou si kriticky prohlížela svého exmanžela, se zjevným nesouhlasem sledovala jeho neoholenou bradu, džíny se zaschlými stříkanci bláta a tričko s nápisem hlásajícím jméno jeho

softbalového klubu, Hitless Historians. Pak upřela oči na super soaker. Jonah vytušil stahující se mraky a proklouzl kolem matky do bytu. „Musím čurat,“ hlesl a zavřel se na toaletě.

Karen nespouštěla zrak ze stříkací zbraně a zavrtěla hlavou. Na levou tvář jí spadal uvolněný pramínek světlých vlasů. Je pořád ještě docela hezká, pomyslel si David, jenže je to taková chladná krása, studená a nepřístupná. Pozvedla ruku k tváři a kadeř odhrnula. „Co tě to k čertu zase napadlo?“

Na tohle byl David předem připraven. „Podívej se, Jonnymu jsem jasně vysvětlil, jaká to má pravidla. Žádné stříkání po lidech. Šli jsme s tím do parku a ostřelovali jsme prostě jen kameny a stromy. Byla to náramná legrace.“

„Ty si opravdu myslíš, že zrovna samopal je vhodná hračka pro sedmiletého kluka?“

„Žádný samopal to přece není! A na škatuli bylo jasně napsáno: Pro děti od sedmi let výše.“

Karen přimhouřila oči a našpulila rty. Byl to výraz, jaký často nasazovala při hádkách, a Davidovi byl z duše protivný. „Víš ty, co ti prckové s těmihle super soakery dokážou?“ řekla. „Včera o tom zrovna byla reportáž ve zprávách. Parta dětiček na Staten Islandu nalila do toho krámu místo vody benzín, aby si z toho udělaly plamenomet. Skoro celé jejich sousedství vyhořelo.“

David se zhluboka nadechl. Nechtěl se už s Karen o ničem přít. Kvůli tomu se přece rozešli – proto, že se před Jonnym nepřetržitě takhle hádali. Nemělo tedy smysl v tomhle rozhovoru pokračovat. „Dobrá, dobrá, uklidni se, prosím tě. Řekni mi, co chceš, abych udělal.“

„Vezmi si tu stříkačku zase domů. Ať si s ní Jonny hraje, když na něho budeš dávat pozor, ale já ji tu mít nechci.“

Než stačil David odpovědět, uslyšel uvnitř zazvonit telefon. Vtom se ozval Jonah. „Já to vezmu!“ křičel. Karen uhnula očima stranou a na okamžik se zdálo, jako když chce k aparátu přece jen vyrazit sama, pak však jen nachýlila hlavu a poslouchala. Davida napadlo, že jí asi volá její nový přítel. Našla si ho docela nedávno, byl to rovněž právník, žoviální šedivějící chlápek, který měl spoustu peněz a k tomu dvě bývalky. David nijak nežárlil v pravém smyslu toho slova – vášeň poutající ho kdysi ke Karen už dávno pominula. Co mu vadilo, bylo pomyšlení, jak se ten bodrý otrava čím dál tím víc sbližuje s Jonnym.

Jonah přišel ke dveřím s bezdrátovým telefonem v ruce. Stanul, zaskočen napjatým výrazem v tvářích obou rodičů. Pak podával telefon Davidovi. „To je pro tebe, tati.“

Karenina tvář potemněla. Vyhlížela zklamaně. „To je zvláštní. Proč by ti měl někdo volat sem? Copak nemá tvé nové číslo?“

Jonah pokrčil rameny. „Ten pán povídal, že je od policie.“

*

DAVID SEDĚL NA ZADNÍM SEDADLE TAXÍKU

spěchajícího na sever k nemocnici Sv. Lukáše. Stmívalo se a před restauranty a hospůdkami na Amsterdam Avenue se už po dvojicích shlukovali nedočkaví čtvrteční hosté. Taxi se proplétalo zácpou, svižně předjíždělo a objíždělo vlekoucí se autobusy a nákladní vozy. Před očima se Davidovi míhala oslnivá oranžová písmena neonových reklam nad restauracemi.

Jde o přepadení, sdělil mu ten policista. Profesor Kleinman byl přepaden ve svém bytě na 127. ulici. Leží teď v kritickém stavu na intenzivce v nemocnici Sv. Lukáše. A dožaduje se Davida Swifta. Záchranářům stačil ještě zašeptat jeho telefonní číslo. „Měl byste si ale pospíšit,“

říkal do telefonu ten detektiv. „Proč?“ vyptával se David.

„Co se děje?“

„Pospěšte si,“ opakoval jen policista.

David by se byl nejraději propadl studem. Profesora Kleinmana neviděl už celé tři roky. Ze starého pána se poté, co z katedry fyziky na Kolumbijské univerzitě odešel na odpočinek, stal samotář. Žil v nepatrném bytečku na okraji West Harlemu, celý svůj majetek věnoval státu Izrael.

Neměl manželku ani děti. Celým jeho životem byla vždy fyzika.

Před dvaceti lety, když byl David ještě na vysoké škole, byl Kleinman nějaký čas jeho studijním vedoucím.

David pro něho od samého počátku zahořel nadšením.

Kleinman nebyl ani namyšlený ani přísný, jeho přednášky o kvantové teorii byly prošpikovány jidiš slovníkem. Jednou týdně docházel David do Kleinmanovy pracovny a tam mu naslouchal, jak objasňuje taje vlnových funkcí a virtuálních částic. Naneštěstí ani všechno toto trpělivé vysvětlování nebylo pro Davida postačující, a tak si po dvou letech moření musel připustit, že tahle materie je nad jeho síly.

Nebyl prostě natolik bystrý, aby fyziku dokázal zdolat až k samému diplomu. Dráhu k němu tedy vzdal a přesedlal na nejpřijatelnější alternativu – doktorské studium dějin přírodních věd.

Kleinman tím byl zklamán, měl však pro něho pochopení. Přes jeho studijní selhání si starý pán Davida upřímně oblíbil. Zůstali celých dalších deset let ve styku, a když David začal shromažďovat materiál pro svou knihu – studii o spolupráci Alberta Einsteina s jeho asistenty – poskytl mu Kleinman své osobní vzpomínky na muže, kterého on sám nazýval Herr Doktor. Kniha Na ramenou gigantů měla obrovský úspěch a pomohla Davidovi vybudovat si odbornou pověst. Byl nyní řádným profesorem na katedře dějin přírodních věd Kolumbijské univerzity. I

tak ale sám dobře věděl, že to příliš mnoho neznamená. Ve srovnání s takovým géniem, jakým byl Kleinman, nedosáhl prakticky ničeho.

Taxík prudce zabrzdil, jen to zaskřípělo. Stáli před budovou ambulance Svatolukášské nemocnice. David řidiči zaplatil a vběhl automaticky se otevírajícími skleněnými dveřmi dovnitř. Okamžitě postřehl trojici newyorských policistů stojících u příjmové přepážky. Dva byli uniformovaní: seržant ve středních letech s notným pupkem a jakési vytáhlé ucho, které vyhlíželo, jako bylo právě odmaturovalo. Třetí byl detektiv v civilu, pohledný hispánec v náležitě nažehleném obleku. To je ten, který mi volal, pomyslel si David. Zapamatoval si detektivovo jméno: Rodriguez.

S bušícím srdcem David přistoupil k policistům.

„Promiňte, jsem David Swift. Není někdo z vás detektiv Rodriguez?“

Muž v civilu suše přikývl. Oba uniformované muže jako by to pobavilo. Břichatý seržant se na Davida ušklíbl.

„Poslyšte, máte na tohle povolení?“

Ukazoval na super soaker. David v rozrušení úplně zapomněl, že pořád ještě drží v ruce Jonnyho hračku.

Rodriguez se na seržanta zamračil, věcnost sama.

„Děkuji, že jste přijel, pane Swifte. Jste příbuzný pana Kleinmana?“

„Ne, ne, jen přítel. Totiž jeho bývalý student.“

Detektiva to zjevně zmátlo. „On byl váš učitel?“

„Ano, na Kolumbijské. Jak je mu? Je to nějaké vážné zranění?“

Rodriguez položil Davidovi ruku na rameno. „Pojďte, prosím, s námi. Je při vědomí, ale nám na žádné otázky neodpovídá. Trvá na tom, že musí mluvit s vámi.“

Detektiv vedl Davida chodbou, oba policisté je následovali. Minuli dvojici sester, dívaly se po nich vážnýma očima. Nesvědčilo to o ničem dobrém. „Co se vlastně stalo?“ vyptával se David. „Říkal jste do telefonu, že byl přepaden.“

„Dostali jsme hlášení, že tam došlo k vloupání,“ říkal Rodriguez bezvýrazným hlasem. „Někdo naproti v ulici viděl, jak kdosi leze do toho bytu po požárním žebříku.

Když policisté dorazili, našli pana Kleinmana v koupelně, s velice vážnými zraněními. To je vše, co prozatím víme.“

„Co tím máte na mysli – velice vážnými?“

Detektiv hleděl kamsi před sebe. „Ať mu to udělal kdokoli, musel to být patologický násilník. Pan Kleinman utrpěl popáleniny třetího stupně na obličeji, na hrudníku a na genitáliích. Zkolabovala mu jedna plíce a má poškozeny i další orgány. Doktoři říkají, že mu začíná selhávat srdce. Je mi to velice líto, pane Swifte.“

Davidovi se sevřelo hrdlo. „Operovat ho nemůžou?“

Rodriguez zavrtěl hlavou. „Nepřežil by to.“

„Ksakru,“ zamumlal David. Zmocňoval se ho spíš vztek než lítost. Svíral pěsti při pomyšlení, že doktora Hanse Walthera Kleinmana, toho hodného, skvělého starého pána, zmasakroval nějaký sadistický grázl.

Došli do sálu označeného jako traumacentrum. Už od vchodu spatřil David dvě sestřičky v zelených pláštích, stojící u lůžka obklopeného zdravotnickými nástroji a přístroji

–

monitorem,

resuscitačním

vozíkem

s

instrumentáriem a infúzním stojanem. Postavu na lůžku vidět nebylo. Chtěl vstoupit dovnitř, ale detektiv Rodriguez ho chytil za paži.

„Já si uvědomuju, že to bude dost těžké, pane Swifte, ale my teď potřebujeme vaši pomoc. Chci, abyste se pana Kleinmana zeptal, jestli se na něco z toho přepadení dokáže vzpomenout. Záchranáři říkali, že v sanitce pořád opakoval dvě jména.“ Rodriguez se ohlédl přes rameno na vyčouhlého policistu. „Jak to znělo?“

Policejní ucho listovalo v notesu. „Uch, moment.

Německý jména to byly, to si pamatuju. Jo, už to mám.

Einhard Liggina a Feld Terry.“

Rodriguez se na Davida upřeně zadíval. „Znáte někoho, kdo by se tak jmenoval? Nebyli to nějací společníci pana Kleinmana?“

David si ta slova potichu přeříkával: Einhard Liggin, Feld Terry. Zněla nezvykle, i na němčinu podivně. A pak mu svitlo.

„To vůbec nejsou jména,“ řekl. „V němčině jsou to dvě slova. Einheitliche Feldtheorie.“

„Co to znamená?“

„Jednotná teorie pole.“

Rodriguez civěl. „A to je k čertu co?“

David se rozhodl uchýlit se ke stejnému vysvětlení, jaké by byl poskytl Jonnymu. „Je to teorie, která by vysvětlila všechny přírodní síly. Všechno od gravitace přes elektřinu až po jaderné síly. Ve fyzice to představuje něco jako svatý grál. Vědci na tomhle problému pracují už desítky let, ale nikdo se zatím s takovou teorií nevytasil.“

Břichatý policajt vyjekl. „No, a máme podezřelou.

Jednotnou teorii pole, že jo? Mám po ní dát vyhlásit pátrání?“

Rodriguez se na seržanta znovu jen zamračil, pak se otočil zpátky k Davidovi. „Prostě se pana Kleinmana zeptejte, na co si vzpomíná. Pomoct nám může cokoli.“

„Dobrá,“ řekl David, „pokusím se,“ ale zmátlo ho to.

Proč by Kleinman opakoval zrovna tahle dvě slova?

Jednotná teorie pole je přece jen termín už trochu vyšlý z módy. Většina fyziků teď mluví spíš o teorii strun anebo o M-teorii nebo o kvantové gravitaci, což jsou pojmenování aktuálnějších přístupů k onomu problému. A co víc, Kleinman byl přece k tomuhle všemu dost rezervovaný.

Kolegové fyzici na to jdou zcela špatně, říkával. Namísto

aby se snažili pochopit, jakými vztahy se vesmír vlastně řídí, věnují se budování umných staveb ze samých rovnic.

Rodriguez se na něho netrpělivě podíval. Vzal Davidovi super soaker z ruky a postrčil ho dál do traumacentra. „Radši už jděte. Dlouho asi nevydrží.“

David kývl, pak vykročil do sálu. Když došel k lůžku, obě sestřičky taktně ustoupily a soustředily pozornost na monitor. První, co uviděl, byly samé obvazy, tlusté gázové polštářky upevněné náplastí na Kleinmanovu pravou tvář a zafačovaný hrudník s prosakující krví. Obvazy kryly většinu Kleinmanova těla, přesto však nedokázaly zastřít všechna poranění. David postřehl strupy zaschlé krve ve starcových bílých vlasech a modřiny, zjevně způsobené stiskem rukou, na obou jeho ramenou. Nejhorší však byl modravý nádech jeho pokožky. David toho věděl dost o fyziologii, aby pochopil, co to znamená: Kleinmanovo srdce už nedokáže pumpovat okysličenou krev z plic do zbytku těla. Lékaři mu připjali na tvář kyslíkovou masku a uložili ho v sedě, aby odvedli z plic tekutinu, avšak přílišný účinek tyto zásahy neměly. Při pohledu na profesora Kleinmana pocítil David tíseň i ve své vlastní hrudi. Už teď vyhlížel stařec jako mrtvola.

Po několika sekundách se však zdánlivý nebožtík pohnul. Kleinman otevřel oči a zvolna zvedal levičku k tváři. Zkřivenými prsty poklepl na průhlednou plastovou

masku, která mu zakrývala nos a ústa. David se naklonil nad lůžko. „Doktore Kleinmane, to jsem já, David. Slyšíte mě?“

Třebaže profesorovy oči byly kalné a uslzené, zaostřily se na Davidovu tvář. Kleinman znovu zaťukal na kyslíkovou masku a uchopil plastový dýchací vak visící pod ní a vzdouvající se a splaskávající jako nějaká třetí plíce. Zatápal chvíli, pak se mu podařilo sevřít ho a začal s ním cloumat.

Davida to vylekalo. „Děje se něco? Nemáte dost vzduchu?“

Kleinman trhl silněji, vak se mu v ruce zploštil. Rty pod plastovou maskou se pohnuly. David se k němu nahnul ještě blíž. „Copak je? Vadí vám něco?“

Stařec zavrtěl hlavou. Po čele mu stékala kapka potu.

„Copak to nevidíte?“ zašeptal zpod masky. „Vy to nevidíte?“

„Co bych měl vidět?“

Kleinman vak pustil, pozdvihl ruku do výše a zvolna jí otáčel, jako by ukazoval nějaký vzácný předmět. „Je to tak krásné,“ zašeptal.

Až k Davidovým uším se z jeho hrudi neslo chraplavé chrčení. Do plic mu zřejmě pronikala nějaká tekutina. „Víte, kde jste, pane profesore? Ležíte v nemocnici.“

Kleinman nepřestával v úžasu pozorovat svou ruku, nebo spíše prázdnotu v nastavené hrsti. „Ano, ano,“

chroptěl.

„Někdo vás ve vašem bytě přepadl. Policie by chtěla vědět, jestli si něco z toho pamatujete.“

Starý pán zakašlal, vnitřek masky zkropil růžovými kapičkami. Oči však nespouštěl z onoho neviditelného úlovku ve své dlani. „On měl pravdu. Mein Gott, on se nepletl!“

David skousl ret. Věděl teď už nade vši pochybnost, že Kleinman umírá, neboť podobný zápas už kdysi musel sledovat. Před deseti lety stál v nemocnici u otcova lůžka a sledoval, jak tatínek dokonává na rakovinu jater. John Swift byl řidič autobusu a bývalý boxer, který odešel od rodiny a upil se k smrti. Ke konci už ani nepoznával svého syna.

Namísto toho pod přikrývkou tloukl sem a tam pěstmi a nadával přitom někdejším šampiónům ve welterové váze, kteří ho před třiceti lety zmlátili do bezvědomí.

David uchopil Kleinmana za ruku. Byla zplihlá, ochablá a velice studená. „Pane profesore, prosím vás, poslouchejte mě. Je to důležité.“

Starý profesor zaostřil pohled opět na Davida. Oči byly jedinou věcí, která se z celé jeho osobnosti zdála žít.

„Všichni si mysleli…, že selhal, že je v koncích. Ale on s tím byl hotov. Dokončil to!“ Kleinman hovořil jakoby v kratičkých výkřicích, po každém z nich se chabě nadechoval. „Jenomže to nemohl… zveřejnit. Herr Doktor viděl…, rozpoznal…, to nebezpečí. Mnohem strašnější než… než celá ta bomba. Opravdového… zhoubce světů.“

David se na profesora upřeně zahleděl. Herr Doktor?

Zhoubce světů? Sevřel Kleinmanovu ruku pevněji. „Zkuste mě sledovat, ano? Musíte mi říct, co to bylo za člověka, který vás tak zranil. Pamatujete se, jak vypadal?“

Kleinmanova tvář už se celá leskla potem. „Pro tohle si… ten štarker… přišel. Proto… mě tak týral.“

„Týral?“ Davidovi se náhle udělalo až nevolno.

„Jo, jo. Chtěl po mně…, abych mu to napsal. Ale já to neudělal. Neudělal jsem to!“

„Abyste mu napsal co? Co to po vás chtěl?“

Kleinman se pod maskou usmál. „Einheitliche Feldtheorie,“ šeptl. „Poslední dárek… od Herr Doktora.“

David byl na rozpacích. Nasnadě bylo vysvětlení, že profesor asi trpí halucinacemi. Trauma z prodělaného násilí vyplavilo na povrch vzpomínky půl století staré, když ještě byl Hans Kleinman mladý fyzik zaměstnaný v Princetonu jako asistent legendárního, avšak churavého Alberta Einsteina. David o tom psal ve své knize: o nekonečné řadě výpočtů na tabuli v Einsteinově pracovně, o dlouhém a marném hledání rovnice pole, která by zahrnula jak gravitaci,

tak

elektromagnetické

síly.

Není

tak

nepředstavitelné, že by se Kleinman v předsmrtném blouznění vracel až k oněm dnům. A přece Davidovi starý pán v tu chvíli nepřipadal ani trochu delirantní. V prsou mu hvízdalo a hojně se potil, avšak z jeho tváře vyzařoval klid.

„Omlouvám se, Davide,“ vypravil ze sebe chraptivě.

„Omlouvám se, že jsem vám o tom… nikdy nepověděl.

Herr Doktor si to uvědomil…, to nebezpečí. Nedokázal ale…, nedokázal…“ Kleinman se rozkašlal a celé jeho tělo se otřásalo. „Nedokázal spálit… ty své deníky. Ta teorie byla… na to až příliš krásná.“ Znovu ho přemohl prudký záchvat kašle, pak se z ničeho nic naráz schoulil do předklonu.

Ke druhé straně lůžka okamžitě přiběhla jedna z ošetřovatelek. Chytla profesora za omačkaná ramena a zvedla ho opět do sedu. David, který Kleinmana stále ještě držel za ruku, spatřil, že kyslíková maska je plná růžové pěny.

Sestřička ji rychle sundala a vytřela ji. Když se ji však pokusila profesorovi opět nasadit, Kleinman hlavou uhnul.

Uchopila ho v týle, aby ho zklidnila, ale Kleinman volnou rukou masku odstrčil. „Ne!“ zachroptěl. „Nechte toho! Už ne!“

Ošetřovatelka ho zpražila pohledem a otočila se ke kolegyni, která stále ještě upřeně sledovala monitor.

„Zavolej doktora,“ křikla na ni. „Budeme muset intubovat.“

Kleinman se opřel o Davida, který ho objal paží, aby se starý pán neskácel. Bublání v jeho prsou jako by dál sílilo, pohledem rychle přelétal sem a tam. „Já umírám,“

chroptěl. „Nezbývá… moc času.“

Davida začaly pálit oči. „To se spraví, pane profesore.

Zase budete –“

Kleinman pozvedl ruku a chytil se límce Davidovy košile. „Poslyšte…, Davide. Musíte… si dát pozor. Ta vaše stať…, pamatujete se ještě? Ta, na které jsme pracovali…

společně? Vzpomínáte?“

Davidovi chvíli trvalo, než si uvědomil, o čem to profesor mluví. „Myslíte tu, kterou jsme psali, když jsem byl ještě na fakultě? Obecná relativita v dvojrozměrném prostoru? Tamtu?“

Kleinman kývl. „Ano, ano… Byl jste už blízko…, velice blízko… pravdě. Až tu já nebudu…, mohli by jít po vás.“

David ucítil nepříjemné mravenčení v žaludeční krajině. „O kom to mluvíte?“

Kleinman sevřel Davidův límec pevněji. „Já mám…

klíč. Dal mi ho Herr Doktor. A teď ho předám vám. Pečlivě ho… hlídejte. Nedovolte… jim…, aby se k němu dostali.

Rozumíte? Nikomu! Rozumíte? Nikomu.“

„Klíč? Ale co –“

„Na to není čas…, nemáme dost času! Poslouchejte dobře!“ S překvapivou silou si Kleinman přitáhl Davida k sobě. Vlhkými rty se stařec otřel až o Davidovo ucho.

„Zapamatujte si… tahle čísla. Čtyři, nula…, dvě, šest…, tři, šest…, sedm, devět…, pět, šest…, sedm, osm…, nula, nula.“

Sotva vyslovil poslední číslici, pustil se profesor Davidova límce a sklesl na jeho prsa. „Teď tu… sekvenci opakujte.“

Ač zmaten, David udělal, oč byl požádán. Přiblížil se ústy až ke Kleinmanovu uchu a sled cifer zopakoval.

Třebaže nikdy nedokázal zvládnout rovnice kvantové fyziky, byl David nadán mimořádnou schopností vštípit si do paměti i dlouhé sledy čísel. Když skončil, starý muž pokývl.

„Vy jste takový hodný,“ zamumlal do Davidova trička.

„Hodný chlapec.“

Sestra stála u resuscitačního vozíku a připravovala intubaci. David ji pozoroval, jak chystá lesklý nástroj tvarem podobný kose s navlečenou dlouhou plastovou trubicí, po celé délce s černě vyznačenou stupnicí. Tohle tedy budou vrážet profesorovi do hrdla, pomyslel si. A pak ucítil na břiše cosi teplého. Sjel očima dolů a uviděl, jak se z úst Kleinmanovi řine potůček vazké růžové tekutiny a stéká mu dolů po bradě. Oči měl starý pán zavřené, bublání v hrudi ustalo.

*

KDYŽ SE SLUŽBU KONAJÍCÍ LÉKAŘ KONEČNĚ

DOSTAVIL, vyhnal Davida z traumacentra a začal shánět posily. Brzy obklopoval Kleinmanovo lůžko půltucet lékařů

a sestřiček a pokoušeli se profesora resuscitovat. Ale David věděl, že je to beznadějné. Hans Kleinman už nebyl mezi živými.

Rodriguez a oba uniformovaní policisté Davida dohonili, když se motal chodbou k východu. Detektiv – super soaker stále ještě v ruce – se na něho soucitně zahleděl. „Jak to proběhlo, pane Swifte? Řekl vám něco?“

David zavrtěl hlavou. „Lituji, mluvil z cesty. Nedávalo to žádný smysl.“

„Ale co vlastně říkal? Bylo to loupežné přepadení?“

„Ne. Říkal, že ho ten chlap mučil.“

„Mučil? A proč?“

Než stačil David odpovědět, kdosi na druhém konci chodby houkl: „Hej, vy tam! Stůjte!“

Byl to vytáhlý, osmahlý muž v šedém obleku, hlavu s mocným zátylkem měl ostříhanou po vojensku nakrátko. Z

každé strany ho doprovázel ramenáč zcela stejného vzhledu.

Trojice bryskně prošla chodbou až k nim. Když dorazili k policistům, chlapík uprostřed se vytasil s legitimací a blýskl odznakem. „Agent Hawley, FBI,“ oznámil. „Vy jste ti policisti, co pracujou na Kleinmanově případu?“

Tlustý seržant i vytáhlý bažant vykročili kupředu a postavili se bok po boku k Rodriguezovi. „Ano, je to náš případ,“ odpověděl Rodriguez.

Agent Hawley pokynul rukou jednomu ze svých průvodců, který se vydal do traumacentra. Poté sáhl Hawley

do kapsy saka a vytáhl složený papír. „Přebíráme to,“ řekl a strčil dopis do ruky Rodriguezovi. „Tady je souhlas státního zástupce.“

Rodriguez dopis rozložil a pročítal. Zamračil se. „To je blbost. Žádnou pravomoc tady prostě nemáte.“

Výraz Hawleyovy tváře se ani v nejmenším nezměnil.

„Pokud máte nějaké námitky, můžete je vznést u státního návladního.“

David si zatím Hawleye prohlížel. Agent metodicky otáčel bezvýraznou tvář zprava doleva, sledoval chodbu.

Podle přízvuku určitě nebyl z New Yorku. Mluvil jako nějaký farmářský kluk odněkud z Oklahomy, jenž si konverzační tón osvojil nejspíš u mariňáků. David nedokázal pochopit, proč se vůbec tenhle tvrdý hoch od FBI tak zajímá o vraždu fyzika na odpočinku. Znovu ho zašimralo kdesi u žaludku.

Jako by vycítil Davidův nepokoj, Hawley na něj ukázal prstem. „Kdo je tohle?“ zeptal se Rodrigueze. „Co tu dělá?“

Detektiv pokrčil rameny. „Kleinman s ním chtěl mluvit. Jmenuje se David Swift. Právě když domluvili, tak – “

„Vy kreténe! Vy jste toho chlapa nechal s Kleinmanem mluvit?“

David se zamračil. To je ale kus sráče, tenhle agent.

„Snažil jsem se pomoct,“ vložil se do rozhovoru. „Kdybyste

laskavě zůstal minutu zticha, detektiv Rodriguez by vám to určitě vysvětlil.“

Hawley se rázem od Rodrigueze otočil. Přimhouřil oči a pokročil k Davidovi. „Vy jste fyzik, Swifte?“

Agent se povytáhl, pokročil až k němu, ale David zachovával klidný tón. „Ne, já jsem historik. A pro vás jsem doktor Swift.“

Zatímco se ho Hawley pokoušel udolat pohledem, agent, který odběhl do traumacentra, byl zase zpátky.

Přitočil se k Hawleymu a cosi mu šeptal do ucha. Na zlomek vteřiny se Hawleyovy rty zkroutily do úsměšku. Pak se na jeho tvář vrátil onen nic neříkající tvrdý výraz. „Kleinman je mrtvý, pane Swifte. To znamená, že půjdete s námi.“

David se div nerozesmál. „Že půjdu s vámi? Ani bych neřekl.“

Ještě však nedořekl poslední slovo a třetí z agentů FBI mu vklouzl za záda, popadl ho za ruce a na zápěstích mu zacvakl pouta. Super soaker bouchl o podlahu.

„Co to k čertu děláte?“ zařval David. „Jsem snad zatčen?“

Hawley se neobtěžoval s odpovědí. Popadl Davida v nadloktí a trhnutím si ho otočil. Agent, který mu právě nasadil pouta, sebral super soaker ze země a nesl ho v natažené ruce daleko od těla, jako by to byla opravdická zbraň. Nato se trojice agentů i s Davidem dala chodbou na pochod a rychle procházela kolem oněmělých lékařů a

sestřiček. David se ještě přes rameno ohlédl po detektivovi Rodriguezovi a obou strážnících, avšak ti zůstali stát, kde byli.

Jeden z agentů vyrazil kupředu a otevřel dveře ke schodišti. David byl až příliš vystrašen, než aby dál protestoval. Když už docházeli k nouzovému východu, vybavilo se mu cosi, co profesor Kleinman vyslovil před pouhými několika minutami. Byla to část proslulého citátu J. Roberta Oppenheimera, jiného velkého fyzika, jenž s Einsteinem

spolupracoval.

Slova,

která

proběhla

Oppenheimerovi myslí v okamžiku, kdy se stal svědkem prvního pokusného výbuchu atomové bomby.

Jsem, kdo jsem – jsem čas, zhoubce světů.

3

ROZVALEN ZA VOLANTEM MERCEDESU hrál Simon na svém mobilu tetris, jedním okem přitom sledoval elektronickou hru na titěrném displeji, druhým hlídal vchod do nemocnice Sv. Lukáše. Tetris představoval v takovéto situaci dokonalou výplň času. Bavil, a přesto neodváděl pozornost od hlavního úkolu. Poťukáváním na tlačítka mobilu přesouval Simon bez nesnází dílky stavebnice podle potřeby sem a tam, zatímco nepřestával registrovat auta a taxíky vjíždějící do areálu ambulance. Byl příjemně uvolněný, a i když nijak nepolevoval v pozorování, začínal vnímat i vozidla na Amsterdam Avenue, jako by to byly také jen zvětšené dílky z tetrisu – čtverečky, veliká T a L a všelijaké zalomené tvary – míhající se houstnoucím šerem.

Rozhodující je jediná věc, flexibilita, říkal si v duchu.

Ať hraješ, co hraješ, pořád musíš být připraven změnit strategii. Podívejme se na to, co se dnes odpoledne seběhlo kolem toho Kleinmana. Nejdřív to vypadalo jako náramně jednoduchý džob, ovšem Kleinmanovi došly síly ještě dřív, než z něho Simon stačil cokoli vytáhnout. Pak, aby to nebylo moc jednoduché, přiřítily se najednou před dům, kde profesor bydlel, ty dva policejní hlídkové vozy. Simona to sice překvapilo, ale nezaskočilo, nezpanikařil – jen změnil

strategii. Nejprve uklouzl policii tím, že po požárním žebříku vyšplhal na střechu a odtud přeskočil na sousední skladiště. Došel ke svému mercedesu a v něm pak sledoval sanitku odvážející Kleinmana až k Svatolukášské nemocnici. Měl nový plán: vyčkat, až se policie z traumacentra stáhne, a pak – pokud bude Kleinman ještě naživu – na něho udeřit znovu a zkusit, jestli by se ta Einheitliche Feldtheorie z něho nedala vymáčknout tam.

Simon profesora docela obdivoval. Byl to vlastně statečný dědek. V něčem Simonovi připomínal jeho někdejšího velitele ve Specnazu, plukovníka Alexeje Latypova. Alexej strávil v ruských jednotkách zvláštního nasazení téměř tři desetiletí. Tenhle dravý, důvtipný a bezohledný důstojník dokázal provést Simonovu jednotku těmi nejhoršími léty války v Čečensku a učit přitom své muže, jak povstalce přelstít a přemoci. A pak, během útoku na jeden z čečenských táborů, najednou prásk – bůhvíjaký odstřelovač mu vyrazil mozek z hlavy. Věc sice hrozná, ne však nečekaná. Simon dosud nezapomněl, co tenhle jeho velitel kdysi prohlásil: „Celej život je na hovno, a to, co přijde po něm, je určitě ještě horší.“

Tetrisové bločky se nakupily u dolního okraje displeje a začaly vytvářet zubatý kopec s velkou dírou docela vlevo.

Pak se shora začala spouštět kostka ve tvaru I. Simon s ní smýkl doleva a z obrazovky zmizely čtyři řádky cihliček s

naprogramovaným povzdychnutím. Blaženost sama. Jako když bodneš nožem.

Vzápětí Simon spatřil, jak po Amsterdam Avenue přijíždí černý chevrolet suburban s kouřovými skly. Před nemocnicí vůz zpomalil, pak zaparkoval u zásobovacího mola. Vyskočili z něho tři hřmotní chlapi v téměř stejných šedivých oblecích a napochodovali ke služebnímu vjezdu do nemocnice. Na vyplašenou ostrahu se vytasili s blýskavými odznaky. Třebaže od něho byli dobrých třicet metrů daleko, poznal Simon už podle kroku, co jsou zač: bývalí mariňáci nebo bývalí rangeři převelení k vyšším službám, s největší pravděpodobností k FBI. Takže o profesora Kleinmana se zřejmě zajímá i americká rozvědka. To také vysvětluje, proč se do jeho bytu tak rychle přihrnula policie. Federální agenti patrně instalovali Kleinmanovi do stěn bytu pár štěnic, které asi zachytily Simonovo vyjednávání s profesorem.

Agenti prošli dovnitř. Snad chtějí Kleinmana ještě vyzpovídat, než děda zhasne. Simon sice nebyl tímto vývojem událostí nadšen, ale ani ho příliš neznepokojil.

Třebaže měl před americkými agenty zdravý respekt – měli dobrý výcvik a dobrou disciplinu – věděl, že by tyhle tři dokázal bez velkých nesnází vyřídit. Byl proti nim v jisté výhodě: vzhledem k tomu, že pracuje na vlastní pěst, fungují jeho instinkty bystřeji. To byla jedna z výhod práce na volné noze.

Druhou výhodou byly peníze. Od chvíle, kdy opustil Specnaz, dokázal Simon vydělat za den víc, než za kolik musela kompletní rota výsadkářů sloužit celý rok. Celý vtip spočíval v tom, najít klienty, kteří jsou bohatí a jeho pomoc naléhavě potřebují. A do téhle kategorie spadal až překvapivě velký počet lidí, společností i vlád. Některým šlo o moc, jiným o prestiž. Jedni chtěli rakety, druzí zase plutonium. Ať zněla zakázka jakkoli, Simon si z její motivace hlavu nedělal. Tohle všechno mu bylo lhostejné.

Zatímco vyčkával, až se agenti FBI zase objeví, přemýšlel Simon, zda by neměl kontaktovat svého současného klienta. Akce se trochu odchýlila od původního plánu a jeho zákazníci zpravidla byli rádi, když se o takovýchto změnách dovídali včas. Tenhle klient se zdál potřebovat jeho pomoc ještě naléhavěji než kdokoli, s kým kdy Simon jednal předtím. Když ho ten člověk poprvé zavolal, domníval se Simon, že jde o žert; vypadalo dost komicky vynaložit takové peníze za bůhvíjakou vědeckou práci. Ale jak se Simon se záměrem seznamoval, začalo mu docházet potenciální využití téhle teorie, vojenské i jiné. A svítalo mu, že právě tahle zakázka by mu mohla poskytnout mnohem víc než jen peníze.

Dříve než čekal, se trio agentů vynořilo z jednoho z nouzových východů nemocnice. Někoho vedli s sebou. Byl o něco menší než ti chlápci z FBI, ale postavu měl statnou, atletickou, na sobě džíny, jedno z těch triček s názvem

baseballového týmu, v jakých si Američané tak libují, a na nohou bílé conversky. Ruce měl spoutány za zády, a když ho dva z agentů cpali do suburbanu, otáčel hlavou sem a tam jako vyplašený pták. Třetí agent nesl v ruce pestrobarevný plastový samopal. Simon se uchichtl – zkoumá snad FBI praktické využití stříkacích zbraňových systémů? Celý výjev působil nezvykle a na chvíli Simon znejistěl – souvisí vůbec tohle zatčení nějak s Kleinmanem? Možná jen sebrali kdovíjakého newyorského blázna, který tím super soakerem v nemocnici nějak ohrožoval doktory. Jenže těsně předtím, než agenti natlačili vězně do vozu, nastrčili mu na hlavu černou kápi a utáhli mu ji pod bradou. Okey, pomyslel si Simon. Tak tohle není žádný pošuk. Je to někdo, koho si agenti potřebují náležitě vyslechnout.

Řidič suburbanu zapnul dálková světla a vytočil se od chodníku. Když vůz projížděl kolem, Simon se přikrčil na sedadle. Chtěl mít od těch federálů pár bloků odstup, než se za nimi vydá. Potloukat se kolem nemocnice už nemělo smysl – skutečnost, že agenti vyšli bez Kleinmana, ukazovala jednoznačně na to, že je starý pán po smrti.

Naštěstí ale se pan profesor zřejmě ještě stačil o pár svých tajemství podělit s mladším kolegou.

Stisknutím tlačítka rozehranou partii tetrisu ukončil.

Dříve než displej zhasl, kmitl se na něm však ještě jeden jediný snímek, fotografie, kterou měl nastavenou tak, aby se objevila, kdykoli mobil vypíná. Celkem vzato to byla

hloupost, ukládat si soukromou fotku na přístroji, který využíval jen v akci, přesto ji tam však nechával. Nechtěl na jejich tváře zapomenout. Na Sergeje s těmi jeho slámově hedvábnými vlásky a na Larisu s plavými loknami, tak jak vypadala pár dní před čtvrtými narozeninami.

Displej ztmavl. Simon schoval mobil do kapsy a zařadil rychlost.

*

BYL TO ŽENSKÝ HLAS, notně zabarvený jižanským přízvukem. „V pořádku, Hawleyi, už mu to můžete sundat.“

Když byl David zbaven kápě, zalapal po vzduchu.

Bylo mu nanic poté, co musel tak dlouho dýchat skrze tu černou látku, zmáčenou jeho vlastním potem. Zamžoural, oči ho až zabolely ze světla zářivek.

Seděl u šedivého stolu v holé místnosti bez oken.

Vedle jeho židle zůstal stát agent Hawley, který černou kápi právě složil a nacpal si ji do kapsy. Oba jeho společníci zatím bedlivě zkoumali super soaker, zotvírali jeho nádržky na vodu a do každého otvoru podezíravě nakoukli. Na opačné straně stolu uviděl kohosi nového – ramenatou, prsatou ženu kolem šedesáti s oslňující přílbicí platinových vlasů. „Jste v pořádku, pane Swifte?“ zeptala se. „Vypadáte nějak pocuchaně.“

V pořádku David ani zdaleka nebyl. Byl vyděšený a dezorientovaný, stále ještě měl na rukou pouta. Teď ho ta žena navíc dokonale zmátla. Vůbec nevypadala na agentku FBI. V jasně červeném kabátku a volné bílé blůze by to byla mohla být spíše babička, která se nastrojila na výpravu do herny binga. „Vy jste kdo?“ zeptal se.

„Lucille, zlato, Lucille Parkerová. Ale klidně mě můžete oslovovat Lucy. Říká mi tak kdekdo.“ Natáhla se pro džbánek s vodou a pro dva papírové pohárky nachystané na stole. „Hawleyi, ty želízka už můžete panu Swiftovi sundat.“

Agent Hawley se zřejmou nelibostí pouta odemkl.

David si mnul obolavěná zápěstí a pozoroval Lucille, která do pohárků nalévala vodu. Rtěnku měla přesně sladěnou s barvou kabátku. Tvář měla příjemně vrásčitou, s veselými vějířky kolem očí, na krku jí na korálkách visely brýle. Ale také se jí za levým uchem nenápadně kroutila šňůra, patřící ke stejnému typu bezdrátových sluchátek, jakým byli vybaveni všichni vládní agenti. „Jsem snad zatčen?“ otázal se David. „Protože jestli ano, tak chci mluvit se svým právníkem.“

Lucille se usmála. „Ne, zatčen nejste. Omlouvám se, jestli jsme ve vás vzbudili tenhle dojem.“

„Dojem? Vaši agent mě spoutali a na hlavu mi navlékli nějaký hnusný pytel!“

„Já se vám to pokusím vysvětlit, zlato. Tahle budova je to, čemu se říká chráněný objekt. A pro navážení lidí dovnitř platí standardní pravidla. To místo je utajené, nemůžeme ho jen tak prozradit, proto ta kápě.“

David vstal. „Takže když nejsem zatčený, můžu odejít, ne?“

Agent Hawley popadl Davida za rameno. Stále ještě s úsměvem na rtech Lucille zavrtěla hlavou. „Obávám se, že to bude malinko složitější.“ Posunula jeden z pohárků k Davidovi. „Posaďte se, pane Swifte. Napijte se.“

Ruka na Davidově rameni ztěžkla. Pochopil a sedl si.

„Pro vás jsem doktor Swift,“ řekl. „A nemám žízeň.“

„Asi byste rači něco silnějšího, co?“ Mrknutí se znepokojivě blížilo zaflirtování. Sáhla do vnitřní kapsy kabátku a vytasila se se stříbrnou plochou lahvičkou. „Tohle je čistočistá texaská, bílý blesk, osmdesát procent. Kamarád dole v Lubbocku má palírnu. Má na ni zvláštní povolení od ATF, takže na tom není nic nezákonného. Dáte si loka?“

„Ne, děkuji.“

„Správně, já jsem docela zapomněla.“ Strčila lahvičku zpátky do kapsy. „Vy se žádného pití ani netknete, viďte?

Asi kvůli tatínkovi, ne?“

David na židli ztuhl. Někteří z jeho přátel a kolegů vnímali, že se alkoholu už dávno zřekl, ale jen jeho bývalá manželka a pár nejstarších a nejdůvěrnějších přátel vědělo

proč. A teď to Lucille vyklopila jakoby nic. „Co to má znamenat?“ vyrazil.

„Uklidněte se, zlato. Je to ve vašem svazku.“ Sáhla do objemné aktovky pověšené na opěradlu židle a vytáhla z ní dva fascikly, jeden slabší, druhý tlustý. Nasadila si brýle a otevřela slabší z nich. „Tady to máme, rodinná anamnéza.

Jméno otce, John Swift. Od roku 1968 do roku 1974

profesionální boxer. Pseudonym: Postrach ringu. To je hezká představa!“

David neodpověděl. Jeho otec si tuhle přezdívku v ringu jaktěživ nedokázal obhájit. Těmi, pro něž byl skutečným postrachem, byli členové jeho rodiny.

Lucille přelétla očima na konec stránky. „Celkové skóre: čtyři vítězství, šestnáct porážek. Od roku 1975

zaměstnán u Metropolitních dopravních podniků jako řidič autobusu. Propuštěn poté, co byl v roce 1979 zatčen kvůli řízení pod vlivem alkoholu. V roce 1981 odsouzen pro ublížení na zdraví ke třem letům v Ossiningu.“ Zavřela složku a podívala se Davidovi do očí. „To mě mrzí. Muselo to být hrozné.“

Chytrá taktika, napadalo ho. Bude to asi standardní postup, jaký federálové vyučují na své akademii. Nejdřív ze všeho zájmové osobě předveďte, že znáte všechna její tajemství. A pak teprve jí jděte po krku. „Musíte tu mít dokonalou rešeršní službu,“ poznamenal David. „Tohle všechno se vám podařilo vyšťárat za poslední půlhodinu?“

„Kdepak, na vašem svazku pracujeme už pár dnů.

Sebrali jsme materiál o komkoli, kdo s Kleinmanem nějak spolupracoval, a vy tu figurujete jako spoluautor jedné z jeho prací.“ Zdvihla tlustší fascikl. „Tenhle je o tom zesnulém profesorovi.“ Otevřela ho, zalistovala v něm a vrtěla hlavou. „Poslyšte, ta fyzika, to je teda tvrdý chleba.

Mám na mysli třeba tohle: Kleinman-Guptův jev – co to k čertu je? Píše se tady o tom nejmíň pětkrát, ale mně to nedává smysl.“

David ji pozorně sledoval. Nedokázal rozpoznat, jestli je skutečně tak neinformovaná, anebo jestli to jen hraje, aby ho rozpovídala. „To je jev, který nastává při rozpadu určitých nestabilních atomů. Objevil ho doktor Kleinman společně se svým kolegou Amilem Guptou v roce 1965.“

„Ale to je zdroj radiace, ne? Když se atomy rozpadají?“

Zamračil se. „Podívejte se, já vám to velice rád vysvětlím, ale určitě ne tady. Odvezte mě do mé pracovny a tam si to budeme moci detailně probrat.“

Lucille sňala brýle. „Vidím, že začínáte být trochu netrpělivý, pane Swifte, ale budete to muset se mnou zkrátka nějakou chvíli vydržet. Víte, profesor Kleinman měl přístup k jistým utajovaným informacím a my máme podezření, že nějakým způsobem došlo k jejich úniku.“

David se na ni nedůvěřivě zahleděl. „O čem to mluvíte? Od doby, kdy pracoval pro vládu, uplynulo čtyřicet

let. Na vojenských projektech přestal dělat, jakmile ukončil své práce z oboru radiace.“

„Později už ale nešlo o věci, které by byl jen tak zveřejňoval. Po svém odchodu z Kolumbijské univerzity se účastnil na projektu ministerstva obrany.“

„A vy si myslíte, že proto byl přepaden?“

„Jediné, co můžu říct, je, že Kleinman znal určité vysoce citlivé materiály, a ty my teď potřebujeme vysledovat. Pokud vám něco z toho sdělil, když jste za ním byl v nemocnici u jeho lůžka, potřebujeme, abyste nám to teď hned uvedl.“

Lucille se naklonila směrem k němu, lokty opřené o stůl. Už se neusmívala ani mu neříkala zlato; její tvář nabyla smrtelné vážnosti. Teď už David neměl problém uvěřit, že je to agentka FBI. Ale jejímu povídání nevěřil. „Je mi líto, ale tohle se mi nezdá. Neodpovídá to povaze doktora Kleinmana. On se totiž kvůli práci, kterou v minulosti pro armádu vykonal, dost trápil. Říkal, že byla v podstatě nemorální.“

„Třeba jste ho neznal tak dobře, jak jste si myslel.“

David zavrtěl hlavou. „Ne, nedává to smysl. Na univerzitě organizoval protesty. Přesvědčoval všechny tamější fyziky, aby podepsali prohlášení proti atomovým zbraním.“

„Neřekla jsem ani slovo o tom, že by pracoval na nějakých zbraních. Obrátil se na ministerstvo obrany po jedenáctém září. Nabídl svou pomoc v boji proti terorismu.“

David se nad touto eventualitou zamyslel. Byla sice krkolomná, ale vyloučit se nedala. Kleinman byl expert na radioaktivní rozpad, zejména na rozpad atomů uranu vyskytujících se v jaderných bojových hlavicích. Tyto znalosti by jistě mohly být platné při koncipování antiteroristických opatření. „Takže na čem tedy pracoval?“

otázal se David. „Na nějakém novém typu detektoru záření?“

„To vám nejsem oprávněná sdělit. Ale něco vám můžu ukázat.“ Sáhla znovu pro Kleinmanův fascikl a chvíli jím listovala. Posléze z něho vyňala kopii jakési starší studie a podala ji Davidovi. Měla asi deset stran a byla už zažloutlá časem. „Na tohle se můžete podívat. Je to jedna z mála věcí v jeho svazku, která nepodléhá utajení.“

Práce byla publikována ve Physical Review v roce 1975. Nesla název Měření toku ró mezonů, jejím autorem byl H. W. Kleinman. David ji až dosud nikdy neviděl; téma mu mnoho neříkalo, na fakultě se s ním nesetkal. Navíc byla stať přeplněna fantasticky složitými rovnicemi.

„Kvůli tomu jsme vás sem přivezli, pane Swifte.

Základní prioritou protiteroristických operací je zajistit, aby se teroristi nedozvěděli nic o našich obranných prostředcích.

Takže my teď musíme vyšetřit, co všechno jim Kleinman mohl o naší práci povědět.“

David text studoval, usilovně se snažil pochopit jeho smysl. Kleinman zjevně zjistil, že soustředění radiace na atomy uranu může vyvolat intenzivní spršky částic nazývaných ró mezony. I když se v článku nemluvilo o praktickém využití tohoto poznatku, jeho dosah se zdál být evidentní: touto technikou by bylo možno odhalit obohacený uran v nukleární náloži, i kdyby byla bojová hlavice uzavřena v olověném pouzdře. David si znovu vybavoval svůj poslední rozhovor s Kleinmanem a napadalo ho, že si jeho závěrečná slova možná vyložil nesprávně. Když Kleinman hovořil o „zhoubci světů“, neměl snad na mysli možnost propašování jaderné zbraně na území Spojených států?

„Pracoval snad na nějakém aktivním skenovacím systému?“ zeptal se posléze David. „Na něčem, co by dokázalo odhalit nukleární nálož ukrytou na obyčejném náklaďáku anebo v přepravním kontejneru?“

„To nemůžu ani popřít, ani potvrdit,“ odpověděla Lucille. „Myslím ale, že už vidíte, proč to bereme tak vážně.“

David už chtěl od textu vzhlédnout, když ho zaujalo cosi na poslední stránce. Byla tam tabulka porovnávající vlastnosti ró mezonu s jeho blízkými příbuznými, omega a fí

mezony. Jeho pozornost upoutal poslední sloupec definující životnost jednotlivých částic. Upřeně se na ta čísla zadíval.

„Takže co vlastně Kleinman řekl, pane Swifte? Co vám to pověděl?“ Lucille se snažila tvářit se upřímně, už zase to byla ta laskavá babička. Jenže David ji prohlédl.

„Vy mi tu lžete,“ řekl. „Doktor Kleinman nepracoval na žádném detektoru. Nepracoval vůbec pro vládu.“

Lucille nasadila dotčený, nechápavý výraz, doširoka otevřela ústa. „Cože? Chcete snad…“

David zaťukal prstem na poslední stránku Kleinmanovy práce. „Životnost ró mezonu je menší než 10?23 sekund.“

„Ano? A co to znamená?“

„To znamená, že si to vaše rešeršní oddělení pěkně zafixlovalo, když tuhle krycí povídečku dávalo dohromady.

I kdyby se ró mezon pohyboval rychlostí světla, urazil by sotva trilióntinu centimetru, než by se opět rozpadl. Žádné takovéto částice z nukleární nálože navenek vyzařovat nemohou a registrovat je tedy nelze, takže na podkladě téhle práce by ani nebylo možné zkonstruovat jakýkoli detekční systém.“

Lucille zachovala uraženou tvář, na okamžik se David domníval, že si bude dál hrát na neviňátko. Po několika vteřinách však ústa sklapla a sevřela pevně rty. Vrásečky kolem jejích očí se prohloubily, ale se smíchem neměly pranic společného. Lucille byla dožraná.

„Dobrá, tak začněme znovu,“ řekl David. „Proč mi neřeknete ten opravdový důvod, pro který vás doktor Kleinman tak zajímá? Jde o nějakou zbraň, viďte? Nějakou přísně tajnou zbraň, o které nemíníte ani hlesnout, ale na kterou se tak jako tak vydávají miliardy dolarů, že jo?“

Neodpověděla. Sundala si namísto toho kabátek a pověsila si ho na opěradlo židle. Křížem přes blůzu měla řemení pouzdro, ze kterého vyčuhovala pažba úhledné černé pistole.

David ze zbraně nespouštěl oči. Lucille se otočila ke dvěma agentům, kteří se stále ještě zabývali super soakerem.

„Tak budete už s tím zatraceným krámem hotoví, hoši?“

Jeden z oslovených agentů přišel a stříkací hračku položil na stůl. „Je čistá, ma’am“ zahlásil.

„To jsem ráda. Teď zavolejte na logistiku a řekněte jim, že za deset minut budeme potřebovat dopravu na letiště.“

Agent se stáhl do vzdálenějšího rohu místnosti a začal cosi mumlat do mikrofonu skrytého v rukávu. Lucille se zatím na židli otočila dozadu a znovu sáhla do kapsy kabátku. Tentokrát vytáhla balíček marlborek a zapalovač Zippo s velkým emblémem texaské Osamělé hvězdy.

Vyklepla jednu cigaretu a zle se na Davida zadívala. „Vás nám byl čert dlužen, jste pěknej sráč!“ Obrátila se k Hawleymu, který stále ještě stál vedle Davidovy židle. „Že je ten chlap sráč, Hawleyi?“

„Jednička mezi sráčema,“ odpověděl Hawley.

Lucille strčila cigaretu do koutku úst. „Jen se na něj koukněte. Bude asi zásadně proti kouření. Možná si myslí, že bychom měli vypadnout ven, pokud si chceme zapálit.“

Cvakla zapalovačem a zatáhla, pak vyfoukla první oblak kouře Davidovi přímo do tváře. „Tak já vám něco povím, Swifte. My si tu můžeme dělat, co se nám zachce, a vám je do toho absolutní hovno.“ Zavřela zapalovač a strčila ho do kapsy. „Rozuměl jste?“

David ještě rozvažoval, co na to říct, když Lucille na Hawleye kývla. Vzápětí agent vrazil Davidovi facku. „Máte snad něco s ušima?“ houkl. „Agentka Parkerová se vás něco ptala!“

David jen zaskřípěl zuby. Byla to tvrdá rána a bolela jako čert, ale přesto ho urážka pálila ještě víc. Vzteky se mu až zvedl žaludek, když se po Hawleovi ohlédl. Jen pohled na poloautomaty v agentových pohotovostních pouzdrech ho přiměl zůstat sedět.

Lucille se usmála. „Povím vám ještě něco.

Vzpomínáte si ještě na tu sestru, co byla v Kleinmanově nemocničním pokoji? Tak s tou si trochu promluvil jeden z našich agentů.“ Zatáhla hluboce z cigarety a vyfoukla další oblak kouře. „Řekla, že vám profesor pošeptal do ucha nějaká čísla.“

Kurva, pomyslel si David. No ovšem, byla u toho ta sestra.

„Dlouhou řádku čísel, povídala. Ona si je samozřejmě nezapamatovala. Ale vsadila bych se, že vy ano.“

Vybavil si je přesně. V duchu viděl ta čísla tak jasně, jako kdyby se vznášela ve vzduchu rovnou před jeho očima.

Tak, jak měl svou paměť David vycvičenou. Cifry se řadily před jeho vnitřním zrakem přesně v tom pořadí, v jakém je ze sebe dr. Kleinman vypravil.

„Teď nám ta čísla pěkně vyklopíte,“ řekla Lucille.

Povyhrnula si rukáv blůzy, na stříbrném náramku měla starožitné hodinky. „Dávám vám na to třicet vteřin.“

Lucille se pohodlně rozložila na židli, agent Hawley zatím opět soukal z kapsy tu černou kápi. Davidovi se při pohledu na něj zadrhlo v hrdle. Kristepane, pomyslel si, jak k něčemu takovémuhle mohlo k čertu vůbec dojít? Tihle agenti jsou si zřejmě jisti, že jsou docela v právu, když mi nasadí tuhle kuklu a rozmlátí mě na kaši. Ta nejrozumnější věc na světě zřejmě bude, když na všechna ta Kleinmanova varování zapomenu a čísla jim řeknu. Co já vím, jestli vůbec mají nějaký smysl! A i kdyby to nebyla pouhá náhodná numera, i kdyby znamenala nějaký klíč ke kdovíčemu úděsnému, proč zrovna já mám platit za jejich uchování v tajnosti? O nic takového jsem nestál. Jediné, čeho jsem se dopustil, je, že jsem kdysi vydal nějakou odbornou práci o relativitě.

Chytil se rukou hrany stolu, aby se trochu uklidnil.

Zbývalo mu pět, snad deset vteřin. Lucille upírala oči na

hodinky a Hawley rozbaloval kápi a při pohledu na ně si David uvědomil, že i kdyby jim ta čísla prozradil, tihle agenti ho nepropustí. Dokud zůstávají čísla v jeho hlavě, bude pořád představovat bezpečnostní riziko. Jedinou jeho nadějí bylo nějak se dohodnout, nejlépe s někým, kdo stojí výš než agenti Parkerová a Hawley. „Potřebuji se o něčem ujistit, než budu vypovídat,“ řekl. „Chci mluvit s vaším nadřízeným.“

Lucille se zamračila. „Kde myslíte, že jste, někde v sámošce? Myslíte, že si můžete stěžovat vedoucímu, když se vám nelíbí chování personálu?“

„Musím vědět, nač ta čísla chcete. Když mi to nemůžete sdělit vy, odveďte mě k někomu, kdo k tomu oprávnění má.“

Lucille si zdlouha povzdychla. Vytáhla cigaretu ze rtů a uhasila ji v jednom z papírových pohárků. Pak odstrčila židli a vstala, s lehkým usyknutím si narovnávala kolena.

„Dobrá, pane Swifte, ať je po vašem. Odvezeme vás někam, kde bude spousta lidí, se kterými si budete moct popovídat.“

„Kam? Do Washingtonu?“

Uchichtla se. „Kdepak, o kousek jižněji. Na krásné místečko jménem Guantánamo.“

Davidovo tělo zaplavil adrenalin. „Moment! Jsem občan Spojených států! Nemůžete mě přece –“

„Na základě protiteroristického zákona z roku 2001

vás prohlašuju za nepřátelského bojovníka.“ Otočila se k

Hawleymu. „Nasaďte mu zatím náramky. Pořádný pouta dostane, až budeme ve voze.“

Hawley ho popadl za paži a křikl: „Vstaňte!“, ale David zůstával sedět jako přimražený, srdce se mu rozbušilo, roztřásly se mu nohy. Hawley přidal na hlase: „VSTAŇ, povídám!“ a chystal se už Davida zvednout násilím, když mu další z agentů poklepal na rameno. Byl to ten, kdo se měl rádiem spojit s dopravkou. Trochu zatím pobledl.

„Ehm, pane,“ šeptl. „Máme asi nějaký problém.“

Lucille to zaslechla. Došla k nim a postavila se mezi Hawleye a jeho společníka. „Co se děje? Jaký problém?“

Zbledlý agent byl tak vyděšený, že mu pár vteřin trvalo, než byl schopen promluvit. „Nemůžu se s tou logistikou spojit. Zkusil jsem všechny frekvence, ale na žádné není signál, jen to pořád praská.“

Lucille ho sjela pochybovačným pohledem. „Máte asi porouchaný aparát.“ Sáhla pro mikrofon, který měla připnutý k límci blůzy, a stiskla tlačítko. „Černá, volám logistiku. Logistiko, slyšíte mě?“

Avšak dřív, než by se byla vůbec mohla dočkat odpovědi, otřásl budovou dunivý výbuch.

*

KDYŽ SE SIMON VYDÁVAL KE GARÁŽÍM, kam zajel černý suburban, napadalo ho, že pokud by někdy snad chtěl změnit profesi, určitě by se dobře uživil jako bezpečnostní poradce. Koneckonců kdo by mohl radit líp, jak ochránit vládní anebo firemní objekt, než ten, kdo má za sebou nejedno násilné vniknutí do nich?

Ba i pro FBI by měl pár tipů. Ve vrátnici u vjezdu do garáže byl jeden jediný agent, mladý pořízek v oranžové větrovce a s čepicí od New York Yankees, což představovalo nepříliš přesvědčivý pokus vyhlížet jako běžný zřízenec autoparku. Už to, že je v budce sám a že služba není zdvojená, je chyba, říkal si Simon. Na ostraze se zásadně šetřit nesmí, zejména pak ne v noční směně.

Simon

se

mezitím

převlékl

do

úhledného

byznysmenského obleku, v ruce měl koženou aktovku. Když zaťukal na neprůstřelné sklo budky, agent si ho zběžně prohlédl, pak pootevřel dveře na pouhou štěrbinu. „Co chcete?“ zeptal se.

„Nerad vás obtěžuju,“ říkal Simon, „ale rád bych věděl, kolik se tu platí měsíčně za parkování.“

„My tady –“

Simon dveře rozrazil, vrazil ramenem agentovi do břicha a povalil ho na záda. V budce byla jen jedna bezpečnostní kamera a byla zaměřena tak vysoko, že nezabírala podlahu. Další chyba. Simon na agenta nalehl, bojovým nožem ho bodl do srdce a přidržel ho na zemi,

dokud se nepřestal hýbat. On za tohle vlastně ani nemohl, pomyslel si Simon. Byla to čistě systémová chyba.

Když se opět zvedl, měl na sobě oranžovou větrovku a yankeeyovskou čepici. Z aktovky už také vyndal uzika a detonační soupravu. Samopal ukryl pod větrovku, vykročil ze strážní budky a vydal se dlouhou rampou ke garáži.

Mířila teď na něho spousta kamer, takže šel se skloněnou hlavou. Obešel roh a u neoznačených ocelových dveří uviděl parkovat asi půltucet suburbanů. Když už měl ke vchodu sotva deset metrů, dveře se otevřely a ven vyhlédl rozčilený muž v šedém obleku. „Andersone!“ houkl. „Co tady k čertu –“

Simon zvedal hlavu a současně už pálil z uzika. Agent padl tváří k zemi a ležící tělo tak zabránilo, aby se dveře samy zavřely. Simon se vyřítil kupředu právě včas, aby skolil třetího agenta, který vyběhl svému partnerovi na pomoc. To je přímo otřesné, jak oni mi to všechno až příliš usnadňují, říkal si.

Bezprostředně za vchodem byla umístěna řídicí služebna, kde oni nebozí agentíci právě dosloužili. Simon nejdřív ze všeho odpojil radiostanici, pak se rozhlédl po řádce monitorů. Našel, co hledal, na obrazovce označené SUB3-A, na které bylo vidět jednu z výslechových místností v suterénu. Simon dispozici celého objektu znal; za dlouhá léta si našel v amerických výzvědných službách své zdroje,

které mu za nevelkou odměnu odhalily nemalou část informací o činnosti svých agentur.

Zbývala jediná překážka, další ocelové dveře v protější stěně místnosti. Vedle nich byla malá alfanumerická klávesnice, kterou se ovládal jejich zámek. Na okamžik Simon zalitoval, že agenty zabil tak rychle – měl asi nechat jednoho z nich naživu, alespoň na tak dlouho, než by z něho vymáčkl kód k otevření. Naštěstí pro něho se tu FBI dopustila další primitivní chyby, když namísto pořádného zajištění osadila dveře jednoduchou závorou.

Simon sáhl do detonační soupravy pro půllibrovou nálož plastické C-4, oblepil jí závoru, zasunul do ní čepičky roznětek a natáhl kablík přes celou centrálu, kde se ukryl za sloupem. „Na zdorovje,“ zahlaholil pak tradičním ruským přípitkem. A nálož odpálil.

*

JAKMILE USLYŠELI VÝBUCH, sáhli Lucille, Hawley a další dva agenti pro své glocky. Nepřítel v dohledu sice žádný nebyl, nicméně oni nacvičeným způsobem zamířili svými poloautomaty na zavřené dveře výslechové místnosti.

Poprvé v životě David zalitoval, že i on nemá pistoli.

„Kurva!“ křikl Hawley. „Co bylo zase tohle?“

Lucille se zdála být klidnější. Dala agentům gestem ruky signál, rozpřáhla ukazováček a prostředník. Všichni tři

se zvolna přibližovali ke dveřím. Pak Hawley chytil za knoflík a trhl. Oba další muži se vyřítili na chodbu. Po několika vteřinách napětí agenti současně houkli: „Čisto!“

Lucille ulehčeně vydechla. „Jo, takže dobře poslouchejte. Hawley zůstane tady a bude střežit zadrženého. Vy dva půjdete se mnou zjistit narušení a obnovit spojení.“ Sebrala fascikly ležící na stole a strčila si je pod paži. Pak se otočila k Davidovi. „Vy zůstanete sedět na téhle židli, pane Swifte, a ani nehlesnete. Agent Hawley bude stát před dveřmi. Jestli jen pípnete, vrátí se dovnitř a napálí vám to do prdele. Je to jasné?“

Na odpověď nečekala, a bylo to jen dobře – David byl příliš vyděšen, než aby se vzmohl na slovo. Protlačila se namísto toho na chodbu kolem Hawleye, který v ruce stále ještě držel knoflík dveří. „Jo a –“ začal tázavě. „Jaká je alternativa? Co když tohle postavení nebudu moct udržet?“

„Pokud k tomu dojde, jste oprávněn podniknout potřebné kroky.“

Hawley vyšel za ní na chodbu a zavřel za sebou dveře.

David uslyšel zaklapnout zámek. Místnost rázem ztichla natolik, že vnímal bzučení zářivek na stropě.

Potřebné kroky. David seděl, smysl té věty mu byl jasný. On nosí v hlavě informaci, kterou FBI z bůhvíjakých důvodů považuje za cennou. Natolik cennou, že Federální úřad pro vyšetřování nelenil podniknout dalekosáhlou operaci, jen aby nepadla do nepovolaných rukou. Je krajně

pravděpodobné, že by tu informaci raději zničili, než aby se jí zmocnil někdo jiný. I kdyby to znamenalo zlikvidovat spolu s ní i jeho. V duchu už viděl agenta Hawleyho, jak vchází do místnosti a míří na něho pistolí.

David vyskočil. Nemůže tu přece zůstat trčet, musí se odtud nějak dostat ven! Rozhlédl se kolem sebe, pátral rychle po nějaké únikové cestě, snad by se dal uvolnit některý ze stropních panelů, snad je tu nějaká ventilace, kterou by se dalo prolézt. Avšak strop i stěny byly z masivního betonu, prázdné a bílé. V místnosti nebylo nic než ty židle a šedivý stůl, na kterém stál džbánek s vodou, papírové pohárky a tolik prověřovaný super soaker.

Pak si všiml ještě čehosi. Lucille ve spěchu nechala přes opěradlo židle pověšený svůj křiklavě rudý kabátek. V

kapsách byl zapalovač Zippo a plochá lahvička s alkoholem.

A David se rozpomněl na to, co mu jeho exmanželka stačila vyložit o nebezpečích super soakeru.

*

JEDNU VĚC MUSEL SIMON bezpečnostnímu zajištění objektu FBI přiznat: nenastrčili alespoň vypínače okruhů tak na oči, jak to učinili s velící centrálou. Musel sledovat všechny odbočky a ohyby nijak nekrytých kabelů, než nalezl rozvodnu. Hned si ale mínění o téhle agentuře opět poopravil k horšímu, když zjistil, že komora není zamčená.

Zavrtěl hlavou, když do kobky vstoupil a našel rozváděcí panel. Neuvěřitelné, říkal si. Jako zdejší daňový poplatník bych se musel vzteknout.

Jediným cvaknutím hlavního vypínače se celý objekt ponořil do tmy. Pak Simon sáhl do kapsy pro svou nejnovější hračku, termobrýle. Zapnul je a upravil si upínací pásek tak, aby mu seděly dobře na očích. Byla to o dost lepší technika než noktovizory, které používala americká armáda a které jen zesilovaly slabé viditelné světlo; termovizor neukazoval světlo, ale tepelné záření, takže mohl pracovat i v naprosté tmě. Na displeji tak Simonovi zářily dosud nevychladlé počítače a monitory, zatímco studené ocelové dveře byly smolně černé. Cestu ke schodišti bez problémů našel podle chladnoucích zářivek, které byly právě vypnuty.

Ve tmě se Simon spokojeně usmál – miloval tu novou techniku. Teď tedy je připraven k lovu na svou kořist, na onoho sporého, atleticky stavěného vězně, jenž mu připomínal vyděšeného ptáka.

Sestoupil o dvě patra, když uslyšel nějaké kroky.

Velice tiše ustoupil o pár schodů, až na podestu, a zamířil uzikem na přístup ke schodišti. Po pár vteřinách už vzadu na chodbě spatřil tři svítilny pohupující se do kroku. Ze strany agentů to nebyl žádný vyslovený prohřešek; za daných okolností neměli žádnou jinou volbu než použít baterky.

Výsledek byl ovšem stejný. Na infračerveném displeji spatřil Simon teplou ruku svírající jasný válec a strašidelnou

tvář, která vyhlížela, jako by byla natřena světélkující barvou. Než si na něho agent stačil baterkou posvítit, Simon už do zářící hlavy vypálil dvě dávky.

Drsný hlas zaječel: „Típněte to!“ a další dvě svítilny zhasly. Simon nehlučně sešel ze schodů, překročil tělo mrtvého agenta a nahlédl za roh. V chodbě se krčily dvě postavy, jedna asi deset metrů od něho, druhá o něco dále.

Bližší z agentů zaujal střelecký postoj, pistoli držel v obou rukou a průběžně s ní mířil sem a tam, hledaje ve tmě nějaký cíl. Infračevený obraz byl natolik jasný, že Simon rozeznával šedavé kapky potu stékající po agentově bělejší tváři. Simon toho chudáka sejmul jedinou ranou do čela, než však stačil zamířit na třetího z agentů, hvízdla mu už kolem pravého ucha střela.

Kolem zasvištěla další a Simon se stáhl za roh. Třetí agent pálil naslepo jeho směrem. To věru nedělá špatně, pomyslel si. Aspoň v tomhle chlapovi je kus kuráže. Čekal několik vteřin, než opět vyhlédl zpoza rohu, aby protivníka lokalizoval. Agent byl natočen bokem, aby poskytoval menší cíl, a na displeji se Simonovi objevila přitloustlá postava s holými lýtky a párem mocných ňader. Zaváhal chvíli, než opět pozvedl své uzi – žádný chlap! To je přece ženská, nějaká babuška! Mohla by to docela dobře být Simonova vlastní babička! A v tomto okamžiku zaváhání agentka na něho vypálila tři další rány.

Přilepil se ke stěně. Kristepane, to bylo o fous!

Pozvedl zbraň a chystal se palbu opětovat, ale babuška udělala čelem vzad a zmizela mu za rohem.

Simon se dopálil. Bůvíjaká bába ho takhle pokoří!

Pustil se za ní, tiše se plížil temnou chodbou. Nedošel však daleko, když kdesi za sebou uslyšel dušený křik. Stanul a otočil se. Slyšel další výkřik, jakýsi vzdálený, ale velice hlasitý mužský hlas, tak zřetelný, že ho bylo slyšet i skrze všechny stěny objektu: „Slyšíte mě, Hawleyi? Otevřete ty zatracené dveře!“

Jen velice nerad Simon další pronásledování babušky vzdal. Na tu bude čas potom. Teď má na práci něco důležitějšího.

*

SVĚTLA ZHASLA PRÁVĚ V OKAMŽIKU, kdy David sahal rukou do kapsy Lucillina kabátku. Ztuhl jak kapsář přistižený při činu. Agent Hawley, stojící na stráži před zamčenými dveřmi, byl náhlou tmou zaskočen zcela stejně.

David ho uslyšel jen zaklít: „Kurva -“ Pak ztichl a zřejmě znehybněl.

David se zhluboka nadechl. Okey, pomyslel si. Tím se na věci nic nemění. Ať se tu svítí, nebo ne, musím odtud. Z

vnitřní kapsy Lucillina kabátku vytáhl plochou lahvičku a opatrně ji postavil na stůl, aby ani sebeméně necinkla. Poté

zalovil hlouběji a nahmátl její Zippo. Na okamžik uvažoval o tom, že si posvítí, tak aby na svůj záměr viděl, ale došlo mu, že Hawley by mohl uvidět světlo škvírou pod dveřmi.

Ne, tohle bude muset udělat poslepu. Postavil zapalovač rovněž na stůl a pečlivě si vštěpoval do paměti, kam ho dává. Pak se natáhl pro super soaker.

Manipulaci s tou stříkačkou si naštěstí onoho odpoledne nacvičil ažaž. Snad desetkrát doléval vodu do nádržky super soakeru, když si s ním ještě před pár hodinami s Jonnym hráli, takže teď dokázal bez potíží po paměti nádrž otevřít a víčko z ní sejmout. Při pomyšlení na ono odpoledne s Jonnym se na okamžik zastavil, sevřelo se mu hrdlo a on zauvažoval, jestli synka ještě někdy uvidí.

Nahmatal kovovou lahvičku a odšrouboval z ní závěr.

Mohlo v ní být tak dva, dva a půl decilitru toho destilátu, a tak jak ho Lucille ohodnotila, šlo o téměř čistý alkohol – výpary až zaštípaly Davida do očí, když ho do super soakeru přeléval. Bude to ale stačit? Na to, aby v druhém rezervoárku hračky vyvinul tlak potřebný k odpálení dávky, by potřeboval něco kolem půl litru kapaliny. Do prdele s tím!

Třebaže byla v místnosti naprostá tma, zavřel oči, aby se mu dobře přemýšlelo. Voda. Někde na stole tu stojí dva papírové pohárky s vodou. A alkohol se může zředit až jedna k jedné a pořád ještě vzplane. Po chvíli opatrného tápání jeden z pohárků nahmatal, vylovil z něho utopeného

špačka cigarety a dolil do zbraně odhadem decilitr vody. Pak zapátral po druhém kalíšku a přilil ještě jedno deci. Natolik riskovat může. To by ksakru mohlo stačit.

David pevně utáhl závěr na nádržce hračky a tiše zapumpoval. V černočerné tmě si představoval, jak se směs alkoholu s vodou městná v druhém rezervoárku a jak stlačuje molekuly vzduchu uvnitř. Když nádržku nahustil, jak nejvíc dokázal, pootáčel hlavní hračky až do polohy ROZSEV. Líh chytne snáze, když bude nadrobno rozprášen.

Pak sáhl po paměti na místo, kam si položil zapalovač, avšak právě když se ho chystal uchopit, uslyšel dvojí ostré prásknutí rozléhající se chodbami objektu. Střílí se tam. V

úleku shodil zapalovač ze stolu kamsi do hluboké tmy.

Celá místnost jako by se i s Davidem naklonila. Měl pocit, že tone a klesá ke dnu černého oceánu. Bezmocně hleděl do propastné prázdnoty, pak sklesl na kolena a začal po zapalovači tápat rukama. Metodicky propátrával celou podlahu od stolku až ke stěnám, širokými oblouky zabíral pažemi stále větší plochu studeného linolea, ale ten zatracený krám ne a ne objevit.

Na chodbě padly další výstřely, tentokrát o něco blíž.

David zoufale ohmatával podlahu, prsty prohledával kdejaký kout. Kristepane! Kam jen mohl zapadnout? Pak se uhodil do hlavy o jednu z židlí, a když sáhl pod stůl, nahmátl Zippo pod rukou.

Ještě celý roztřesený odklopil klobouček zapalovače a otočil škrtacím kolečkem. Plamínek vyvstal ze tmy, jako když se zjevuje anděl z nebes, učiněný zázrak. David vyskočil, popadl super soaker a zamířil jím na dveře. Když nastavoval plamínek před ústí plastové hlavně uslyšel třetí sérii výstřelů, ale tentokrát už se nelekl. „Hawleyi!“ křikl.

„Slyšíte mě, Hawleyi? Otevřete ty zatracené dveře!“

Z druhé strany dveří se ozvalo tlumené zasyčení. „Drž hubu, ty sráči!“

Hawley zjevně nechtěl upoutat pozornost toho, kdo tam venku střílel. Ale David vnímal, že se střelec přibližuje.

„Tak slyšel jste mě, Hawleyi!“ zařval znovu. „Otevřete, ksakru!“

Uplynulo několik vteřin. Připravuje se, usoudil David.

Jeho postavení se stává neudržitelné a on se teď chystá podniknout ony potřebné kroky. Volbu má jedinou, zabít mě.

Pak se dveře otevřely a David stiskl spoušť.

*

SIMON SE DOSTAL AŽ KE KŘIŽOVATCE CHODEB a na infračerveném displeji zahlédl dalšího federálního agenta.

Tenhle stál u dveří, jednou teplou rukou svíral jejich knoflík, v druhé držel pistoli. Simona to zaujalo, připlížil se trochu blíž, uzi namířené na agenta. Muž před dveřmi několik

vteřin postával jako nervózní nápadník a mumlal si: „Ty kurvo, ty kurvo,“ jako by se chtěl uklidnit. Pak dveře doširoka otevřel a sáhl do kapsy pro baterku. V tu chvíli ze dveří vyrazil oslnivý bílý oblak.

Simon byl oslepen. Spalující mrak se šířil, až mu do všech koutů zaplnil displej a proměnil ho na bělostný obdélník. Strhl termovizor, který mu rázem byl k ničemu a skrčil se do obranného postavení s rukama zkříženýma nad hlavou. Musela to být nějaká zápalná látka, nepáchla však po benzínu ani po bílém fosforu. Bylo to až zvláštní – zavonělo to jako doma pálená vodka. Po pár vteřinách se ohnivý oblak rozplynul, jen z loužičky na podlaze dál prokmitávaly modravé plamínky. Agent potácivě vycouval, pak se vrhl na podlahu a začal se válet po zemi a snažil se uhasit modře plápolající sako.

Pak Simon uslyšel rychlý sled zavrzání gumy na podlaze. Zvuky už ho minuly, když si uvědomil, od čeho pocházejí: to musí být conversky, co měl na nohou ten vězeň. Automaticky zvedl své uzi a zamířil je směrem, kterým se ony kvapné kroky vzdalovaly, avšak vystřelit si netroufl. Toho chlapa potřebuje živého. Zdvihl se tedy a začal ho černočernou chodbou pronásledovat. Chybělo mu už jen pár kroků, aby ho dostihl, když uslyšel třesknout cosi na podlahu, něco dutého, jakoby z plastu, a vtom už na to šlápl a ztratil rovnováhu. To je ten zasranej automat na

vodu, stačil si v duchu říct ještě v pádu. Temenem narazil na zárubeň dveří.

Omráčen zůstal ležet ve tmě, chvíli, snad patnáct vteřin. Když opět otevřel oči, uviděl, jak kolem něho probíhá stále ještě doutnající postava agenta FBI a jak se řítí za uprchlým vězněm. Typický americký idiot, pomyslel si Simon. Snaživý, ale nedovtipný. Hluboce se nadechl, aby si pročistil hlavu, vstal a nasadil si opět termovizor. Displej se mezitím už resetoval a pracoval opět normálně. Simon sebral ze země své uzi a rozběhl se chodbou.

*

DAVID SE VRHL DO TMY, nemyslel na nic než na to, jak odsud pryč. Odhodil super soaker a vzápětí za sebou uslyšel nějaké žuchnutí, neotočil se však a pádil dál. Aniž zpomalil, škrtl opět zapalovačem a plamínek ozářil nevelký kruh kolem něho. Zprvu neviděl nic než holé zdi po obou stranách chodby, poté však zpozoroval rudé světélko označující únikovou cestu. Vyrazil rovnou k němu a ramenem se opřel o dveře. Zděsil se – nepovolily. Zkusil otočit knoflíkem dveří, ale to nešlo. Neuvěřitelné! Jak může někdo zamknout nouzový východ? A zatímco marně lomcoval knoflíkovou klikou, uslyšel hlasité klení – „Ty kurvo!“ – a vzápětí už i do daleka se rozléhající dupot nohou agenta Hawleyho.

David se znovu rozběhl. Odbočil vlevo a dal se na útěk jinou chodbou, zoufale hledal nějaké další schodiště. Řídil se stěnami koridoru, běžel, co mu síly stačily, až náhle klopýtl a padl na cosi, co připomínalo vak prádla nachystaného do prádelny. Posvítil si znovu zapalovačem a uviděl, že leží na mrtvole. Byl to jeden z Hawleyových průvodců v šedých oblecích, uprostřed čela měl dvě krvavé dírky. Davidovi se hrůzou zatajil dech, vyskočil. A pak si povšiml, že tělo leží rovnou u paty schodiště.

V tom okamžiku už kolem rohu odbočil i Hawley a objevil se na konci chodby. Sotva postřehl světélko zapalovače, zaujal střelecké postavení. David plamének zhasil a vyrazil vzhůru po schodišti. Šel poslepu, zoufale se rukama chytal zábradlí a otloukal si holeně o stupně, s Hawleym v patách, jen o několik vteřin za sebou. Zdolal tři ramena schodiště, když před sebou uviděl slabou žlutou záři pronikající otřískaným vchodem. Proběhl místností plnou rozbitých monitorů a bez přemýšlení přeskočil dvě další ležící těla. Ocitl se v garážích a v chřípí už ucítil sladký pach newyorského smogu. Po nájezdové rampě vyrazil směrem k nádheře pouličních světel.

Ale k vrcholku rampy to měl ještě dobrých třicet metrů a nebylo, kde se krýt. Když se ohlédl a na úpatí nájezdu spatřil Hawleyho, viděl, že je konec. Na popálené a začerněné agentově tváři se rozhostil široký úsměv. Zvolna

pozvedl svého glocka a pečlivě zamířil. Pak se ozvala rána a Hawley se zhroutil k zemi.

David zíral na agentovo tělo, které se zhroutilo do fetální polohy. Na okamžik ho napadlo, že si z něho někdo tropí žerty. Byl příliš zmaten, než aby zakusil pocit úlevy, a ještě příliš vyděšený, než aby se v běhu zastavil. Nohy ho vynesly na vrcholek nájezdu a v několika vteřinách už stál na vyprázdněné ulici obklopené administrativními budovami. Zahlédl tabulky na nejbližším nároží: Liberty Street a Nassau Street, četl na nich. Nacházel se na dolním Manhattanu, pouhé tři bloky od burzy. Ale zaslechl už také policejní sirény, takže utíkal dál, klusem na západ směrem k Broadwayi a k řece Hudsonu.

*

JEN CO SIMON SKONCOVAL s ožehnutým chlápkem od FBI a dorazil rovněž až na vrchol vjezdové rampy, sjížděl se tam už po Liberty Street dobrý půltucet hlídkových vozů. To ta babuška, pomyslel si. To ona zřejmě zavolala rádiem pro posily z newyorské policie. Přikrčil se za novinový stánek s pevně uzamčenými okenicemi, právě když už patroly s kvílením dobrzdily a do garáží se vyřítili uniformovaní policisté. Vězeň měl náskok jednoho bloku, blížil se k nároží Liberty Street a Broadwaye, ale projít kolem všech těch policajtů, s uzikem schovaným jen tak pod větrovkou,

si Simon troufnout nemohl. Protáhl se namísto toho za stánkem do Nassau Street a rozběhl se po ní severním směrem k Maiden Lane v naději, že své oběti nadběhne.

Když však doběhl až na Broadway, nebylo tam po vězni ani stopy. Simon pádil dál po avenue, nahlížel do všech bočních uliček, ale po muži ani památky. „Jebanyj vrot!“ zaklel a zklamaně se pleskl do stehna.

Zlosti však podlehl jen nakrátko. Rozhodující je jediná věc, flexibilita, napomenul se. Je jenom třeba obměnit strategii.

Stál na nároží, oddychoval jako uřícený pes, a zauvažoval trochu o tom vězni. Uchýlit se bude moci jen na omezený počet míst a všechna jsou určitě dobře předvídatelná. Prvním krokem bude toho člověka identifikovat a objasnit jeho vztah k profesoru Kleinmanovi.

Pak už nebude problém vysledovat jeho kontakty. A dříve nebo později, tím si byl Simon jistý, ho tenhle hoch v converskách dovede k tomu, čemu se říká Einheitliche Feldtheorie.

Cestou k místu, kde nechal zaparkovaný mercedes, se Simon zvolna vydýchával. Zakoušel jakési pochmurné zadostiučinění, když vzhlížel k mrakodrapům na Broadwayi, ztemnělým věžím strmícím k nočnímu nebi. Už brzy, pomyslel si, tohle všechno zmizí.

4

„CO SE TO U VÁS, KSAKRU, DĚJE, LUCY?“

Lucille seděla v zasedačce v budově FBI na Federal Plaza a na zabezpečené lince teď hovořila s ředitelem Úřadu. Z objektu na Liberty Street se musela stáhnout a provizorní centrálu si zatím zřídila v newyorském oblastním štábu. Všichni agenti v oblasti, kteří momentálně nesloužili, už byli vytaženi z postelí a dostávali čerstvé rozkazy. A teď, patnáct minut po půlnoci, se Lucille měla vypořádat s nelehkým úkolem vyklopit špatné zprávy šéfovi.

„Překvapili nás,“ připouštěla. „Nejdřív vyřadili logistiku a přerušili nám spojení. Pak vypnuli proud a šli po tom zadrženém. Přišli jsme o šest agentů.“ Lucille byla sama překvapená, s jakým klidem o tomhle všem dokáže teď referovat. Šest agentů. Kruci, je to jako zlý sen. „Přijímám za to plnou odpovědnost, pane.“

„Do prdele, kdo takového něco dokázal provést? Máte ho na videu?“

„Ne, pane, zničen byl i celý videookruh. Ale máme určitou představu, s kým máme co dělat. Šli na to s uziky a použili taky C-4. Pravděpodobně měli i infravizory.“

„Uvažujete o al-Káidě?“

„Kdepak, na tu by byla takováhle akce moc komplikovaná. Spíš snad Rusové. Nebo možná Číňani anebo Severkorejci. Čert ví, klidně to mohli být i Izraelci.

Ta operace šla jak po másle.“

„Co ten zadržený? Myslíte, že je s nimi ve spojení?“

Lucille zaváhala, než odpověděla. Poctivě řečeno nevěděla, co si o Davidovi Swiftovi vlastně myslet. „Nejdřív bych byla takového něco vyloučila. Je to totiž takový ten vzorový profesor historie. Bez kriminálních záznamů, na vojně nebyl, žádné neobvyklé cesty ani mezinárodní telefony. Připustil ale, že mu Kleinman sdělil nějaký číselný kód, asi šifrovací klíč pro nějaký počítačový program. Snad se nejdřív pokoušeli tuhle informaci koupit, jenže nepochodili.“

„Jaké máme vyhlídky, že ho dopadnete? Ministr obrany je z toho na mrtvici. Každou půlhodinu mi volá a ptá se, co je nového.“

Zmocňovala se jí nechuť. Ten sviňskej buzík. Přiměl Úřad, aby v téhle věci udělal všechnu špinavou práci, a nebyl přitom ochoten ani naznačit, oč tu vůbec jde.

„Řekněte mu, že to máme pod kontrolou,“ řekla pak.

„Zařídili jsme, že newyorská policie hlídá všechny vjezdy do tunelů a na mosty, má u toho i psy cvičené na stopy C-4.

Agenty máme taky na všech železničních a autobusových nádražích.“

„Máte nějakou fotku toho zadrženého? Aby ho bylo podle čeho identifikovat?“

„Od newyorské dopravky máme jeho snímek z řidičáku a taky podobiznu ze záložky na knize, kterou napsal. Na ramenou gigantů se to jmenuje. Už se tisknou letáky a během asi tak hodiny je budou mít všichni naši agenti. Nebojte se, daleko se nedostane.“

*

DAVID BĚŽEL PODÉL BŘEHU HUDSONU vzhůru proti proudu. Poté co unikl agentům FBI, ho ovládala jediná myšlenka: dostat se co nejdál od objektu na Liberty Street.

Byl však až příliš vystrašený, než aby se odvážil mávnout na taxík anebo vklouznout do podzemní dráhy, sužoval ho strach, že ho dojede nějaký hlídkový vůz anebo že ho bude stavět bůhvíjaký dopravní policista. Dal se tedy do klusu po cyklistické stezce vedoucí podél řeky a vmísil se mezi půlnoční fanatiky joggingu, cyklisty a kolečkové bruslaře v dresech opentlených zářivými reflexními pásy.

Vydržel běžet až po úroveň Čtyřiatřicáté ulice, celých pět kilometrů, než zvolnil a zastavil se. Ztěžka oddychoval, opřel se o stožár lampy a na okamžik zavřel oči. Kristepane, šeptal si. Pane na nebesích. Tohle snad ani nemůže být pravda. Sotva pět minut strávil tím, že poslouchal poslední slůvka umírajícího fyzika, a teď utíká o holý život. A přitom

– proč je vůbec to, co mi starý Kleinman sděloval, najednou tak strašně důležité? Einheitliche Feldtheorie. David zavrtěl hlavou. Zhoubce světů. Co se to tu ksakru vlastně děje?

Jedna věc mu byla naprosto jasná: agenti FBI nejsou jediní, kdo za Kleinmanovým tajemstvím jde. Profesora přece před smrtí mučil někdo jiný, někdo jiný také napadl objekt v Liberty Street. David si nedokázal udělat ani nejmenší představu, kdo by to mohl být.

Tohle pomyšlení ho znovu vylekalo. Otevřel oči a rozhlížel se po cyklistické stezce. Tady zůstat nemůže. Něco musí vymyslet. Věděl, že vydat se domů nebo ke Karen by nebylo k ničemu; FBI už má oba byty určitě pod dohledem.

Ze stejného důvodu nemůže riskovat ani návštěvu u někoho z přátel nebo kolegů. Ne, musí zmizet z New Yorku.

Obstarat si nějakou hotovost, vyrazit někam pryč, možná překročit kanadskou hranici. Ani auto si najmout nemůže – federální agenti by okamžitě zjistili transakci s jeho platební kartou a odvysílali by poznávací značku vozu státní policii na celém severovýchodě. Ale dost možná, že s trochou štěstí by se mu mohlo podařit nasednout do vlaku anebo do nějakého dálkového autokaru, aniž si ho kdo povšimne.

Vyhledal bankomat a vyzvedl si tolik peněz, kolik jen mu jeho konta dovolila. I tohle si FBI snadno zjistí, ale vyhnout se tomu nemohl. Pak se pustil rovnou k Pennsylvania Station.

Jakmile však na nádraží vešel vchodem z Osmé avenue, zjistil, že už je pozdě. Prostor před pokladnami se hemžil policisty a příslušníky Národní gardy. U vchodů na nástupiště kontrolovala policie osobní průkazy všech cestujících a vlčáci cvičení na odhalování výbušnin pilně očichávali kdejakou kabelku, aktovku a nohavici. Když se David vydával na opačnou stranu stanice, proklínal sám sebe. Na vlak měl nasednout už před hodinou, na některé ze stanic podzemky do New Jersey dole v centru.

Blížil se už k východu na Sedmou avenue, když se do haly nahrnula čerstvá vlna policistů a vytvořila souvislý řetěz blokující přístup ke schodištím a eskalátorům. Do prdele, šeptl si David. Jeden z uniformovaných policistů se chopil megafonu. „Tak přátelé,“ zabučel do haly. „Seřaďte se laskavě do fronty před schodištěm a připravte si řidičáky.

Potřebujeme vidět nějaké vaše osobní doklady, než budete opouštět nádraží.“

Snažil se vyhlížet co možná nenápadně, otočil se a vracel se stejnou cestou zpět, ale i u východů na Osmou avenue už viděl stát v řadě uniformy. Zmocňovala se ho panika, začal se rozhlížet po nějakém úkrytu, novinovém stánku anebo rychlém občerstvení, kam by se mohl na pár minut uchýlit a zamyslet, jenomže většina podniků byla tou dobou už zavřená. Otevřeno měly jen Dunkin’ Donuts, kde bylo plno policistů, a neutěšená hospůdka s názvem Station Break. V hospodě nebyl David celá léta a už při pouhé

představě, že by si měl jít do tohohle nádražního bufetu sednout, se mu zvedal žaludek. Jenomže si teď nemohl dovolit být cimprlich.

Uvnitř hlaholil tucet břichatých vousáčů, všichni něco přes dvacet, kolem stolu plného plechovek od budweiseru.

Na sobě měli stejná trička, na zakázku jednotně upravená, s nápisem PETEOVA ROZLUČKA SE SVOBODOU

vyvedeným nad prsatou ženskou siluetou. Peteovi kamarádi, truchlící tu nad Peteovou ztrátou svobody, rámusili o sto šest a zřejmě už z místnosti vypudili všechny ostatní kromě barmana, jenž stál se znechuceným výrazem u pokladny.

David se usadil u baru, na rtech úsměv napovídající, že pokud jde o něho, se tady vlastně nic zvláštního neděje.

„Kolu bych prosil.“

Barman beze slova sáhl pro ušmudlanou sklenici a nasypal do ní led. Vzadu na druhém konci místnosti zahlédl David dvoje dveře k toaletám, ale nouzový východ žádný.

Na stěně byl zavěšen televizor, ale zvuk byl vypnutý. Nad nápisem teroristický poplach zírala zachmuřeně do kamery mladá blond moderátorka.

„Hele, ta je nadržená!“ zařval jeden z účastníků mládenecké veselice. Nejistě vstával, aby na moderátorku líp uviděl. „No jó! Tak už to vyklop, holka! Na nic nečekej, svěř se pěkně Larrymu! Larry to chce slyšet se vším všudy!“

Zatímco stůl vybuchl smíchy, Larry se dopotácel k baru. Břich, který mu visel přes opasek, byl zvící plážového

míče. Očka podlitá krví měl vypoulená, vousy oblepené kousky popcornu a budweiser z něho táhl tak silně, že to Davida přimělo zatajit dech. „Šéfe!“ zahlaholil Larry. „Zač je tu panák jägermeistera?“

Barman se zamračil ještě víc. „Deset dolarů.“

„To se na to!“ Larry bouchl tlustou pěstí do desky baru. „O důvod víc, proč mě tady v tomhle zasraným městě už nikdy neuviděj.“

Barman to ponechal bez komentáře a přisunul Davidovi kolu. „Bude to šest dolarů.“

Larry se obrátil k Davidovi. „Chápeš, co mám na mysli, brácho? Zasraná zlodějna je to tady. Třikrát dražší je to tu všechno než v Jersey.“

David na to nic neřekl. Nechtěl toho chlápka nijak povzbuzovat. Měl věru až dost svých vlastních starostí.

Podal barmanovi dvacetidolarovku.

„To samý jako v těch zdejších svlíkačkách,“ stěžoval si dál Larry. „Jdem zrovna z jedný takový díry, U Kočiček, znáš to tam? Na Jednadvacátý ulici! Ty holky tam za jeden taneček chtěly padesát babek. Věřil bys tomu? Padesát zasranejch doláčů. Tak jsem prohlásil: ‚Na tohle se můžem jedině vysrat, jedem zpátky do Metuchenu.‘ Je tam jeden takovej klub na vejpadovce číslo devět, Lucky Lounge, to taky neznáš? Holky tam jsou stejně dobrý a jedno kolo je za deset dolarů.“

David by byl mluvku nejraději zaškrtil. Policajti a garda stahovali kruh, kordon už byl přímo před dveřmi Station Breaku, s vlčáky u nohou, M-šestnáctky v ponosu, ale namísto toho, aby měl možnost vymyslet nějakou cestu, jak z toho ven, musí David poslouchat tohohle hovorku z New Jersey. Zavrtěl zoufale hlavou. „Nezlobte se, já zrovna teď –“

„Hele, jak ty se vlastně jmenuješ, brácho?“ Larry napřáhl pravičku.

David zaskřípal zuby. „Phil. Poslyšte, já mám trochu – “

„Mě těší, Phildo! Já jsem nějakej Larry Nelson.“ Trefil konečně Davidovu ruku a mohutně mu jí potřásal. Pak ukázal na svou partu. „Tohle všecko jsou mí kamarádi z Metuchenu. Vidíš Peta tamhle? Tak ten se v neděli žení.“

Nastávající ženich poloseděl, pololežel, hlavu opřenou stůl, do obličeje mu za plechovkami budweiseru skoro nebylo vidět. Oči měl zavřené, uchem se tiskl k pobryndané desce, jako by naslouchal rachotu vlaků dojíždějících do stanice.

David se v duchu ušklíbl. Zrovna tak jsem musel vypadat já před dvaceti lety, pomyslel si. Pitomý kluk ožírající se s kamarády. Jediný rozdíl je v tom, že já k takovéhle opici nepotřeboval důvod v podobě nějakého mládeneckého zapíjení svobody. Během svých posledních

několika měsíců na vysoké jsem byl zpitý do němoty večer co večer.

„Chtěli jsme jet vlakem v nula třicet zpátky do Jersey,“

řekl Larry, „ale pak začali fízlové kontrolovat papíry a ta zasraná fronta byla přes celý nádraží, takže jsme ten vlak prošvihli. Teď musíme hodinu čekat na další.“

„A co kdybyste žádné doklady u sebe neměl?“

vyptával se David. „To by vás nenechali nastoupit?“

„Kdepak, dnes večer ne. Viděli jsme jednoho takovýho mamlase, vykládal, že si celou šrajtofli nechal doma, že ji tam zapomněl. Tak ho policajti hned z tý fronty vytáhli a někam ho odvedli. Je to zas takovej nějakej posranej poplach. Žlutej poplach nebo oranžovej poplach, já už ani nevím jakej.“

Davidovi se sevřel žaludek. Panebože, docházelo mu, odtud já se jaktěživ nedostanu. Celá tahle pitomá země po mně pase.

„Jedno je na tom dobrý,“ pochvaloval si Larry. „Že zejtra nemusím vstávat do práce. Mám tenhle tejden večerní šichtu, takže se na policejní stanici nemusím ukázat dřív než ve čtyři odpoledne.“

David se na něho na okamžik upřeně zadíval, na jeho zanedbaný plnovous, na pivní pupek. „Vy jste policista?“

Larry hrdě kývl. „Dispečer u městský policie v Metuchenu. Už čtrnáct dní.“

To je náhoda, pomyslel si David. Sedím tu u stolu s jediným policajtem celého trojstátí, který po mě momentálně nepátrá. Nejprve si uvědomoval jen kurióznost téhle náhody, ale za pár vteřin mu už došlo, jaká příležitost se mu tu otevírá. Zapátral v paměti po útržcích znalostí newjerseyského místopisu. „Já bydlím jen kousek od Metuchenu, víte, v New Brunswicku.“

„To se na to!“ Larry se obrátil k partě. „Hele, hoši, poslouchejte, tenhle kámoš je z New Brunswicku!“

Pár z nich chabě pozvedlo plechovky s pivem na pozdrav. Docházejí jim baterky, pomyslel si David.

Potřebují nějakou vzpruhu. „Poslyš, Larry, já bych rád taky něco udělal na oslavu tvého kolegy Peta. Na počest jeho svatby a vůbec. Co kdybych objednal rundu jägermeistera?“

Larrymu zasvítila očka. „No, to by byla paráda!“

David vstal ze židle a pozdvihl obě paže do vzduchu, jako by byl soudce na hřišti a právě oznamoval, že padl gól.

„Jednoho jägera pro každého!“

Mládenecká sešlost ožila, ozval se jásot. Když se ale David otočil k barmanovi, přílišné nadšení na něm neuviděl.

„Ukažte nejdřív peníze,“ řekl mu. „Sto třicet to bude dělat.“

David vytáhl z kapsy roličku dvacetidolarovek a položil ji na bar. „A můžou nakráčet.“

*

KAREN LEŽELA V POSTELI vedle Amoryho Van Cleva, společníka advokátní kanceláře Morton McIntyre & Van Cleve, a naslouchala pískotu, který se dral z chřípí spícího právníka. Bylo to poprvé, co si zvuku povšimla, třebaže její vztah s Amorym trval už hezkých pár týdnů. Zaznívaly tři samostatné tóny – nejprve to bylo F, když se nadechoval, to se pak snížilo na D a posléze až na B, když odfukoval. (Ještě než šla na práva, studovala Karen hudbu.) Po chvíli jí došlo, proč se jí zdají tak povědomé: to jsou přece první tři tóny Hvězdnaté vlajky! Stěží potlačila smích. Tenhle její nejnovější přítel je ale kus opravdického vlastence!

Spal naznak, ruce s pečlivě upravenými nehty sepjaté na prsou. Karin se k němu přivinula, zblízka vnímala hustou šedivou hřívu, jeho patricijský nos a bradu. Na šedesátníka vypadá náramně dobře, říkala si. A třebaže kromě toho nočního pištění měl i ještě nějaké další chybičky, třebaže dosti špatně slyšel a třebaže to nebyl právě nejzdatnější milovník, ve světle jeho kladů se všechny tyhle drobné defekty zdály být víc než podružné. Amory byl důstojnost sama, měl vynikající způsoby, byl dobrosrdečný. A co bylo nejdůležitější, vnímal přesně, co Karen potřebuje. To bylo něco, co David jaktěživ nedokázal, ani za ty tři roky, co spolu chodili, ani pak za devět let jejich manželství.

Dole na Columbus Avenui zavyla siréna. Tuhle noc jich je nějak všude plno. Někde asi hoří anebo prasklo potrubí. To si ověří ráno v novinách.

Samozřejmě že nemohla všechno svádět na Davida.

Ani Karen sama si tenkrát ještě nedokázala ujasnit, oč jí vlastně jde, to přišlo až v polovině jejich manželství. Když se seznámili, byla naivní třiadvacetiletá studentka hry na klavír na Juilliard School svádějící marné boje s talentovanějšími kolegy. David byl o pět let starší, měl už profesuru na kolumbijské katedře dějin přírodních věd.

Karen se do něho zamilovala, protože byl zábavný a hezký a také obratný, a začala si malovat společnou budoucnost. Z

Juilliard School po sňatku odešla a zapsala se na práva.

Jonnyho narození její studium sice na rok přerušilo, avšak během dalších deseti let už se z ní stala významná právnička ve firmě Morton McIntyre & Van Cleve a vydělávala dvakrát tolik, co její manžel. Navíc už jí teď bylo víc než jasné, cože tedy chce: pohodlnější byt pro rodinu, soukromou školu pro syna a významnější postavení v místních společenských kruzích.

Byla by Davidovi uměla odpustit, že s ní tyto její ambice nesdílí – byl to vědec tělem i duší, takže o nějaký vnější efekt se nestaral. Co mu ale prominout nedokázala, byl jeho absolutní nezájem o její tužby. Zdálo se, že si až zvráceně libuje v zanedbaném zevnějšku, na přednášky chodil v džínech a v converskách, celé dlouhé dny se neholil. Část viny na tom bezpochyby měla jeho chaotická výchova. Vyrůstal s násilnickým otcem a pokornou, ubitou matkou, a třebaže se usilovně snažil toto trauma překonat,

dosáhl jen částečného úspěchu. Stal se z něho sice báječný otec, manžel to však byl mizerný. Kdykoli Karen přišla s nějakým nápadem nebo návrhem, smetl ho prostě ze stolu.

Nebyl dokonce svolný ani s tím, že by si měli najít větší byt anebo Jonnymu vyhledat lepší soukromou školu. Zlom nadešel v okamžiku, kdy odmítl přijmout místo šéfa katedry.

Bylo by to pro ně znamenalo 30 000 dolarů ročně navíc, dost na to, aby doma mohli zrekonstruovat kuchyň anebo investovat do domu na venkově, David to však odmítl s tím, že by to „kolidovalo s jeho vědeckou prací“. Karen ho poté opustila. Nechtěla dál žít s člověkem, který kvůli ní nebyl v ničem ochoten ustoupit ani o píď.

Och, přestaň už na Davida myslet, říkala si. Jaký to má smysl? Má teď Amoryho. Hovořili spolu už o tom, že si najdou společný byt. Že si ho koupí někde na East Side. To by byla moc hezká změna k lepšímu. Pěkný, se třemi ložnicemi, v některém z těch věžáků na Park Avenue.

Anebo řadový domek, se střešní zahradou. Stálo by to sice balík, ale Amory si to dovolit může.

Byla tak zahloubaná do představ o perfektním bytečku, že nejprve ani nezaslechla zvonění. Podruhé už ho však vnímala, bylo doprovázeno bušením na dveře. „Paní Swiftová!“ ozýval se venku naléhavý bas. „Jste doma, paní Swiftová?“

Posadila se na lůžku, srdce se jí rozbušilo. Kdo by se tu pro všechno na světě touhle noční dobou mohl objevit a

bušit jí na dveře? A proč ji oslovuje jménem, kterého se už před dvěma lety vzdala? Vylekána chytla Amoryho za rameno a zatřásla jím. „Amory! Vzbuď se! Někdo nám bouchá na dveře!“

Amory překulil hlavu na stranu a cosi zamumlal.

Spánek měl tvrdý.

„Otevřete, paní Swiftová,“ ozval se další hluboký hlas.

„Tady je FBI. Potřebujeme s vámi mluvit.“

FBI? Co je zas tohle? Kanadský žertík? Pak si vybavila hovor před několika hodinami, když volal jakýsi detektiv a sháněl se po Davidovi. Může jít o tohle? Vletěl snad David do nějakého maléru?

Zatřásla znovu s Amorym, tentokrát důkladně, takže otevřel oči. „Co je?“ zachraptěl. „Co se děje? Co má být?“

„Vstávej! Za dveřmi jsou nějací chlapi! Tvrdí, že jsou od FBI!“

„Cože? Kolik je hodin?“

„Vstaň a jdi se podívat, kdo to je!“

Amory si povzdychl, pak si nasadil brýle a vstal z postele. Na žluté pyžamo si navlékl kaštanově hnědý koupací plášť a utáhl si pásek. Karen vklouzla do starého trička a do šortek.

„Máte poslední příležitost!“ zahřměl někdo třetí.

„Jestli neotevřete dveře, tak je vyrazíme! Slyšíte, paní Swiftová?“

„No tak, no tak, nechte toho!“ odpověděl Amory.

„Hned jsem tam.“

Karen vyšla z ložnice za ním, držela se však o pár stop pozadu. Zatímco Amory šel dál ke vchodu, zůstala instinktivně stát před dveřmi Jonnyho pokoje. Její synek, bohudík, je rovněž tvrdý spáč.

Amory se trochu sehnul, aby se mohl podívat kukátkem. „Co jste zač, pánové?“ zeptal se skrze dveře. „A co tu chcete takhle pozdě v noci?“

„Už jsme vám řekli, že jsme z FBI. Otevřete.“

„Je mi líto, ale nejdřív chci vidět vaše odznaky.“

Zamžoural do kukátka, Karen upírala oči na jeho týl.

Po několika vteřinách se po ní Amory přes rameno ohlédl.

„Jsou to opravdu agenti FBI,“ řekl. „Podívám se, co chtějí.“

Karin stačila ještě vykřiknout: „Počkej, neotvírej –“, ale bylo pozdě. Amory už pootočil zástrčkou a otočil knoflíkem. Vzápětí se dveře rozletěly a dva obří chlapi v šedých oblecích Amoryho popadli, srazili ho na záda na podlahu a přidrželi si ho tam. Dva další agenti ho přeskočili a vtrhli do bytu, ramenatý blondýn a černoch s býčím zátylkem. Karen trvalo jen vteřinu, než jí došlo, že na ni oba míří pistolemi.

„Nehejbejte se!“ houkl blonďák, tvář napjatou, sinalou, děsivou. Aniž ji spustil z očí, pokynul svému partnerovi rukou. „Jdi prověřit pokoje.“

Karen uskočila nazad. Ucítila, že zády až nalehla na dveře Jonnyho ložnice. „To ne, prosím vás! Mám tu dítě! Je –“

„Řek jsem NEHEJBAT!“ Blondýn vykročil směrem k ní. Pistole se mu v ruce třásla, jako by to bylo něco živého.

Za dveřmi uslyšela kroky a pak tichý, ustrašený hlásek: „Mami?“ Ale dvojice agentů jako by ho nevnímala.

Oba dva se teď s namířenými zbraněmi blížili k ní, pohled upřený na dveře za ní, jako by se je pokoušeli provrtat očima. „USTUPTE STRANOU!“ nařizoval blondýn.

Karen stála, ochromená, skoro nedýchala. Ježíši Kriste, Ježíši Kriste, oni mi ho zastřelí! Pak se Jonnyho kroky ozvaly přímo za ní, uslyšela kovové zaskřípění kliky.

Bleskově se otočila, dveře otevřela a schýlila se nad chlapcem. „NE, NE!“ křičela. „NESMÍTE MU UBLÍŽIT!“

Agenti stáli nad ní, jejich hřmotné postavy zaplnily celý rám dveří, pistolemi mířili k zemi, ale to nic, to nic.

Celé Jonnyho tělíčko už přece chráním svým vlastním.

Hlavičku má teď v bezpečí pod svou bradou a jeho ramínka si tiskne pod ňadra. Vnímala, jak se celý třese strachy a jak nepřestává vzlykat: „Mami, mami!“ Volá to kamsi dolů do parket. Ale je už ochráněn.

Zatímco blondýn zůstal stát nad ní, černoch prošel ložnicí a nakoukl i do skříní. „Čisto!“ houkl pak. Poté se vydal na prohlídku ostatních místností. Na pozadí Jonnyho pláče a křiku agentů ke Karen doléhal Amoryho rozzuřený

hlas. „Co si myslíte, že děláte?“ řval. „Byt nesmíte prohledávat bez písemného povolení! Tohle je jasné porušení zákona!“

Po pár vteřinách se černý agent vrátil a blondýnovi, který akci zjevně velel, ohlásil: „Nikdo jinej tu nejni.“ Pak dodal: „A ten starej neodpovídá popisu.“

Blonďák od ní odstoupil a vyšel do chodby poradit se s ostatními. Pistoli zastrčil zpět do pouzdra. Karen se narovnala, dál si Jonnyho tiskla na prsa a chvěla se úlevou.

Pár kroků od ní ležel Amory na břiše, ruce spoutané jakýmsi plastovým proužkem za zády. „Tohohle budete dost litovat, pánové!“ křičel. „Já se až moc dobře znám se státním navládním!“

Blond agent se po něm pohrdavě ohlédl. „Sklapni, dědku,“ řekl jen. Pak se otočil ke Karen. „Kde je teď váš bývalý manžel, paní Swiftová?“

Karen kupodivu strach už přešel. Teď, když agent odložil zbraň, už k němu necítila nic než pohrdání. „A kvůli tomu jste sem takhle vtrhli? Abyste tu hledali Davida?“

„Odpovězte na –“

„Vy prevíte jeden hnusná! Vy jste vytáhl pistoli na sedmiletého kluka!“

Zatímco se Karen tvrdě dívala do agentových očí, Jonah ji zatahal za tričko. Tvářičky měl mokré, umazané.

„Kde je táta?“ vzlykl. „Já chci tátu.“

Agent na okamžik jako by zakolísal. Několikrát mu poskočil ohryzek, když hleděl na Karen a Jonnyho schoulené ve dveřích. Pak ale jeho rysy opět ztvrdly. „David Swift je hledaný pro vraždu. Museli jsme proto podniknout veškeré potřebné kroky.“

Karen pozdvihla ruku k ústům. Ne, pomyslela si.

Tohle je vyloučené. David měl spoustu chyb, ale násilí k nim nepatřilo. Nejprudší gesto, jaké kdy u něho uviděla, bylo, když se kdysi praštil holou pěstí do dlaně druhé ruky s navlečenou rukavicí poté, co jeho tým prohrál. Nikdy nepřipustil, aby se přestal ovládat. Na svém otci poznal, k čemu jinak může dojít. „To je lež!“ řekla. „Kdo vám tohle napovídal?“

Agent přimhouřil oči. „Znal jsem pár lidí, co zabil, paní Swiftová. Dva z nich byli mí kamarádi.“ Ještě chvíli se na ni díval, neuhýbal pohledem. Pak začal hovořit do mikrofonu ukrytého v rukávu saka. „Tady je agent Brock.

Máme tu tři k převozu. Spojte se s ústředím, ohlaste, že je mezi nimi žena a dítě.“

Karen k sobě Jonnyho přitiskla pevněji. „Ne! Tohle nemůžete!“

Agent zavrtěl hlavou. „Je to pro vaše vlastní bezpečí.

Dokud nenajdeme vašeho exmanžela.“

Sáhl do kapsy saka a vytáhl pár plastových poutacích pásků.

*

„A PIJE SE NA PHILDU! Ať žije náš Filištín!“

U stolu v lokále Station Break pozvedli účastníci Peteovy rozlučky skleničky s jägermeistrem, aby připili na Davidovo alter ego, na toho štědrého Phila, co je z New Brunswicku. Rundu objednal David už potřetí a náladu teď všichni už měli napruženou ažaž. Larry držel v každé ruce jednu skleničku a zanotoval si: „Philda, Philda, Philda, Filištínek Philda!“, ještě než obě dvě do sebe v rychlém sledu obrátil. I Pete, svobodou zmožený ženich, nakrátko pozvedl hlavu ze stolu a zamumlal: „To je přece chlap!“

David se toho chytil, objal ho kolem ramen a zahulákal: „Kdo že je tu chlap? Chlap se teď přece stane z tebe, ty sráči stará!“ Ale třebaže teď David bujaře pokřikoval a chechtal se spolu s ostatními, alkoholu se ani nedotkl. Potají strkal panáky Larrymu, který je do sebe nadšeně házel.

Když doznělo sborově skandované „Kdo že je tu chlap?“, Larry se vrávoravě zvedl. „A nezapomeňte ještě taky na Vinnieho!“ zařval. „Pijem na Vinnieho, toho pičuse, co nemoh dnes večer s námi, páč ta jeho kámoška si myslí, že my jsme jen sráči, co ho jen sváděj k nepravostem!“

Ozvalo se celá řada variací na „Serem na tu kurvu!“ a Larry mezitím otevřel plastový sáček, který ležel na stole, a vytáhl z něho úhledně složené modré tričko. Bylo stejné jako všechna, která na sobě měli chlapi kolem stolu, rovněž

s nápisem PETEOVA ROZLUČKA SE SVOBODOU

nažehleným přes prsa. „Koukněte všichni!“ zaštkal Lary.

„Vinnie nezvlád přijít a mně tohle zasraný triko zůstalo na krku!“ Znechuceně zavrtěl hlavou. „Víte, co já udělám? To triko mi pěkně zaplatí ta jeho píča!“

Parta se toho chytla. „Jen ať ta kurva platí, ať platí, kurva!“ David na tričko hleděl jako u vytržení. Po chvilce bouchl pěstí do stolu, aby mu všichni věnovali pozornost.

„Já to triko od tebe koupím, Larry,“ oznámil. „Co stojí?“

Larry se zdál být zaskočen. „Ale, Filíčku, pro tebe je za hubičku. Když už jsi cvakal všechny ty rundy a –“

„To ne, to tedy ne! Na tom já trvám! Já ho koupit chci!

Já se chci stát řádným členem týhle Peteovy rozlučky!“

Vstal a do nastavené Larryho dlaně strčil dvacetidolarovku.

Pak si tričko vzal a přes ono softballové, které už měl na sobě, si ho navlékl.

Jásání nebralo konce. „Philda! Philda! Philda!

Filištínek Philda!“ A pak do toho někdo vřískl. „Heleďte, je skoro půl druhý, ať nám ten zasranej vlak zase neujede!“

Celá mládenecká společnost se rázem motala kolem svých židliček. „Jde se!“ nařizoval Larry. „Ať jsme v Lucky Lounge dřív, než nám zavřou! Pomozte někdo Peteovi!“

Zatímco dva z kumpánů popadli Peta každý z jedné strany pod paží, David postřehl svou příležitost. Křikl: „Počkejte taky na mě!“ a sesul se na podlahu, opatrně brzdě pád roztaženými dlaněmi.

Larry čpící jägermeisterem se nad něho naklonil.

„Copak, Phildo, stalo se ti něco?“

„Jo, jsem trochu… namazanej,“ odpověděl David co nejopileji. „Můžeš mi… pomoct vstát?“

„To víš, že jo, brácho, žádnej problém!“ Larry ho chytil za ruku, zvedl ho ze země a vedl ho k východu z lokálu. Třebaže David se už dobrých dvacet let pití nedotkl, snadno dokázal napodobit onen nejistý krok, ono nahrbení.

Dosud je měl vryto v paměti.

Cestujících bylo teď v hale už po málu, stále ještě se však hemžila policisty. Půltucet jich postával před vchodem k desátému nástupišti, kam směřovala celá oslavenecká parta. Když se k řádce uniforem blížili, Larry zašermoval pěstí ve vzduchu. „Fajn,“ zahlaholil. „Jsme s vámi, kolegové! Jen ty zasraný teroristický svině čapněte!“

„Jó, pochytejte ty čuráky!“ přidal se někdo. „VŠECKY

JE VODDĚLEJTE!“

Pomenší vyzáblý seržant rozpřáhl paže, jako kdyby zastavoval dopravu. „Dobrý, mládenci, jen klid,“ říkal.

„Připravte si všichni svý řidičáky.“

Davidovi se sevřelo hrdlo, když ostatní sahali pro náprsní tašky. Okey, řekl si. Teď! Okázale si začal popleskávat kapsy džínů, nalevo, napravo, vzadu. „Do prdele!“ vyrazil. „No do prdele!“ Klesl na všechny čtyři a pak sehrál opilecké šátrání rukama po zemi.

Larry se nad ním opět sehnul. „Co je, Phildo?“

„Nemám svou šrajtofli,“ blábolil David a chytil se Larryho za rameno. „Nemůžu ňák… tu posranou šrajtofli najít.“

„Nenechal jsi ji v tý hospodě?“

David vrtěl hlavou. „Kruci…, to nevím…, nevím, kde jsem…, kde by mohla bejt.“

Seržantík si povšiml, že došlo k nějakému zádrheli, a vydal se k nim. „Copak je tu?“

„Tadyhle Phil někde ztratil tašku s dokladama,“

sděloval mu Larry.

David, s pootevřenými ústy a s hlavou nachylující se k rameni vzhlédl ze země k policistovi. „Já nevím…, já to nechápu…, tady byla…, ještě před chvilkou jsem ji tu měl.“

Policistovo čelo zbrázdily hluboké rýhy, ústa sevřená do chmurné tvrdé přímky. Ó jé, pomyslel si David. Ten je z těch tvrdolínů. „Vy u sebe nemáte žádnej osobní doklad?“

„To je Phil,“ vysvětloval Larry. „Z New Brunswicku.“

Ukázal prstem na rozlučku inzerovanou na Davidově tričku.

„Slavil tady s náma.“

Seržant se mračil dál. „Bez dokladů nastoupit nemůžete.“

Jako na zavolanou se z nádražních reproduktorů ozvalo tenké cinknutí. „Prosíme pozor,“ začal hlas ze záznamu. „Poslední výzva pro cestující Notrheast Corridor Line k nástupu na peronu číslo deset do vlaku odjíždějícího směrem na Newark, Elizabeth, Rahway, Metuchen, New

Brunswick a Princeton Junction. Ukončete, prosím, nástup na peronu číslo deset.“

„Tenhle vlak potřebujem stihnout!“ vykřikl Larry.

Zalovil v kapse, vytasil se s náprsní taškou a otevřenou jí nastavil seržantovi před nos. „Heleďte, já jsem od metuchenské policie. Tady máte můj odznak. Povídám vám, že Phil patří k nám. Je to můj kámoš.“

Seržant mrkl na odznak, nepřestával se mračit, nedával naději, že by mohl povolit. A v tu chvíli David uslyšel zaštěkat psa. Ohlédl se a spatřil člena národní gardy, jak se svým vlčákem prochází pod tabulí s příjezdy a odjezdy, sotva dvacet metrů od nich. Pes se hnal rovnou k nim, táhl za vodítko tak vehementně, že se gardista musel zaklonit, aby ho vůbec udržel. Kristepane, pomyslel si David. Ta potvora ze mě něco cítí.

Zavřel oči, zmocňovala se ho nevolnost. Je to beznadějné, říkal si. Teď mě tady seberou, předají mě FBI a poputuju znova do nějaké té jejich výslechové kobky. V

duchu už viděl holé stěny bez oken, zářivky nad hlavou a federály v šedých oblecích postávajících kolem kovového stolu. Znovu se mu zvedl žaludek, tentokrát tak silně, že se předklonil a nasucho začal dávit. Z úst mu na zem kanula tenká stužka slin.

„Pozor!“ varoval Larry. „Aby se nám tu Phil ještě nepoblil!“ Policejní seržant rychle ustoupil. „Kurva!“ zaklel.

„Odveďte ho ode mě.“

David zvedl hlavu a zadíval se na něho. Seržantík s evidentním znechucením ohrnoval ret. David zareagoval, zavrávoral ještě blíž k němu a vyloudil z hloubi hrdla bublavé zachrčení: „Uhhhhhhhh!“

Seržantík Davida odrazil, postrčil ho směrem k Larrymu. „Do prdele, odveďte si toho chlapa už!“ zařval.

„Ať si nastoupí, honem!“

„Provedu, pane!“ střihl Larry odpověď a popadl Davida pod paží. Společně pak vyrazili po schodech nahoru, na peron číslo deset, na vlak v jednu třicet do Metuchenu.

*

SIMON SEDĚL U STAROŽITNÉHO STOLKU v jednom z oněch absurdně předražených apartmánů v hotelu Waldorf-Astoria. Počítali si dva tisíce dolarů za jednu noc v nevětraném salónku s výhledem na Park Avenue a s ložnicí zařízenou ve stylu caristického bordýlku. Simon si vydělával dost peněz na to, aby si mohl něco takového dovolit, ale už z principu se mu platit nechtělo; uchýlil se namísto toho k padělané platební kartě, jejíž kód získal hackingem na poněkud děravém internetovém kontu. Jakýsi nic netušící Neil Davison z Oregonu mu právě hradil nocleh jakož i jehněčí kolínko a půllitrovku stoličné, kterou si objednal u pokojové služby.

Obrátil do sebe právě další sklenku vodky a zadumaně sledoval monitor notebooku s webovou stránkou katedry fyziky na Kolumbijské univerzitě. Nabízela i barevnou podobiznu každého z profesorů, lektorů a asistentů. Simon zvolna roloval stránkou shora dolů, každou fotografii bedlivě studoval. Zdálo se logické, že ten Kleinmanův komplic bude asi profesor fyziky. Pro laika je Einheitliche Feldtheorie určitě málo srozumitelná. K tomu, aby se člověk vůbec vyznal v matematickém popisu jednotné teorie pole, potřebuje asi dosti důkladnou předchozí průpravu v oblasti teorie relativity a kvantové mechaniky. A přece toho chlapíka v converskách nikde na webových stránkách katedry fyziky ne a ne objevit. Našel si další tabla a prohlížel postupně snímky z dvaceti významných fyzikálních kateder – na Harvardské univerzitě, Princetonské univerzitě, v Massachusettském institutu technologie, na Stanfordské univerzitě a tak dále – ale v žádné z těchto galerií zubících se vědců hledanou kořist neviděl.

Po hodině hledání notebook sklapl a prázdnou láhev hodil do koše. Bylo to k vzteku. Jediné, co potřeboval, bylo jméno toho chlapa.

Aby se trochu uklidnil, vydal se Simon k oknu a zahleděl se na světla Park Avenue. I ve dvě hodiny ráno tu pořád ještě jeden za druhým projížděly taxíky. Pozoroval, jak přejíždějí z pruhu do pruhu a zpytoval svědomí, jestli

snad něco nezanedbal, jestli neopominul nějaký důležitý detail z Kleinmanova života, který by mu napomohl v odhalování totožnosti toho jeho důvěrníka. Třeba jde o Kleinmanova synovce nebo kmotřence, či snad dokonce parchantíka z kdovíjak dávného románku. Přešel ke skříni, otevřel kabelu a sáhl do ní pro knihu, která mu pomohla Kleinmana vysledovat. Byla tlustá, měla přes pět set stran a byla přímo nabitá užitečnými informacemi o všech fyzicích, kteří spolupracovali s Albertem Einsteinem v posledních letech jeho života. Nesla titul Na ramenou gigantů.

Když knihu otevíral, cosi ho na okamžik zaujalo.

Podíval se znovu na zadní záložku přebalu. Pod chvalozpěvem přetištěným z Library Journal byla fotografie autora.

Simonovi se na rtech šířil úsměv. „Zdravstvujtě, Davide Swifte,“ řekl nahlas. „Jsem moc rád, že vás poznávám.“

5

PŘES VEŠKERÉ NALÉHÁNÍ LARRYHO, PETA a dalších účastníků rozlučky se svobodou David odmítl vystoupit s nimi v Metuchenu. Řekl, že by ho žena zabila, pokud by nejel rovnou domů do New Brunswicku, slíbil ale, že za novými kámoši samozřejmě některý večer zajde do Lucky Lounge. Celá parta ožralů ještě po vystoupení zaskandovala na nástupišti „Philda! Philda! Philda!

Filištínek Philda!“ David to kvitoval oběma vztyčenými palci, pak se vyčerpaně sesypal na sedadlo.

Když se vlak zvolna pohnul, David se celý rozklepal.

Klimatizace mu najednou připadala až nesnesitelně ledová.

Zkřížil paže přes prsa a třel si trochu ramena, aby se zahřál, avšak třes nepolevoval. Vnímal proč: bylo to něco jako poúrazová stresová reakce na ono hrůzně dění posledních čtyř hodin. Zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl. Teď už je to dobré, říkal si. Jedeš pryč z New Yorku. Všechno a všichni tam zůstali.

Otevřel opět oči, až když vjížděli do stanice New Brunswick. Přestal se už třást a dokázal trochu soustředěněji myslet. Rozhodl se zůstat ve vlaku až do Trentonu.

Odtamtud si najde nějaké autokarové spojení do Toronta.

Když se však dveře opět zavřely a vlak pokračoval dál na

západ, začal David vnímat slabiny svého plánu. Co když kontrolují doklady i na autobusových nádražích? Nedalo se počítat s tím, že by opět narazil na nějakou takovou šikovnou rozlučkovou party. A než autokar dorazí na kanadskou hranici, může už ho policie hledat i tam. Ne, cesta autokarem by znamenala příliš velké riziko, pokud by se mu nepodařilo sehnat nějaký padělaný řidičák. A jak se tohle, ksakru, vůbec dělá?

Nevydržel rozčilením dlouho sedět, začal přecházet sem a tam chodbičkou takřka prázdného vagónu. V celém voze s ním jeli jen tři další cestující, dvě teenagerky v krátkých sukýnkách a postarší muž v károvaném svetru, který tiše telefonoval. Na okamžik se David rozhodoval, že i on zavolá Karen a Jonnymu mobilem, ale došlo mu, že jakmile ho použije, vyšle signál lokálnímu vysílači mobilní sítě, a FBI se tak okamžitě dozví, kde se právě pohybuje.

Nejvíc deprimující pro něho v tu chvíli byl pocit strachu o bývalou manželku. Nedokázal zaplašit obavu, že ti hoši v šedém by mohli vyslýchat i ji.

Zanedlouho už vlakové ampliony hlásily: „Vlak přijíždí do Princeton Junction. Další spojení do Princetonu linkou Princeton Branch Line.“ Rozhodující bylo to trojí opakování jména Princeton. Davidovi okamžitě svitlo, na koho se může obrátit o pomoc. Neviděli se skoro dvacet let, ale věděl dobře, že se princetonská adresa nezměnila. A bylo málo pravděpodobné, že by tam na něho mohla čekat FBI.

Třebaže Úřad už jistě podnikl důkladný průzkum jeho minulosti, o tomto vztahu mohli sotva co odhalit. Navíc potřeboval kontaktovat někoho z fyziků, především z pionýrů teorie strun. Čím dál tím víc byl přesvědčen, že jedině takto specializovaný mozek dokáže dát té historce, kterou od něho uslyší, nějaký smysl.

Vlak zastavil, dveře se otevíraly. David vykročil na nástupiště a vydal se směrem k přípoji pokračujícímu dál k Princetonské univerzitě.

*

JEŠTĚ JAKO POSLUCHAČ FYZIKÁLNÍ FAKULTY – v roce 1989 – se David v Princetonu účastnil jedné přednášky o teorii strun. Celá vědecká obec tou dobou vzrušeně žila touto novou myšlenkou, neboť slibovala řešení dlouho přetrvávajícího problému. Třebaže Einsteinova teorie relativity dokonale vysvětlovala gravitaci a třebaže se kvantová mechanika zcela vypořádávala s každou nuancí subatomového světa, obě teorie se jevily matematicky neslučitelné. Dlouhých třicet let se Einstein snažil obě tyto sféry fyzikálních zákonů sjednotit, vytvořit jedinou zastřešující teorii, která by dokázala vysvětlit povahu všech přírodních sil. Avšak ve všech řešeních, která Einstein publikoval, se posléze ukázal nějaký defekt a mnoho fyziků po jeho smrti usoudilo, že samo jeho hledání se ubíralo

chybným směrem. Vesmír, tvrdili, je příliš složitý, než aby ho bylo možno definovat jedinou soustavou rovnic.

Počátkem sedmdesátých let však někteří fyzici myšlenku takové jednotné teorie vzkřísili formulováním hypotézy, že elementární částice jsou ve skutečnosti miniaturní struny energie, dlouhé pouhou biliontinu biliontiny (tj. kvadriliontinu) milimetru. V osmdesátých letech pak tvůrci strunové teorie vylepšili svůj model předpokladem, že struny vibrují v deseti rozměrech, z nichž šest rozměrů zůstává „skrytých“ ve formě svinutých manifoldů, variet, příliš malých, aby je bylo možno pozorovat. Teorie sice stále ještě nedostávala konečnou podobu, byla neúplná a zdála se zprvu neuvěřitelně neohrabaná, přesto však roznítila imaginaci fyziků na celém světě. Jedním z nich byla i Monique Reynoldsová, tehdy čtyřiadvacetiletá posluchačka fakulty fyziky Princetonské univerzity.

Poprvé ji David spatřil při závěrečném zasedání konference konané ve velké aule Jadwin Hallu. Stála na pódiu a chystala se přednést příspěvek na téma vícedimenzionálních variet. Upoutala ho zprvu především svým vzrůstem, o celou hlavu převyšovala shrbeného šéfa katedry fyziky, který Monique právě uvedl jako „nejbrilantnějšího studenta, s jakým kdy měl to potěšení spolupracovat“. David tehdy zauvažoval, zda se v ní starý pán trochu moc nezhlédl proto, že navíc ke své postavě je ta

žena i krásná. Její hlava jako by byla odlitkem jednoho z oněch starověkých zpodobení Athény, řecké bohyně moudrosti, jen ji namísto přílbice zdobily složitě spletené řádky uzlíků vlasů podobné kukuřičnému klasu, pleť zářila barvou kahlúy se smetanou. Z ramen jí splývala africká říza se zlatorudým kente vzorem, na obou hnědých pažích se leskly zlaté náramečky. V šedi Jadwin Hallu zazářila jako sprška elementárních částic.

Ženy jako fyzičky byly samy o sobě v osmdesátých letech dosti vzácné, ovšem černá teoretička fyziky strun byla jevem mimořádně neobvyklým. Přítomní vědci ji přijali tak, jak by byli vnímali každý jiný neobvyklý fenomén, se směsí úžasu a skepse. Jakmile však začala hovořit, akceptovali ji jako jednu ze svých řad, neboť hovořila zcela jejich řečí, nepřístupným jazykem matematiky. Přešla k tabuli, črtala na ní dlouhou řádku rovnic, každou plnou symbolů prazákladů vesmíru: rychlosti světla, hmoty elektronu, intenzity jaderných sil. S lehkostí, jakou ji David mohl jen závidět, pak s touto houštinou symbolů manipulovala a přesouvala je jeden po druhém, až se posléze soustředily do jediné elegantní rovnice popisující tvar prostoru v okolí vibrující struny.

Jednotlivé kroky jejího výkladu David sledovat nedokázal; v této fázi svého vysokoškolského studia si byl už plně vědom mezí svého matematického nadání, a pokud se někdy stal svědkem takové exhibice, jakou tu právě

předváděla Monique, zpravidla se ho zmocňovala malomyslnost a žárlivost. Jenomže při pohledu na čáry, jaké ona tehdy kouzlila na tabuli, a na klid, s jakým reagovala na dotazy svých kolegů, nezakoušel David kupodivu ani trochu hořkosti. Bez boje se té její převaze vzdával. Když své vystoupení skončila, vyskočil z křesílka a prodíral se k pódiu, aby se jí mohl představit.

Když David vyslovil své příjmení, Monique povytáhla obočí. Tváří jí přelétl výraz překvapení a potěšení. „Ale já o vás přece vím!“ zvolala. „Právě jsem dočetla článek, co jste napsal společně s Hansem Kleinmanem. O relativitě v dvourozměrném prostoru, že? Povedl se vám.“

Chytla ho za ruku a pořádně mu ji stiskla. David byl jako omráčen – nedokázal uvěřit, že jeho článek skutečně četla. „Nu, ten ani nestojí za řeč,“ odpověděl. „Vůbec se nedá srovnávat s tím, co jste tu předvedla vy. Ta vaše přednáška byla prostě úžasná.“ Marně se pokoušel najít duchaplnější slova, nic chytřejšího ho nenapadalo. „Byl jsem prostě unesený, vážně.“

„Pane na nebi, už dost!“ Propukla v smích, tenounký a krásný trylek. „Ještě si budu připadat jako filmová hvězda.“

Přistoupila k němu a zlehka mu položila prsty na předloktí, jako by byli dávní přátelé. „Tak vy jste z Kolumbijské, ano?

Jaké to tam u vás na katedře je?“

Konverzace pokračovala několik hodin, nejprve v salónku katedry, kde se David seznámil s několika dalšími

princetonskými doktorandy, pak se přesunula do místní restaurace s názvem Rusty Scupper, kde si skupinka budoucích fyziků objednala kolečko koktejlu margarita a nad ním pak probírala přednosti chirálních a nechirálních strunových teorií. Po několika sklenkách se David Monice přiznal, že několik pasáží z jejího výkladu bylo nad jeho síly, a ona nadšeně vyplňovala mezery v jeho znalostech a trpělivě mu vysvětlovala každý jednotlivý matematický postup. Po další margaritách se jí zeptal, jak se dostala k fyzice, a ona mu vyprávěla, že to všechno vlastně má na svědomí její tatínek, který se sice nedostal dál než do deváté třídy, ale odjakživa si vymýšlel pozoruhodné teorie o světě.

O půlnoci byli jedinými hosty v restaurantu a v jednu hodinu se už navzájem hladili na gauči v Moničině nevelkém bytečku.

Pro Davida byl takový sled událostí zcela typický.

Vrcholil právě jeho opilecký kvartál, který začínal hatit celý jeho druhý rok studia, a když popíjel se ženou, pokusil se ji zpravidla nakonec dostat do postele. A třebaže byla Monique inteligentnější a krásnější než všechny ostatní ženy, s jakými se kdy vyspal, byla jinak ve všech směrech typicky ženská – impulzivní, osamělá a v nitru jakoby skrytě nešťastná. Všechno tedy probíhalo jako obvykle, když však Monique vstala z gauče, rozepjala zip na svých akanských šatech a nechala si je splynout ke kotníkům do pestrobarevné hromádky, cosi se stalo. Jakmile David uviděl

její nahé tělo, propukl náhle v pláč. Přišlo to tak náhle a nečekaně, že se David zprvu domníval, že se to nepřihodilo jemu, ale Monice. Pročpak pláče, říkal si? Ublížil jsem jí nějak? Ale ne, to přece nepláče ona. Ty vzlyky se derou z jeho vlastního hrdla a slzy se řinou po jeho tvářích. Rychle vstal a pokořen se od ní odvrátil. Kristepane, pomyslel si, co se to se mnou děje?

Po pár vteřinách ucítil na rameni Moničinu ruku. „Je ti něco, Davide?“ zašeptala. „Jsi v pořádku?“

Zavrtěl hlavou, zoufale se snažil skrýt před ní tvář.

„Omlouvám se ti,“ mumlal a odstoupil od ní. „Radši bych měl už jít.“

Ale Monique ho nepouštěla. Objala ho pažemi kolem pasu a přitáhla si ho blíž. „Copak se stalo, miláčku? To mi přece můžeš říct.“

Pleť měla hebkou a chladnou. Ucítil, jak se v něm cosi zlomilo, a pak pochopil, odkud ten pláč. Ve srovnání s Monikou Reynoldsovou je on sám obyčejný lempl. Minulý týden neuspěl u státnice, což znamená, že katedra fyziky na Kolumbijské univerzitě ho co nevidět požádá, aby doktorské studium opustil. I pití se na tomto debaklu samozřejmě podílelo – je takřka vyloučené vnikat do kvantové teorie pole, když je člověk permanentně v lihu – ale i kdyby toho nebylo a kdyby se po celý semestr skleničky ani nedotkl, pochyboval, že by výsledek byl jiný. Co bylo horšího, i jeho otec mu prorokoval, že k něčemu takovému musí dojít.

Když ho byl David před dvěma lety naposledy navštívit v tom zastrčeném hotýlku, kde John Swift bydlel poté, co ho propustili z vězení, a když mu pověděl o svém plánu vystudovat fyziku, vysmál se mu. „Z tebe žádnej vědec nikdy nebude,“ předpověděl mu. „Ty to prostě posereš.“

S ničím takovým se ale David Monice svěřit nemohl.

Odtáhl namísto toho její paže pryč. „Omlouvám se ti,“

opakoval jen. „Ale já radši půjdu.“

Plakal celou cestu z Moničina bytu až ke ztemnělému princetonskému kampusu. Ty idiote, ty blbče blbá, nadával si. Tohle všechno dělá ten chlast, ta kvanta, co do sebe leješ.

Už ti to vůbec nemyslí. Zastavil se u jedné z kolejí a opřel se na minutu o goticky se tvářící kamennou stěnu, aby si trochu pročistil hlavu. A s pitím je konec, říkal si. Tohle byla poslední runda.

Když se ale nazítří vrátil do New Yorku, ze všeho nejdřív se vydal do West End Tavern na Broadwayi a objednal si velkého Jacka Danielse. Pořád ještě se neocitl na samém dně. Tam klesl až po dalších dvou měsících, kdy byl ze studia fyziky na Kolumbijské univerzitě oficiálně vykopnut a kdy zakusil pokoření takového stupně, že ho to přimělo s alkoholem se provždy rozloučit.

V následujících letech, když už si David svůj život srovnal a chystal se získat doktorát na fakultě dějin, pokoušelo ho to čas od času se s Monikou sejít a vysvětlit jí, co se to tenkrát vlastně odehrálo. Nikdy se k tomu ale

neodhodlal. Pak v roce 2001 narazil v Scientific American na článek, který jí byl celý věnován. Dosud byla v Princetonu a dosud se věnovala teorii strun, jež se od osmdesátých let sice značně vyvinula, přesto však zůstávala právě tak nedokončená, neúplná a nemotorná, jako byla kdysi. Monique teď prozkoumávala možnost, že by další dimenze předpokládané strunovou teorií nemusely být svinuty do infinitezimálních variet, ale mohly by existovat někde za kosmickou bariérou, která nám brání je detekovat.

Davida nicméně spíš než fyzikální stránka věci zaujalo pár životopisných detailů z posledních odstavců sdělení.

Monique, jak se ukázalo, vyrůstala v Anacostii, nejubožejší čtvrti Washingtonu, D. C. Matka byla závislá na heroinu a její otec byl zastřelen při pokusu o loupežné přepadení, když Monice byly pouhé dva měsíce. Davida zabolelo u srdce, když ty řádky četl. Řekla mu přece tenkrát, že na dráhu fyzičky ji přivedl její otec, a přitom ho ve skutečnosti nikdy nepoznala.

Rozpomněl se na Moniku později, když se mu rozpadlo manželství, a užuž by ji byl několikrát málem zavolal. Pokaždé ale telefon opět položil, vyťukal namísto toho její jméno do Googlu a procházel pak webové stránky, které mu vyhledávač nabídl. Dověděl se o ní, že je teď řádnou profesorkou fyziky, že se zúčastňuje chatu o afrických dějinách a že newyorský maratón zdolala za tři hodiny padesát dvě minuty, což je na třiačtyřicetiletou ženu

velice slušný čas. Nejvítanějším objevem však byla Moničina fotografie v online verzi Princetone Packetu, která ji ukazovala, jak stojí před nevelkým patrovým domem s nápadným portikem. David ten dům okamžitě poznal: bylo to číslo 112 v Mercer Street, místo, kde strávil posledních dvacet let života Albert Einstein. V závěti Einstein ustanovil, že z jeho domova nemá být zřizováno žádné muzeum, takže dům zůstal i nadále obydlím profesorů náležejících k Princetonskému institutu pro pokročilá studia.

Popisek pod snímkem uváděl, že se do tohoto domova právě nastěhovala profesorka Reynoldsová a vystřídala tak člena sboru, který odešel do důchodu.

A právě tam David zamířil, poté co na princetonském nádraží vystoupil z vlaku. Znovu křižoval setmělý kampus – tentokrát sice nezlitý a nezfetovaný, přesto však zoufalý – a pochyboval, že ho Monique uvidí ráda.

*

LUCILLE PRÁVĚ HOVOŘILA TELEFONEM se svými agenty v Trentonu, když do zasedačky vtrhl ministr obrany.

Div že neupustila sluchátko, jak ji to zaskočilo. Setkala se s ním zatím jen jedenkrát, při jakési ceremonii v Bílém domě uspořádané u příležitosti vyhlášení nové protiteroristické iniciativy, kdy se omezili na stisk rukou a nějakou tu zdvořilůstku. Teď najednou ten chlap strměl rovnou před ní,

hranatou palici útočně předkloněnou, za brejličkami bez obrub nesouhlasně přimhouřené oči. Třebaže byly tři hodiny ráno, měl své řídnoucí šedivé vlasy pečlivě učesané a windsorský uzel na nažehlené kravatě mu čněl pod bradou jako kýl. V závěsu za ním napochodoval dvouhvězdičkový generál letectva s kufříkem v ruce.

„Ehm, ještě vám zavolám,“ uťala Lucille hovor.

Zavěsila a vyskočila do pozoru. „Pane ministře, právě jsem –“

„Jen seďte, Lucy, posaďte se.“ Gestem ji nahnal zpátky k její židli. „O formality teď nejde. Chtěl jsem se jen na vlastní oči přesvědčit, jak ta operace probíhá. Letectvo mě laskavě hodilo do New Yorku.“

Skvělé, říkala si Lucille. Ještě hezčí by bylo, kdyby mě byl někdo laskavě varoval. „Já myslím, pane, že už jsme získali určitou stopu po tom zadrženém. Máme informaci, že se teď nachází v New Jersey a začali jsme –“

„Cože?“ Ministr se předklonil a natočil hlavu, jako by byl na jedno ucho trochu nedoslýchavý. „Myslel jsem, že jste toho chlapa skřípli tady na Manhattanu. Co dělaly všechny ty kontroly na mostech a u tunelů?“

Lucille nejistě poposedla. „Ta distribuce letáků s fotografií Davida Swifta policistům bohužel nějaký čas trvala. Sotva se dostaly na místo, poznal podezřelého jeden policejní seržant, který konal službu na Pennsylvania

Station. Ohlásil, že Swift nastoupil v jednu hodinu třicet minut do vlaku linky New Jersey Transit.“

„A jak se do vlaku dostal? To měl falešné papíry?“

„Ne, podezřelý se zřejmě vmísil do skupiny mužů, kteří spěchali na vlak. Šlo v podstatě o partu nějakých opilých mladíků. Seržant v tom zmatku nezvládl zkontrolovat všem doklady.“

Ministr se zachmuřil. Levý koutek mu sklesl jako rybářský háček. „To je neomluvitelné. Kdyby se takového něco stalo v armádě a v boji, byl by popraven. Hned na úsvitě by ho zastřelila jeho vlastní jednotka.“

Lucille si nebyla jistá, co na to říct. Rozhodla se tyhle bizarní řeči prostě ignorovat. „Mluvila jsem právě s našimi agenty v New Jersey. Nastoupili do toho vlaku v Trentonu a provedli kontrolu, ale podezřelého nenašli. Teď právě prověřujeme možnost, že Swift vystoupil spolu s těmi ožraly. Seržant z Pennsylvania Station vypověděl, že jsou z Metuchenu.“

„To nevypadá zrovna nadějně. Jaké máte další stopy?“

„Rozmístili jsme sledovací týmy kolem bytů Swiftových kolegů z kolumbijské katedry historie. Pár jich žije také v New Jersey, takže lze předpokládat, že by se na některého z nich mohl obrátit se žádostí o pomoc. A přivezli jsme k výslechu Swiftovu bývalou ženu. Je teď dole se svým synkem a se svým přítelem, nějakým Amory Van Clevem. Chceme –“

„Moment, jak jste říkala, že se ten člověk jmenuje?“

„Amory Van Cleve. Je to právník, společník kanceláře Morton McIntyre a –“

„Ježíšikriste!“ Ministr se chytil za hlavu. „Copak vy nevíte, kdo to je? Van Cleve přece byl jedním z nejdůležitějších lidí, kteří před posledními volbami zajišťovali finance, kristepane! Sehnal na prezidentovu kampaň dvacet milionů dolarů!“

Lucille ztuhla. Tohle se jí ani dost málo nelíbilo. „Já jen plním rozkazy ředitele Úřadu, pane. Nařídil mi věnovat se tomuhle případu s náležitým úsilím, a to také dělám.“

Na ministrově tváři se objevil výraz beznaděje, sundal si brýle a třel si kořen nosu. „Věřte, Lucy, i já chci, abyste jednala důrazně. Já taky chci, abyste se do toho případu pořádně opřela, se vším, co máte na povel. Jde o jednu z nejvyšších priorit Pentagonu. Kdyby měly tyhle informace padnout do rukou Íráncům nebo Severokorejcům, důsledkem by byla naprostá katastrofa.“ Nasadil si opět brýle a zaostřil na ni oči. Bylo to, jako by na ni mířili hned dva snajpři současně. „Ale nemůžete přece standardní výslechové metody uplatňovat na někom, jako je Amory Van Cleve. On patří ke špičce akvizitérů republikánských volebních fondů v USA. Když tady byl loni na jaře na návštěvě prezident, hráli spolu golf!“

„A co tedy navrhujete, pane?“

Ministr se ohlédl přes rameno na leteckého generála.

Ten beze slova otevřel kufřík, vyndal z něj spisové desky a podal je ministrovi, který v nich začal listovat. „Okey, tady se u Swifta konstatuje návyk na alkohol.“

„Měl určité problémy s pitím, ale to mu bylo dvacet,“

upřesňovala Lucille.

Ministr pokrčil rameny. „Ožrala zůstává ožralou.

Můžeme říct, že se ten chlap dal na kokain a že ho prodával bohatým mládencům a děvčatům na Kolumbijské. Úřad že se ho chystalo sbalit v jeho doupěti v Harlemu, že se ale jemu a jeho komplicům podařilo naše agenty zaskočit a šest z nich zabít. Jak by tohle vyhlíželo jako krycí historka?“

Lucille se snažila vynajít na to nějakou diplomatickou odpověď. „Bylo by tu asi pár problémů. Především Úřad by zpravidla –“

„Detaily já znát nepotřebuju. Prostě tuhle verzi zformulujte a předestřete ji Van Clevovi a té Swiftově bývalé ženě. Dost možná, že v jejím světle ztratí sympatie ke Swiftovi natolik, že nám prozradí, kde by mohl být schovaný. A tutéž story poskytněte médiím. Pak budeme moci spustit celostátní pátračku.“

Lucille vrtěla hlavou. Ksakru! Poskytnout ministru obrany informace je jedna věc, ale přijímat od něho rozkazy je něco docela jiného. Co vede toho chlapa k přesvědčení, že si prosadí svou? „Já opravdu nevím, jestli tohle je ten

nejlepší postup,“ řekla. „Neměli bychom snad kontaktovat ředitele Úřadu a –“

„S tím si starosti nedělejte, šéf to schválí. Já si s ním promluvím, hned jak se vrátím do Washingtonu.“ Sklapl desky a podal je zpátky generálovi. Udělal čelem vzad a zamířil ke dveřím, s generálem v patách.

Lucille se dotčeně zvedla ze židle. „Počkejte, pane ministře! Myslím, že byste to měl skutečně ještě jednou zvážit!“

Ani se k ní neotočil. Mávl jen rukou na rozloučenou a vypochodoval z místnosti. „Na nějaké zvažování nemáme čas, Lucy. Do války se prostě chodí s takovou armádou, jakou máte k dispozici,“ řekl ještě přes rameno.

*

EINSTEINŮV DŮM NA MERCER STREET už David kdysi navštívil, tehdy, když psal Na ramenou gigantů.

Vzhledem k tomu, že šlo o soukromé profesorské obydlí, nebyl dům běžně přístupný veřejnosti, avšak poté, co se David obrátil na Institut pro pokročilá studia se zdůvodněnou žádostí, dostal povolení k jeho půlhodinové prohlídce. Jak se ukázalo, mělo to pro jeho sondáž neobyčejnou cenu. Většinu poskytnutého času strávil ve studovně v patře, kde Einstein vytvořil takřka veškeré práce posledních let svého života. Tři stěny místnosti byly

obestavěny od podlahy až ke stropu knihovnami, čtvrtou zabíralo velké jednokřídlé okno s vyhlídkou do zahrádky.

Davida jímala až závrať, když se zahleděl na stůl přistavený pod ně. Přelétl v duchu o půlstoletí nazpět a živě se mu tu vybavil Einstein skloněný nad jeho deskou, s plnicím perem v ruce, jak celé hodiny popisuje stránku za stránkou časoprostorovými metrikami a Ricciho tenzory.

Když David docházel k domu, uviděl i v hluboké noci, že za uplynulá desetiletí se kdosi postaral, aby zahrada trochu prohlédla. Do portika rozestavěl květináče a zastřihl rozbujelé psí víno, které kdysi neposlušně obtáčelo okapový svod. David velice tiše vystoupal po schodech až k hlavním dveřím. Stiskl tlačítko a čekal, zvonek se přímo rozběsnil. K

Davidově zklamání se však nikde neobjevilo žádné světlo.

Po půl minutě zazvonil znovu a napjatě naslouchal, ozvou-li se zevnitř nějaké známky života. Je to v háji, pomyslel si, nikdo asi není doma. Třeba Monique někam odjela na víkend.

V zoufalství se chystal zmačknout tlačítko ještě potřetí, když i ve tmě postřehl cosi zvláštního: zárubně dveří byly nedávno vyměněny. Nové ostění ještě nebylo natřené a ve dveřích byl zbrusu nový zámek, lesklá mosaz svítila do noci. Zdálo se, jako by oprava byla provedena nakvap a amatérsky, značně se lišila od ostatního upraveného vzhledu domu. Než si to však stačil v hlavě rozebrat, uslyšel někoho přímo za zády zařvat: „Ty hajzle!“

David se trhnutím otočil a na schodech uviděl bosého, do půl pasu nahého mladíka. Měl dlouhé blond vlasy, na sobě nic než džíny, úctu vzbuzující hrudní svalstvo, ale co Davidovu pozornost upoutalo nejvíc, byla basebalová pálka, kterou třímal v ruku. „Jo, s tebou mluvím,“ dodal mládenec celkem zbytečně. „Co tu děláš? Obhlížíš, jestli je někdo doma?“

David ustoupil od dveří, pozvedl ruce, aby ukázal, že v nich nic nemá. „Je mi líto, že vás ruším takhle pozdě. Já jsem David –“

„Líto, jo? Takže tobě je to líto? Líto ti to bude za minutku o moc víc, ty svině.“

Jakmile muž došel na nejhořejší schod, ohnal se pálkou po Davidovi. Švihla vzduchem těsně vedle jeho hlavy, tak blízko, že ji slyšel zasvištět. „Kristepane!“ křikl a uskočil. „Nechte toho. Jsem přítel!“

Chlapík se sunul blíž. „Můj přítel tedy ne. Zasranej nácek jsi.“ Rozpřáhl se a chystal se znovu udeřit.

Na přemýšlení nebyl čas, převládly Davidovy instinkty. Prát se uměl. A otec mu vštípil základní pravidlo: neboj se faulovat. Udržoval si odstup, dokud blonďák nezapažil, pak vyrazil proti němu a vší silou ho kopl do rozkroku. V okamžiku, kdy se útočník bolestí shýbl, dal mu ránu loktem do prsou a porazil ho na zem. Nahá záda hlasitě pleskla o dlaždice, a zatímco zápolil o dech, vyrval mu David pálku z rukou. Během tří sekund bylo po všem.

David se k ležícímu muži shýbl. „Okey, tak znovu,“

řekl. „Je mi líto, že ruším tak pozdě v noci. Jmenuji se –“

„Zahoď to, ty sráči!“

David vzhlédl a ve dveřích spatřil Moniku, jak na něho míří pistolí. Nádherné oči jí jen plály, krátký bubínkový revolver držela v obou rukou. Jasně žlutá košilka jí dosahovala až po stehna a zlehka povívala v nočním větříku.

„Zahoďte tu pálku a odstupte od něho,“ nařizovala.

David poslechl. Pálku pustil bouchnutím na zem a udělal tři kroky vzad. „Moniko,“ říkal, „to jsem já, David. Já jsem –“

„Drž už hubu!“ Nepřestávala mu mířit na hlavu, zjevně ho nepoznala. „Jsi v pořádku Keithe?“

Polonahý mládenec se pozvedl na loktech. „Ale jo, dobrej jsem,“ říkal, ale zdál se být trochu obluzený.

„Moniko, to jsem já,“ opakoval David. „David Swift.

Viděli jsme se naposledy v devětaosmdesátém na té konferenci o strunách, tam, cos měla přednášku o Calabiho-Yauových varietách.“

„Řekla jsem, abys držel hubu!“ štěkla, ale David postřehl, že zbystřila pozornost. Zamračila se.

„David Swift,“ opakoval. „Studoval jsem tenkrát na Kolumbijské. Relativita v dvourozměrném prostoru.

Vzpomínáš si?“

Něco jí zřejmě došlo, pootevřela ústa, ale jak David předpokládal, ráda nebyla. Dokonce se zřejmě zlobila čím

dál, tím víc. S chmurnou tváří nechala revolver klesnout, aby mířil k zemi, a zacvakla pojistku. „Co tu, k čertu, děláš?

Jak to, že se tu takhle objevíš najednou uprostřed noci?

Málem jsem ti ustřelila palici.“

„Ty ho znáš, Mo?“ vyptával se Keith. Podařilo se mu už postavit se rovně.

Kývla. „Znám ho ještě z vysoké. Jen zběžně.“

Trhnutím zápěstí zbraň otevřela a náboje vysypala z bubínku do hrsti.

V sousedním domě se rozsvítilo okno. Kurva, říkal si David. Jestli se trochu neztišíme, zavolá někdo policajty.

Vrhl na Moniku prosebný pohled. „Poslyš, potřebuju od tebe nějakou pomoc. Neobtěžoval bych tě, kdyby to nebylo důležité. Nemohli bychom jít dovnitř a promluvit si?“

Monique dál vraštila čelo. Po několika vteřinách si však povzdychla. „Proboha. Tak pojď dál. Stejně teď neusnu.“

Otevřela mu dveře. Keith sebral ze země pálku a na okamžik si David pomyslel, že se ho znovu chystá praštit, ale mládenec namísto toho napřáhl ruku. „Heleďte, já se omlouvám,“ řekl. „Já myslel, že jste jeden z těch svinskejch nácků. Mo už s nima měla dost starostí.“

„Nácků? O čem to mluvíte?“

„To uvidíte vevnitř.“

David prošel do malého obývacího pokoje s cihlovým krbem uprostřed jedné stěny a s arkýřovým oknem v druhé.

Vzpomínal si, že za jeho někdejší prohlídky domu měla krbová římsa krásné dřevěné obložení, teď však vypadalo, jako kdyby na ně někdo byl vzal sekeru. Leštěná plocha byla po celé délce podobána hlubokými záseky. I krb byl poničený; dobrá desítka cihel z něho byla vyražená anebo naštípnutá. Ve stěnách pokoje zely hluboké díry, které musely být způsobeny těžkou palicí, a na několika místech byly vyrvány i parkety z podlahy. Zbyly po nich rozšklebené krátery. Co bylo nejhorší – všude se to hemžilo svastikami: hákové kříže byly vyryty do krbové římsy, vydlabány do zbylých parket, nasprejovány po stěnách. Někdo – kdovíjak – nastříkal dva rudé hakenkrajcy i na strop a mezi ně nápis PRYČ S NEGRAMA!

„To není možné,“ šeptl David. Obrátil se k Monique, která zbraň i náboje odložila na římsu a zírala teď na strop.

„Skinheadi, patrně teenageři z nějaké zdejší střední školy,“ říkala. „Viděla jsem je poflakovat se po autobusovém nádraží v těch jejich kožených bundách a okovaných botách od Doc Martensů. Zahlédli zřejmě v novinách mou fotku a řekli si, hele, tohle by bylo něco pro nás. Černá čubka se sem nastěhovala rovnou do baráku po nejslavnějším Židákovi na světě. To nám spadlo rovnou z nebe!“

David zamžikal. „Kdy se to stalo?“

„Minulý víkend, když jsem byla na návštěvě u přátel v Bostonu. Provedli to mazaně, smradi. Počkali si, až tu nikdo

nebude, pak se sem vloupali předními dveřmi. Stěny zvenčí nenasprejovali, protože věděli, že by je z ulice mohl někdo zahlédnout.“

David se rozpomněl na pracovnu nahoře. „Horní pokoje poničili taky?“

„Jo, nenechali na pokoji skoro nic v celém baráku.

Rozryli i pažit na zahrádce. Jen kuchyň naštěstí vynechali a nenadělali ani moc škod na zařízení.“ Ukazovala na černou koženou pohovku, chromovaný kávový stolek a jasně rudé barcelonské křeslo bez područek, vesměs nábytek, který zjevně nepatříval Einsteinovi.

Keith stanul nad jednou z děr v podlaze, palce zaháknuty v kapsách. David teprve teď vnímal chřestýše vytetovaného na jeho levém rameni a Keithovu jednadvacetiletou zvážnělou mladou tvář. „Když jsme vás uslyšeli zazvonit, mysleli jsme si, že to je zase někdo z těch skinů, který zkouší, jestli je dům prázdný. Řekli jsme si, že pokud bychom rozsvítili, tak kluk zase uteče, proto jsem vyklouzl zadními dveřmi, abych je překvapil.“

Monique objala Keitha paží kolem pasu a hlavu si opřela o jeho tetované rameno. „Keith je můj drahoušek,“

říkala. „Spal tu se mnou celý týden.“

Keith na oplátku vzal Moniku za boky a políbil ji na temeno. „A co jinýho jsem taky asi měl udělat? Vždyť ty jsi moje nejlepší zákaznice.“ Se širokým úsměvem se otočil k Davidovi. „Víte, já se Mo starám o její auťák. V Autoservisu

Princeton. Má takovou zlobivou corvettu, ale přitom je to ďábel.“

David se na ně na okamžik zadíval, vyveden z míry.

Monique, proslulá teoretička strun, že chodí se svým automechanikem? Rychle však tu myšlenku zaplašil. Má teď podstatnější starosti. „Moniko, mohli bychom se na chvilku někde posadit? Já vím, že tohle je ta nejhorší chvíle, jakou jsem si mohl vybrat, ale mám opravdovský problém a potřeboval bych se dopátrat, v čem vlastně vězí.“

Povytáhla obočí a pozorně si ho prohlížela, jako by teprve teď vnímala, jak je zbědovaný. „Můžeme jít do kuchyně,“ řekla. „Je tam sice bordel, ale zato žádné svastiky.“

Kuchyně byla velká, moderní; přistavěná byla teprve před několika lety, kdy nahradila stísněný koutek, kde kdysi vařívala Elsa, Einsteinova druhá manželka. Pod kuchyňskou linkou se táhl dlouhý pracovní stůl s mramorovou deskou a v jídelním koutu stál kulatý stůl. Třebaže kuchyně byla na místní poměry značně veliká, každý její kousíček teď byl zaplněný krabicemi, knihami, lampami a nejrůznějším vybavením vyklizeným sem z poničených místností.

Monique vedla Davida ke stolu a sundávala z jedné židle hromádku knih. „Za tohle se omlouvám,“ říkala. „Musela jsem pár věcí přestěhovat sem dolů, protože v pracovně je jako po boji.“

David jí pomáhal uprázdnit stůl a křesílka. Když přenášel stůžek knih na okenní parapet, postřehl titul jedné z nich, téměř navrchu hromádky. Na ramenou gigantů.

Usedli a Monique vyčerpaně vydechla. Pak se obrátila ke Keithovi a jemně se dotkla jeho kolene. „Miláčku, nemohl bys nám udělat trochu kávy? Pila bych, až bych plakala.“

Popleskal ji po ruce. „To víš, že ano. A co to bude, Colombian Supremo?“

Kývla a sledovala ho, jak jde k espresu na opačné straně místnosti. Jakmile byl z doslechu, naklonila se přes stůl k Davidovi. „Tak. Co to máš za problém?“

*

KDYŽ BYL SIMON JEŠTĚ VE SPECNAZU a utkával se s čečenskými rebely, osvojil si velice užitečnou techniku, jak nepřítele lokalizovat. Shrnout se dala do šesti slov: stanovit si, po čem protivník touží. Tak například čečenský záškodník chce pobíjet ruské vojáky, a hledat je ho tedy třeba v horách poblíž vojenských základen. Náramně jednoduchá věc. Jenomže u Davida Swifta tu je další činitel komplikující situaci: shánějí se po něm i Američané. Za předpokladu, že tenhle profesor historie má aspoň kousek zdravého rozumu, bude se držet co nejdál od svého bytu a od své pracovny na Kolumbijské univerzitě a od všech

dalších míst, kde by si na něho mohla počíhat FBI. Znovu se Simon musel uchýlit k improvizaci. Za pomoci internetu začal zkoumat tajné tužby Davida Swifta.

Ve tři hodiny ráno stále ještě civěl do monitoru notebooku v předraženém pokoji hotelu Waldorf-Astoria.

Podařilo se mu hecknout vnitřní síť Kolumbijské univerzity a brzy učinil šťastný objev: administrátor sítě monitoroval činnost

všech

příslušníků

fakulty,

s

největsí

pravděpodobností se chtěl ujistit, že v pracovní době nesurfují po nějakém pornu. Simon se v duchu zasmál – tohle by se bylo náramně zamlouvalo Sovětům. A co víc – záznamy o této internetové aktivitě nebyly nijak kódovány.

Několika klepnutími na klávesnici si tak Simon mohl stáhnout veškeré internetové adresy, které David Swift za posledních devět měsíců navštívil.

Shora dolů běžel na monitoru dlouhý seznam webových adres, 4755 jich dohromady bylo. Příliš mnoho, než aby se daly individuálně prověřovat. Ale byla tu cesta, jak seznam zkrátit: soustředit se jen na záznamy o hledání v Googlu. To, co hledáš, jasně říká, po čem vlastně toužíš, pomyslel si Simon. Google se stal novým oknem do lidské duše.

Našel 1126 záznamů. Pořád ještě příliš mnoho, ale teď už mohl další pátrání zúžit na zadaná hesla. Měl v notebooku program schopný v jakémkoli textu rozlišit křestní jména. Probírkou zbývajících adres tak zjistil, že

vlastní jméno je obsaženo ve 147 dotazech Davida Swifta.

Seznam webových adres, na které se obrátil, se tak zkrátil natolik, že by je byl Simon dokázal jednu po druhé prověřit, avšak Swift mu i tuhle práci ušetřil. Ve výpisu bylo jediné jméno, které se tam objevovalo vícekrát. V době od minulého září zadal David Swift vyhledávači celkem třikrát jméno jakési Moniky Reynoldsové. A když se Simon konečně pustil sám do pátrání, záhy pochopil proč.

Zavolal do recepce a požádal službu, aby mu do pěti minut přistavili jeho mercedesku. Vydá se do New Jersey – navštívit poslední domov toho bludného Žida z Bavorska.

*

DAVID SE ZHLUBOKA NADECHL. „Hans Kleinman je mrtvý,“ začal. „Dnes odpoledne byl zavražděn.“

Monique ucukla, jako by ji někdo udeřil. Pootevřela rty do užaslého kroužku. „Zavražděn? Jak? Kdo to udělal?“

„Nevím. Policie uvedla, že zpočátku to bylo vloupání, které se pak nějak zvrhlo, ale já myslím, že šlo o něco jiného.“ Odmlčel se. Sám měl teorii o profesorově vraždě zformulovanou jen v obrysech a nebyl si ani jistý, jak ji Monice sdělit. „Hovořil jsem s Kleinmanem v nemocnici, těsně předtím, než zemřel. Tím všechny ty hrůzy vlastně odstartovaly.“ Už se chystal vyprávět jí, co se pak dělo v

objektu FBI na Liberty Street, ale ještě včas se zarazil. Radši zvolna. Není třeba ji hned na začátku vyděsit.

Vrtěla hlavou, upírala prázdný pohled na leštěnou desku kuchyňského stolu. „Pane na nebi,“ šeptala. „To je děsné. Nejdřív Bouchet a teď Kleinman.“

Při zvuku prvního jména sebou David trhl. „Bouchet?“

„Ano, Jacques Bouchet z pařížské univerzity. Toho přece znáš, ne?“

David ho znal dobře. Bouchet byl jednou z velkých postav francouzské vědy, vynikající fyzik, který se podílel na projektu některých nejvýkonnějších evropských urychlovačů částic. Na počátku padesátých let byl také jedním z Einsteinových asistentů. „Co se mu stalo?“

„Jeho paní dnes volala řediteli Institutu. Říkala, že Bouchet minulý týden zemřel a že by ráda na jeho památku zřídila nadaci. Ředitel tím byl velice překvapený, protože nikde předtím neviděl žádný nekrolog. Bouchetova manželka se mu svěřila, že rodina se rozhodla úmrtí přejít v tichosti, jelikož šlo o sebevraždu. Jak se zdá, podřezal si ve vaně žíly.“

Interview s Bouchetem bylo součástí Davidovy práce na knížce Na ramenou gigantů. Končilo velkolepou večeří v Bouchetově venkovském domku v Provenci, po níž pak do tří do rána hráli karty. Byl to moudrý, vtipný, bezprostřední člověk. „Byl nějak nemocný? Udělal to snad z tohoto důvodu?“

„Ředitel se o tom nešířil. Zmínil se jen, že na paní Bouchetové bylo znát nesmírné rozrušení. Jako by tomu pořád ještě nedokázala uvěřit.“

Davidovy myšlenky se rozletěly jako o závod. Nejdřív Bouchet, teď Kleinman. Během jediného týdne umírají dva z někdejších Einsteinových asistentů. Oba to samozřejmě byli starší pánové kolem osmdesátky. Smrt by se u obou koneckonců dala čekat. Jenomže ne tímto způsobem.

„Máš tu počítač, kde bych si mohl něco ověřit?“ otázal se. „Potřeboval bych se podívat na cosi na webu.“

Monique se na něho nejistě zahleděla a pak ukázala na černý notebook položený vzadu na dřezové desce. „Vezmi si můj macbook, má bezdrátové připojení. Oč ti jde?“

David přenesl notebook na stolek, zapnul ho a otevřel si domovskou stránku Googlu. „O Amila Guptu,“ řekl, když jméno vypisoval do vyhledávače. „Ten v padesátých letech také spolupracoval s Einsteinem.“

Za vteřinu už byly na obrazovce výsledky hledání.

David roloval seznamem rychle dolů. Většina záznamů se týkala Guptových prací v Robotics Institute na Carnegieho-Mellonově univerzitě. V roce osmdesát, po třiceti letech strávených vědeckou prací, Gupta znenadání svět fyziky opustil a založil si softwarovou společnost. Během desetiletí měla hodnotu několika set milionů dolarů. Stal se z něho filantrop, věnoval peníze na několik prapodivných projektů, avšak ve středu jeho zájmu zůstávala umělá inteligence. Na

konto Institutu robotiky poukázal 50 milionů dolarů a o pár let později se stal jeho ředitelem. Když s ním David dělal rozhovor, byl dost velký problém udržet jeho pozornost u Einsteina. Jediné, o čem by byl chtěl mluvit, byli roboti.

David prošel snad stovku záznamů, než se ujistil, že mezi nimi není žádná neblahá zpráva. Ke klidu mu to ovšem příliš nepřidalo. Gupta už mohl být také mrtvý, jen se zatím nemuselo najít jeho tělo.

Zíral ještě pořád na monitor, když přišel Keith s hrnkem v každé ruce. „Tady, prosím,“ řekl. „Dáte si mléko nebo cukr?“

David se vděčně chopil šálku. Celá jeho bytost už zoufale bažila po kofeinu.

Druhý hrnek podal Keith Monice. „Já ale půjdu nahoru, Mo. Musím být ráno v osm na place v dílně.“

Položil jí ruku na ramena a naklonil se k ní, tváří k tváři.

„Zvládneš to tady?“

Ruku mu pohladila a usmála se. „Jo, neboj se, všechno zvládnu. Běž si trochu odpočinout, chlapče.“ Políbila ho na tvář a pleskla ho ještě po zadku, když odcházel.

Zatímco upíjel kávu, studoval David její tvář. Nebylo těžké rozpoznat, co cítí. Má toho kluka zjevně ráda. A třebaže je o dvacet let starší, vypadá v tuhle chvíli zcela stejně mladá. Její tvář se téměř nezměnila do chvíle, kdy ji David viděl naposledy, na onom gauči v jejím studentském bytečku.

Po několika vteřinách si Monique všimla, že si ji David prohlíží. V rozpacích donesl šálek ke rtům a dopil ho velkými spalujícími doušky. Pak ho odložil na stůl a vrátil se k notebooku. Bylo tu ještě jedno jméno, které bylo třeba prověřit. Do vyhledávače naťukal Alastair MacDonald.

MacDonald byl nejsmolnějším z Einsteinových asistentů. V roce 1958 se nervově zhroutil a Institut pro pokročilá studia musel opustit. Vrátil se k rodině ve Skotsku, ale nezotavil se už; začal se chovat podivínsky, pokřikoval různě na kolemjdoucí v ulicích Glasgowa. O pár let později napadl policistu a rodina ho musela dát do ústavu. Tam ho David v roce 1995 také navštívil, ale třebaže si s ním MacDonald stiskl ruku a usadil se s ním k interview, o své spolupráci s Einsteinem mu nepověděl vůbec nic. Seděl jen a hleděl před sebe.

Na obrazovce notebooku naskakovala dlouhá řada záznamů, při bližší prohlídce se však ukazovalo, že jde o zcela jiné osoby – Alastair MacDonald, skotský folkový zpěvák, Alastair MacDonald, australský politik, a tak dále.

Po fyzikovi Alastairu MacDonaldovi ani stopy.

Monique vstala a hleděla mu přes rameno. „Alastair MacDonald? To je kdo?“

„Další z Einsteinových asistentů. On tak trochu vypadl z obrazu, takže získat o něm nějaké informace bude asi dost těžké.“

Kývla. „Ach ano, ty o něm taky píšeš ve své knížce. Je to ten, co se pak zbláznil, viď?“

Davida zalilo hřejivé uspokojení. Na ramenou gigantů četla Monique věru pozorně. Přešel k okennímu parapetu, vzal do ruky Moničin výtisk a nalistoval v něm kapitolku o MacDonaldovi. Našel tam jméno onoho zařízení, Holyrood Mental Institution, sklonil se pak k notebooku a vypsal název do rámečku, hned vedle Alastaira MacDonalda.

Objevil se jediný záznam, zato však zcela čerstvý.

David klikl na webovou adresu a vzápětí naskočila na monitor stránka z online verze Glasgow Heraldu. Byla to nedlouhá zprávička ze třetího června, stará pouhých devět dní.

VYŠETŘOVÁNÍ V HOLYWOODU

Skotské správní zdravotnické orgány dnes potvrdily, že zahájí vyšetřování smrtelné nehody, k níž došlo v Holyrood Mental institution. Jeden z jeho chovanců, jedenaosmdesátiletý Alastair MacDonald, byl v pondělí

časně

ráno

nalezen

mrtvý

v

hydroterapeutickém sále. Zdravotní správa sdělila, že MacDonald utonul v jednom z léčebných bazénů poté, co během noci opustil svůj pokoj. Vyšetřování

má ověřit, zda se na neštěstí nepodílelo zanedbání ze strany zdravotníků noční služby.

Při pohledu na monitor se David zachvěl. MacDonald se utopil v terapeutickém bazénu, Bouchet si podřezal žíly ve vaně. A vzpomněl si teď, co že mu to detektiv Rodriguez řekl v nemocnici Sv. Lukáše: že policie Kleinmana nalezla v koupelně. Tři staré fyziky nepojila jen spolupráce s Einsteinem, ale také hrůzný modus operandi. Tíž grázlové, kteří umučili Kleinmana k smrti, zabili zřejmě i MacDonalda a Boucheta a jejich smrt maskovali jako neštěstí nebo sebevraždu. Ale co motiv? Kde je pro to jaký motiv? Jediným vodítkem byla Kleinmanova poslední slova: Einheitliche Feldtheorie. Zhoubce světů.

Monique se o Davida opřela, aby si i ona mohla citát z novin prohlédnout zblízka. Když dočetla, zrychlil se jí dech.

„Doprdele,“ šeptla, „tohle je opravdu zvláštní.“

David se otočil a podíval se jí do očí. Ať je ta jeho hypotéza reálná nebo ne, je na čase jít s ní ven. „Co ty víš o Einsteinových materiálech k jednotné teorii pole?“

„Cože?“ Ustoupila o krok. „Einsteinovy materiály? Co tím chceš –“

„Vydrž chvilku. Mluvím o jeho pokusech odvodit rovnici

pole,

která

by

zahrnula

gravitaci

i

elektromagnetismus.

Víš,

tu

jeho

práci

o

pětidimenzionálních

varietách

o

postriemannovské

geometrii. Jak moc znáš tyhle články?“

Pokrčila rameny. „Moc zrovna ne. Tyhle záležitosti mají stejně jen historický význam. K teorii strun nijak nepřispěly.“

David se zachmuřil. Doufal, asi nerealisticky, že Monique bude mít celou věc v malíčku a že mu tak pomůže zvážit všechny eventuality. „Jak můžeš takového něco vyslovit? To se ví, že tu je spojení s teorií strun. Co Einsteinovy práce s Kaluzou? Poprvé se v nich předpokládala existence pátého rozměru. A vyšším dimenzím byla přece zatím věnovaná veškerá tvoje vědecká práce!“

Vrtěla hlavou, na tváři utrápený výraz profesora, jenž musí nedoukovi z prvního ročníku vysvětlovat prazáklady vědy. „Einstein se pokoušel vystačit s klasickou teorií. S

teorií striktně se omezující na příčinu a následek, bez těch kuriózních kvantových neurčitostí. Ovšem teorie strun je odvozená právě z kvantové mechaniky. Jde o kvantovou teorii zahrnující i gravitaci, a to je něco docela jiného, než na čem pracoval Einstein.“

„Jenomže on ve svých posledních pracích přece volil nový přístup,“ namítl David. „Pokoušel se včlenit kvantovou mechaniku do obecnější teorie. Tak aby kvantová teorie tvořila jen zvláštní případ širšího klasického rámce.“

Monique mávla odmítavě rukou. „To vím, to vím. Ale co z toho nakonec pošlo? Žádné z jeho řešení neobstálo.

Jeho poslední práce jsou úplné nesmysly.“

Davida to rozpálilo. Tenhle tón mu začínal vadit.

Třebaže si byl vědom, že není takový matematický génius jako Monique, věděl, že tentokrát má pravdu on. „Einstein funkční řešení nalezl. Jenom ho nezveřejnil.“

Naklonila hlavu a po očku si ho prohlížela. Koutky úst se lehounce pozvedly. „Vážně? Poslal ti snad někdo nějaký jeho dlouho nezvěstný rukopis?“

„Ne, pověděl mi to Kleinman těsně předtím, než zemřel. Řekl mi: ‚On byl hotov. Dokončil to!‘ A proto ho taky včera zavraždili, proto byli zabiti i ti ostatní.“

Monique vnímala naléhavý tón v jeho hlasu a zvážněla. „Podívej se, Davide, já chápu, že tě to znepokojuje, ale to, co uvádíš, je vyloučené. Neexistuje možnost, že k jednotné teorii pole by byl mohl dojít už Einstein. Jediné, co ve své době mohl znát, byla gravitace a elektromagnetismus. Slabou jadernou sílu pochopili fyzici až v šedesátých letech a silnou teprve po dalších deseti letech. Jak by tedy byl Einstein mohl přijít s teorií všeho, když dvě ze základních sil vůbec neznal? To je jako kdybys chtěl složit skládanku a chyběla ti polovina jejích kousků.“

David se nad tím na chvíli zamyslel. „Ale k tomu, aby formuloval obecnou teorii, přece nepotřeboval znát všechny podrobnosti. Je to spíš křížovka než puzzle. Jakmile máš

dostatek orientačních bodů, můžeš si domyslet celkovou stavbu a chybějící políčka vyplnit až dodatečně.“

Moniku to nepřesvědčilo. David jí viděl na očích, že tenhle nápad považuje za absurdní. „No dobrá, ale když se dopracoval k platné teorii, proč ji tedy nezveřejnil? Nebyl to snad jeho celoživotní sen?“

Přikývl. „Ano, byl. Jenže tohle všechno se odehrávalo jen pár let po Hirošimě. A třebaže s konstruováním samotné bomby neměl Einstein vůbec nic společného, věděl, že cestu k ní ukázala jeho rovnice. E = mc2, obrovské spousty energie z nepatrných kousků uranu. Představovalo to pro něho hotová muka. Jednou prohlásil: ‚Kdybych byl tušil, že udělají tohle, byl bych se stal ševcem.‘“

„Ano, ovšem, tohle všechno už jsem slyšela.“

„Tak se nad tím trochu zamysli. Pokud by byl Einstein dospěl ke sjednocené teorii, nedostal by strach, že se tohle všechno bude opakovat? Věděl, že je třeba vzít v úvahu veškeré aspekty takového objevu, všechny myslitelné důsledky. A předvídal, jak se domnívám, že by i tahle teorie mohla být využita k vojenským účelům. Snad ke konstrukci něčeho ještě horšího, než je jaderná puma.“

„Co tím máš na mysli? Co by mohlo být ještě horšího?“

David jen zavrtěl hlavou. Byl to nejslabší bod jeho úvah. Neměl nejmenší představu, co ta Einheitliche Feldtheorie vlastně je, natož co by mohla rozpoutat. „To

nevím, ale muselo to být něco strašlivého. Natolik hrůzného, že se Einstein rozhodl, že zveřejnit tu teorii nemůže. Ale nemohl ji dost dobře ani nechat upadnout v zapomnění. On věřil, že fyzika nám vlastně zjevuje božské dílo. Nemohl tu myšlenku prostě smazat a předstírat, že nikdy neexistovala.

Svěřil se s ní tedy asi svým asistentům. Každému z nich prozradil jednu její část a uložil jim, aby ji uchovali v bezpečí.“

„K čemu by to ale bylo dobré? Pokud by ta teorie byla tak strašná, nemohli by ji publikovat ani jeho asistenti.“

„Myslel na budoucnost. Einstein byl nenapravitelný optimista. On se doopravdy domníval, že za pár let Američani i Rusové složí zbraně a utvoří nějakou světovou vládu. Že válka bude postavená mimo zákon a všude že zavládne mír. A jeho asistenti měli s uveřejněním teorie vyčkat až do tohoto dne.“ Davida začaly nečekaně pálit oči.

„Čekali celý život.“

Monique ho sledovala soucitným pohledem, zjevně ale z celého jeho vyprávění nevěřila jedinému slovu. „Tohle je kromobyčejná hypotéza, Davide. A neobvyklá tvrzení si žádají i neobvyklé důkazy.“

David se odhodlal. „Když jsem včera navečer v nemocnici Kleinmana naposledy viděl, sdělil mi sérii čísel.

Řekl mi, že je to klíč, který mu Einstein předal a který teď odevzdává mně.“

„No, to ale sotva –“

„Ne, to samo o sobě není důkaz. Důkazem je to, co se odehrálo poté.“

A pověděl jí o svém výslechu v objektu FBI a o masakru, jaký následoval. Zprvu na něho jen nedůvěřivě zírala, když však začal líčit, jak zhasla světla a na chodbách zaduněla střelba, bezděčně se chytla lemu noční košilky a muchlala ji v hrsti. Když skončil, byla právě tak ohromená jako on, poté co se z oné garáže na Liberty Street vynořil na ulici. Chytla ho za rameno. „Panebože,“ šeptla. „Ale kdo na ten barák mohl zaútočit? Teroristi?“

„To nevím, nikoho z nich jsem nezahlédl. Viděl jsem pak jen ty mrtvé agenty FBI. Ale vsadil bych se, že to jsou tíž lidé, kteří zabili Kleinmana, Boucheta a MacDonalda.“

„Jak to můžeš vědět? Třeba je zabila FBI. Vypadá to, jako kdyby vláda i teroristi šli za jednou a touž věcí.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, FBI by si je byla odvezla k výslechu. Podle mého názoru se o sjednocené teorii dozvěděli ti teroristé jako první. Snad něco uklouzlo Kleinmanovi nebo Bouchetovi či MacDonaldovi. A tak šli teroristé po nich, mučili každého z nich, aby z nich vynutili nějaké informace. Když však došlo k těm opakovaným úmrtím, uvědomily si asi americké zpravodajské služby, že se tu cosi děje. Proto se také v nemocnici ihned objevila FBI. Kleinmana asi měli pod dohledem.“

Jak pokračoval v líčení, Davidův hlas sílil a jeho poslední slova doznívala odrazem od kuchyňských stěn.

Dopověděl a zadíval se na Moniku, jak reaguje. Její tvář už zčásti ztratila skeptický výraz, přesvědčená však dosud nebyla. Pustila jeho rameno a zadívala se znova na svůj notebook, kde mezitím spořič předváděl animaci rotující Calabiho-Yauovy variety. „Pořád mi to ještě nedává smysl,“

řekla. „Chci říct, že máš možná pravdu, pokud jde o ty vraždy, ti teroristi možná opravdu mohli jít po Kleinmanovi a ostatních kvůli nějakému tajnému plánu, na němž se možná všichni ti tři fyzici podíleli. Nedokážu ale uvěřit, že by za takovým projektem mohla být jednotná teorie pole, kterou Einsteinovi asistenti někde padesát let skrývali. To mi zní příliš nepravděpodobně.“

Opět přikývl. Tuhle její nedůvěru chápal. Nejde jen o to, že Monique jednoduše upřednostňuje kvantové teorie před klasickými. V sázce je její celoživotní práce. To, co tu David právě řekl, znamená, že všechny výsledky, kterých ona a další zastánci teorie strun za poslední dvě dekády dosáhli, veškeré pracné výdobytky, těžce získávané poznatky a nově formulované souvislosti jsou vlastně nepodstatné. Kýžená velká cena, po níž všichni tolik toužili, teorie všeho, by se tak stala objevem vědce, jenž zemřel dlouho předtím, než mnozí z nich vůbec přišli na svět. A tahle vyhlídka pro ni byla, mírně řečeno, těžko stravitelná.

Odvrátil od Moniky oči a marně přemýšlel, jak ji přesvědčit. Tvrdí tu něco kromobyčejného, ale mimořádný důkaz zatím žádný nepřinesl. Žádné takové světoborné

svědectví ani nemá. Když se však rozhlížel po prázdných stěnách kuchyně, na cosi připadl. Nebylo to příjemné pomyšlení; naopak, bylo tak hrozné, až se mu rozbušilo srdce. Ale důkaz to je.

„Podívej se kolem sebe,“ řekl, obrátil se k Monice a ukázal prstem na zdi a na skříňky. „Prohlídni si tu kuchyň pořádně. Není tu nic poškozeného, nic posprejovaného.

Nikde žádná svastika.“

Nechápavě se na něj zahleděla. „No a co?“

„Proč by vlastně nějaká parta newjerseyských skinů zničila všechny místnosti v domě – a kuchyň přitom nechala na pokoji? Nepřipadá ti to divné?“

„Co to ale má co dělat s –“

„Protože to nebyli žádní skinheadi, Moniko. Někdo to tu zobracel naruby, protože pátral po Einsteinových denících. Hledali pod podlahami, rozkopali zahradu a zproráželi i stěny, aby se přesvědčili, jestli mezi nimi nejsou nějaké schovávačky. A všechno to tu pomalovali hákovými kříži, aby to navenek vyhlíželo jen jako vandalismus.

Kuchyně se netkli, protože ta byla přistavěná až dlouho po Einsteinově smrti, takže v ní nic ukrýt nemohl. A ze stejného důvodu se také nedotkli tvého nábytku a zařízení.“

Monique pozvedla ruku k ústům. Dlouhé štíhlé prsty si přitiskla na rty.

„Kdybych měl hádat,“ pokračoval David, „tak to tu prohledávali lidé z FBI. Teroristi by sotva byli čekali, až

odsud odjedeš někam na víkend. Ti by tě zkrátka zabili ve spánku. A hádal bych taky, že tu agenti žádné deníky nenašli. Na to byl Einstein až příliš chytrý. Určitě by nikde nezanechával žádné písemné záznamy.“

Třebaže měla Monique dolní polovinu obličeje zakrytu rukou, neušla Davidovi proměna její tváře. Zprvu se jí oči rozšířily překvapením a úlekem, během vteřin se však zúžily a mezi obočími jí naskočila hluboká kolmá vráska. I neonacističtí skinheadi by představovali nemalé svinstvo – ovšem federální agenti sprejující po zdech hákové kříže, jen aby zastřeli nějakou svou tajnou operaci? Tady už jde o naprosto jinou kategorii zla.

Ruku posléze spustila a položila ji opět Davidovi na rameno. „Jaká čísla ti to Kleinman vlastně sdělil?“

*

HUDSON RIVER SIMON PŘEKROČIL bez problémů. U

vjezdu do Lincolnova tunelu bylo kontrolní stanoviště, kde ho dvojice policistů stavěla a nařídila, aby spustil okénko, načež do vozu strčil čenich pes cvičený na hledání výbušnin, avšak Simon se ve Waldorfu mezitím už převlékl a ve sprše se zbavil všech stop po C-4, které mu po výbuchu zbyly na kůži, takže vlčák jen tupě civěl na volant. Simon hlídce ukázal svůj doklad totožnosti – dokonale padělaný řidičský

průkaz vydaný ve státě New York – a policisté mávli, aby pokračoval v jízdě.

Po pěti minutách už najel na New Jersey Turnpike a řítil se dálnicí přetínající ztemnělé a ponuré Meadowlands.

Mohl jet tak rychle, jak se mu zazdálo, protože teď ve čtyři hodiny ráno byla silnice takřka prázdná a všechny dálniční hlídky z ní byly staženy na pomoc newyorské policii střežící mosty a tunely. Kolem letiště v Newarku tak projel skoro stopadesátikilometrovou rychlostí a pak odbočil k západu, směrem k rafinérii Exxon rozlezlé široko daleko po krajině.

Nadcházela hlubina noci, samo nejtemnější dno její propasti. Před ním na obzoru vystupovaly ze tmy destilační věže. Z jednoho komínu šlehal odpadní hořící plyn, plamen to však byl jen uzounký a mihotavý, pomrkával jako nějaká kontrolka. Kolem Simona se míhalo bludiště potrubí a cisteren s benzínem, vozovka jako by čím dál tím víc temněla a na okamžik měl pocit, že snad jede pod vodou. Z

té prázdnoty mu v mysli vytanuly dva obličejíky, tváře jeho dětí, nebyly to však ony útěšné snímky, které uchovával v mobilu. V této scénce se Sergej ani Larisa neusmívali.

Sergej ležící v blátivém příkopu měl oči zavřené, na obou pažích dlouhé pruhy spálenin a vlasy slepené krví. Avšak Larisiny oči byly dokořán, jako kdyby dosud žila, jako by stále ještě v hrůze zírala na ohnivou kouli, která ji zahaluje.

Simon dupl na plyn a mercedes sebou prudce trhl vpřed. Brzy dojel k exitu číslo 9 a vyrazil po Route 1 k jihu.

Za čtvrt hodiny bude v Princetonu.

*

40 26 36 79 56 44 7800

DAVID ČÍSLA VYPSAL NA LÍSTEK vytržený z poznámkového bloku. Podal ho Monice, vzápětí se ho však zmocnilo nutkání papírek jí vyrvat a roztrhat na kousíčky.

Bál se těch šestnácti cifer. Chtělo se mu je zničit, pohřbít, navěky je vymazat z paměti. Ale věděl, že to udělat nemůže.

Žádné jiné vodítko neměl.

Monique lístek držela v obou rukou, rozvažovala nad každou z číslic. Přelétala očima zleva doprava, pátrala po nějakém systému, po smyslu jejich sledu, zkoumala jejich geometrické vyjádření. Na její tváři David viděl stejné soustředění, jako když tehdy na konferenci k teorii strun přednášela o Calabiho-Yauových varietách. Byla to tvář bohyně Athény chystající se do bitvy.

„Pokud jde o distribuci, nevypadá to zrovna náhodně,“

řekla. „Jsou tu tři nuly, tři čtyřky a tři šestky, ale jen jedno číslo se tu objevuje párově, sedmičky. V náhodné číselné sekvenci takovéhoto rozměru by nebyl pravděpodobný výskyt většího počtu totožných trojic než dvojic.“

„Nemohl by to být klíč k otevření nějakého zakódovaného počítačového souboru? Kleinman mluvil o klíči, takže by to bylo dost logické.“

Ulpívala očima dál na řádce cifer. „Počtem by to odpovídalo. Šestnáct čísel, každé z nich lze transformovat na čtyři bity digitálního kódu. To je celkem čtyřiašedesát bitů, což je standardní délka šifrovacího hesla. Jenomže pro toto použití by sekvence musela být náhodná.“ Zavrtěla hlavou.

„Při nenáhodné sekvenci se dá kód příliš snadno rozluštit.

Proč by Kleinman volil tak nedokonalý klíč?“

„No, možná je to klíč jiného druhu. Třeba jde spíš o jakýsi identifikační štítek. O něco, co má usnadnit spíš takový soubor hledat než ho luštit.“

Monique neodpovídala. Přidržela si namísto toho papírek blíž k očím, jako by se jí nesnadno četl. „Ty jsi ten sled napsal dost zvláštním způsobem.“

„Co máš na mysli?“

Otočila lístek, tak aby na něj David viděl. „Číslice jsou porozdělovány. Za každou druhou je jakoby mezera. Kromě konce, kde už jsi je vypsal hustě.“

Vzal si od ní papír do ruky. Má pravdu, prvních dvanáct cifer je uspořádáno do dvojic. Nedělal mezery úmyslně, ale tak to tu je. „Hm,“ zabručel. „To je divné.“

„Vyslovoval Kleinman ta čísla takhle po skupinách, když ti je diktoval?“

„Ne, to zrovna ne.“ Zavřel na okamžik oči a před sebou viděl znovu profesora Kleinmana, jak opřen vsedě na nemocničním lůžku ze sebe vykašlává svá poslední slova.

„Selhávaly mu plíce, takže ta čísla vyrážel, když lapal po dechu, vždycky po dvou. A tak jsem si tu sekvenci taky zapamatoval. Šest dvojčíslí a jedno čtyřčíslí nakonec.“

„Ale nebylo by možné, že je odděloval úmyslně? Že Kleinman prostě chtěl, aby sis ta čísla takhle utřídil?“

„Ano, předpokládám, že asi ano. Ale co se tím mění?“

Monique papírek popadla a položila ho na kuchyňský stůl. Našla si tužku a vyznačila každou mezeru mezi dvojčíslími čárou.

40/26/36/79/ 56/44/ 7800

„Když tu sekvenci takhle rozdělíš, vyhlíží ještě méně náhodně,“ řekla. „Zapomeň na čtyřčíslí na konci a uvaž jen ta dvojčíslí. Pět ze šesti spadá do intervalu mezi pětadvacítkou a šedesátkou. To je značně úzký prostor.“

David na čísla jen zíral. Jemu stále ještě připadala jako naprosto náhodná. „Já nevím. Spíš se mi zdá, že se snažíš nějaký systém do nich vnést zvenčí.“

Zamračila se. „Já opravdu vím, co dělám, Davide.

Strávila jsem spoustu času nad daty z pokusů částicové fyziky, a když se setkám se systémem, obvykle ho rozpoznám. Z nějakého důvodu jsou ta čísla nahloučena v poměrně úzkém pásmu.“

Znovu se na posloupnost zadíval a pokoušel se uvidět ji z Moničina hlediska. Okey, pomyslel si, tak tedy jsou skoro všechna dvojčíslí posunuta pod hranici šedesátky.

Není ale právě v tom jejich náhodnost? Davidovi ty páry číslic připadaly trochu jako seznam výherních čísel v newyorském Lottu, do něhož si občas také vsadil, navzdory naprosto beznadějným pravděpodobnostním vyhlídkám. I loterijní výsledky se hromadily pod hodnotou šedesáti, to ovšem proto, že nejvyšší uhádnutelné číslo bylo padesát devět.

A pak mu svitlo, bylo to nad slunce jasnější. „Minuty a vteřiny,“ řekl.

Nezdálo se, že by ho Monique vnímala. Dál se skláněla nad kuchyňským stolem a studovala sled číselných dvojic.

„Máš před sebou minuty a vteřiny,“ řekl tentokrát už hlasitěji. „Proto jsou ta čísla pod šedesátkou.“

Vzhlédla k němu. „Cože? Ty myslíš, že jde o nějaký časový údaj?“

„Ne, časový ne. Tohle jsou prostorové údaje.“ David se na sekvenci znovu upřeně zahleděl a její smysl se před ním otevíral jako rozpukávající se květ, všech šest okvětních plátků rozložených v perfektní růžici. „Jsou to zeměpisné souřadnice, šířka a délka. První dvojčíslí znamená úhlové stupně, druhé dvě minuty a třetí vteřiny.“

Monique na něho chvilku civěla, pak se znovu podívala na ona čísla. Na tváři se jí rozhostil úsměv, jeden z nejkrásnějších, jaké kdy David spatřil. „No dobrá, pane doktore,“ řekla pak. „Za pokus to stojí.“

Přešla ke svému notebooku a začala cosi vyťukávat na klávesnici. „Zadám to jako souřadnice na Google Earth.

Hned se budeme moct kouknout, kde to je.“ Vyhledala a otevřela googlovský program a vložila dvojčíslí jako souřadnice. „Předpokládám, že ta čtyřicítka bude asi severní šířka, ne jižní. Jinak bychom se ocidi někde v Pacifiku. A pokud jde o délku, uvažuji sedmdesát devět stupňů západní délky, nikoli východní.“

David se jí postavil po boku, tak aby viděl na monitor notebooku. Jako první se objevila zrnitá fotografie ze satelitu. Nahoře byl velký objekt o půdorysu velkého H, na spodu snímku se táhly řady menších budov ve tvaru L a plusových znamének. Nešlo zřejmě o obytné stavby, na to byly vesměs příliš veliké, avšak nebyly ani dostatečně

vysoké, aby mohlo jít o kancelářské mrakodrapy. A nebyly uspořádány v nějaké uliční síti anebo přidruženy k dálnici; většina z nich namísto toho přiléhala k obvodu dlouhého obdélného nádvoří překříženého četnými cestičkami. To je nějaký kampus, pomyslel si David. Vysokoškolský kampus.

„Kde to je?“

„Moment, hned si vyvoláme uliční mapu.“ Monique klikla na ikonu a na všech budovách naskočily názvy ulic a budov. „Pittsburgh je to. Souřadnice ukazují na tuhle budovu vpravo.“ Klikla kurzorem na označené místo a přimhouřila oči, aby mohla naskočivší nápis přečíst. „Ta adresa je 5000 Forbes Avenue, Newell-Simon Hall.“

Davidovi byl název povědomý. Jednu už v té budově byl. „To je Carnegie Mellon. Tam, co je Institut robotiky.

Pracuje tam Amil Gupta.“

Monique ťukala dál a dostala se na webový server institutu. Vyhledala stránku se seznamem členů profesorského sboru. „Podívám se na telefonní linky,“ řekla a přes rameno se ohlédla na Davida. „Všechny jejich pobočky mají čtyřčíslí začínající 78.“

„Jaké číslo má Gupta?“

„Jeho osobní linka je 7832. Ale on je přece ředitelem institutu, ne?“

„Ano, už dobrých deset let.“

„Podívej se na tohle. Linka ředitelského sekretariátu je 7800.“ A vítězoslavně dodávala. „To je to poslední čtyřčíslí v Kleinmanově sekvenci.“

Byla úspěchem jejich pátrání tak rozjařená, že si dopřála vítězné gesto a vyrazila pěstí do vzduchu. Avšak David stále ještě zíral na seznam profesorů na monitoru notebooku. „Mně se na tom něco nezdá,“ řekl. „Tohle nemůže být skutečný smysl té zprávy.“

„O čem to mluvíš? Dává to naprosto smysl. Jestli se Einstein skutečně dobral jednotné teorie, pak o ní patrně řekl i Guptovi. Kleinman ti chtěl tímhle způsobem sdělit, aby ses vydal za Guptou a teorii ochránil. Je to evidentní!“

„V tom je právě ten problém. To sdělení je až příliš evidentnní. Kdekdo ví, že Gupta s Einsteinem spolupracoval. Ví to FBI, vědí to teroristi, je o tom celá jedna kapitola v té mé pitomé knížce. Proč by se tedy Kleinman snažil vytvořit takový komplikovaný kód, pokud by tohle byla jediná věc, kterou chtěl touto cestou sdělit?“

Pokrčila rameny. „Štěkáš na špatný strom. Já nemám nejmenší představu, co v tu chvíli šlo Kleinmanovi hlavou.

Byl to možná ten nejlepší z plánů, které ještě stačil vymyslet.“

„Ne, tomu nevěřím. Kleinman nebyl žádný hlupáček.“

Vzal do ruky lístek s šestnácti číslicemi. „V téhle sekvenci musí být skryto ještě něco jiného. Něco, co nám uniká.“

„Dobrá, pak existuje jediná cesta, jak na to přijít.

Musíme mluvit s Guptou.“

„Toho volat nemůžeme. Federálové mu už touhle dobou určitě napíchli telefon.“

Monique notebook vypnula a sklapla monitor. „Tak musíme do Pittsburghu.“

Přenesla notebook na pracovní plochu kuchyňské linky, uložila ho do kožené brašny a zatáhla zip. Našla si pak malou cestovní tašku a začala do ní ze skříní skládat různé drobnosti: nabíječku baterií, deštník, kapesní přehrávač, sušenky. David ji znepokojeně sledoval.

„Zbláznila ses? Nemůžeme se přece jen tak vydat za Guptou domů! Ten barák už má FBI jistě pod dohledem. Pokud ho mezitím už neodvezli někam na Guantánamo.“ Anebo pokud ho mezitím teroristé neumučili k smrti, pomyslel si.

„Tak jako tak, k němu se nedostaneme.“

Monique už zatáhla zip i na příručním zavazadle. „Ale my dva jsme přece nějaké hlavičky, Davide, my už si nějak poradíme.“ S taškou v jedné ruce a s brašnou s notebookem v druhé zamířila ke dveřím.

David ji následoval do obývacího pokoje. „Počkej přece! Tohle prostě udělat nemůžem! Mě už nahání policie!

Byl to zázrak, že jsem se vůbec dostal ven z New Yorku!“

Zastavila se před poničeným krbem a postavila obě zavazadla na podlahu. Pak z krbové římsy sebrala revolver a otevřela bubínek. Uprostřed mezi obočími jí opět vyvstala

svislá vráska, rty se semkly do sveřepé čárky. „Podívej se nahoru,“ řekla a revolverem ukázala na dva rudé hákové kříže na stropě a na nápis PRYČ S NEGRAMA. „Ty svině se mi vloupaly do domu – do mého domu – a tyhle sračky mi tu načmáraly po zdech. Buď si jistý, že jim to nedaruju!“

Sebrala z římsy i náboje a jeden po druhém je plnila do komor bubínku. „Ne, já se potřebuju dostat až k samému jádru toho svinstva. Chci přijít na to, co za tím vším stojí, a pak to těm kurvám spočítat.“

David hleděl na revolver v jejích rukou. Pranic se mu to nelíbilo. „Tahle pistolka ti nebude k ničemu dobrá.

Policajtů a agentů mají celé stovky. Tudy si cestu neprostřílíš.“

„Neboj, já žádné přestřelky v plánu nemám. My prostě musíme být chytří, nesmíme se nechat zhloupnout. Nikdo neví, že jsi u mě, takže po mém voze FBI pátrat nebude.

Stačí, když nebudeš ukazovat tvář, a všechno půjde hladce.“

Zasunula náboj i do poslední komory a bubínek zaklapla.

„Jdu si teď nahoru pro nějaké oblečení. Nemám ti z Keithova vybavení přinést aspoň holení?“

Kývl. Přít se s ní dál už nedokázal. Byla jako přírodní živel, nespoutatelný a neovladatelný, dokázala zprohýbat veškerý časoprostor kolem sebe. „Co řekneš Keithovi?“

Monique popadla obě brašny do jedné ruky, zbraň nesla v druhé. „Nechám mu tady vzkaz. Napíšu mu, že jsme museli na nějakou konferenci nebo něco takového.“ Vyšla

do chodby a vydala se vzhůru po schodech. „On se tím moc vzrušovat nebude. Má tři další přítelkyně, se kterými může trávit čas. Chlapec má páru.“

Znovu jen kývl. Takže ten vztah s Keithem není nic tak vážného. David ke svému vlastnímu překvapení shledal, že ho tato skutečnost potěšila.

*

SIMON SVIŠTĚL PO ALEXANDER ROAD, k

Einsteinovu domu mu chybělo sotva půl míle, když v zrcátku za sebou spatřil blikající majáček. Patřil modrobílému hlídkovému vozu princetonské městské policie. „Job tvoju mať“ zaklel a bouchl pěstí do volantu.

Pokud by k tomu bylo došlo jen o minutu dřív, když ještě jel po Route 1, byl by prostě šlápl na plyn – seděl v Mercedesu SLK 32 AMG, který dokázal hladce ujet každému americkému vozu – jenže teď už byl v ulicích města a existovala až příliš velká hrozba, že mu někde nastraží past.

Neměl jinou možnost než zastavit.

Zůstal stát na odstavném pruhu v opuštěném úseku silnice, padesát metrů od vchodu do městského parku.

Hlídkový vůz dojel na vzdálenost asi deseti metrů za ním, nechal rozsvícená světla a pár popuzujících vteřin se nic nedělo. Policista zatím zřejmě telefonem hlásil dispečerovi na stanici popis Simonova vozu. Posléze asi po půl minutě z

policejního vozu vystoupil robustní chlapík v modré uniformě. Simon si natočil postranní zrcátko, aby si ho mohl prohlédnout. Byl ještě mladý, nejvýš pětadvacet mu mohlo být. Svalnaté paže i ramena, ale trochu už nakynutý v pase.

Tráví zřejmě většinu času vsedě za volantem a číhá, až kolem projede nějaký namazaný teenager.

Když se policista blížil k mercedesu, spustil Simon okénko. Mladíček se opřel o dveře na řidičově straně a naklonil se do vozu. „Vážený, máte představu, kolik jste právě jel?“

„Sto čtyřicet tři kilometrů za hodinu,“ odpověděl Simon. „Asi tak.“

Policista se zachmuřil. „Tohle není žádná sranda.

Klidně byste tu takhle moh někoho zabít. Ukažte mi řidičský průkaz a doklady k vozu.“

„Jistě,“ Simon sáhl do bundy. Měl padělaný řidičský průkaz, ale žádné papíry k mercedesu, který před dvěma dny ukradl z prodejny v Connecticutu. Takže namísto náprsní tašky vytáhl uzika a střelil policistu do čela.

Muž se zvrátil nazad. Simon mercedes nastartoval a odlepil se od krajnice. Během pár minut si někdo z projíždějících motoristů těla všimne a do půl hodiny už bude celá princetonská policie na nohou a všichni budou hledat jeho vůz. Ale to nevadí. Stejně neměl v plánu zdržet se ve městě příliš dlouho.

*

KEITHOVI SE ZDÁLO O MONIČINĚ CORVETTĚ.

Přivezla mu ji do dílny a stěžovala si, že se přehřívá, když ale zvedl kapotu, zjistil, že pod ní žádný motor není.

Namísto něj tam byl schoulený ten chlápek, David Swift.

Keith se otočil k Monice, aby se jí zeptal, oč tu jde, ale ona mu zatím hravě proklouzla za záda.

Na rameni ucítil čísi ruku. Byla skutečná, nebyl to sen.

Chytla ho a převrátila na záda. To je asi Monique, konečně se vrací do postele. Chtěla by se asi trochu pomilovat. V

posteli byla dobrá, ale trochu moc potřebná. „Ale, Mo,“

zabručel, aniž otevřel víčka. „Říkal jsem ti, že ráno musím brzy vstávat.“

„Vy nejste David Swift.“

Při zvuku neznámého hlasu se rázem probral. Otevřel oči a uviděl siluetu hladce oholené hlavy na silném krku.

Muž teď přesunul ruku na Keithovo hrdlo a zmačkl, tvrdě ho tiskl k posteli. „Kde jsou?“ vyptával se. „Kam zmizeli?“

Prsty se sevřely na Keithově průdušnici. Ležel, nemohl se pohnout, příliš vyděšený, než aby se zmohl na odpor.

„Dole!“ zachrčel. „Dole jsou.“

„Ne, nejsou.“

Keith uslyšel zašelestění a postřehl nějaký záblesk.

Modravým šerem svítání, pronikajícím oknem do ložnice, kmitla dlouhá rovná čepel.

„Tak pojď, kamaráde,“ říkal ten chlap. „Trošku si popovídáme.“

6

KAREN PŘECHÁZELA VÝSLECHOVOU MÍSTNOSTÍ v budově FBI na Federal Plaza sem a tam. Prošla nejprve kolem železných dveří, zamčených zvenčí. Pak kráčela podél zrcadla zabírajícího téměř celou jednu stěnu, patrně polopropustného, jaké bezpochyby dovolovalo sledovat vyšetřování i agentům z vedlejší místnosti. Posléze došla pod modrozlatý emblém s vyobrazením orla a s nápisem FEDERÁLNÍ

ÚŘAD

PRO

VYŠETŘOVÁNÍ

–

CHRÁNÍME AMERIKU. Kolem kovového stolu uprostřed místnosti bylo rozestaveno několik židlí, ale Karen byla příliš rozrušená, než aby vydržela sedět. Obešla prostůrek snad padesátkrát, strachy, vztekem a únavou jí bylo až mdlo.

Jonnyho jí agenti kamsi odvedli.

V pět hodin ráno uslyšela na chodbě před zamčenými dveřmi nějaké kroky. Bylo slyšet otočení klíče a vzápětí vstoupil do místnosti agent, který ji v noci zatýkal. Vysoký, světlovlasý, svalnatý, stále ještě v onom ohavném šedém saku vzdouvajícím se nad pouzdrem se zbraní. V okamžiku, kdy se proti němu Karen vrhala, rozpomenula se na jeho jméno: agent Brock. Ten hajzl, co nasadil pouta sedmiletému klukovi. „Kde je můj syn?“ obořila se na něho.

„Chci vidět svého chlapce!“

Brock rozpřáhl paže, jako by ji chtěl zachytit. Oči měl modré, studené. „Nono, pomalu! Váš syn je v naprostém pořádku. Spí v jedné místnosti dole.“

Karen mu nevěřila. Když od ní agenti Jonnyho odtrhli, ječel, jako by ho na nože brali. „Zaveďte mě hned k němu!

Chci ho okamžitě vidět!“

Pokusila se projít kolem Brocka ke dveřím, ale agent jí zastoupil cestu. „Povídal jsem pomalu, tak pomalu! Syna uvidíte za chviličku. Nejdřív vám musím položit pár otázek.“

„Poslyšte, já jsem právnička, rozumíte? Trestní agendu sice nedělám, ale vím, že tohle je nezákonné. Nemůžete nás tu zadržovat, aniž nás obviníte.“

Brock se ušklíbl. Právníky zjevně v přílišné oblibě neměl. „Pokud si opravdu říkáte o formální obvinění, můžete ho mít. Co takhle podezření z ohrožení výchovy mládeže? Považujete to za dostatečně zákonné?“

„Cože? O čem to mluvíte?“

„Mluvím o drogové závislosti vašeho bývalého manžela. A o tom, jak si na drogy vydělával prodejem kokainu studentům na Kolumbijské univerzitě. Většinou jako dealer v Central Parku, poté, co vyzvedl vašeho syna ze školy.“

Karen na něho jen civěla. Nic absurdnějšího snad v životě neslyšela. „To je prostě šílené! Nejhorší, co v tom parku dělali, bylo, že si hráli se super soakerem.“

„Máme záběry bezpečnostních kamer, na kterých jsou ty kšefty zachycené. Podle našich zdrojů se jim Swift věnuje už léta.“

„Ježíšikriste! Pokud by David byl v parku prodával nějaké to svinstvo, byla bych o tom musela vědět!“

Brock pokrčil rameny. „Možná jo, možná ne. Jedna věc je jistá: opatrovnický soud bude chtít určitě zjistit, jestli jste se na tom nepodílela i vy. Rozhodne možná o odebrání vašeho syna až do vyšetření celé záležitosti.“

Karen vrtěla hlavou. Ten Brock lže. K její praxi náleželo sjednávání fúzí firem a dokázala zpravidla přesně odhadnout, kdy protistrana blufuje. „Okey, tak mi to dokažte. Ukažte mi ty záběry.“

Brock k ní pokročil blíž. „Žádný strach, uvidíte je už dnes večer, ve zprávách. Víte, váš exmanžel chtěl totiž své kšeftíky rozvinout trochu dál, takže začal spolupracovat s tou partou Latin Kings. Slyšela jste už o nich, ne?“

Úkosem se na něho podívala. „Chcete říct, že se David přátelil s nějakými gangstery?“

„Latin Kings kontrolují obchod s drogami na horním Manhattanu. Jsou to ty svině, co pozabíjely včera večer naše agenty. Zastřelili tři z našich, kteří naoko od Swifta nakupovali, a další tři, kteří akci zajišťovali.“

Karen jen pohrdavě odfrkla. Tahle historka je dokonale absurdní. Každému, kdo Davida jen trochu zná, to bude okamžitě jasné. Jenže proč si vůbec FBI takovéhle

slátaniny vymýšlí? Co se tím pokoušejí zastřít? Poodstoupila od Brocka o krok, obrátila se ke kovovému stolu a usedla na jednu ze židlí. „Dobrá, agente Brocku, ať je pro tuto chvíli po vašem. Co ode mne chcete slyšet?“

Z kapsy saka vytáhl notes a tužku. „Potřebujeme informace o kontaktech vašeho exmanžela. Specielně o někom, kdo bydlí v New Jersey.“

„V New Jersey? Vy si myslíte, že David je v New Jersey?“

Brock se zachmuřil. „Ptát se tu budu já, ano? Jména jeho kolegů z Kolumbijské už máme. Teď dáváme dohromady seznam jeho přátel, známých a tak dále.“

„Nejsem ta pravá, koho byste se měli vyptávat. Jsme s Davidem už dva roky rozvedeni.“

„Naopak, vy jste přesně ta pravá. Chápejte, Swift je v této chvíli na útěku a hledá bezpochyby někoho blízkého, kdo by mu poskytl pomoc. Někoho velice blízkého, jestli mi rozumíte.“ Se spikleneckým pohledem pokývl hlavou k rameni. „Nemá on náhodou v New Jersey nějaké takovéhle kamarádky?“

Karen opět zavrtěla hlavou. Taková ubohost, pomyslela si. Ten Brock se pokouší hrát na mou žárlivost.

„Nemám představu.“

„Ale prosím vás. Copak vy nic nevíte o jeho milostném životě?“

„A proč bych se o to měla starat? Manželé už nejsme.“

„No, a co před rozvodem? Netoulával se vám David trochu? Nevyjížděl si pozdě večer někam přes Washingtonův most?“

Dívala se mu zpříma do očí. „Ne.“

Brock se postavil před Kareninu židli. Rukou se opřel o kraj stolu a naklonil se k ní, jen pár centimetrů od její tváře. „Moc vám ta spolupráce nejde, Karen. Chcete přece zase vidět svého syna, nebo ne?“

Sevřel se jí žaludek. „Vy mi vyhrožujete?“

„Ne, vůbec ne. Jen jsem vám chtěl připomenout ten opatrovnický soud. Pokud od nás nedostanou příznivou zprávu, mohli by vám syna odebrat a svěřit ho do náhradní péče. A vy ho přece nechcete ztratit, či snad ano?“

Měla Brockův obličej tak blízko, že cítila i pach jeho ústní vody, vulgární peprmintový odér. Na okamžik si myslela, že se snad pozvrací. Namísto toho však vyskočila a odstrčila židli. Proklouzla kolem Brocka a namířila si to rovnou k zrcadlu na protější stěně místnosti. „Už vám došlo, koho to tu buzerujete?“

V zrcadle uviděla Brocka, jak se k ní zezadu blíží.

„Tam nikdo není, Karen. Jsme tu sami, jen vy a já.“

Píchla ukazovákem proti zrcadlu. „Amory Van Cleve.

Říká vám to něco? Zná se s polovinou právníků z ministerstva spravedlnosti a nebude zrovna rád, až mu povím, co jste tu se mnou prováděli.“

Brock už stál na krok za jejími zády. „Tak už toho bylo dost. Radši se –“

„Pošlete toho buzeranta okamžitě pryč!“ rozkřikla se Karen, prstem ukazovala na Brocka, ale nespouštěla oči ze zrcadla. „Jestli tu bude ještě až napočítám do deseti, tak se těšte, jak se do vás Amory pustí. Slyšíte? Popovídá si se svými přáteli z justice a postará se, abyste šli všichni sedět!“

Asi na pět vteřin se v místnosti rozhostilo ticho. I Brock sklapl a čekal, co bude dál. Pak Karen uslyšela na chodbě opět nějaké kroky. Dveře se otevřely a do místnosti vstoupila starší žena v bílé blůze a s brýlemi na nose. „Jste v pořádku, zlatíčko?“ protahovala každé slovo. „Slyšela jsem tu nějaký křik, tak jsem myslela –“

Karen se prudce otočila. „Neopovažujte se mi tu něco vykládat!“ zaječela. „Hned mě doveďte k mému synovi!“

*

DAVID SE PROBRAL, HLUBOKO ZAPADLÝ v sedačce spolujezdce Moničiny corvetty. Ještě celý obluzený a dezorientovaný vyhlédl předním oknem ven. Vůz se hnal po federální dálnici napříč kopcovitou krajinou, po ránu svěže zelenou. Na rozlehlé pastvině, mírně se zvedající uprostřed mezi velkou červenou stodolou a čerstvě zoraným polem, postávalo stádo hnědých kraviček. Byl na ně půvabný pohled a David z klidných nehnutých zvířat nadlouho

nedokázal spustit oči. Pak ucítil dole v zádech tupou bolest, bezpochyby v důsledku všeho toho běhání v předchozí noci, a připomněl si tak, proč tu vlastně sedí a řítí se jitrem někam pryč.

Poposedl si na sedadle, nízkém a nepohodlném.

Monique sledovala silnici před sebou, jednu ruku na volantu, druhou se přehrabovala v krabičce s vanilkovými oplatkami. Ještě než odešla z domu, převlékla se do bílé selské blůzky a khaki šortek, na uších měla sluchátka ipodu, který jí ležel na klíně. Hlavou si lehce pokyvovala do rytmu hudby. Zprvu si nevšimla, že je David už vzhůru, takže si ji koutkem oka prohlížel, okukoval její nádhernou šíji a dlouhá, kakaově hnědá stehna. Po chvíli si však začal připadat jako voyeur, takže zívl, aby vzbudil její pozornost.

Roztáhl paže, jak jen to stísněný interiér corvetty dovolil.

Monique se k němu otočila. „No konečně!“ prohlásila.

„Byl jsi v limbu skoro tři hodiny.“ Sundala sluchátka, a ještě než přehrávač vypnula, zachytil David kousek úderného rapového textu. Pak mu nabídla krabici s oplatkami.

„Nenasnídáš se?“

„Ano, to určitě, děkuju.“ Teprve když se krabice chopil, uvědomil si, jak hrozný má hlad. Strčil si do úst dva zákusky najednou, pak sáhl ještě pro tři další. „Kde to jsme?“

„No v překrásné západní Pennsylvanii. Do Pittsburghu to máme ještě hodinku.“

Našel si údaj na přístrojové desce – 8:47. „Máš dobrý čas.“

„Blázníš?“ ohrnula nos. „Kdybych jela jako jindy, tak už bychom tam dávno byli. Držím se pod stodesítkou, pro případ, že by tu někde hlídali dálniční poldové.“

David kývl. „Máš pravdu. Teď už asi i oni mají moji fotku.“ Sáhl do krabičky pro další dva vanilkové řezy.

Znovu pohlédl na Moniku a teprve teď si všiml naběhlých váčků pod očima. „Poslyš, ty už musíš být pěkně utahaná.

Nechceš, abych chvíli řídil já?“

„Ne, jsem docela v pořádku,“ odpověděla rychle.

„Unavená nejsem.“

Volant teď svírala oběma rukama, jako by chtěla dotvrdit své rozhodnutí. Zjevně nebyla nijak nadšená představou, že by její vůz měl řídit někdo jiný. Nu, pochopitelně, pomyslel si. Ta corvetta je opravdu krasavice.

„Určitě?“

„Jo, jsem docela fit. Mám dlouhé jízdy ráda. Na silnici dostávám ty nejlepší nápady. Četl jsi můj poslední článek ve Physical Review? Gravitační působení nekompaktních vyšších dimenzí? Ujasnila jsem si to jednou o víkendu, když jsem jela dolů do Washingtonu.“

Odtamtud ona přece pochází, upamatoval se, z washingtonské čtvrti Anacostia. Tam byl její otec zavražděn a její matka propadla heroinu. Už měl na jazyku otázku, jestli tam žije někdo z její rodiny, ale včas se zarazil. „Takže

cos měla v hlavě teď?“ otázal se namísto toho. „Myslím, než jsem se probral.“

„Skryté proměnné. Něco o tom asi víš.“

David přestal jíst a krabici s oplatkami odložil. Skryté proměnné představovaly v Einsteinově úsilí o nalezení jednotné teorie důležitý směr hledání. Ve třicátých letech dospěl k přesvědčení, že za podivným kvantovým chováním subatomárních částic je třeba hledat nějaký dosud utajený řád. Ten mikroskopický svět se zdá chaotický jen proto, že nikdo zatím nepochopil skryté proměnné, tu nejvlastnější podstatu vesmíru. „Takže ty se snažíš odhalit, jak k nim přistupoval Einstein?“

Zachmuřila se. „Nedokážu se v tom vyznat. Kvantová teorie se prostě do klasického rámce implantovat nedá. Je to, jako bys chtěl hranatý kolík vrazit do kulaté díry.

Matematika obou systémů je naprosto odlišná.“

David si pokoušel vzpomenout, co o skrytých proměnných vlastně v té své knížce napsal. „No, s matematikou já ti pomoct nedokážu. Ale Einstein se klonil k názoru, že kvantová mechanika je neúplná. Ve všech svých dopisech a přednáškách ji vždycky přirovnává ke hře v kostky. Je to teorie, podle níž nedokážeš předpovědět, kdy se radioaktivní atom rozpadne anebo kde skončí emitované částice. Z kvantové teorie plyne pouhá pravděpodobnost, a to považoval Einstein za nepřijatelné.“

„Jo, já vím. ‚Bůh nehraje s vesmírem kostky.‘“

Obrátila oči v sloup. „Podle mě je to pěkně arogantní úlet.

Co asi mohlo vést Einsteina k přesvědčení, že má Bohu co předpisovat, jak si s vesmírem počínat?“

„Ale ta analogie je přece hlubší.“ David si konečně vybavil příslušný odstavec z Gigantů. „Když hodíš dvěma kostkami, vypadají ta čísla jako náhodná, jenomže tomu tak ve skutečnosti není. Pokud bys měla možnost dokonale ovlivnit všechny skryté proměnné – sílu, jakou kostky vrháš, úhel jejich letu, tlak vzduchu v místnosti – mohla bys pokaždé hodit samé šestky. Pokud systém beze zbytku pochopíš, končí jakákoli překvapení. A Einstein se domníval, že totéž platí i o elementárních částicích. Dalo by se jim zcela porozumět, jakmile bys objevila skryté proměnné spojující kvantovou mechaniku s klasickou teorií.“

Monique zavrtěla hlavou. „Zní to krásně, ale věř mi, tak jednoduché to není.“ Pustila jednou rukou volant a ukázala na krajinu před nimi.

„Podívej se na tu půvabnou scenérii. To je přesný obraz takové klasické teorie pole, jako je relativita. Samé oblé kopečky a údolíčka, přesně to vymezuje veškeré záhyby časoprostoru. Když se tam po louce pohybuje kráva, můžeš si přesně spočítat, kde bude za půl hodiny. Ale kvantová teorie? Ta je jako ten nejzpustlejší a nejsmradlavější kout v Bronxu. Jakoby odnikud tam

vyskakují kuriózní, nepředpověditelné částice a rozlétají se třeba i skrze stěny.“ Zašermovala rukou, aby naznačila to bláznivé rojení kvant. „A to je v kostce celý ten problém. Z

těch kukuřičných polí tady jižní Bronx žádným zázrakem nevyčaruješ.“

Monique si sáhla do krabice pro další řez. Ukousla si, oči upřené na silnici před sebou, a třebaže právě označila celé to usilování za marné, bylo Davidovi jasné, že o tomto problému stále ještě přemýšlí. Napadlo ho, že k cestě do Pittsburghu má víc než jeden důvod. Až do této chvíle se domníval, že jedná hlavně ze vzteku, z bytostné nenávisti vůči agentům FBI, kteří vnikli do jejího domova a zpustošili ho, avšak teď pojal podezření, že ji žene ještě cosi jiného. Že se chce domoci oné teorie všeho. I kdyby ji pak nemohla publikovat, i kdyby o té teorii nesměla promluvit s žádnou živou duší na celém světě, chce ji prostě poznat.

A David zatoužil poznat ji také. Vrátila se mu jedna vzpomínka na předchozí večer. „Profesor Kleinman se včera zmínil ještě o něčem. O té stati, kterou jsem publikoval ještě na vysoké.“

„O té, co jsi napsal společně s Kleinmanem?“

„Ano. Obecná relativita v dvojrozměrném prostoru.

Připomenul ji těsně předtím, než mi sdělil tu řádku čísel.

Řekl, že jsem byl už velice blízko pravdě.“

Monique povytáhla obočí. „Ale v té přece nebyly uvedeny žádné reálné modely vesmíru, či snad ano?“

„Ne, pracovně jsme to pojmenovali Plochozemí, svět o pouhých dvou rozměrech. Matematicky je to mnohem snadnější, když nemusíš brát v potaz i třetí dimenzi.“

„K jakým výsledkům jste dospěli? Už je to dost dlouho, co jsem ten článek četla.“

„Shledali jsme, že u dvoudimenzionálních těles se neprojevuje vzájemná gravitace, že ale tato tělesa přesto mění tvar prostoru ve svém okolí. A formulovali jsme model dvojrozměrné černé díry.“

Nedůvěřivě se na něj podívala. „Jak jste, k čertu, něco takového mohli dokázat?“

David její podiv chápal. V trojrozměrném prostoru se černá díra zrodí, když se obří hvězda zhroutí vlastní váhou.

Jenže v dvojrozměrném neexistuje gravitace, která by takový kolaps mohla odstartovat. „Vytvořili jsme scénář, kdy se dvě částice srazí a takovou díru vytvoří. Bylo to značně komplikované, takže všechny detaily si už teď zpaměti vybavit nedokážu. Ale na webu pořád ještě je kopie toho článku.“

Monique se nad tím na okamžik zamyslela, poťukávala nehtem o volant. „To je dost zajímavé.

Pamatuješ, jak jsem před chvíli vykládala, jak je ta klasická teorie krásná a hlaďounká? No, tak černé díry v ní tvoří pořádnou výjimku. Jejich fyzika je v něčem pořádně ujetá.“

Odmlčela se, vůz se hnal po pennsylvánské dálnici.

PITSBURGH 37 MIL, přečetl si David na ukazateli vedle

silnice. Při pomyšlení, jak blízko už mají k cíli, ho bodl osten úzkosti. Namísto úvah o myslitelných podobách Einsteinovy jednotné teorie by se spíš měli věnovat způsobu, jak se dostat k Amilu Guptovi. Institut robotiky už možná mají agenti FBI pod dozorem a hlídají každého, kdo se k Newell-Simon Hall přiblíží. A i kdyby se Davidovi a Monice podařilo jejich kordonem nějak proklouznout, co pak? Varovat Guptu před nebezpečím a přimět ho, aby ze země odešel? Propašovat ho nějak přes hranici do Kanady anebo do Mexika, někam, kde by byl v bezpečí před FBI i před teroristy? Úkol tak obrovský, že si David ani nevěděl rady, z které strany na jeho řešení jít.

Po chvíli se Monique z úvah vytrhla a obrátila se k němu. David se domníval, že bude následovat nějaká další otázka k jeho Plochozemí, ale Monique namísto toho řekla: „Takže ty jsi teď ženatý, viď?“

Snažila se, aby to znělo věcně, ale tak docela se jí to nepovedlo. David vnímal v jejím hlase lehké rozpaky. „Z

čeho tak soudíš?“

Pokrčila rameny. „Když jsem četla tvou knížku, všimla jsem si, že je věnovaná jakési Karen. Usoudila jsem, že to asi je tvoje žena.“

Říkala to s bezvýraznou tváří, s okázalým nezájmem, ale David to prohlédl. Zapamatovat si jméno z dedikační stránky je cosi zatraceně neobvyklého. Moniku zřejmě od oné noci, kterou spolu před dvaceti lety strávili, neopustila

jistá zvědavost ohledně jeho osoby. Asi si ho na Googlu vyhledala právě tolikrát, jako on ji. „Už ne. Rozvedli jsme se s Karen před dvěma lety.“

Kývla, stále ještě nezaujatě. „Ví něco o tomhle?

Myslím o tom, co se ti včera večer stalo?“

„Ne, od chvíle, kdy jsem se setkal s Kleinmanem v nemocnici, jsem s ní nemluvil. A volat ji teď nemůžu, protože FBI by ten hovor mohla vysledovat.“ Znovu se ozvala ona úzkost. „Doufám jen, že ti zatracení agenti nezačnou otravovat i je.“

„Je?“

„Máme sedmiletého syna. Jonnyho.“

Monique se pousmála. Bezděčně, proti její vůli, to prolomilo zamýšlenou masku nezájmu a Davida znovu zaujalo, jak půvabný úsměv to je. „To je báječné,“ řekla.

„Jaký je?“

„No, pochopitelně ho táhne věda. Už se zabývá vesmírnou lodí, která by se pohybovala rychleji než světlo.

Ale taky má rád baseball a pokémony a občas dělá binec.

Byla bys ho měla vidět včera v parku s tím super –.“ Zarazil se, když si vzpomněl, co se pak se super soakerem stalo.

Monique ještě několik vteřin čekala, oči upřené na silnici před sebou, čekala zřejmě, že uslyší víc. Pak se na něho podívala a úsměv na její tváři pohasl. „Copak?“

Zhluboka se nadechl. Měl pocit, že je jeho hruď napnutá jako kůže na bubnu. „Kristepane,“ zašeptal. „Jak my se z toho všeho dostaneme?“

Skousla si ret. Nepřestávala sledovat provoz na silnici, natáhla ale ruku k jeho sedačce a položila mu dlaň na koleno. „Všechno bude zase v pořádku, Davide. Musíme to řešit krok za krokem. Ze všeho nejdřív si potřebujeme promluvit s Guptou. Pak teprve budeme moct naplánovat, co dál.“

Dlouhými prsty mu sevřela koleno. Chlácholivě mu ho stiskla a pak se opět věnovala řízení. A třebaže to gesto ani v nejmenším neubralo z Davidových obav, byl jí za ně přesto vděčný.

Po minutě Monique ukázala na další billboard. VŠE

pro VÁS, stálo na něm, ODPOČÍVADLO NEW STANTON

– UŽ JEN DVĚ MÍLE.

„Asi se tam stavíme,“ řekla. „Už jsem s benzínem skoro na dně.“

Když zajížděli na odpočívadlo, rozhlížel se David, jestli někde nepostává dálniční policie. Před čerpací stanicí Shell nebylo díkybohu zaparkované žádné jejich vozidlo.

Monique zajela ke stojanu a vystoupila, aby doplnila nádrž, zatímco David se sesunul na své sedačce co nejníže. Poté Monique opět nastoupila a popojela na parkoviště. Míjeli velkou betonovou budovu, v níž společně sídlili Burger King, Nathan’s a Starbucks.

„Nerada věci komplikuju, ale potřebuju se vyčurat,“

řekla. „Jak jsi na tom ty?“

David přelétl očima parkoviště, nikde neviděl žádný policejní vůz. Ale co když jsou někde uvnitř budovy, co když zrovna před pánskou toaletou hlídá policajt?

Pravděpodobnost to byla nevelká, ale riziko tu bylo.

„Zůstanu radši ve voze. Vyčurat se můžu do nějakého kelímku nebo do něčeho takového.“

Varovně se na něho podívala. „Ale dávej pozor. Ne abys počural sedačku.“

Zaparkovala v prázdném rohu, dobrých deset metrů od nejbližšího vozu. David jí podal hrst dvacetidolarovek.

„Nemohla bys tam při té příležitosti něco koupit? Pár sendvičů možná, něco k pití, hranolky?“

„Chceš tím říct, že už se ti oplatky přejedly?“ Znovu se usmála, otevřela dveře a zamířila k toaletám.

Jakmile byla pryč, uvědomil si David, že vymočit se potřebuje už naléhavě. Prohlížel corvettu, hledal nějakou nádobu nebo sáček, sáhl pod sedačky, není-li tam zapomenutá láhev anebo použitý pohárek od kávy, ale neměl štěstí – vůz byl perfektně uklizený. Nikde žádné odpady, ani v přihrádce pod palubní deskou ne. Mohl by asi počkat, až se Monique vrátí s vodami a jednu z nich vyprázdnit, ale nechtělo se mu do ní čurat, až ona bude stát někde poblíž. V zoufalství se rozhlédl po parkovišti a pod skupinkou stromů, asi patnáct metrů daleko, uviděl travnaté

piknikové zákoutí. Nějaká rodinka tam u jednoho ze stolků dojídala sendviče od Burger Kinga, zdálo se, že se mají k odchodu. Mladá mamina vřískavě napomínala děti, aby po sobě posbíraly všechen odpad, zatímco tatínek už netrpělivě postával s klíčky v ruce.

Po pár minutách se všichni odebrali ke svému minivanu a David z corvetty vystoupil. Došel do zákoutí, ohlédl se přes jedno rameno, pak přes druhé. Jediná postava v dohledu byl stařík na kraji parkoviště, s jezevčíkem na vodítku. David prošel kolem venkovních stolků, stoupl si za největší ze stromků a rozepjal si zip. Když skončil, s úlevou se vydal zpátky ke corvettě. Sotva však z trávníku sešel opět na asfaltovou plochu, namířil si to onen postarší psovod rovnou k němu. „Poslyšte!“ křičel.

David ztuhl. Na okamžik se domníval, že je to policista v přestrojení. Když ale došel až k němu, viděl David, že je to opravdu starý pán. Na rtech se mu leskly sliny a růžovou tvář měl svraštělou jako rozinku. Píchl proti Davidově hrudi stočenými novinami. „Já vás viděl!“

huboval. „Vy nevíte, že tu mají záchody?“

Pobavený David se na staříka usmál. „Heleďte, já se omlouvám, ale byla to kvaltovka.“

„Jestli to něco bylo, tak to bylo nechutný! Vás by měli –“

Naráz zmlkl. Prohlížel si Davida, zamžikal a koukl se do novin, které držel v ruce. Jeho tvář pozbyla trochu své

zdravé barvy. Minutu zůstal stát, z pootevřených úst se cenily křivé žluté zuby. Pak se obrátil a rozběhl se pryč, jezevčíka vlekl za sebou.

V tu chvíli David zaslechl Moniku, jak na něj křičí: „Pospěš si!“ Stála u corvetty, v ruce velkou plastovou tašku.

Když se k ní rozběhl, hodila tašku do vozu, vklouzla za volant a nastartovala. „Honem, honem, nastup si!“

Jakmile David dosedl, corvetta vyrazila. Monique šlápla na plyn a v několika vteřinách už byli z parkoviště venku a ujížděli po připojovacím pruhu. „Kristepane!“

křičela. „Proč ses musel dávat s tím starým paprikou do řeči?“

David se celý třásl. Ten dědek ho poznal.

Ručička tachometru popolézala ke stopadesátce.

Monique sešlápla pedál plynu až k podlaze a corvetta vyrazila jako raketa. „Už aby tu byl další exit,“ řekla.

„Musíme z té dálnice pryč, než stačí ten tvůj kamarádíček zatelefonovat policajtům.“

V duchu viděl David před sebou znovu toho páníčka s jezevčíkem. Ty stočené noviny v tom byly, pomyslel si.

Proto mě poznal.

Jako by mu četla myšlenky, sáhla Monique do tašky, která ležela mezi nimi, a vytáhla z ní výtisk Pittsburgh Post-Gazette. „Tohle jsem uviděla na stánku vedle Starbuksů.“

Strčila mu noviny do ruky.

Zprávu našel David na první straně nahoře. Titulek hlásal ŠEST AGENTŮ ZABITO V NEW YORKU PŘI PROTIDROGOVÉM ZÁTAHU a podtitulek menším písmem doplňoval: Policie pátrá po profesorovi z Kolumbijské. A hned vedle titulku byl černobílý Davidův snímek, který kdysi vyšel na záložce Gigantů.

*

SIMON SE ZAHLEDĚL NA POKLIDNOU HLADINU

DELAWARU. Stál v parku zřízeném na paměť Washingtonova přechodu přes řeku, u prázdného parkoviště při jejím břehu, a opíral se o bok jasně žlutého ferrari.

Vůz – kupé Maranello 575 – si odvezl z garáže Autoservisu Princeton. Keith, automechanik, kterého zastihl v domě Moniky Reynoldsové, mu řekl, kde k němu najde klíče. Byla to šťastná okolnost, jelikož mercedes musel Simon po svém náhodném setkání s orgánem princetonské městské policie opustit. Ještě lepší by bývalo, kdyby mu byl Keith odhalil, kam se to David Swift a Monique Reynoldsová odebrali, avšak mladý automechanik tvrdil, že to neví, i když mu postupně odřízl tři prsty a nakonec rozpáral břicho.

Simon vrtěl hlavou. Jediným vodítkem mu teď byl načmáraný vzkaz, který Monique zanechala na pracovní

desce v kuchyni. Vytáhl složený lístek z kapsy a znovu si ho prohlížel, ale nic se z něho odvodit nedalo.

Keithe, velice lituju, ale museli jsme s Davidem narychlo odjet. Má nějaké důležité výsledky, které je třeba vyhodnotit. Zavolám ti, až se vrátím.

PS: V ledničce máš pomerančovou šťávu a v košíku na chleba pár bagelů. Nezapomeň zamknout.

Dolní řádky byly zčásti překryty krvavým otiskem palce, jak Simon lístek bral do ruky. Než odcházel, vzal si bagely s sebou. Keith už je potřebovat nebude.

Simon strčil lístek zpátky do kapsy a podíval se na hodinky: 9:25. Skoro už čas na každodenní pokec s klientem. Každé dopoledne přesně v půl desáté ho volá Henry Cobb, aby si ověřil nejnovější stav celé akce. „Henry Cobb“ je docela určitě pseudonym. Osobně se s tím člověkem Simon nikdy nesetkal – na podmínkách úkolu se dohodli po telefonu za použití různých kódů, které Henry určil – avšak podle přízvuku se nejspíš jmenoval Abdul nebo Muhammad. Třebaže se Simon zatím nedopátral jeho národnosti, sídlí zcela určitě kdesi mezi Káhirou a Karáčím.

Vzhledem k tomu, kolik let Simon strávil zabíjením muslimských vzbouřenců v Čečně, překvapovalo ho trochu, že si nějaká islamistická skupina vybrala zrovna jeho. Ale dost možná, že ty džihádisty trochu podceňuje. Jestli jsou opravdu tím svým cílem tak posedlí, pak jim nemusí záležet

na ničem jiném, než aby si na onen úkol najali toho nejlepšího člověka. A Simon, jak by mohli nejlépe dosvědčit sami Čečenci, má za sebou přímo vynikající pracovní výsledky.

Ať Henryho organizace příslušela kamkoli a byla jakékoli povahy, jedno bylo jasné: zdroje měla obdivuhodné. Aby Simona připravil na jeho misi, poslal mu Henry celou bednu odborné literatury o částicové fyzice a obecné teorii relativity a k tomu ještě desítky čísel časopisů Physical Review a Astrophysical Journal. Co bylo důležitější, odeslal na jeho účet 200 000 dolarů ke krytí Simonových výloh a slíbil zaplatit další milion, jakmile bude úkol splněn.

Paradoxní na tom ovšem bylo, že Simon by byl tuhle práci ochotně vykonal i zadarmo, pokud by byl od samého počátku věděl, oč vůbec jde. Celý dosah Henryho záměru zprvu nechápal, dokud před týdnem nenavštívil venkovské sídlo Jacquese Boucheta v Provenci. Udeřil na francouzského fyzika, když byl ve vaně, a po krátkém mokrém souboji začal starý pán mluvit. Znal naneštěstí jen několik málo částí oné Einheitliche Feldtheorie, stačil toho však Simonovi napovídat spoustu o možných důsledcích zneužití rovnic. Bouchet bezpochyby očekával, že Simona tyto informace vyděsí natolik, že celou misi raději vzdá, ale Simon byl namísto toho jako u vytržení. Hrou osudu se tužby jeho klientů přesně kryly s jeho vlastními sny. S

triumfálním pocitem Boucheta vyslýchal tak dlouho, až už se starec ve vaně třásl zimou. Pak fyzikovi přeťal obě zápěstí a sledoval stuhy krve kalící vychladlou vodu.

V 9:29 sáhl Simon pro mobil a otevřel ho v očekávání Henryho volání. Na displeji se objevili netrpělivě se usmívající Sergej s Larisou. Jen vydržte, šeptl Simon. Už to nebude dlouho trvat.

Mobil zanotoval ohlašovací tóny přesně v devět třicet.

Simon si ho přiložil k uchu. „Haló, tady je George Osmond,“ řekl. Jeho vlastní krycí jméno.

„Dobré jitro, Georgi. Jsem rád, že vás zase slyším.“

Pomalá, pečlivě artikulovaná slova, nicméně zabarvená blízkovýchodním přízvukem. „Pověz mi, jak ten mač včera proběhl?“

Henry z kdovíjakých důvodů většinu svých kódovaných sdělení opíral o baseballové metafory. Třebaže se jejich jinotajné hovory leckdy dostávaly na samu hranici směšnosti, musel Simon uznat, že opatrnost je na místě. Od jedenáctého září už žádný telefon nebyl bezpečný. Bylo nutné předpokládat, že vláda odposlouchává prostě všechno.

„Výsledek nebyl zrovna uspokojivý,“ řekl. „Bez bodů.“

Dlouhá pauza. Henry zjevně nebyl rád. „A co nadhazovač?“ To bylo kódové označení Kleinmana.

„Ten si vůbec nezahrál. Obávám se, že v téhle sezóně skončil.“

Ještě delší pauza. „Jak k tomu došlo?“

„Vložili se do toho Yankeeové. To si můžete přečíst v dnešních novinách. Všechny detaily se reportérům ovšem odhalit nepodařilo. Pokusili se z toho vyrobit další drogovou aféru.“

Mlčení se tentokrát protáhlo téměř na půl minuty.

Simon si představoval klienta v bílé dišdaše, jak žmoulá v ruce korálky. „Moc jste mě nepotěšil,“ řekl posléze. „Na toho nadhazovače jsem dost spoléhal. Jak bez něho dokážeme vyhrát?“

„Nemějte strach, mám vyhlédnutého jiného. Mladšího, velice slibného hráče. Myslím, že s nadhazovačem dost úzce spolupracoval.“

„Slyšel jsem už něco o tom hráči?“

„V novinách se píše i o něm. Hraje za vysokou.

Myslím, že je to přesně to, co potřebujeme.“

„Víte, kde teď je?“

„Ne, zatím ne. Téměř jsem ho včera večer kontaktoval, ale on pak narychlo odjel z města.“

Henry nespokojeně zabručel. Trpělivosti zřejmě nemá nazbyt. Ovšem ta se u tohoto typu vyskytuje jen zřídka. „To je nepřijatelné,“ řekl. „Dobře vás platím, takže očekávám lepší výsledky než tohle.“

Simona to podráždilo. Byl pyšný na svou profesionalitu. „Uklidněte se. Ty peníze se vám neztratí.

Vím o někom, kdo nám toho hráče pomůže najít.“

„Kdo je to?“

„Agent v té yankeeské partě.“

Následovalo další dlouhé ticho, tentokrát ale odlišné.

Udivené, až ohromené. „U Yankeeů?“ zamumlal jeho klient.

„Vy se s někým z nich přátelíte?“

„Je to na přísně obchodních základech. To máte tak, je skoro jisté, že Yankeeové toho hráče dřív nebo později najdou. A jakmile zjistí, kde momentálně je, dá mi ten agent okamžitě tip.“

„Asi to nebude zadarmo?“

„Přirozeně. A budu na to potřebovat dodatečné krytí ve svém rozpočtu.“

„Už jsem vám řekl, že peníze nejsou problém. Jsem připravený hradit veškeré nezbytné náklady.“ Hlas teď zněl smířlivěji, ba téměř devotně. „Máte ale jistotu, že tomu člověku můžete důvěřovat?“

„Mám s ním teď sjednanou schůzku, abych měl možnost si jeho záměry ověřit. Za pár minut by tady už měl být.“

„Takže já vás už nebudu zdržovat. Jen mi laskavě nezapomínejte podávat informace.“

„Zajisté.“

Simon se zamračil, když mobil sklapl a strčil ho do kapsy. Jednání s klienty mu bylo z duše protivné. Patřilo k nejnepříjemnějším složkám jeho řemesla. Ale dlouho už ho nebude muset trpět. Půjde-li vše podle jeho plánu, je tohle jeho poslední akce.

Obrátil se opět k hladině Delawaru a zahleděl se na dubovou alej na protějším břehu. Tabule dole u vody hlásala, že toto je místo, odkud generál Washington převážel své vojáky přes řeku. V noci pětadvacátého prosince roku 1776 připochodoval se 2400 vzbouřenci z Pensylvánie do New Jersey, aby mohl přepadem zaskočit britskou armádu v kasárnách v Trentonu. Tok teď vyhlížel tak mírumilovně, až bylo těžko uvěřit, že tu kdy někdo umíral. Ale Simon věděl své. Smrt číhala všude pod zčeřenou hladinou. Skrývala se ve všech tocích, ve vodách všech zemí. Byl jí plný celý vesmír.

Ze zamyšlení ho vyrušilo zakvílení pneumatik esúvéčka. Simon se ohlédl a uviděl zajíždět do parkoviště černé SUV, Chevrolet Suburban. Žádná další vozidla v dohledu nebyla, což bylo dobré znamení. Pokud by FBI měla za lubem nějakou léčku, byli by jich vyslali celý konvoj.

Suburban zaparkoval na opačném konci odstavné plochy a po několika vteřinách z něho vystoupil muž v šedém obleku. Třebaže měl sluneční brýle a byl od něho téměř padesát metrů daleko, Simon okamžitě rozpoznal svého člověka. Měl charakteristický nahrbený postoj, ruce v kapsách, ramena svěšená. Pod sakem má bezpochyby v podramenním pouzdře poloautomatickou pistoli, ale to je naprosto v pořádku – i Simon je ozbrojen. Pokud by došlo k nějaké střílenici, ochotně riziko podstoupí.

Agent zůstal stát pár metrů od ferrari. Vycenil zuby a píchl proti autu prstem. „To je vozejček,“ řekl. „Musel vás stát pěknej balík.“

Simon pokrčil rameny. „Ani ne. To už patří k řemeslu.“

„K řemeslu, jo?“ Obešel ferrari, okukoval ho ze všech stran. „Neměl bych nic proti takovémuhle nářadíčku.“

„Co není, může být. Má nabídka trvá.“

Agent přejížděl prstem po žlutém spoileru. „Takže šedesát tisíc, jo? Bylo to tak, ne?“

Simon kývl. „Třicet splatných ihned. Dalších třicet, pokud vaše informace povede k dopadení podezřelého.“

„No, to mi tedy zrovna začal šťastný den. Cestou sem mi přišla rádiem hláška z centrály.“ Založil paže na prsou.

„Ty peníze máte tady?“

Nespouštěje agenta z očí, sáhl Simon rukou dovnitř do vozu. Staženým okénkem vytáhl černý kufřík, který až dosud spočíval na sedadle spolujezdce. „Tady je první splátka. V dvacetidolarovkách.“

Agent se přestal věnovat vozu. Všechna jeho pozornost se teď soustředila na kufřík. Beze zbytku ho ovládla chtivost, právě proto si ho Simon také vybral.

„Zrovna jsme dostali zprávu, že Swifta před hodinou zpozoroval jeden občan. Na jednom odpočívadle na pensylvánské dálnici.“

Simon blýskl okem na pensylvánský břeh řeky. „Kde to bylo? Na kterém odpočívadle?“

„U New Stantonu. Asi třicet mil východně od Pittsburghu. Státní policie dálnici zablokovala, ale pořád ho ještě nenašli. Už z ní patrně uhnul.“

Simon bez zaváhání podal kufřík agentovi. Začínal mít naspěch. „Spojím se s vámi, pokud jde o tu druhou splátku.

Čekejte hovor během dvanácti hodin.“

Agent kufřík popadl oběma rukama. Úsměv Štěstěny jako by ho dočista ohromil. „Už se těším. S vámi je radost jednat.“

Simon vklouzl do ferrari a nastartoval motor.

„Kdepak, potěšení je na mé straně, pane Brocku.“

*

Z BEZPEČNÉ STOMETROVÉ VZDÁLENOSTI hltal David pohledem Newell-Simon Hall a pokoušel si vybavit přesné umístění Guptovy pracovny. Krčili se s Monikou v prázdné učebně Purnell Arts Center ležícího v Carnegieho-Mellonově kampusu přímo naproti sledované budově.

Místnost zřejmě sloužila výuce scénografie; mezi stolky bylo rozestaveno několik panelů s malbami stromů, domů, aut a výkladů. Přímo u okna, z něhož David s Monikou obhlíželi prostor před sebou, stála rozměrná deska zobrazující průčelí holičské oficíny. Vévodil jí firemní štít

probíhající přes celou šíři panelu: SWEENEY TODD.

Dvourozměrné kulisy působily dezorientujícím dojmem, jako by se divák náhle ocitl uprostřed pouťové atrakce.

Připomněly Davidovi jeho práci o Plochozemí, vesmíru bez hloubek a výšek.

Bylo už skoro poledne. Po nešťastné scénce na odpočívadle u New Stantonu strávili víc než hodinu proplétáním se uličkami pittsburského předměstí. Vyhýbali se hlavním tepnám, tak aby se ke Carnegie Mellonu dostali bez rizika, že někde narazí na silniční kontrolu. Když se jim to konečně podařilo, schovala Monique corvettu mezi stovky sportovních vozů na hlavním parkovišti univerzity a pěšky se vydali ke kampusu. Za pozorovatelnu si zvolili budovu Purnell Arts Center, neboť stála na vršku proti Newell-Simon Hall a poskytovala výtečný výhled na parkoviště mezi oběma komplexy.

První, co odtud David zpozoroval, byl Highlander, robotem řízený terénní vůz s velkou stříbřitou kopulí namontovanou na střeše. Četl už o tomto vozu v jednom čísle Scientific American. Jako jeden z Guptou nejvýš ceněných výtvorů byl Highlander schopen ujet stovky mil bez řidiče. Pár studentů z Institutu robotiky vůz právě testovalo, sledovalo, jak si sám od sebe hledá cestu napříč parkovištěm. V kulovitém střešním pouzdře byl ukryt laserový skener spolehlivě detekující veškeré překážky před vozem. Jeden ze studentů držel v ruce bezdrátový ovladač,

kterým mohl okamžitě vypnout motor, pokud by se robot náhodou nějak splašil.

To druhé, co vzápětí postřehl, byly suburbany. Dva terénní vozy byly zaparkovány u vjezdu do nádvoří Newell-Simon Hall, další dva stály vzadu na parkovišti. Upozornil na ně Moniku. „Vidíš ty čtyři esúvéčka? Ty patří FBI.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Viděl jsem jich pár v garážích FBI v New Yorku.“

Pak ukázal prstem na dvojici chlapů v šortkách a v tričku, kteří si házeli sem a tam rugbyovým míčem. „Všimni si těch hochů s mičudou. Že by zrovna na parkovišti hráli zaháněnou?“

„Na studenty jsou opravu trochu staří,“ poznamenala Monique.

„Právě. A podívej se na toho polonahého chlapa, co se tamhle opaluje na trávníku. Ten předtím neviděl sluníčko celá léta.“

„Tamhle na druhé straně budovy sedí na trávníku další dva.“

David vrtěl hlavou. „To všechno mám na svědomí já.

Jakmile nás odhalili na dálnici, zřejmě sem okamžitě nasadili ostrahu. Vědí, že se snažíme dostat ke Guptovi.“

Otočil se od okna a sklesle se opřel zády o zeď. Jsou v pasti. Všichni tihle agenti v civilu číhají, až se on někde objeví. David však kupodivu nezpanikařil. Strach alespoň pro tuto chvíli ustoupil pobouření. Připomněl si článek na

titulní straně Pittsburgh Post-Gazette, tu sesmolenou historku líčící ho jako drogového dealera a vraha.

Kristepane, říkal si. Ti sráči si snad doopravdy myslí, že jim projde cokoli.

Monique se postavila u zdi vedle něho. „No, je to jasné. Ty tady teď zůstaneš a za Guptou půjdu já.“

„Cože?“

„Mne nehledají. Ti agenti nemají nejmenší ponětí, že tu jsem s tebou. Všechno, co vědí, je, že tě na odpočívadle zahlédl nějaký dědek.“

„Co když ten chlap zahlédl i číslo na tvém voze?“

Ušklíbla se. „Ten moula? Jakmile tě poznal, upaloval, jako by mu šlo o život. Nevnímal naprosto nic.“

David se zachmuřil. Moničin plán se mu ani dost málo nelíbil. „Je to moc velké riziko. Ti agenti valí oči na každého, kdo se k budově jen přiblíží. Podle toho, co už víme, mají k ruce fotografie všech teoretických fyziků v zemi, a pokud pochopí, kdo jsi, vzbudí to u nich určitě podezření. Byli koneckonců už i u tebe doma, nepamatuješ?“

Zhluboka se nadechla. „Že je to riskantní, vím. Ale co jiného můžeme udělat? Napadá tě snad něco lepšího?“

Nápady mu naneštěstí došly. Odvrátil se od ní a rozhlížel se po místnosti v naději na nějakou inspiraci. „Co nějaký převlek?“ zauvažoval. „Tohle je divadelní katedra,

takže nějaké kostýmy by tu někde být měly. Třeba by se tu pro tebe našla i nějaká paruka.“

„Prosím tě, Davide! V čemkoli, co tu můžeme objevit, budu jen komická. A přesně to by vzbudilo ještě větší pozornost.“

„To není tak jisté. Co kdybys –“

Než David stačil dopovědět, rozlehl se na chodbě před učebnou nějaký rachot. Monique vykřikla: „Do prdele!“ a rychle sáhla pro revolver zastrčený v šortkách, ale David ji včas chytil za zápěstí. Tohle by bylo to poslední, co mají zapotřebí. Zatáhl ji za velký panel zobrazující holičství Sweeneyho Todda. David s jistotou očekával, že za dveřmi stojí celá tlupa agentů FBI připravená vtrhnout dovnitř. Ale když se dveře otevřely, uviděl jen ústavní uklízečku, mladou ženu ve světle modrém pracovním plášti tlačící velký úklidový vozík.

Monique se s úlevou chytla Davida za rameno, žádný z nich se však v skrýši ani nepohnul. David jen vyhlédl opatrně zpoza kulisy a sledoval, jak uklízečka strká vozík napříč učebnou. Když došla na protější konec místnosti, chopila se vědra plného odpadů – odřezků prken, smuchlaných hadrů nasáklých barvami – a vysypala ho do vozíku. Byla to vytáhlá hubená černoška, pod pláštěm na sobě měla tričko a džínové šortky. Bylo jí sotva víc než třiadvacet, ale tvář už měla ustaranou, unavenou. Mračila se, když nádobu vytřásala, a v tu chvíli si David uvědomil, že

uklízečka a Monique, navzdory věkovému rozdílu, jsou si velice podobné. Obě mají dlouhé nohy, stejně vzdorovitě zaklánějí hlavu. Nepřestával ji sledovat, jak vědro odkládá na podlahu a vydává se s vozíkem na chodbu. Právě, když dojížděla ke dveřím, vystoupil z úkrytu. Monique se ho pokusila zadržet, ale nebyla dost rychlá.

„Promiňte,“ řekl David uklízečce za zády.

Bleskově se otočila. „Ježíši! Co to…?“

„Omlouvám se, jestli jsem vás vylekal. My tu s kolegyní ještě dokončujeme poslední přípravy na dnešní večerní představení.“ Pokynul Monice, aby se také vyšla ukázat. Se skřípěním zubů vykročila před panel. „Tohle je profesorka Gladwellová,“ řekl, „a já jsem profesor Hodges.

Z divadelní katedry.“

Uklízečka si tiskla ruku na prsa, stále ještě je vzpamatovávala z úleku. Rozezleně se na Davida a na Moniku zahleděla. „Úplně jste mě vyděsili, div jsem se –!

Myslela jsem, že je tahle místnost až do jedný prázdná.“

David se usmál, aby ji trochu uklidnil. „Obvykle ano, jenže my tu ještě něco připravujeme na tu dnešní premiéru.

Bude to velkolepé představení, vzrušující.“

Nezdálo se, že by to na ni učinilo dojem. „Tak co vlastně chcete? Potřebujete ještě něco vyhodit?“

„Kdepak, zaujala mě ta vaše pracovní uniforma, co máte na sobě. Bylo by možné si ji na pár hodin vypůjčit?“

Vykroužila ze rtů nedůvěřivý oválek. Shlédla dolů na plášť s nášivkou CARNEGIE MELLON – ÚDRŽBA nad levým ňadrem. „Tenhle hadr? K čemu vám bude dobrej?“

„Jedna z postav v té hře je uklízečka, ale mně se ten kostým, co zatím máme, moc nelíbí. Chtěl bych něco takového, co nosíte vy. Potřeboval bych ten plášť ukázat naší kostymérce, aby mohla ušít podobný.“

Žena přimhouřila oči. Nezabralo to. „Heleďte, já ten plášť musím mít v práci na sobě,“ řekla. „Když vám ho půjčím, tak si budu muset jít do skladu pro jinej, a to je pořádnej kus cesty.“

„Já vám ten čas samozřejmě rád vynahradím.“ David sáhl do kapsy a vytáhl roličku dvacetidolarovek. Deset jich odpočítal.

Zírala nedůvěřivě na dvě stě dolarů, které držel v ruce.

Podezření trvalo, ale měla teď o jeden důvod víc ho nedbat.

„Vy mi chcete za tu uniformu zaplatit?“

Kývl. „Divadelní katedra má pro takovéhle naléhavé případy zvláštní fondy.“

„A až budete hotový, tak mi ho zase vrátíte?“

„Jistě. Odpoledne si ho budete moci zase vyzvednout.“

Měřila si ho nedůvěřivě, ale začala plášť svlékat. „Ale nikomu z údržby se o tom nikomu nezmiňujte.“

„Nemějte strach, ani nemuknu.“ Cosi ho ještě napadlo.

„A potřebovali bychom i ten váš vozík. Jako rekvizitu pro to představení.“

Podala Davidovi plášť. „Na tom nesejde. Ve sklepě je druhej, vezmu si zatím ten.“ Sebrala mu dvě stě dolarů z ruky a rychle z místnosti zmizela, jako by se bála, že si to David ještě rozmyslí.

David pár vteřin ještě vyčkával, pak dveře učebny zamkl. S modrým pláštěm přehozeným přes ruku se obrátil k Monice. „Tak, a převlek pro tebe už máme.“

Zasmušile se na pracovní uniformu zahleděla.

„Uklízečka? Jak originální!“ Z jejího hlasu zaznívala hořkost.

„Počkej, nezlob se, já jsem jen myslel…“

„Jo, já vím, co sis myslel.“ Zavrtěla hlavou. „Úklid kanceláří, to je přece záležitost pro černošky, viď? Takže až mě agenti FBI uvidí tlačit do té budovy ten vozejk, nebudou si mě vůbec všímat.“

„Jestli nechceš –“

„Ne, ne, máš pravdu. To je na tom to nejsmutnější, že máš naprostou pravdu.“ Vytrhla Davidovi plášť z ruky a natřásala ho. Modrá látka zapleskala ve vzduchu. „Nezáleží na tom, kolik titulů jsem získala, kolik jsem publikovala prací, kolik cen jsem už dostala. V jejich očích budu prostě černá uklízečka.“

Vklouzla pažemi do rukávů uklízečské uniformy a začala si plášť zapínat. Na okamžik se zdálo, že se rozbrečí, skousla však ret a lítost překonala. Davidovi se hrdlo zadrhlo pocitem viny. Ať byly jeho úmysly jakékoli, zle jí

ublížil. „Moniko,“ začal, „já vím, je to opravdu moje vina.

Neměl jsem –“

„Máš svatou pravdu, že je to tvoje vina. A teď si tam vlez.“

Ukázala na vozík, na hromadu odpadků v plátěném vaku. David se na ni zmateně podíval. „Do tohohle?“

„Samozřejmě. Lehneš si dospodu a já tě zasypu tím harampádím. A oba tak máme šanci dostat se do té budovy a za Guptou.“

Kurva, pomyslel si. A byl to můj nápad.

*

LUCILLE PARKEROVÁ SEDĚLA na jednom ze sedadel pro cestující, uvnitř stroje C-21, armádní verze Learjetu, kreslícího kondenzační pás na obloze nad západní Pensylvánií. Vyhlížela z okénka a sledovala dálnici, táhnoucí se napříč zelenými vrchy a údolími jako natažené lano. Tam někde bylo odpočívadlo, kde byl David Swift spatřen, ale uvidět ho se jí nepodařilo. Bezpochyby už ho přelétli. Vpředu už se rýsoval Pittsburgh, šedivá plocha obkročmo sedící na toku Monongahely.

Telefonát od ředitele Úřadu ji zastihl v okamžiku, kdy už letoun zahájil sestup. Lucille hmátla po sluchátkách soupravy ARC-190, radiostanice vojenského letectva dovolující bezpečné spojení se zemí. „Černá, příjem.“

„Zdravím tě, Lucy,“ říkal direktor. „Jak to vypadá?“

„Zbývá nám asi deset minut do Pittsburghu, na mezinárodní letiště. Čeká mě tam vůz.“

„Co ostraha?“

„Zatím žádné stopy po podezřelém, ale ještě je brzy.

Deset agentů máme rozmístěno kolem budovy, dalších deset uvnitř. V hlavní hale a ve všech ostatních vchodech jsou videokamery, na každém poschodí máme odposlechy.“

„Víš určitě, že tohle je ten nejlepší postup? Třeba bychom mohli už teď Guptu sbalit a zjistit, co všechno ví.“

„Ne, pokud bychom teď Guptu zadrželi, okamžitě se to rozkřikne. Swift se pak k tomuhle místu vůbec nepřiblíží.

Ale jestli zůstaneme schovaní, můžeme je dostat oba najednou.“

„Dobrá, spoléhám na tebe, Lucy. Čím dřív tuhle záležitost skoncujeme, tím líp. Už mě to věčné zpovídání se ministrovi začíná unavovat.“ Ředitel si zhluboka povzdychl.

„Nic dalšího už nepotřebuješ? Víc agentů, další podporu?“

Lucille zaváhala. Byla to dost ošemetná věc.

„Potřebovala bych osobní spisy všech agentů v New Yorku.“

„Proč?“

„Čím víc uvažuju o tom, co se včera večer stalo v Liberty Street, tím víc jsem přesvědčená, že někde je nějaká skulina. Ti útočníci věděli o našich operacích až příliš mnoho. Myslím, že museli mít nějakou pomoc zevnitř.“

Ředitel si znovu vzdychl. „Kristepane. Přesně tohle jsme měli zapotřebí!“

*

BYLA TAM TMA, TĚSNO A ZÁPACH byl ještě horší, než jakého se David obával. Většina smetí, kterým byl zasypán, byla nezávadná – papír, hadry, odstřižky a tak dále – někdo však do odpadu hodil i zbytky burrita od snídaně a celý vak teď byl zamořen sirným pachem zkažených vajec. Jako by toho nebylo dost, leželo Davidovi na zádech jakési rozštípané prkno a rýpalo ho do lopatek, kdykoli kolečka na něco najela. David jen zamrkal, když ho Monique vyvezla ven z Purnell Arts Center a pustila se po cestě k budově Newell-Simon Hall.

Asi po minutě se jeho oči adaptovaly na šero a uviděl ve vaku malou svislou trhlinku. Vzpíral se na kolenou a na loktech tak dlouho, až se mu podařilo získat výhled ven.

Pohybovali se po parkovišti; přímo před sebou měli robotem ovládaný hummer, který zrovna svižně ujížděl směrem k servisnímu vjezdu. Monique se pustila za vozidlem a za dvojicí studentů, kteří jeho postup sledovali. Plán, jak se zdálo, vycházel. Za pár vteřin už budou uvnitř budovy. Pak David uslyšel kohosi křiknout „Chytej!“ a vzápětí cosi dopadlo do vrstvy odpadků, kterou měl nad sebou. Jakýsi tupý předmět ho uhodil do týla, nos mu přitom přirazil téměř

ke dnu vaku. Notně to zabolelo, ale David nevydal ani hlásek. Ozvaly se kroky, vrzání conversek po asfaltu.

Trhlinkou spatřil pár bílých chlupatých nohou, pak ještě další. Och, ksakru, pomyslel si. To jsou ti agenti s rugbyovým míčem. Trefili se rovnou do vozíku. Co víc, dopad té šišky rozházel smetí, jímž byl přehrnut, takže záda a temeno teď měl nezakryté.

Oba agenti se blížili k vozíku, jeden z nich nebyl ani dva metry daleko. David zůstával nehybně ležet, čekal jen, kdy se ten chlap nakloní nad vakem a uvidí ho. Pak spatřil ještě třetí pár nohou, hladkých a hnědých, jak agentovi zastoupil cestu. „K čertu!“ rozkřikla se Monique. „Málem jsem tím míčem dostala já!“

„Omlouváme se, slečno,“ odpověděl agent. „Nechtěli jsme –“

„Tady není žádný hřiště, hoši! Musíte dávat při hře pozor!“

Muž o krok ustoupil. Pár slovy a svým postojem ho Monique dokonale zastrašila. Její strategii David nemohl než obdivovat. Nejlepsí obranou je útok.

Moničiny sandály se obrátily špičkami k němu, naklonila se nad vozík. David ucítil její ruce na zádech, vnímal, jak zvedá míč a přehrnuje smetí, aby mu znovu zakryla záda. Pak se obrátila k agentům. „Tady máte ten svůj balón. A hrát si jděte někam jinam.“

Světlé nohy se vzdalovaly. Hnědé držely ještě chvíli stráž, pak zmizely Davidovi z dohledu a vozík se dal opět do pohybu.

Brzy projeli bočním vjezdem do servisního prostoru, který zároveň sloužil jako garáž pro Highlandera. Monique zajela k nákladnímu výtahu a stiskla tlačítko. David zatajil dech, dokud se dveře neotevřely a Monique nezatlačila vozík dovitř. Jakmile se dveře zavřely, Monique dvakrát rychle za sebou zakašlala. Domysleli se, že FBI má budovu prošpikovanou mikrofony, a dohodli si signalizaci – když Monique opakovaně dvakrát zakašle, znamená to: „Jsi v pořádku?“ David jedním zakašláním potvrdil, že ano, a to už dojížděli do čtvrtého patra.

Projeli chodbou, zářící neposkvrněnou čistotou, až k recepci před pracovnou Amila Gupty, kterou si David dosud vybavoval z dob své předchozí návštěvy v Institutu robotiky. Ještě pořád stál uprostřed tohoto zákoutí lesklý černý stůl zaplněný monitory, tak jak si ho David zapamatoval, jako recepční u něho však neseděla vysoká prsatá blondýna, která po něm tehdy házela očkem, zatímco čekal na interview s Guptou. Nyní to byl mladý hoch, velice mladý, nejvýš tak osmnáctiletý. David trochu sehnul hlavu, aby na mládence dírou ve vaku lépe viděl. Hoch civěl do monitoru a horečně lomcoval joystickem čnícím vedle klávesnice. Kdoví, snad nějaký student, počítačový maniak, který maturoval pár let před termínem a svá vysokoškolská

studia teď tráví jako sekretářka v Institutu robotiky.

Poněkud obtloustlé snědé tváři vévodilo husté černé obočí.

Monique nechala vozík stát a vydala se k jeho stolu.

„Dovolíte?“ řekla. „Přišla jsem uklidit kancelář pana doktora Gupty.“

Ani nevzhlédl. Oči upřené na monitor kmitaly hned sem, hned tam, sledovaly každičké hnutí bůhvíjaké počítačové hry.

„Dovolíte?“ opakovala Monique, tentokrát o poznání hlasitěji. „Dojdu do jeho pracovny vysypat koše, ano?“

Opět žádná reakce. Chlapec zírající do obrazovky měl pootevřená ústa, špičku jazyka položenou na dolním rtu. Z

jeho tváře se nedaly vyčíst žádné emoce, patrné bylo jen vytrvalé, až strojové soustředění. Celkově působil poměrně neutěšeným dojmem. Dost možná, že to ani není student, pomyslel si David. Napadlo ho, že s hochem něco není v pořádku.

Monique posléze úsilí vyburcovat ho vzdala a vydala se ke dveřím za sekretářským stolem. Vzala za knoflík, ale ten se nedal otočit. Zamračila se a obrátila se znovu na mladíka. „Ty dveře jsou zamčené,“ řekla. „Musíte je odemknout, jinak tam uklidit nemůžu.“

Chlapec neodpověděl, zato však David uslyšel, jak se odkudsi ozvalo hlasité zabzučení. Byl to zvuk rozbíhajícího se elektrického motorku a zdálo se, že se blíží k vozíku.

Monique upřela kamsi dozadu ohromený pohled. Pak už i

David spatřil to, co upoutalo její pozornost: stříbřitý hranatý přístroj velikosti kufříku, který se k ní blížil na housenkových pásech. Zastavil se jí u nohou, vysunul pohyblivé rameno a zamířil směrem k ní senzor tvarem podobný žárovce.

Mašinka se trochu podobala želvě s velice dlouhým krkem. Monique s robotem se navzájem chvilku ostražitě pozorovali a pak se z reproduktorů přístroje ozval syntetizovaný hlas: „Dobrý den! Jsem AR-21, Autonomní recepční vyvinutý studenty Institutu robotiky. Co pro vás mohu udělat?“

Monique na robota jen tupě civěla. Pak se otočila k živoucímu recepčnímu, zřejmě ji napadlo, že si z ní tropí žerty, ale chlapec zůstával i nadále zcela zaujat počítačovou hrou.

Přístroj přeorientoval senzor, tak aby sledoval její tvář.

„Snad bych vám mohl pomoci,“ brblal monotónně. „Sdělte mi prosím, co potřebujete, a já se vám pokusím vyhovět.“

Se zjevnou neochotou se otočila opět k robotu a pohlédla do baňatého čidla. „Já sem uklízečka. Odemkni mi dveře.“

„Lituji,“ odpověděl AR-21. „Nerozuměl jsem tomu, co jste říkala. Mohla byste to laskavě opakovat?“

Mrak na Moničině tváři potemněl ještě víc. „U-klí-ze-

čka,“ odříkávala pomalu a hlasitě. „Odemkni – dveře.“

„Říkala jste snad curriculum a brožurka? Odpovězte, prosím, ano, nebo ne.“

Monique pokročila směrem k mašince a David si na okamžik pomyslel, že ji snad chce nakopnout. „Potřebuju – se – dostat – dovnitř – do – pracovny – doktora – Gupty.

Rozumíš? Do – pracovny – doktora – Gupty.“

„Říkala jste snad Gupta? Odpovězte, prosím, ano, nebo ne.“

„Ano! Ano! Doktor Gupta!“

„Profesor Amil Gupta je ředitelem Institutu robotiky.

Chcete si s ním sjednat schůzku?“

„Ano! Totiž ne! Potřebuju mu jen uklidit pracovnu!“

„Profesor Gupta má úřední hodiny v pondělí a ve středu. Nejbližší volný termín je příští pondělí ve tři hodiny.

Vyhovovalo by vám to? Odpovězte, prosím, ano nebo ne.“

Monique to vzdala. Zdvihla obě paže nad hlavu a vydala se zpátky k vozíku s odpadky. David ucitil škubnutí, jak vozík popadla za okraj vaku, a pak už jej táhla pozpátku za sebou, ven z recepce. Přejížděli rychle chodbou, kolečka rachotila po dlaždičkách. Namísto aby se vrátila k nákladnímu výtahu, otevřela však Monique dveře k jakémusi skladu a vmanévrovala vozík dovnitř.

Jakmile za sebou zavřela dveře, sáhla do kupy smetí a odhrnula zmuchlané papíry a ušpiněné hadry, které Davidovi zakrývaly hlavu a ramena. Zvedl se na loktech, vzhlédl a nad sebou uviděl Moničinu zoufalou tvář, jak se

nad ním sklání přes okraj vozíku. Smysl byl jasný: čeká od něho pomoc.

David opatrně zvedl hlavu a obhlížel místnost. Kolem všech stěn stály kovové regály plné úklidových a kancelářských potřeb – lahví s mycími prostředky na podlahu, balíků toaletního papíru, krabic s náplněmi do tiskáren. V rohu byl velký nerezový dřez. Nikde žádná kamera. Jistěže by FBI i tady dokázala nějakou ukrýt, ale David pochyboval, že nákladný a složitý systém by instalovali do místnosti takhle malé a tak málo frekventované. Jiné to ovšem bylo se skrytými mikrofony; nebyl problém osadit jimi kdekterou prostoru v celé budově.

Beze slova vylezl z vozíku, došel ke dřezu a otevřel naplno kohoutky. Uviděl tenhle trik v jakémsi filmu, neměl ovšem nejmenší představu, dokáže-li je šum ochránit před odposlechem. Pro jistotu si přitáhl Moniku až k sobě a zašeptal jí do ucha: „Ty se musíš vrátit do té recepce.“

Zavrtěla hlavou. „Ani za nic,“ odpověděla rovněž šeptem. „Ten pitomý robot je k ničemu. Komunikační software má prostě k blití, s tím nic nenaděláš.“

„Tak se tam vrať a pokus se nějak vyburcovat toho kluka. Zaklepej mu třeba na rameno, když to nepůjde jinak.“

„To nebude nic platné. Ten chlapec je asi hendikepovaný nebo tak něco. A agenti FBI beztak asi odposlouchávají každé slovo, které tam řeknu. Kdybych způsobila nějaký rozruch, okamžitě to vzbudí podezření.“

„Takže co budeme dělat? Čekat tady, až Guptovi dojde toaletní papír?“

„Nevede do Guptovy pracovny nějaký jiný vchod?“

„To nevím! Jsou to už léta, co jsem tu byl! Nedokážu si vzpomenout, jak –“

Cosi náhle zavadilo o Davidovu patu. Bylo to jen lehké ťuknutí do jeho conversky, ale div se z toho nepodělal.

Ohlédl se a spatřil modrý kotouč, veliký asi jako frisbee, jak se sune po podlaze skladu a na linoleu za sebou zanechává klikatou vlhkou stopu.

Vzápětí ho spatřila i Monique a uklouzl jí lehký výkřik úleku. David jí dlaní zakryl ústa.

„Neboj se,“ zašeptal. „To je jen úklidový robot. Další z Guptových vynálezů. Rozstřikuje podle naprogramovaného schématu čisticí tekutinu po podlaze a špínu pak zase odsává.“

Zamračila se. „Někdo by na ten krám měl šlápnout a zkrátit mu to jeho utrpení.“

David přikývl a sledoval robotka zalézajícího do kouta. Vypadal trochu jako nějaký přerostlý exemplář hmyzu, z obvodu disku čněla spirálovitá anténka. Gupta všechny své roboty vybavoval vysílačkami, jelikož byl přímo posedlý jejich monitorováním. Když s ním David před deseti lety dělal rozhovor, předváděl mu starý pán hrdě monitor, na němž byly lokalizovány všechny autonomní stroje putující v daném okamžiku chodbami a laboratořemi

Newel-Simon Hall. Při vzpomínce na onu šachovnici s pulzujícími signálkami a trojrozměrnými plány jednotlivých podlaží budovy dostal teď David nápad.

„Když nemůžeme my za Guptou, přimějeme ho, aby přišel on za námi,“ řekl a pokročil k malému umývači podlahy blíž. Sehnul se a sevřel anténu prsty. „Tohle určitě vzbudí jeho pozornost.“ Jediným pohybem spirálku antény ulomil.

Robot okamžitě spustil ohlušující ječivý alarm. David od něho uskočil. Tohle nebyla reakce, s jakou by byl počítal; předpokládal, že poplachový signál se objeví jen na Guptově počítači, ne že se ozve takový drásavý povyk.

„Do prdele!“ vykřikla Monique. „Cos to provedl?“

„Já nevím!“

„Tak to vypni! Vypni celého toho prevíta!“

David robota zvedl a převracel ho sem a tam, zoufale pátral po nějakém spínači, avšak na spodku přístroje nebylo vidět nic než střičky a otáčivé kartáče a celé zařízení se mu intenzitou poplašného signálu otřásalo v rukou. Vzdal to, rozběhl se ke dřezu a udeřil robotem vší silou o nerezový rám. Plastový plášť se rozpadl ve dví, ze stroje se vyřinula čistící kapalina a poničené desky plošných spojů. Pískot rázem umlkl.

David se naklonil nad dřez, zhluboka oddychoval.

Otočil se k Monice, postřehl na její tváři podrážděný výraz.

Neřekla ani slovo, ale bylo jasné, co si právě myslí. Alarm

nutně museli zaslechnout i agenti FBI. Co nevidět přijde někdo z nich do skladu zjistit, co se tu stalo. Monique se zdála být touto představu zcela ochromená, stála uprostřed místnosti, oči upřené na dveře. Při pohledu na ni se v Davidovi cosi zlomilo. Jsou v pasti. Jsou naprosto bezmocní. Jejich plán selhal dříve, než vůbec mohl začít fungovat. Nedokáží zachránit ani sebe samé, natož svět.

Pak se dveře otevřely a dovnitř vešel Amil Gupta.

*

„TAK POVÍDEJ. JAK JSME NA TOM?“

Lucille stála v mobilním velitelském stanovišti, které Úřad časně ráno dalo přivléci do kampusu Carnegieho-Mellonovy univerzity. Zvenčí vyhlíželo jako běžná kancelářská buňka, dlouhý béžový přívěs s hliníkovými pásy na bocích, jaké lze běžně vidět na staveništích, uvnitř však bylo víc elektroniky než v atomové ponorce. Na jednom jeho konci byl panel s monitory ukazujícími aktuální záběry sledovaných kanceláří, schodišť, výtahů a chodeb v Newell-Simon Hall. U pultu před obrazovkami seděla dvojice techniků; kromě kontroly kamer měli současně na hlavách i sluchátka, aby mohli monitorovat hovory zachycené instalovanými mikrofony. Na protější straně kontrolovali dva další technici provoz na internetových spojích Institutu robotiky a hlídali radiační úroveň v budově, důležité

hledisko při každé protiteroristické operaci. A uprostřed přivěsu Lucille právě zpovídala agenta Crawforda, svého svědomitého a horlivého zástupce.

„Gupta je od deseti sám ve své pracovně,“ sypal ze sebe Crawford. V ruce držel telefon BlackBerry a poznámky četl z jeho displeje. „V deset patnáct šel na toaletu, vrátil se v deset dvacet. V jedenáct nula pět si došel do kuchyňky pro kávu, v jednáct nula devět se s ní vrátil. Vidět ho teď můžete na monitoru jedna, tamhle nahoře.“

Na obrazovce seděl Gupta u stolu, opřený nazad v otáčivém křesle, a upřeně sledoval monitor svého počítače.

Byl malý, ale viditelně agilní, snad metr padesát vysoký, šestasedmdesát let starý, s řídkým šedivými vlasy a snědou tváří, která jako by spíše patřila nějaká loutce. Podle materiálů, které si o něm Lucille přečetla za letu do Pittsburghu, se na jeho malé postavě podepsala podvýživa, kterou trpěl jako dítě ve třicátých letech v Bombaji. Zato teď určitě nehladoví. Díky prodeji softwarové společnosti, kterou založil, a různým dalším investicím, které vložil do robotického průmyslu, bude mít dobrých 300 milionů dolarů. A třebaže je vychrtlý jako oškubaná slepice, má na sobě olivově zelený italský oblek, jaký by si nemohl dovolit leckterý vysoký vládní zaměstnanec. „Co má teď právě na počítači?“ otázala se Lucille.

„Převážně softwarové kódy,“ odpověděl Crawford.

„Napíchli jsme mu ISP kabel. Jakmile přišel do pracovny,

stáhl si děsně rozsáhlý program, víc jak pět milionů řádek kódů. Podle všeho je to jeden z jeho programů umělé inteligence. Poslední dvě hodiny v něm dělal různé drobné změny.“

„Co e-maily a telefony?“

„Došlo mu asi deset e-mailů, nic zvláštního, a všechny příchozí hovory jsou přepínány do schránky. Zřejmě nechce být rušen.“

„Měl v pracovně nějaké návštěvy?“

Agent Crawford opět mrkl na své BlackBerry. „Jeden z jeho studentů, asiat, který se představil jako Jacob Sun, přišel do recepce a sjednal si návštěvu na příští týden. Nikdo další, jen doručovatel z FedExu. A uklízečka, ta odešla z recepce právě před minutou.“

„Zkontrolovali jste je v biometrické databázi?“

„Ne, nebylo to zapotřebí. Nikdo z nich neodpovídá našemu profilu.“

Lucille se zamračila. „Co tím máš na mysli, že ‚neodpovídá profilu‘?“

Crawford dvakrát po sobě rychle zamžikal, jeho sebejistotou to jaksi otřáslo. „Ehm, profilu našich cílových objektů, Davidovi Swiftovi a jeho konspiračním partnerům.

Ty osoby, které jsme pozorovali, zjevně nebyly –“

„Heleď, je úplně jedno, jestli to je studentík anebo uklízečka anebo třeba devadesátiletá babka v kolečkovém křesle. Chci prověřit každého, kdo se přiblíží ke Guptově

pracovně. Stáhneš si ty ksichty z videa a proženeš je rozpoznávacím programem, jasné?“

Rychle přikývl. „Ano, madam, hned to uděláme.

Omlouvám se, jestli –“

Než stačil větu dokončit, jeden z techniků vyjekl a strhl si sluchátka z hlavy. Crawford, který už se nemohl dočkat, až bude rozmluva s Lucille u konce, k němu přiskočil.

„Co se děje?“ vyptával se. „Zpětná vazba?“

Technik zavrtěl hlavou. „Něco spustilo poplach.

Myslím, že ve čtvrtém poschodí.“

Lucille se začaly ježit vlasy. „To je Guptovo patro, ne?“ Současně už se otáčela k monitoru číslo jedna a spatřila, jak mužík vstává a odchází od stolu. „Podívejte se, on jde pryč! Míří pryč z místnosti!“

Crawford se naklonil technikovi přes rameno a ukázal na řádku tlačítek pod monitory kamer. „Přepněte na záběr z recepce. Ať vidíme, kam jde.“

Technik stiskl tlačítko. Na jedničce se objevil jen nehezký teenager sedící u recepčního stolku a kromě toho jakési podivné mechanické zařízení připomínající tančík.

Gupta nikde. Vyčkávali několik vteřin, ale po profesorovi nebylo památky.

„Kam mohl zmizet?“ vyptávala se Lucille. „Vede z jeho pracovny ještě nějaký další východ?“

Crawford mžikal čím dál tím rychleji. „Ehm, to bych se musel podívat na plány poschodí. Pokud –“

„Na to teď není čas, ksakru! Pošli tam nahoru nějaké agenty, okamžitě!“

*

DAVID PROFESORA GUPTU CHYTIL a zakryl mu rukou ústa, Monique mezitím za ním zamkla dveře. Stařík byl až překvapivě lehký, vážil sotva padesát kilo, takže bylo poměrně snadné odvést ho až do protilehlého koutu skladu.

Tak ohleduplně, jak jen dokázal, tam David Guptu usadil zády ke stěně a přikrčil se k němu. Profesor byl téměř dvakrát tak starý jako on, přesto však díky drobné postavě a vráskami nezbrázděné tváři působil až neuvěřitelně dětským dojmem. Na okamžik se Davidovi zazdálo, že drží Jonnyho, že ho objímá kolem ramínek, aby ho zahřál, a zlehka mu klade ruku na rty, aby ztišil jeho pláč.

„Pane profesore,“ zašeptal mu, „pamatujete se ještě na mě? Já jsem David Swift. Byl jsem tu u vás už kdysi, poskytl jste mi rozhovor o své práci s doktorem Einsteinem, vzpomínáte si?“

Guptovy oči – bělma s temně hnědým středem, vyplašená a těkající – Davida chvilku nejistě pozorovaly, pak se s porozuměním rozšířily. Jeho rty se pod Davidovou dlaní pohnuly. „Co vy tu –“

„Psst!“ zasyčel David. „Jenom šeptem, prosím.“

„Je to kvůli vašemu vlastnímu bezpečí,“ dodávala Monique nahnutá přes Davidovo rameno. „Vaše pracoviště je odposloucháváno. Mikrofony můžou být i tady.“

Gupta přelétal zrakem mezi Davidem a Monikou. Byl zjevně vystrašený, ale snažil se situaci pochopit. Po několika okamžicích kývl na souhlas a David ruku z jeho úst odtáhl.

Gupta si nervózně olízl rty. „Odposlechy?“ zašeptal. „Kdo by tu co chtěl odposlouchávat?“

„Zcela určitě FBI,“ odpověděl David. „A možná i někdo další. Pátrají po vás velice nebezpeční lidé, pane profesore. Musíme vás odtud dostat pryč.“

Udiveně vrtěl hlavou. Rozcuchané šedé vlasy mu padaly do čela. „Není tohle jen nějaká komedie? Neviděl jsem vás celá léta a teď sem najednou přijdete s –“ Odmlčel se, ukázal na Moničinu pracovní uniformu. „Co vy jste zač?

Vy jste od údržby?“

„Ne, já jsem Monique Reynoldsová,“ říkala šeptem.

„Z Institutu pro pokročilá studia.“

Obezřetně si ji prohlížel, jako by si ji pokoušel kamsi zařadit. „Monique Reynoldsová? Ta teoretička strun?“

Kývla. „Ano, správně. Omlouvám se, pokud jsme –“

„Ano, ovšem, vás já znám.“ Slabounce se na ni usmál.

„Moje nadace sponzoruje některé částicové pokusy ve Fermilabu, takže o vaší práci vím. Ale proč jste oblečená takhle?“

David začínal být netrpělivý. Bylo jen otázkou času, než do skladu dorazí agenti FBI přesvědčit se, co tu vlastně spustilo poplach. „Musíme odtud pryč, pane profesore.

Pomůžu vám do vozíku na odpadky a pak –“

„Do vozíku?“

„Prosím, pojďte s námi. Teď není na vysvětlování čas.“

David chytil Guptu za paži, aby mu pomohl vstát. Ale starý pán se nedal. S překvapující silou se Davidovi vytrhl.

„Obávám se, že si ho budete přece jen muset najít. Nepůjdu nikam, dokud mi neřeknete, co se tu děje.“

„Podívejte se, ti agenti tu mohou být každým –“

„Pak vám můžu jen doporučit, abyste si s tím pospíšil.“

Kurva, říkal si v duchu David. Obvyklý problém s těmihle supermozky – jsou všichni tak zatraceně racionální.

Zahleděl se na okamžik vzhůru ke stropu, snažil se utlumit strach a pročistit si hlavu. Pak se podíval Guptovi zblízka do očí. „Einheitliche Feldtheorie,“ zašeptal. „O tu jim jde.“

Výraz v němčině jako by na Guptu měl zpožděný účinek. Povytáhl nejprve s lehkým překvapením obočí, ale po pár vteřinách celý jeho obličej ochabl. Klesl nazad ke stěně, tupě zíral na regály s úklidovými pomůckami.

David se k němu sklonil, aby mohl šeptem pokračovat až u starcova ucha. „Někdo se pokouší kousky té teorie dát dohromady. Snad teroristé, snad špióni, to já nevím. Nejprve

šli po MacDonaldovi, pak po Bouchetovi a po Kleinmanovi.“ Odmlčel se, děsilo ho, co bude muset Guptovi povědět dál. Gupta se všemi těmito fyziky po léta úzce spolupracoval. Zejména ke Kleinmanovi měl velice blízko. „Je mi líto, pane profesore. Všichni tři jsou mrtví.

Zbýváte už jedině vy sám.“

Gupta k němu vzhlédl. Hnědá pokožka pod jeho pravým okem sebou zaškubala. „Kleinman? Kleinman že je mrtvý?“

David přikývl. „Včera večer jsem za ním byl v nemocnici. Byl předtím mučen.“

„Ne, ne, ne…“ Gupta se chytil za břicho a zasténal.

Zavřel oči, ústa se pootevřela. Zdálo se, že bude zvracet.

Monique k němu poklekla a objala ho. „No tak, no tak,“ šeptala a hladila ho po zádech. „Už je to v pořádku, už je všechno v pořádku.“

David vyčkal několik okamžiků, než Monique starého pána trochu ukonejší. Ale dlouho otálet nemohl. Před očima měl agenty FBI pospíchající vzhůru po schodištích Newell-Simon Hall. „Vláda zjistila, co se děje,“ řekl. „A teď tu teorii chce získat i ona. Proto ty odposlechy a skryté kamery FBI, proto mě už šestnáct hodin pronásledují.“

Gupta otevřel oči, zamžikal. Jeho tvář se leskla potem.

„Odkud tohle všechno víte?“

„Ještě než Kleinman zemřel, sdělil mi kód, sérii čísel.

Jak se ukázalo, byly to zeměpisné souřadnice vašeho ústavu.

Myslím, že Kleinman chtěl, abych tu teorii nějak uchránil.

Jak před vládou, tak i před teroristy.“

Profesor se zahleděl do země, zvolna zavrtěl hlavou.

„Ta jeho nejstrašnější noční můra,“ mumlal. „Nejhorší děs, jaký Herr Doktor zakoušel.“

David vnímal explozi adrenalinu. Tepna na krku se mu rozbušila. „Čeho se to obával? Byla to nějaká zbraň?“

Gupta nepřestával vrtět hlavou. „To mi nikdy neprozradil. Pověděl to těm ostatním, ale mně ne.“

„A co? Co tím máte na mysli.“

Gupta se zhluboka nadechl. Se zjevným úsilím se napřímil a sáhl si pro kapesník. „Einstein byl člověk, který měl svědomí, Davide. Důkladně si to promyslel, než si vybral muže, kteří tohle břemeno měli nést dál.“ Pozvedl ruku s kapesníkem a otíral si pot z čela. „V roce 1954 jsem byl čerstvě ženatý a moje paní čekala naše první dítě.

Poslední věc, kterou by byl Herr Doktor dopustil, by bylo vystavit mě nějakému nebezpečí. Takže ty rovnice rozdělil a předal je po částech ostatním – Kleinmanovi, Bouchetovi a MacDonaldovi. Nikdo z nich nebyl ženatý, chápete?“

Monique, která dosud klečela vedle Gupty, se na Davida zkormouceně podívala. David, stejně znepokojený, se naklonil ke starému pánovi blíž. „Moment,“ zašeptal.

„Chcete říct, že vy sám jednotnou teorii neznáte? Ani její část?“

Gupta znovu zavrtěl hlavou. „Vím jenom tolik, že Einsteinovi se podařilo zformulovat ji a že se rozhodl uchovat ji v tajnosti. Neznám ale žádnou z oněch rovnic ani principy, z nichž byly odvozeny. Moji kolegové, tak jak si Herr Doktor přál, mu odpřísáhli, že je neprozradí živé duši, a přísahu přísně dodržovali.“

David až zavrávoral ohromením. Musel se opřít o stěnu, aby si zachoval rovnováhu. „Počkejte, počkejte,“

koktal. „To přece nedává smysl. Kleinmanův kód ukázal na vás. Proč by mě posílal sem, pokud byste vy tu teorii neznal.“

„Třeba jste ten kód neinterpretovali správně.“ Guptovi se trochu vracelo sebevědomí a hovořil teď s Davidem, jako by to byl jeho studentík. „Říkal jste, že to byla číselná řada?“

„Ano, ano, šestnáct číslic. Prvních dvanáct byla zeměpisná šířka a délka budovy Newell-Simon Hall.

Poslední čtyři odpovídají číslu vaší telefonní –“

Uprostřed věty zmlkl. Cosi zaslechl. Rychlý sled kovových zvuků, tichý, ale nezaměnitelný, směrem od dveří ke skladu. Kdosi zkoušel otočit knoflíkem.

*

AGENT CRAWFORD SE HRBIL nad pultem monitorů, nervózní tvář sotva dvacet centimetrů od obrazovky. Do

sluchátek mumlal příkazy oběma mužům, kteří spěchali do pracovny Amila Gupty. Lucille postávala za ním a sledovala veškeré dění na velitelském stanovišti. Celý obvod Newell-Simon Hall měli zajištěný, takže nehrozilo, že by Gupta mohl z objektu uniknout. Přesto si však Lucille nemohla vydechnout, dokud se jim toho chlapíka nepodaří lokalizovat.

Na monitoru viděla agenty Walshe a Millera vstupovat do recepce Guptovy pracovny. Převlečeni byli za studenty, v šortkách, v tričku, na nohou conversky, a oba měli na zádech velký modrý batoh. Maskování to nebylo zdaleka nejskvělejší, ale bude muset stačit. Nevzhledný teenager stále ještě seděl za stolem, jen onen podivný miniaturní tank už zmizel. Jeden z agentů – Walsh, vyšší z nich – právě doběhl k chlapci.

„Sežeňte profesora Guptu!“ křičel. „V počítačové laboratoři hoří!“

Mladík ani nevzhlédl. Civěl dál do velkého plochého monitoru zabírajícího větší část desky stolku. Vzhledem k tomu, že kamera v recepci byla umístěná ve stěně za ním, podařilo se Lucille zahlédnout, co se na obrazovce právě odehrává: animovaný vojáček v khaki uniformě právě probíhal podél žluté pevnůstky. Nějaká pitomá počítačová hra.

Agent Walsh se naklonil nad stůl a do chlapcova zorného pole. „Hej, copak seš hluchej? Hoří! Kde je profesor Gupta?“

Hoch prostě uhnul hlavou a pokračoval ve hře.

Mezitím došel agent Miller ke dveřím Guptovy pracovny.

„Je zamčená,“ hlásil. „Podívej se na stůl, jestli tam není bzučák na otvírání dveří.“

Walsh se prosmýkl kolem stolu a odsunul chlapcovu židli stranou. Když se shýbal, aby mohl stůl zkontrolovat, zavadil rukou o klávesnici a monitor rázem ztmavl. V tom okamžení se mladík vymrštil ze židle a dal se do křiku. Byl to děsivý, zoufalý, nepříčetný jekot, dlouhý a neslábnoucí.

Chlapec vřískal dál a dál, třepal přitom divoce rukama, jako by mu hořely.

„Ježíši Kriste!“ zařval Walsh a bleskově se k němu otočil. „Zavři tu klapačku!“

Chlapec sice ztuhl, ale křičel víc a víc. Do prdele, říkala si Lucille při pohledu na monitor. Takovéhle chování už kdysi viděla. Jedno z vnoučat její sestry v Houstonu trpělo stejným postižením. Ten kluk je autista.

Skočila k agentu Crawfordovi a sluchátka i s mikrofonem mu strhla z hlavy. „Nechte toho kluka být!“

křičela do mikrofonu. „Otevřete hlavně ty dveře!“

Walsh a Miller poslušně shodili batohy a vytahovali z nich demoliční nářadí. Walsh vsunul do škvíry mezi dveřmi a zárubní rozvidlený konec páčidla a Miller do sochoru

uhodil palicí, aby nástroj vnikl dovnitř. Stačily tři rány, dveře byly vylomeny a agenti vtrhli do Guptovy pracovny.

Lucille je uviděla na záběru z další kamery, jak procházejí podél profesorova stolu a prohledávají místnost.

„Není tady,“ hlásil Walsh rádiem. „Ale vzadu jsou další dveře, schované za policemi knihovny. Máme jít tím směrem?“

„To se ví, že ano!“ houkla Lucille.

Agent Crawford si vedle ní promítal nákresy jednotlivých poschodí objektu Newell-Simon Hall. „Ty dveře v plánech vůbec nejsou,“ říkal. „Musely tam být zřízeny až dodatečně.“

Lucille se na něj znechuceně podívala. Ten chlap je naprosto k ničemu. „Chci dalších šest agentů na čtvrté podlaží, slyšíš? Musí prohledat všechny místnosti, absolutně všechny!“

Zatímco Crawford zápolil se sluchátky, přišel za Lucille jeden z techniků s čerstvě vytištěným dokumentem.

„Ehh, agentko Parkerová,“ začal, „mohl bych vás na chvilku vyrušit?“

„Prokrista, zrovna teď?“

„Mám tu, ehh, výsledky z kontorly databáze, kterou jste nařídila provést. Vyhodnocení záběrů z našich kamer pomocí systému na rozeznávání podoby.“

„Tak už se vymáčkněte! Zjistil jste něco?“

„Ehh, jo, řekl bych, že se tam našlo něco, co byste asi měla vidět.“

*

„HEJ, JE NĚKDO UVNITŘ?“

Všichni tři strnuli, když se to zvolání ozvalo přímo za dveřmi. David, Monique i profesor Gupta v téže chvíli zatajili dech a jediný zvuk, který se ve skladu ozýval, bylo crčení proudu vody, dosud tryskajícího do dřezu.

Následovalo zabušení, tak prudké, že se až otřásly i stěny. „Tady je hasičská hlídka! Jestli je někdo uvnitř, otevřete!“

Gupta se chytil Davida za paži, drobné prstíky mu zaryl do bicepsu. Znovu to Davidovi připomnělo Jonnyho, to, jak se ho synek držíval, kdykoli dostal strach. Gupta ukázal na dveře a tázavě se na něho zahleděl. David zavrtěl hlavou. Hasiči to určitě nejsou.

Pak na chodbě cosi zacinkalo. O veřej zaskřípal nějaký těžký nástroj. O vteřinu později se místností rozlehla mohutná rána. V úzké štěrbině mezi dveřmi a pažením uviděl David vidlicovitý hrot páčidla vniknuvšího do vzniklé škvíry.

Monique vytáhla revolver, který měla zastrčený za opaskem šortek, a tentokrát jí David nebránil. Věděl, že nemají nejmenší šanci, že dojde-li k použití zbraní,

rozstřílejí je agenti FBI na kousíčky, ale v tu chvíli nijak logicky neuvažoval. Měl naopak pocit, jako by byl opilý, opilý strachem i vzteky. Bylo to pitomé, sebevražedné řešení, ale byl až příliš dožrán, než aby to vzal na vědomí.

Do prdele s tím se vším, pomyslel si. Nevzdám to bez boje.

Naštěstí se iniciativy chopil profesor Gupta. Pustil se Davida a chopil se namísto toho Moničiny ruky a přiměl ji sklonit zbraň. „Ten nebudete potřebovat,“ zašeptal. „Mám lepší nápad.“

Sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl cosi, co na první pohled vypadalo jako BlackBerry, ale co bylo zřejmě konstruováno na speciální objednávku. Rychlými pohyby drobných palců začal cosi vyťukávat na klávesnici. Na displeji se objevil trojrozměrný plán budovy Newell-Simon Hall s řadou ikon blikajících na jednotlivých poschodích.

David už tento nákres kdysi spatřil, za své předchozí návštěvy v Guptově pracovně. Starý pán ho užíval pro sledování svých robotů.

Dveře se otřásly pod další prudkou ranou. David se vymrštil, ale Gupta zůstal skloněný nad nevelkým displejem a dál horečně pracoval oběma palci na tastatuře. Kristepane, pomyslel si David, co to proboha dělá? Pak se ozvala třetí rána, nejhlučnější ze všech, doprovázena hlubokým kovovým vrznutím, zvukem kovové zárubně povolující pod náporem hasičského sochoru. Vidlice teď už trčela na

několik centimetru dovnitř místnosti, leskla se ve světle zářivek stříbřitou šedí. Ještě jedna rána a dveře povolí.

Pak David uslyšel venku na chodbě jakýsi povědomý kňouravý tón. Bylo to bzučení blížícího se elektromotorku.

A pak syntetizovaný hlas Autonomního recepčního AR-21: „VÝSTRAHA! Byla zjištěna kritická úroveň radiace.

Okamžitě vykliďte celý prostor… VÝSTRAHA! Byla zjištěna kritická úroveň radiace. Okamžitě vykliďte celý prostor…“

Jakoby na dotvrzení varování robota rozlehl se v celé budově poplachový signál, šířený reproduktory domácí sítě, a na stropech se rozblikaly stroboskopické výstražné majáčky. Gupta si zřejmě stáhl ovládání elektronických systémů v objektu, takže byl schopen všechny je ovládat přístrojkem, který třímal v drobné dlani. I přes jekot sirén slyšel David křik na chodbě, hlasy obou agentů FBI vyměňujících si navzájem jakési příkazy. Pak své nářadí pustili – David uslyšel, jak zařinčelo na zemi – a prchali k východu. Brzy už zanikl i zvuk jejich kroků.

Monique se ušklíbla, stiskla profesorovi Guptovi uznale rameno. Starý pán se plaše usmál a ukázal na přístroj, který stále ještě držel v ruce. „To varování je součástí programu,“ vysvětloval. „Vyvíjeli jsme tuhle třídu robotů pro ministerstvo obrany. Jako průzkumnou techniku na bojišti. Vojenská verze se jmenuje Dragon Runner.“

David pomáhal Guptovi vstát. „Měli bychom jít.

Agenti tu budou co nevidět zpátky s geigery.“ Vedl profesora k vozíku na odpadky a chystal se ho přenést dovnitř. „Není to zrovna nejpohodlnější svezení, ale do budovy jsem se takhle dostal. Budete jen muset uvnitř tiše ležet, ano?“

„Jste si tímhle řešením jistý?“ otázal se Gupta. „FBI mě teď hledá a budova je patrně obklíčená. Nemyslíte, že budou prohledávat i tenhle vozík?“

Monique, která mezitím už odemykala dveře, se zarazila. „Ksakru, to je pravda. Takhle se odtud dostat nemůžeme.“

David jen zavrtěl hlavou. „Nemáme na vybranou.

Dojedeme s tím vozíkem tak daleko, jak to jen půjde, až se dostaneme z dosahu skrytých kamer, a pak už musíme riskovat, že –“

„Skrytých kamer?“ skočil mu do řeči Gupta. „Ty asi předávají signál bezdrátově, ne?“

„Ehm, to ano, předpokládám aspoň,“ odpověděl David. „Chci říct, že je to utajovaná operace, takže FBI by sotva natahovala po objektu nějaké dráty.“

Gupta se opět usmál. „Tak s tím něco provedeme.

Odveďte mě do místnosti 407. Tam máme rušičku. Pak už žádný vozík na odpadky potřebovat nebudeme.“

„Ale jak se dostaneme ven z budovy?“ vyptávala se Monique. „I když budou kamery vyřazeny z provozu, pořád

ještě mají dost agentů, aby dokázali obsadit všechny východy.“

„Nemějte obavy, já vím, jak se to dá udělat,“

odpověděl Gupta. „Pomohou nám moji studenti. Ale nejdřív musíme dojít pro Michaela.“

„Pro Michaela?“

„Ano, sedí u stolku v mojí recepci. Rád si tam pouští počítačové hry.“

To je ten retardovaný chlapec, pomyslel si David. Ten, co nepřestával civět na monitor, namísto aby nějak reagoval na Moničiny otázky. „Nezlobte se, pane profesore, ale proč chcete –“

„Toho tu nechat nemůžeme, Davide. Je to můj vnuk.“

*

LUCILLE STUDOVALA DOKUMENT, který držela v ruce. Na levé straně byl obrázek z jedné ze skrytých kamer, snímek uklízečky tlačící vozík s velkým plátěným vakem do recepce u pracovny Amila Gupty. Pravá polovina ukazovala stránku z fasciklu vedeného FBI na Moniku Reynoldsovou, podobiznu profesorky fyziky z princetonského Institutu pro pokročilá studia. Ještě před utajenou operací v jejím bydlišti v Mercer Street 112 si Úřad dal práci a nashromáždil o profesorce Reynoldsové úctyhodnou kupku informací.

Agenti z New Jersey ovšem hlásili, že nemá žádný

kriminální záznam, navzdory dlouhému seznamu zatčení její matky pro držení drog a také tomu, že její sestra se živí ve Washingtonu jako prostitutka. Navíc nemá profesorka Reynoldsová žádné kontakty s kterýmkoli z Einsteinových asistentů; Institut pro pokročilá studia jí poctil ubytováním v Mercer Street 112 prostě proto, že je to jedna z jeho nejváženějších fyziček. Zpráva agentů končila závěrem, že Reynoldsová je pouhý náhodný účastník celého dění, a doporučením, aby Úřad prohledání jejího bytu maskoval jako vandalský útok. Teď se ale zdálo, že uvedený závěr byl poněkud předčasný.

Je hezká, pomyslela si Lucille. Plné rty, výrazné lícní kosti, dlouhé řasy. A přibližně stejně stará jako David Swift.

Oba studovali koncem osmdesátých let fyziku. A Princeton, samozřejmě, je jednou ze stanic na trati vlaku, do kterého Swift předchozího večera nasedl. Třebaže nic z toho Lucille absolutně nemohla až dosud předpokládat, zakoušela nicméně při pohledu na Moničinu tvář pocit pokoření. Ty mrcho kostnatá, mumlala si. Vy dva, ty a Swift, jste mě málem napálili. Ale teď už vás mám.

Z úvah ji vyrušil rozruch na opačném konci vozu.

Agent Crawford stál před panelem monitorů a křičel do mikrofonu. „Potvrzuji, ustoupit do přízemí a tam zaujmout postavení. Opakuji, zaujmout postavení v přízemí.

Potřebujeme zajistit nepropustnost uzávěry objektu.“

Lucille papír odložila a pohlédla na Crawforda. „Co se děje?“

„Dostali jsme hlášení o radiačním ohrožení ve čtvrtém patře. Stahuji všechny muže, dokud tam nebudeme moci vyslat průzkumný tým.“

Lucille ztuhla. Radiace? Proč ji neodhalili už dřív?

„Kdo to ohlásil? A o kolik remů se jedná?“

Netrpělivě čekala, zatímco Crawford štěkal do mikrofonu otázku za otázkou. Po několika nekonečných vteřinách obdržel odpověď. „Byl to automatický poplach.

Vyhlásilo ho průzkumné vozítko, Dragon Runner.“

„Cože? My jsme tam přece žádná průzkumná vozítka nenasadili!“

„Ale agent Walsh si je jistý, že původcem je Dragon Runner.“

„Poslyš, mně je jedno…“ Lucille se odmlčela. Právě si uvědomila, co před pár minutami uviděla na jednom z videomonitorů. Ten podivný přístroj vyhlížející jako miniaturní tank, jak se sune po podlaze Guptovy recepce.

„Prd! To byl jeden z těch Guptových robotů! Je to trik!“

Crawford stál, zmatený a nejistý. „Trik? Co máte –“

Neměla čas na dlouhé vysvětlování. Strhla namísto toho Crawfordovi sluchátka z hlavy a chopila se mikrofonu sama. „Všichni se vraťte do předchozího postavení! V

budově žádné radiační ohrožení neexistuje. Opakuji, v budově není žádné radiační ohrožení –“

„Agentko Parkerová!“ zavolal na ni jeden z techniků.

„Podívejte se na monitor pět!“

Lucille se obrátila ještě včas, aby zahlédla Moniku Reynoldsovou, jak tlačí svůj vozík po chodbě. Vzpírala se proti němu plnou silou, předkloněna takřka do vodorovné polohy. A vedle ní poklusával autistický teenager z Guptovy recepce.

Monique vzápětí z dosahu kamery zmizela, ale Lucille si její umístění zapamatovala. Znovu se chopila mikrofonu.

„Všechny skupiny do jihovýchodního rohu čtvrtého podlaží.

Objekt byl spatřen v této oblasti. Opakuji, do jihovýchodního rohu čtvrtého podlaží.“

Teď teprve si Lucille zhluboka vydechla a sluchátka vrátila Crawfordovi. Tak, řekla si, a už je to jen otázka času.

Přelétla očima řádku monitorů a uviděla, jak její agenti spěchají vzhůru po schodištích Newell-Simon Hall. Nebude trvat ani minutu a obklíčí Moniku Reynoldsovou a vytáhnou Amila Guptu z odpadků. A dost možná také Davida Swifta, pokud byl natolik pitomý, že do budovy vnikl spolu s ní. A pak už ona bude moci na celý tenhle všivý úkol konečně zapomenout a vrátit se do své kanceláře v ústředí, kde se může na všechny teoretické fyziky, na prchající historiky, ba i na supermanské fantazírování pana ministra obrany vykašlat.

Jenže zatímco se utěšovala těmito slastnými vyhlídkami, všechny monitory na stěně velitelského přívěsu náhle zčernaly.

*

ČTYŘI A PŮL HODINY HNAL SIMON ferrari tak rychle, jak se jen odvážil, a když posléze dorazil k areálu univerzity Carnegie Mellon, zamířil rovnou k Institutu robotiky.

Jakmile však odbočil z Forbes Avenue, zmocnila se ho obava, že přijel pozdě. Vchod do budovy střežila desítka vazounů v šortkách a tričkách; polovina z nich se zabývala prohledáváním batůžků a aktovek studentů pokoušejících se projít vestibulem ven, druhá polovina ostražitě sledovala shromážděný dav, s poloautomatickými pistolemi trčícími z jen ledabyle zakrytých pouzder.

Simon ferrari kvapně zaparkoval a za sousední budovou si vyhledal místo s výhledem. Jeho odhad byl správný. David Swift a Monique Reynoldsová se vydali na západ, aby se tam setkali s Amilem Guptou. O Guptovi byl Simon dobře informován, stejně jako o jeho spolupráci s doktorem Einsteinem; dokonce – když přejímal současný úkol – přirozeně usoudil, že Gupta bude jedním z jeho cílů, spolu s Bouchetem, MacDonaldem a Kleinmanem. Avšak jeho klient, Henry Cobb, mu hned zkraje sdělil, že orientovat se na Guptu nemá cenu. Třebaže to byl v

padesátých letech jeden z Einsteinových asistentů, o jednotné teorii prý Gupta nic neví. Cobb neprozradil, jak k tomuto překvapujícímu závěru došel, jednoznačně však na něm trval. Takže bylo dost komické sledovat teď, jak Institut robotiky obklíčila celá četa agentů FBI, odhodlaných udeřit na muže, který jim k jejich smůle není schopen absolutně nic prozradit.

Problém ovšem je, že i David Swift soudí, že Gupta teorii zná, a jak se zdá, federální agenti teď mají jeho i jeho přítelkyni fyzičku v pasti. Vyprostit je ze spárů FBI nebude snadná záležitost. Federální úřad pro vyšetřování celou operaci patřičně nafoukl; kromě agentů před vchodem do Newell-Simon Hall se další tucet hemžil kolem servisního vjezdu a další určitě budou v přívěsu sloužícím jako velitelské stanoviště. (Identifikoval ho podle změti antén na střeše.) Jenže Simon byl nezmar. Věděl, že vyčká-li na správný okamžik, může vyprovokovat potřebný zmatek. Je taky dobře, že je tu tolik studentů očumujících agenty v akci.

Dost možná bude potřebovat i lidské štíty, pokud dojde k přímé srážce s FBI.

Simon sáhl do kapsy pro vojenský dalekohled, aby mohl sledovat podrobnosti celé operace. Před bránou servisního vjezdu hlídal vytáhlý agent s M-16 řádku pěti žen v modrých pracovních pláštích a se spoutanýma rukama.

Simon dalekohled zaostřil na jejich tváře: všechny byly černošky, avšak Monique Reynoldsová mezi nimi nestála. O

pár metrů dál dva další agenti prohrabávali vozík s odpadky a bezhlavě kolem sebe rozhazovali noviny, zmačkané sáčky a odřezky dřeva. Během dvaceti vteřin byl celý jeho obsah vyházený na parkoviště a agenti zklamaně nakukovali na dno vaku. Vzápětí k nim přiklusala jakási obtloustlá žena v bílé blůzce a červené sukni a začala na ně křičet. Simon zaostřil na její tvář s vráskami kolem očí, zrůzněnou vztekem. Jako blesk jím otřáslo poznání: to je přece ta babuška! Ta prsatá ženská, co ho předešlého večera málem zastřelila! I tady velí celé operaci, a z jejího výrazu bylo Simonovi jasné, že se tu cosi nevyvedlo. Přinejmenším jeden z cílových objektů jim zřejmě uklouzl.

Pak Simon postřehl další hlouček agentů obklopujících jakýsi prazvláštní automobil. Ze šasi zmizel celý prostor pro cestující a jeho místo zaujímal rozměrný blok přístrojů završený velkou stříbřitou kopulí. Simon se na vůz s obdivem zahleděl – jeho obrázek už viděl kdesi v novinách, u článku o robotem řízených vozidlech. Jasně si na něj vzpomínal, protože ho po technické stránce fascinoval. V

kopuli se skrýval rotující skener konstruovaný tak, aby detekoval veškeré překážky na cestě před sebou. Muži z FBI teď vůz důkladně prohlíželi, baterkami si svítili do každého jeho koutku. Jeden z agentů vyslýchal dvojici studentů z Institutu robotiky, která vozidlo právě testovala, zatímco druhý se spustil na všechny čtyři a nahlížel pod vozidlo, nedrží-li se ho snad nějací uprchlíci zespodu. Posléze agenti

povolili, aby testování probíhalo dál, a studenti kráčeli za vozem proplétajícím se ven z parkoviště.

Když ale vozidlo zahýbalo vpravo na Forbes Avenue a zvolna pokračovalo, povšiml si Simon čehosi zvláštního: stříbřitá kopule se v průběhu odbočování ani nepohnula.

Laserový skener nebyl v činnosti, a přesto vůz nenajel na obrubník ani nevybočil do protisměru. Provedl perfektní obrat a držel se přesně ve svém dopravním pruhu. Simonovi bylo jasné, že vysvětlení může být jen dvojí: buď je experimentální vozidlo vybaveno ještě nějakou další antikolizní technikou, anebo je někde uvnitř skryt řidič.

Simon se ušklíbl, dalekohled schoval a rozběhl se zpátky k zaparkovanému ferrari.

7

V TEMNOTĚ OPANCÉŘOVANÉ KOMŮRKY, skryté v samém nitru Highlandera, se Amil Gupta nakláněl nad manuálním řízením vozidla. V úzkém prostoru se tísnily čtyři postavy: v jednom jeho cípu David, nadačený mezi Guptu a Moniku, v druhém Michael, zabraný do počítačové hry na Game Boyi položeném na kolenou. Profesor je předem varoval, že jeho vnuk začne křičet, jakmile se ho někdo jen dotkne, takže se David s Monikou choulili v nepohodlném objetí, aby si od chlapce zachovali alespoň několikacentimetrový odstup. Monique tiskla Davidovo stehno zadečkem celou váhou k podlaze, její lokty měl David zaryté do žeber.

V jednom okamžiku ho temenem nechtěně udeřila do brady, až se kousl do špičky jazyka, nevydal však ani hlásek. Věděl, že agenti FBI jsou v bezprostřední blízkosti vozidla, mohl je sledovat na monitoru manuálního řízení, zobrazujícím teď záběr jedné z kamer Highlandera.

Prvky ovládání svým uspořádáním v něčem připomínaly řízení letadla, uprostřed mezi černými rukojeťmi byl umístěn hlavní monitor. Pootočením pravé rukojeti Gupta, sehnutý nad panelem, chod vozidla zrychloval, levou vůz brzdil. Postupně, byť v záškubech, s

Highlanderem vymanévroval nejprve ven z parkoviště a poté definitivně pryč od shromážděných federálních agentů.

Když konečně zatáčel na Forbes Avenue, ulehčeně si odfoukl. „Myslím, že už jsme v bezpečí,“ řekl. „Nezdá se, že by někdo z nich jel za námi.“

Gupta s vozidlem setrvával v pravém jízdním pruhu rušné ulice, popojížděl šnečím tempem, tak aby jeho studenti i pěšky stačili jeho rychlosti. David postřehl, že údaj kompasu nad monitorem zní VÝCHOD. „Kam jedeme?“ otázal se.

„Zatím žádným určitým směrem,“ odpověděl Gupta.

„Snažím se teď jen získat nějaký odstup od těch pánů z FBI.“

„Jeďte k východnímu kampusovému parkovišti,“

hlesla Monique. „Tam parkuju. Já tu takhle skrčená dlouho nevydržím.“

Gupta kývl. „Dobře, ale pár minut bude trvat, než tam dojedeme. Mohl bych s Highlanederem jet i rychleji, ale vypadalo by dost podezřele, kdybych svým studentům ujel.“

Zdálo se, že manuální řízení starý pán zvládá dobře.

Zřejmě ho nepoužíval poprvé. „Jednu věc nechápu, pane profesore,“ řekl David. „Proč jste do robotického vozidla nainstalovali ještě manuální řízení?“

„Highlander je vlastně armádní záležitost,“ vysvětloval Gupta, „a armáda přímo v objednávce uvedla, že požaduje robotický vůz, který by mohl v případě potřeby řídit i živý

voják. Víte, on Pentagon de facto technice tak docela nevěří.

Já jsem se takové koncepci dost bránil, ale oni byli neústupní. Takže jsme vyprojektovali i tohle manuální řízení a prostor pro dvoučlennou posádku. Umístili jsme ho do středu vozidla, abychom umožnili jeho maximální pancéřování ze všech stran.“

„Ale proč si tedy agenti FBI neuvědomili, že uvnitř by mohli být nějací lidé? Copak oni armádní projekty neznají?“

Profesor se usmál. „Je vidět, že jste pro vládu ještě nikdy nepracoval. Veškeré tyhle výzkumné a vývojové práce podléhají utajení. Armáda neprozradí námořnictvu, co podniká, a námořnictvo zásadně o ničem neinformuje námořní pěchotu. Vypadá to komicky, ale tak tomu skutečně je.“

Pravá noha zalehnutá Moničinou váhou už Davidovi dřevěněla. Pokusil se trochu posunout alespoň levou nohu, pečlivě se vyhýbaje Michaelovi. Chlapcovy prsty tančily na tlačítkách Game Boye, avšak zbytek jeho těla setrvával bez pohybu, křečovitě zkroucený ve ztuhlé prenatální poloze.

Animovaný voják na displeji právě vypálil z pušky proti nízké žluté budově. David scénku několik vteřin sledoval a naklonil se pak ke Guptovi. „Váš vnuk se teď zklidnil,“

zašeptal. „Ta hra má na něho zřejmě dost podstatný vliv.“

„Je to jeden ze symptomů autismu,“ řekl Gupta.

„Zaujetí jednou činností, tak silné, že potlačí všechno ostatní. Je to jeho způsob, jak se uzavřít před světem.“

Guptův tón byl věcný, jako by hovořil chlapcův lékař, beze stopy lítosti nebo zoufalství. David vnímal tu neobyčejnou sílu, s jakou Gupta ovládal své city. Nic takového by sám asi nesvedl, pokud by se byl Jonah narodil jako autistické dítě. „Kde jsou jeho rodiče?“

Profesor zavrtěl hlavou. „Moje dcera je drogově závislá, a kdo je Michaelův otec, mi nikdy neprozradila.

Chlapec u mě žije už pět let.“

Gupta nepřestával upírat oči na monitor uprostřed řídítek, ale jeho ruce jako by je teď sevřely křečovitěji. I sebeovládání má svoje meze, pomyslel si David. I ti nejracionálněji uvažující lidé mají svá slabá místa. Než aby ho dále trápil, ukázal David na Game Boye. „Tohle je pořád táž hra, jaká běžela na počítači na vaší recepci?“

Profesor vehementně kývl, toužil už změnit téma.

„Ano, je to program nazvaný Warfighter. Armáda ho užívá při bojovém výcviku. Institut robotiky získal smlouvu na vývoj uživatelského rozhraní a Michael jednou přišel do laboratoře, právě když jsme na tom programu pracovali.

Jednou se na monitor podíval, a od té doby se od té hry neodtrhl. Snažil jsem se upoutat jeho pozornost k jiným počítačovým hrám – k Baseballové lize a podobně – ale jediné, co chce Michael hrát, je stále Warfighter.“

Monique se trochu posunula, přestala zadečkem mačkat Davidovi stehno, ale zato mu teď drtila čéšku.

Prdelku měla pevnou, svalnatou. David pocítil jisté vzrušení.

Už dlouho nebyl takhle nablízku žádné ženě. Bylo by se mu chtělo obejmout ji pevně kolem pasu a vpít se do její čisté vůně, ale chvíle k tomu nebyla právě nejvhodnější. Obrátil se opět na Guptu. „Váš ústav se dost zabývá armádními projekty, že? Ten Dragon Runner, pak Highlander, Warfighter…“

Gupta pokrčil rameny. „Tam jsou totiž velké peníze.

Moje nadace má sice dost podstatné vlastní zdroje, ale jedině Pentagon je schopný financovat opravdu dlouhodobé výzkumné práce. Mějte ovšem na paměti, že zbraně jsem nevyvíjel nikdy. Průzkumnickou techniku ano, simulaci pro střetový výcvik také. Ale zbraně – to ne.“

„Proč si myslíte, že se vojáci najednou začali tak zajímat o jednotnou teorii pole? Jaký druh zbraně by se na jejím podkladě dal eventuálně vyvinout?“

„Řekl jsem vám už, že detaily Einheitliche Feldtheorie neznám. Ale jakákoli jednotná teorie musí popisovat, co se děje s částicemi a silami při velice vysokých energiích.

Energiích srovnatelných například s těmi, které existují v černých dírách. A v téhle oblasti může pochopitelně docházet k netušeným jevům.“

Monique se na Davidovi opětovně zavrtěla. Celé její tělo jako by se napjalo, nastražilo. „Ale jak by se dala v souvislosti s takovými jevy projektovat nějaká zbraň?“

otázala se. „Neexistuje přece žádná reálná cesta, jak takové

vysoké energie vůbec generovat. Potřeboval byste urychlovač částic o rozměru celé Mléčné dráhy.“

„Možná že ano, možná že ne,“ odpověděl Gupta. „Je vyloučené předem předpokládat důsledky nových objevů ve fyzice. Podívejte se jen na to, co vytvořil Herr Doktor – na jeho speciální teorii relativity. Poté, co svou práci v roce 1905 dopsal, trvalo i jemu ještě několik měsíců, než si uvědomil, že jeho výpočty vedou k rovnici E = mc2. A dalších čtyřicet let uplynulo, než se fyzici propracovali k jejímu využití pro výrobu atomové pumy.“

David přikývl. „Na jedné tiskové konferenci ve třicátých letech se kdosi Einsteina zaptal, zda by se rozbíjením atomů dala získávat energie. A on tuhle myšlenku absolutně odmítl. Řekl tehdy doslova: ‚Bylo by to něco jako střílet na ptáky potmě, a to v krajině, kde i tak je ptáků pořídku.‘“

„To souhlasí. Hůř se snad Herr Doktor zmýlit nemohl.

A docela určitě si takovouhle mýlku netoužil zopakovat.“

Profesor zavrtěl hlavou. „Nemusel jsem díkybohu to břemeno jednotné teorie sám nikdy nést, ale dobře jsem věděl, oč tu jde. To není problém fyziků a fyziky, je to problém lidského chování. Lidé prostě nejsou dostatečně inteligentní, aby se přestali navzájem zabíjet. Jsou připraveni využít jakéhokoli nástroje, který je jim k dispozici, jen aby mohli své nepřátele zlikvidovat.“

Zmlkl právě v okamžiku, kdy se na monitoru objevil vjezd na rozlehlé parkoviště, několikrát větší než odstavná plocha, ze které před pěti minutami vyjížděli. Profesor zajel s Higlanderem opatrně dovnitř a stiskl levou rukojeť řízení, aby vůz zastavil. Pak zmačkl tlačítko a obraz na monitoru se změnil na panoramatický pohled na celé parkoviště. „Něco bych vám chtěl ukázat,“ řekl. „Paní doktorko, ukázala byste mi na monitoru, kde jste svůj vůz zaparkovala?“

Monique natáhla krk, aby se mohla podívat zblízka. Po několika vteřinách ukázala na červenou corvettu vzadu, asi sto metrů daleko od nich. „Tamhle je. Pamatuji si, že jsem ji postavila vedle toho autokaru v rohu.“

Gupta se v onom místě dotkl monitoru a nad corvettou se rozblikal světlý křížek. Pak stiskl další tlačítko a založil ruce na prsou. „Přepnul jsem teď Higlandera na autonomní režim. Sledujte monitor.“

Aniž se Gupta dotkl řízení, začalo robotické vozidlo projíždět parkovištěm. Volilo nejkratší schůdnou dráhu ke corvettě a asi dvacetikilometrovou rychlostí se proplétalo mezi zaparkovanými automobily. Asi v půli cesty jim náhle přímo před vozem začala couvavat dodávka, sotva tři metry před nimi. Na monitoru bylo vidět, jak Highlander najíždí přímo na její posuvné dveře. David automaticky vyšlápl pravou nohou, marně hledal pedál brzdy, avšak Gupta seděl dál se založenýma rukama. Žádný zásah do řízení nebyl

zapotřebí, robotické vozidlo už samo zpomalovalo. Zcela samostatně se Highlander zastavil.

„Pozoruhodné, že?“ řekl Gupta a ukázal na monitor.

„Automatická navigace znamená mnohem víc než pouhý algoritmus jízdy. Zahrnuje i analýzu terénu a kalkulaci možných rizik. Jde o mimořádně složitý rozhodovací proces, a tvorba a přijímání rozhodnutí jsou přece klíčem k inteligenci a vědomí.“ Obrátil se opět k Davidovi a k Monice. „To byl hlavní důvod, proč jsem přešel od fyziky k robotice. Viděl jsem, že se svět nijak nepřibližuje k tomu, o čem snil Herr Doktor, k univerzálnímu míru. A dospěl jsem k názoru, že se tento jeho sen nestane skutečností, dokud nedojde k podstatné změně v lidském vědomí.“

Řidič dodávky přeřadil a uhnul Highlanderovi z cesty.

Za okamžik už automaticky řízený vůz pokračoval v pouti ke corvettě. Gupta se zatím opřel o stěnu kabinky.

„Předpokládal jsem, že mostem k tomuto novému vědomí by se mohla stát umělá inteligence,“ vykládal. „Jestliže budeme schopni naučit stroje myslet, mohli bychom se touto cestou dovědět i něco o sobě samých. Já vím, že to musí znít jako pustá utopie, ale po dvacet let jsem v něco takového nepřestával doufat.“ Sklonil hlavu a povzdychl si. V přísvitu monitoru bylo patrné, že je unavený. „Jenomže se nám nedostává času. Naše stroje jsou sice vybavovány inteligencí, jenomže inteligencí s kapacitou odpovídající

sotva rozumu termita. Dostačuje na průjezd parkovištěm, ale na víc nestačí.“

Higlander konečně dospěl k naprogramovanému cíli.

Na monitoru teď bylo vidět záď Moničiny corvetty, jen pár stop od nich; volitelná písmena na nestandardní poznávací značce hlásala STRINGS, struny. David se obrátil ke Guptovi v naději, že konečně budou moci projednat nejbližší další kroky, ale starý pán stále ještě hleděl kamsi do země.

„Taková škoda, taková škoda,“ mumlal a vrtěl přitom hlavou. „Chudák Alastair, toho to tajemství připravilo o rozum. Vrátil se raději do Skotska, aby mohl zapomenout na rovnice, které mu Herr Doktor předal, ale vymazat z mysli je prostě nedokázal. Jacques i Hans byli silnější povahy, ale i je ta teorie přímo trýznila.“

Monique se ohlédla přes rameno a vyměnila si s Davidem pohled. Na nějakou dlouhou konferenci na parkovišti čas nemají. Agenti FBI jsou od nich sotva kilometr vzdáleni, a jakmile prohledají každý centimetr objektu Newell-Simon Hall, určitě okruh pátrání rozšíří.

Mohou se i rozhodnout věnovat znovu pozornost Highlanderovi. Davida znovu přemohla nervozita, naklonil se ke Guptovi a dotkl se jeho ruky. „Pane profesore, budeme muset jít. Jak se tenhle kokpit otevírá?“

Gupta vzhlédl, ale pohledem byl stále ještě nepřítomen. „Víte, co mi Hans řekl, když jsme se posledně viděli? Povídal, že nejlepší by asi bylo, kdyby ta teorie

zemřela spolu s ním a s Jacquesem a s Alastairem. Pro mě to byl notný šok, slyšet ho říkat tato slova, protože Hans tu teorii miloval víc než všichni ostatní. Kdykoli došlo k nějakému zásadnímu průlomu ve fyzice – třeba tehdy, když byl objeven top kvark, anebo když bylo zjištěno narušení CP

symetrie – vždycky mi volal a říkal: ‚Vidíš, přesně tohle Herr Doktor předpověděl!‘“

Navzdory napětí, které se ho zmocňovalo, se David při zmínce o svém starém učiteli Hansu Kleinmanovi zamyslel.

Chudák stará, bloumal ulicemi West Harlemu a nosil v hlavě tajemství vesmíru. Není divu, že se neoženil, že nezaložil rodinu. A přece nebyl tak docela bez přátel. Zůstával ve styku s Amilem Guptou. „Kdy jste se s doktorem Kleinmanem viděli naposledy?“

Gupta chvíli přemýšlel. „Mám dojem, že asi tak před čtyřmi lety. Ano, ano, čtyři roky to budou. Hans tehdy právě odešel z Kolumbijské univerzity do důchodu a připadal mi z toho trochu deprimovaný, takže jsem ho pozval na pár dní do jedné naší horské ubikace, do Carnegie Manoru. Strávili jsme tam asi dva týdny.“

„Carnegie Manor? Kde to je?“

„Podle jména to sice vypadá na nějaký ten luxus, ale kdepak. Je to spíš žert – jde o starou loveckou boudu dole v Západní Virginii patřící Carnegie Mellon. Univerzita v ní v létě umožňuje pobyt svým učitelům, ale na opravdovou

dovolenou už tam skoro nikdo nejezdí. Chata je daleko, na zastrčeném místě.“

Chata v lesích. Kleinman tam strávil před čtyřmi lety nějaký čas s Guptou, ale je to jediná vazba k tomuto místu, takže ani FBI ani teroristé o něm pravděpodobně nevědí.

„Jsou tam nějaké počítače?“

Gupta se zdál být otázkou zaskočen. Pozvedl ruku k bradě a poťukával si ukazovákem na rty. „Ano, něco jsme tam tehdy nainstalovali, aby si měl Michael na čem hrát ty své hry. Bylo mu tenkrát třináct.“

Monique s námahou pootočila hlavu, aby Davidovi viděla do očí. „Co máš na mysli? Že ty rovnice mohl Kleinman ukrýt právě tam?“

Přikývl. „Je to jedna z možností. Kleinmanův kód přece naznačil, že teorie je ukryta u profesora Gupty, ne?

Ten přitom rovnice nezná, ale je možné, že je Kleinman tajně zapsal na některém z profesorových počítačů. Věděl přitom, že nemůže použít žádného počítače v Institutu robotiky ani v profesorově domově – byla by to ta první místa, která by vládní orgány při honbě za teorií prohledávaly. Ta chata v Západní Virginii by představovala mnohem lepší schovávačku. Nikdo kromě Gupty neví, že tam Kleinman kdy byl.“

Gupta si stále ještě poklepával na rty. Nezdál se být přesvědčen. „Za celého našeho pobytu v Carnegie Manoru

jsem Hanse neviděl u počítače. A pokud by byl uvažoval o tom, že tam teorii ukryje, proč by mi o tom nic neřekl?“

„Obával se možná, že by vás někdo mohl vyslýchat.

Anebo i mučit.“

Než stačil Gupta odpovědět, ukázala Monique na monitor. Dva studenti, kteří Highlandera doprovázeli od Newell-Simon Hall až na parkoviště, mávali proti kameře ve snaze upoutat jejich pozornost. Jeden z nich by pomenší, obtloustlý, druhý vytáhlý, s trudovitou tváří, na obou však bylo shodně patrné znepokojení. „Do prdele!“ ujelo Monice.

„Tam se něco děje!“

I Gupta si povšiml scény na monitoru. Stiskl další tlačítko na ovládacím panelu a v samém vršku Highlandera se se sykotem otevřel průlez. Nejprve vystoupila Monique s Davidem, pak pomohl Gupta vylézt i svému vnukovi. Jen co David converskami došlápl na asfalt, uslyšel vytí sirén. Po Forbes Avenue se řítil půltucet černobílýc hlídkových vozů pittsburského policejního sboru směrem k Newell-Simon Hall. FBI si povolala posily.

Monique se rozběhla ke corvettě a odemykala dveře.

„Rychle. Nastupte si! Než na silnici postaví nějaké uzávěry.“

David vedl profesora Guptu a Michaela ke dveřím u spolujezdce, náhle se však zarazil. „Moment! Tímhle vozem jet nemůžeme!“ Otočil se k Monice a ukázal na její marnivou poznávací značku. „FBI už patrně prohlíží

záznamy z bezpečnostních kamer. Jakmile zjistí, kdo jsi zač, kdekterý policajt v Pensylvánii bude vyhlížet červenou corvettu s touhle reklamou!“

„A co jiného můžeme dělat?“ ohradila se.

„Highlanderem jet taky nemůžeme, po tom budou obzvlášť pást!“

Vyčouhlý uhrovitý student ostýchavě zvedl ruku, jako kdyby se hlásil. „Ée, pane profesore, pokud byste chtěl, tak byste si mohl zatím půjčit můj vůz. Je zaparkovaný tamhle.“

Ukázal na otřískané šedé hyundai accent s notně promáčknutým zadním nárazníkem.

Monique se na auto podívala, ústa dokořán. „Hyundai?

To po mně chcete, abych tu nechala svou corvettu a jela hyundai?“

Gupta došel k dlouhánovi, který už mezitím z kapsy vytáhl klíčky, a poplácal studenta po zádech. „To je od vás moc hezké, Jeremy. Vrátíme vám vaše auto, jak jen to bude možné. A zatím, myslím, byste vy i Gary měli na pár dní z města zmizet. Sedněte do autobusu k Finger Lakes a dopřejte si trochu turistiky v tamějších roklích. Souhlasíte, chlapci?“

Studenti okamžitě přikývli, zjevně byli rádi, že svému zbožňovanému profesorovi mohli udělat radost. Jeremy předal klíčky Guptovi, který je podal Davidovi. Ale Monique pořád ještě stála u otevřených dveří corvetty a

lítostivě se na vůz dívala, jako by ho už nikdy neměla spatřit.

Když k ní David došel, střelila po něm vyčítavým pohledem. „Sedm let jsem na tenhle auťák musela šetřit.

Sedm let!“

Obešel ji a naklonil se pro její cestovní brašnu, tašku s notebookem a sáček s jídlem, které Monique ráno nakoupila na odpočívadle u New Stantonu. Pak jí do natažené dlaně spustil klíčky od hyundai. „Pojď, ten accent prý má docela šikovný motůrek,“ řekl. „Tak ho roztoč a dej mu pořádný spin, to je přece tvůj obor.“

*

DALEKOHLEDEM UVIDĚL SIMON vylézat z robotem řízeného vozu čtyři postavy. Rozpoznal Davida Swifta, Moniku Reynoldsovou a okamžitě také poznal Amila Guptu.

Čtvrtá osoba byla záhadou – neohrabaný teenager, černovlasý, s tmavší pletí. Gupta kolem chlapce obcházel, odváděl ho od vozidla, aniž se ho dotýkal. Ano, naprostá záhada to je. Prvním Simonovým impulzem bylo ihned překvapivě zaútočit, jenomže parkoviště pro takovou operaci nepředstavovalo ideální prostor. Co bylo důležitější – ona armádička agentů FBI byla až příliš blízko a ke kampusu se sjížděly další a další kolony hlídkových vozů

městské policie. Bude líp vyčkat na nějakou výhodnější příležitost.

Čtyři postavy zamířily nejprve k Moničině corvettě (její podrobný popis získal Simon od zabitého automechanika), ale po krátké poradě s dvojicí studentů z Institutu robotiky se čtveřice vtěsnala do otlučeného šedého dvoudveřáku. Vyklouzli z parkoviště a na Forbes Avenue zamířili vpravo. Simon jim ponechal stometrový náskok a pak se za nimi pustil ve ferrari. Měl v úmyslu vyčkat s útokem, až dojedou na nějaký dostatečně odlehlý úsek dálnice. Šedý vůz asi po kilometru znovu odbočil doprava na Murray Avenue. Mířili k jihu.

*

KAREN SE DOMNÍVALA, ŽE JONAH stále ještě spí.

Uložila ho do postýlky, jakmile se ráno vrátili z úřadovny FBI, a když se na něho šla po několika hodinách podívat, ležel stále ještě bez pohnutí pod přikrývkou s obrázky Spidermana, tvářičku zabořenou do červenomodrého polštáře. Ale když už se chystala z pokoje odejít, překulil se a podíval se na ni. „Kde je táta?“ zeptal se.

Posadila se k němu na kraj postýlky a odhrnovala mu světlé vlasy z čela. „No tak, kocourku,“ zabroukala. „Už je ti líp?“.

Jonah se zamračil a ruku odstrčil. „Proč ho hledá policie? Udělal táta něco špatného?“

Okey, pomyslela si Karen. Bude lepší mu zatím moc informací neposkytovat. Spíš by měla zjistit, co už vlastně ví. „Copak ti vlastně v noci agenti vyprávěli? Myslím potom, co mi tě odvedli?“

„Říkali, že má táta nějaký malér. A ptali se mě, jestli má nějaké přítelkyně.“ Posadil se na postýlce, přikrývku odkopl z nohou. „Zlobí se kvůli tomu na tátu? Že teď má přítelkyně?“

Karen zavrtěla hlavou. „Ne, miláčku, nikdo se nezlobí.

To, co se v noci stalo, byl jen omyl, víš? Ti agenti přišli do nesprávného bytu.“

„Měli pistole. Já je viděl.“ Jonnymu se při té vzpomínce oči rozšířily strachem. Chytil Karen za rukáv a zmuchlal látku v hrsti. „To tátu zastřelí, až ho najdou?“

Objala synka oběma pažemi a pevně ho k sobě přitiskla, bradou se opřela o jeho levé ramínko. Začal plakat, drobná hruď se při každém vzlyku vzpírala proti jejím prsům a vzápětí se rozplakala i Karen. Sdíleli společný strach. Ti chlapi s pistolemi hledali Davida a dřív nebo později ho najdou. Slzy jí klouzaly po tvářích a dopadaly Jonnymu na záda. Na jeho pyžamku viděla jejich mokré stopy.

Kolébala Jonnyho na klíně a hleděla na obrázek pověšený na stěně vedle jeho postýlky. Byla to skica sluneční soustavy, kterou Jonnymu David nakreslil před dvěma lety, ještě než se od nich odstěhoval. Na velkém

žlutém archu načrtl slunce a všechny jeho planety a také pás asteroidů a několik toulavých komet. Dal si s tím celé hodiny práce, pečlivě vypracoval Saturnovy prstence a Velkou rudou skvrnu na Jupiteru. Vybavovala si, jak ji tehdy trochu dráždilo celé to úsilí, které kresbě věnoval. Je ochoten strávit celý den nad obrázkem pro Jonnyho, říkala si tehdy, ale nenajde si pět minut, aby si promluvil se svou ženou, i když se jejich manželství právě hroutí. Teď ale nahlížela, že to u Davida nebyl nedostatek citu. Podrobil se prostě nevyhnutelnému. Než aby se pouštěl do další neplodné hádky, schýlil se raději nad žlutý karton a tvořil něco, co měl rád.

Asi po minutě si Karen slzy utřela. No tak, říkala si, konec pláče. Je třeba něco podniknout. Chytla Jonnyho za ramínka, podržela si ho na délku paží před sebou a podívala se mu do očí. „Okey, teď mě dobře poslouchej. Potřebuju, aby ses oblékl tak rychle, jak to jen dokážeš.“

Nejistě se na ni zahleděl, tváře ještě napuchlé a zarudlé. „Proč? Kam půjdeme?“

„Půjdeme za jednou mojí přítelkyní. Ta by nám mohla pomoci tu chybu napravit, tak aby táta už žádné potíže neměl. Okey?“

„A jak to napraví? Ona se zná s policajty?“

Položila mu ruku na zádíčka a vystrkala ho z postele.

„Teď se hlavně oblékni. Povíme si o tom cestou.“

Zatímco Jonah vyklouzl z pyžámka, zamířila do své ložnice, aby si vybrala některý z kostýmků, které nosila do práce. Snad ten šedý od Donny Karan, ten co si beru na velké kontrakty. Na to, co měla v úmyslu, potřebovala vyhlížet co nejdůstojněji.

Než se ale dostala k věci, ozval se ode dveří zvonek.

Na okamžik ztuhla, upamatovala se, jak do bytu v noci vtrhli agenti FBI. Po špičkách došla k hlavním dveřím a vyhlédla kukátkem.

Byl to Amory. Stál na rohožce, rovněž v šedém obleku, vypadal nervózní a unavený. Tržnou ránu na čele, kterou utrpěl, když se ho v noci chopili federální agenti, měl přelepenou náplastí. K uchu tiskl mobil a přikyvoval, zřejmě ukončoval nějaký hovor.

Karen otevřela dveře. Amory mobil rychle sklapl, pak vešel dovnitř. „Karen, musíš se mnou do města do úřadu generálního prokurátora. Chce s tebou okamžitě mluvit.“

Zamračila se. „Cože? Zbláznil ses? Tam já zpátky nepůjdu!“

„Ale ne na FBI – do úřadu generálního prokurátora.

Chce se ti omluvit za to chování agentů dnes v noci.“ Ukázal na náplast nad obočím. „Mně už se omluvil za hrubé zacházení.“

„Omluvit?“ Karen nevěřícně zavrtěla hlavou. „Pokud se chce omluvit, tak by měl přijít sem a udělat to tady! Měl by si kleknout a požádat za odpuštění i mého synka! A pak

by se měl sehnout, abych ho mohla pořádně nakopnout do zadku!“

Amory čekal, až Karen domluví. „Má také nějaké nové informace o případu tvého exmanžela. Identifikovali Davidova komplice v tom drogovém kšeftu. Je to profesorka z Princetonu, jmenuje se Monique Reynoldsová.“

„V životě jsem to jméno neslyšela. A nic takového jako drogové kšefty neexistuje, Amory. Řekla jsem ti už, že celá ta historka je začátku až do konce vykonstruovaná a slouží jen jako zástěrka.“

„Obávám se, že se v tomhle nejspíš mýlíš. Tahle Reynoldsová je černoška z Washingtonu a na drogový byznys má nepopiratelné vazby. Její matka je narkomanka a její sestra je prostitutka.“

Karen mávla rukou. „No a co? To ještě vůbec nic nedokazuje. Jen a jen si vymýšlejí další pohádky.“

„Tu ženu s ním teď viděli. Víš určitě, že se o ní před tebou David nikdy nezmínil?“

Amory ji upřeně pozoroval, sledoval její oči. Po několika vteřinách se jí začalo zmocňovat podezření. Motiv, proč by si FBI tuhle historku mohla vymyslet, jí byl jasný: pořád to ještě hrají na nějakou tu přítelkyni, chtějí v ní vzbudit žárlivost, aby na svého exmanžela prozradila, co snad ví. Ale proč si ji teď Amory tak důkladně prohlíží? „Co se tu děje?“ zeptala se. „Vyslýcháš mě snad?“

Zasmál se té otázce, ale znělo to dost nuceně. „Ne, kdepak, jen se snažím zjistit fakta. Tak to přece my právníci vždycky děláme, my se –“

„Prokrista! Já myslela, že stojíš na mé straně!“

Přistoupil až k ní a položil jí ruku na rameno. Nachýlil hlavu trochu ke straně, věnoval jí otcovský úsměv, takový, jaký si zpravidla šetřil pro mladší právníky ve své firmě.

„Uklidni se trochu, prosím tě. Samozřejmě že stojím za tebou. Jen se snažím ti všechny ty věci nějak ulehčit. Mám pár přátel, kteří jsou ochotni pomoct.“

Pohladil jí paži, ale Karen z toho naskočila husí kůže.

Ta mrcha stará snad nakonec s FBI spolupracuje. Nějak si ho museli získat. Ruku setřásla. „Já tvou pomoc nepotřebuju, rozumíš? Dokážu se o sebe postarat sama.“

Úsměv se kamsi vytratil. „Karen, poslouchej mě, prosím tě. Jde o cosi velice závažného a jsou na tom zainteresováni mimořádně vlivní lidé. Nechceš si z nich přece nadělat nepřátele. Neprospěje to tobě a nebude to k ničemu dobré ani tvému synovi.“

Obešla ho a otevřela znovu hlavní dveře. Nemohla uvěřit, že s tímhle parchantem někdy spala. „Vypadni odsud, Amory. A těm svým přátelům můžeš vyřídit, ať se jdou vysrat.“

Nakrčil v grimase patricijský horní ret. S takovou dávkou důstojnosti, na jakou se dokázal zmoci, vykročil ven

z bytu. „Na tvém místě bych byl velice opatrný,“ řekl studeně. „A nic bych nedramatizoval.“

Karen za ním přibouchla dveře. V plánu měla velice dramatické kroky.

*

VICEPREZIDENT SEDĚL VE SVÉ PRACOVNĚ v západním křídle a nerudně se rýpal v talíři s večeří – kouskem vysušených kuřecích prsíček obložených karotkou dušenou v páře. Od jeho čtvrtého infarktu mu kuchaři Bílého domu servírovali už jen samá nemastná neslaná jídla, jako bylo tohle. Asi tak rok se s touhle dietou dokázal smířit; vzpomínka na mučivou bolest za hrudní kostí byla ještě dostatečně živá na to, aby sekal dobrotu. Ale jak čas běžel, roztrpčovala ho tato újma víc a víc. Bažil po pořádném hospodském steaku, plovoucím ve vypečené šťávě, anebo po prvotřídní langustě nakládané v rozpuštěném másle. V

důsledku těchto každodenních kulinářských strastí se veep stával podrážděným, utrhoval se na své asistenty a na členy své ochranky od Secret Service. Válčil nicméně dál.

Americký lid v něj přece vkládá důvěru. Prezident, to je primitiv, pouhá figurka bez mozku, s vlohami leda tak na vyhrávání voleb, ale na nic víc. Už půl století, od časů, kdy ve funkci viceprezidenta působil Alben W. Barkley, neoznačil nikdo tohoto činitele jinak než veep. A nebýt rad a

nabádání veepa, putovala by zkrátka celá administrativa rovnou do pekel.

Když už ptáka bez chuti a pachu dožvýkával, ozvalo se zaklepání na dveře. S námahou sousto polkl a řekl: „Ano?“

Vzápětí do pracovny vstoupil šéf jeho sekretariátu. Ale ještě dřív, než stačil říct jediné slovo, vtrhl za ním dovnitř ministr obrany, hranatou hlavu předkloněnou jako nějaké beranidlo.

„Musíme si spolu o něčem promluvit,“ prohlásil.

Viceprezident pokynul šéfovi sekretariátu, aby je nechal o samotě a zavřel za sebou dveře. Ministr přepochodoval kolem skupinky křesel rozestavených uprostřed místnosti, div že přitom neporazil lampu od Tiffanyho, stojící na stolku. Byl to prudký, popudlivý a nadmíru sebevědomý chlap, ale také jeden z mála lidí v administrativě, jimž dokázal veep důvěřovat. Pracovali spolu už od Nixonových dob. „Copak je to tentokrát?“ otázal se viceprezident. „Nějaký další výbuch v Bagdádu?“

Ministr zavrtěl hlavou. „Kdepak. Máme problém s operací Zkrat.“

Veep odstrčil talíř s nedojedenou večeří stranou. Ucítil bodavou bolest v hrudi. „Myslel jsem, že jste říkal, že všechno máte pod kontrolou.“

„Zbabrala to ta zatracená FBI. Už podruhé to posrali.“

Ministr sejmul z nosu brýle bez obrouček a rýpl jimi do vzduchu před sebou. „Nejdřív o jednu zadrženou osobu přišli proto, že si ji odvedli do trapně nezajištěného objektu,

a pak si nechali uniknout druhou kvůli tomu, že nasekali další chyby při jejím sledování. Teď jsou oba dva na útěku a Úřad nemá nejmenší představu, kam zmizeli.“

Veep teď píchání pociťoval stále zřetelněji. Jako by měl za sternem zabodnutý připínáček. „Co jsou zač, ti dva?“

„Oba dva jsou profesoři jak z kreslené grotesky, asi ultraliberálové. Nepřekvapilo by mě, kdyby byli napojeni na al-Káidu. Nebo je možná platí Íránci. Úřad o nich samozřejmě neví vůbec nic. Ředitel tu operaci svěřil nějaké ženské, v tom asi bude ten problém.“

„Jak se jmenuje?“

„Parkerová, Lucille Parkerová. Moc toho o ní nevím, jen to, že je odněkud z Texasu. Ale tím se vysvětluje všechno. Má patrně nějaké nitky na našeho nejvyššího kovboje.“ Potrhl hlavou doleva, směrem k Oválné pracovně.

Veep usrkl trochu vody ze sklenky na stole, v naději, že to trochu utlumí bolest v hrudi. Operace Zkrat začala asi před dvěma týdny, poté co NSA, Národní bezpečnostní agentura, objevila při pravidelném průzkumu internetu cosi podivného. Byl to e-mail plný nesrozumitelného textu a zvláštních rovnic, jehož původ byl vysledován do ústavu pro duševně choré v Glasgowě ve Skotsku. NSA to nejdřív odložila, měla to za výplod nějakého vynalézavého blázna, ale jeden z analytiků se tím začal přece jen zabývat. Ukázalo se, že autorem té zprávy je bývalý fyzik, který kdysi spolupracoval s Albertem Einsteinem. Rovnice byly jen

částí rozsáhlejší teorie, ale i tak stačily, aby NSA ustavila skupinu, která měla nalézt zbytek. Experti totiž prohlásili, že tahle teorie by mohla Spojeným státům poskytnout novou mocnou zbraň v boji proti terorismu.

O jedné věci se tento veep za čtyřicet let své činnosti ve vládě dokonale poučil – že totiž vládní úřady a úředníci absolutně nejsou schopní dělat věci dostatečně rychle. Než skupina dala jakž takž dohromady svůj plán, byly už tři ze čtyř cílových osob jejich výzvědného zájmu mrtvé. Za teorií se pustila také nějaká cizí mocnost nebo teroristická skupina a odborníci na boj s terorismem teď přispěchali s prohlášením, že padnou-li ony materiály do nesprávných rukou, budou důsledky přímo katastrofální. Podle memoranda od ředitele NSA by vedle nich 11. září vyhlíželo jen jako okrajová šarvátka. „Takže jaký máte plán?“ otázal se veep. „Předpokládám alespoň, že vás do mé pracovny přivedl nějaký konkrétní důvod.“

Ministr přikývl. „Budu potřebovat prezidentský rozkaz. Chci nasadit Delta Force na území Spojených států.

Budou střežit hranice a aktivně pronásledovat určité cíle. Je na čase, aby se věci ujal Pentagon.“

Viceprezident se na okamžik zamyslel. Po právní stránce sice užití armádních jednotek při vynucování zákona na půdě Spojených států brání Posse Comitatus Act. Ale v případě stavu nouze lze učinit výjimku. „Považujte to za

schválené,“ řekl. „Jak rychle jste schopni přepravit ty jednotky do Spojených států?“

„Delta Force je teď v západním Iráku. Během dvanácti hodin může být ve vzduchu a na cestě sem.“

*

PŘESNĚ V OSMNÁCT HODIN, když po Route 19

projížděli vlnící se vrchovinou Západní Virginie, zvuk simulované palby z Michaelova Game Boye náhle ustal.

Konzole vysokým tónem cinkla a syntetizovaný hlas oznámil: „Je čas k večeři.“ David se ohlédl přes rameno na zadní sedadlo a uviděl, jak Michael zvedá hlavu od displeje a obrací se k profesorovi, jenž podřimoval vedle vnuka. „Je čas k večeři, dědo,“ řekl chlapec.

Byla to vůbec první slova, která od něho David uslyšel. Hlas měl stejně úsečný a nezúčastněný jako jeho počítač. Třebaže podoba mezi Michaelem a jeho dědečkem byla Davidovi zřejmá – měli oba stejně husté obočí a stejně vzpurnou kštici – měl mladík oči jakoby skleněné a tvář bez výrazu. „Je čas k večeři, dědo,“ opakoval.

Gupta několikrát zamžikal a poškrábal se na hlavě.

Předklonil se, podíval se nejprve na Moniku, která řídila hyundai, pak na Davida. „Nezlobte se,“ řekl. „Nevzali jste s sebou náhodou do vozu nějaké jídlo?“

David přikývl. „Něco jsme obstarali dnes ráno.“ Sáhl pro plastovou tašku se zásobami, které Monique nakoupila na pensylvánské dálnici. „Podívám se, co tu zbylo.“

Zatímco se David prohrabával taškou, Monique na okamžik spustila oči ze silnice a pohlédla do zpětného zrcátka. Celé tři hodiny v něm nervózně kontrolovala dálnici za sebou, vyhlížela policejní hlídkové vozy, teď ale zaostřila pohled na Guptu a jeho vnuka. „Ta počítačová hra mu také říká, kdy se má najíst?“ zeptala se.

„Ano,

ano,“

odpověděl

Gupta

rychle.

„Naprogramovali jsme Warfightera tak, aby v době hlavních jídel automaticky na půl hodiny hru přerušil. A vypíná se samozřejmě na noc. Jinak by Michael hrál dál a dál, dokud by se únavou nezhroutil.“

Až docela na dně tašky našel David balený krůtí sendvič. „Má váš vnuk rád krůtí maso?“

Gupta zavrtěl hlavou. „Ne, lituji, ale to ne. Nic jiného tam nemáte?“

„Moc toho není. Sáček bramborových hranolků a pár balíčků oplatek.“

„Ó, hranolky, to je jeho! Ale jen s kečupem. Hranolek si dá jedině, když na něm jsou přesně dvě kapky kečupu.“

David zapátral vespod pod krůtím sendvičem a objevil tam několik sáčků s kečupem, které Monique šťastnou náhodou přihodila do tašky. Podal je profesorovi Guptovi spolu s pytlíkem hranolků.

„Ano, to je vynikající,“ říkal profesor. „Víte, pokud jde o jídlo, má Michael velice přesné návyky. Je to další symptom autismu.“

Zatímco Gupta otevíral sáček s brambůrky, Monique se znovu podívala do zpětného zrcátka. Rty měla sevřené do tenké nesouhlasné linky. Hranolky a kečup věru nejsou žádná večeře. „Žijete s Michaelem sami, pane profesore?“

otázala se.

Gupta vyndal z pytlíku hranolek a vytlačil na něj slzu kečupu. „Ano, jistě, jsme doma sami, jenom my dva. Moje paní naneštěstí zemřela už před šestadvaceti lety.“

„Máte někoho, kdo vám s péčí o vnuka pomáhá? Třeba chůvu nebo hospodyni?“

„Ne, my si vystačíme sami. Nejsou s ním opravdu žádné velké starosti. Musíte se jen přizpůsobit jeho návykům.“ Gupta vytlačil na hranolek další kapičku kečupu a podal ho vnukovi. „Věci by samozřejmě byly mnohem snadnější, kdyby má žena byla ještě naživu. Hannah to s dětmi báječně uměla. Michaela by byla milovala z celého srdce.“

Davidovi až zatrnulo soucitem ke starému pánovi.

Během rozhovoru pro knihu Na ramenou gigantů Gupta Davidovi vyprávěl o řetězu osobních tragédií, které ho postihly v letech, kdy už jeho spolupráce s Einsteinem skončila. Jeho první dítě, syn, zemřel ve dvanácti letech na leukémii. O několik let později se Hannah Guptové narodila

dcera, která však utrpěla těžké zranění při automobilové nehodě. A v roce 1982, právě když profesor nechal fyziky a založil softwarovou společnost, díky níž pak zbohatl, mu manželka ve věku devětačtyřiceti let zemřela na mrtvici.

Jednou Davidovi ukázal její fotografii a ten ji dosud měl jasně před očima – tmavovlasá východoevropská kráska, štíhlá, jen úsměv na její tváři chyběl.

Ještě o něčem se tehdy Gupta v souvislosti se svou manželkou zmínil, bylo to cosi zneklidňujícího, avšak podrobnosti si teď David vybavit nedokázal. Zkroutil se na sedačce a otočil se k profesorovi. „Vaše paní, ta studovala taky v Princetonu, že?“

Stařec vzhlédl od dalšího hranolku, který zakapával kečupem. „Ne, ne tak docela. Navštěvovala sice některé semináře na fakultě fyziky, ale nikdy se vlastně nezapsala.

Měla sice pro přírodní vědy vynikající nadání, jenomže válka její odbornou přípravu přerušila, takže jí chyběly potřebné formální předstupně.“

Teď teprve Davidovi došly souvislosti. Hannah přežila holokaust. Byla jedním z židovských uprchlíků, kterým Einstein po druhé světové válce pomáhal dostat se do Princetonu. Einstein se snažil zachránit tolik evropských Židů, kolik jen dokázal, sponzoroval jejich imigraci do Spojených států a pomáhal jim najít zaměstnání v laboratořích univerzity. Tudy také vedla cesta, díky níž se Amil a Hannah seznámili.

„Ano, na ty semináře mám pár velice milých vzpomínek,“ pokračoval Gupta. „Hannah sedávala až někde vzadu a všichni mládenci v posluchárně se po ní snažili dozadu aspoň kouknout. O získání její pozornosti se sváděly dosti tuhé boje. I Jacques a Hans jevili tenkrát zájem.“

„Skutečně?“ Davida to zmátlo. Při onom interview se Gupta o nějaké romantické rivalitě mezi Einsteinovými asistenty ani nezmínil. „Jak dramatické bylo tohle soupeření?“

„Ale – nic moc. Byl jsem s Hannah zasnoubený dřív, než se Jacques nebo Hans vůbec odhodlali ji oslovit.“

Profesor se šibalsky usmál. „Zůstali jsme díkybohu dobrými přáteli. Hans byl oběma mým dětem za kmotra. Moc hezky se zachoval zejména k mé dceři, poté co Hannah zemřela.“

To je úžasné, říkal si David. Škoda že jsem tuhle historku neznal dřív. V knize Na ramenou gigantů by se byla obzvlášť vyjímala. Ale vzápětí poté, co se v něm tahle myšlenka zrodila, si uvědomil, jaká pitomost ho to napadá.

Neskonale obludnější mezeru přece v té jeho knížce a ve všech ostatních životopisech velkého fyzika představoval chybějící objev sjednocené teorie pole!

Po několika dalších mílích odbočili po okresce číslo 33

k západu. Úzká silnička se proplétala mezi kopci jako had.

Třebaže do soumraku zbývala ještě celá jedna hodina, tonula už cesta mezi zalesněnými stráněmi v šeru. Čas od času míjeli zbytky nějakého polorozpadlého přívěsu nebo vrak

opuštěného automobilu rezavějící pod stromy, to však byly jediné známky civilizace. Silnice byla prázdná, kromě hyundaie a žlutého sportovního vozu držícího se asi půl kilometru za nimi.

Monique znovu pohlédla do zpětného zrcátka. Na zadním sedadle podával profesor Gupta chlapci další hranolek pokapaný kečupem, rovnou do úst, jako by krmil nedospělého ptáčka. Davidovi to připadalo jako dojemný výjev, ale Monique při tom pohledu jen zavrtěla hlavou.

„Kde je vaše dcera teď, pane profesore?“ otázala se Gupty.

Zkřivil tvář. „V Columbusu, v Georgii. Ideální místo pro narkomany, vzhledem k tomu, jak blízko je odtamtud do Fort Benningu. Vojáci tam mají k dispozici spousty metamfetaminu.“

„Zkusil jste ji poslat na odvykací léčbu?“

„No jistě že ano. Už mockrát.“ Sklonil hlavu, zamračil se na sáček s kečupem, který držel v ruce, a nakrčil nos, jako kdyby byl právě ucítil cosi zavánějícího. „Elizabeth je velice svéhlavá žena. Byla stejně nadaná jako její matka, ale nedokončila ani střední školu. V patnácti utekla z domova a od té doby všelijak živoří. Nebudu vám ani vykládat, jak se živí, je to až příliš hrozné. I kdyby Michael nebyl autistické dítě, byl bych se stejně ujal jeho výchovy sám.“

Monique svraštila obočí, mezi nimi vyvstala svislá vráska. Za uplynulých čtyřiadvacet hodin už David pochopil, co to znamená. Přesto ho však její hněv trochu

překvapil – i její matka je přece závislá na heroinu, takže by byl předpokládal, že díky této zkušenosti projeví vůči profesoru Guptovi trochu soucitu. Ale zřejmě tomu bylo právě naopak. Vypadalo to, jako by se nejraději naklonila na zadní sedalo a chytla profesora za límec. „Vaše dcera léčbu nenastoupí, pokud to budete vy, kdo jí to bude navrhovat,“

řekla. „Mezi vámi narostlo už příliš mnoho trpkosti.

Potřeboval byste, aby to udělal někdo jiný.“

Gupta se předklonil, přimhouřil oči. I on teď vypadal rozzlobeně. „I to už jsem zkusil. Poprosil jsem Hanse, aby zajel dolů do Georgie a trochu jí domluvil. Došel si za ní do té díry, kde bydlela, všechny drogy jí vyhodil a přiměl ji zapsat se na odvykací kůru. Našel jí i docela slušné místo sekretářky jednoho z generálů ve Fort Benningu.“ Ukázal prstem na Moničinu tvář ve zpětném zrcátku. „A víte, jak dlouho to vydrželo? Dva a půl měsíce. Pak si píchla, chytla kvartál, o místo přišla a do ambulance přestala docházet. Od té doby žije Michael u mě.“

Ztěžka oddychuje se starý pán zhroutil zpátky na sedadlo. Michael seděl vedle něho, z rozhovoru očividně nic nevnímal, trpělivě jen čekal na další brambůrek. Profesor sáhl do sáčku pro hranolek, ale ruce se mu tak třásly, že na něj nedokázal vytlačit onu trošku kečupu. David mu právě chtěl nabídnout pomoc, když se kolem nich mihl žlutý sporťák, který ještě před minutou viděl v dálce za nimi. Hnal

se téměř stotřicítkou zatáčkou, vyjel do protisměru, třebaže v místě byl zákaz předjíždění.

„Prokrista!“ vyjekl uděšeně. „Co to mělo být?“

Monique se předklonila, aby měla lepší výhled.

„Hlídkový vůz to určitě není. Ledaže by si policie v Západní Virginii byla pořídila ferrari.“

„Ferrari?“

Přikývla. „A pěkný kousek: 575 Maranello kupé. V

celé zemi jich je sotva padesát. Stojí třikrát tolik než moje corvetta.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Jedno takové má děkan techniky z Princetonu. Co chvíli ho vídám v Keithově dílně. Je to báječný auťák, jenomže má často poruchy.“

Ferrari přejelo dvojitou žlutou čáru a zařadilo se opět na svou stranu. Ale namísto aby vyrazil vpřed, začal vůz zpomalovat. Jeho rychlost klesala na sto deset, pak sto, pak už jen devadesát kilometrů za hodinu. Za pár vteřin zvolnil na pouhou padesátku, ale předjet ho Monique kvůli nepřehledným zatáčkám nemohla.

„Co je s tím chlapem?“ řekl David. „Nejdřív nás takhle osolí, a teď jede, jako kdyby obdivoval krajinu.“

Monique neodpovídala. Natáhla se hlavou přes volant a mžourala na ferrari loudající se dolů svažující se okreskou.

Po chvíli jí zacukala tvář. „Má číslo z New Jersey,“ řekla téměř šeptem.

Na úpatí kopce ferrari vyrazilo kupředu, popojelo asi o stovku metrů. Pak řidič šlápl na brzdu a vůz zastavil před nájezdem na můstek zužující silnici na jediný jízdní pruh a zablokoval jim tak cestu.

*

SITUACE TO BYLA DOSTI SLOŽITÁ. Simon potřeboval zajmout čtyři osoby v jedoucím voze, aniž by je nějak vážně zranil a aniž by vzbudil nežádoucí zájem případných svědků. Zamýšlel nejdřív srazit hyundai ze silnice dolů, ale po obou stranách byl hustý les a bylo jasné, že pokud by jejich vůz narazil do stromu, smáčkne se jako harmonika.

Dost práce by měl, aby své oběti z vraku vůbec vyprostil, natož aby je podrobil nějakému vyslýchání. Ne, potřebuje je nejdřív zastavit.

Příležitost uviděl, když dojel k jednopruhovému mostku přes mělký potok. Vmžiku postavil ferrari napříč přes cestu, popadl uzika a vyskočil z vozu. Opřel hlaveň o chladič a zamířil na blížící se hyundai. Jakmile vůz zvolní natolik, aby se mohl obrátit nazpět, prostřílí mu pneumatiky a pak už všechno půjde jako po másle. Vůz se přiblížil natolik, že už rozpoznával všechny čtyři osoby uvnitř, včetně onoho mladíčka. Dobře že ho vzali s sebou. Aby byli jeho budoucí zajatci povolnější, měl v úmyslu začít právě s tím chlapcem.

*

DAVID POSTŘEHL NA OPAČNÉ STRANĚ blokujícího ferrari nějaký pohyb. Za vozem se přikrčil jakýsi velký, dohola ostříhaný chlap v černém tričku a v maskáčích.

Nachýlil hlavu ke straně, jedno oko otevřené, v zákrytu s hledím krátkého černého samopalu. Davidovou hrudí se rozlil ledový záchvěv děsu. Jako by už cítil kulku vnikající do srdce. Zády se vzepřel proti opěradlu a pravou rukou sevřel opěrku na dveřích. Oči však nespouštěl ze střelce skrytého za ferrarim a v onom kratičkém okamžiku si uvědomil, že ústí jeho zbraně nemíří na ně. Bylo skloněno trochu níž, proti pneumatikám hyundai.

I Monique už muže spatřila. „Do prdele!“ zaječela.

„Obrátím to.“

Spustila nohu z pedálu plynu, ale dřív než mohla šlápnout na brzdu, David se k ní otočil a chytil ji za koleno.

„Ne, nezpomaluj! Chce nám prostřelit pneumatiky!“

„Co to děláš? Hned mě pusť.“

„Jeď tamhle!“ Ukázal na průsek nalevo od silnice, kamenitou, zarostlou lesní cestu vedoucí dolů k potoku.

„Šlápni na plyn! Dupni na to!“

„Zbláznil ses? To přece nemůžeme –“

Hyundai se rozezněl třemi hlasitými kovovými ranami, jak dávka ze samopalu zasáhla přední nárazník. Bez dalšího

sešlápla Monique akcelerátor a strhla vůz ze silnice ke straně.

Další střely zasáhly zadek hyundai, když se přehouplo přes krajnici a zamířilo dolů úzkou cestou. Monique křečovitě držela volant a křičela „Do kurev!“, zatímco David a profesor Gupta a Michael nadskakovali na sedačkách a celý vůz chřestil jako kufřík plný příborů. Až příliš rychle se řítili napříč křovisky a po nezpevněném štěrku a ve vteřině už se brodili mělkým řečištěm. Rozjezd měli takový, že jim pomohl překonat kamenité dno potoka.

Kola hyundai rozstřikovala za vozem mohutné gejzíry vody a pak už byli na protějším břehu a Monique zdolávala svah.

Motor protestoval ryčným řevem, ale vůz šplhal vzhůru po svahu jako koza a záhy se chytil pevnější půdy na stezce vedoucí zpátky na pevnou silnici. Když byl koly opět na asfaltu, zahlédl David v bočním zrcátku holohlavého muže stojícího na mostku, stále ještě se zalíceným samopalem.

Nevystřelil však na ně. Skočil namísto toho zpátky do vozu a usedl za volant.

„Šlápni na to!“ křičel David. „Jede za námi!“

*

KANOISTICKÉ NÁSTUPIŠTĚ, ČERT ABY HO VZAL.

Takhle si privilegovaní Američané ulehčují své zábavy, aby mohli s loděmi naloženými na pickupech najíždět rovnou až

ke břehu a tam je sešoupnout na vodu. Simon si nadával, že si cesty nepovšiml dříve.

Když se vracel do ferrari a zařazoval rychlost, rozhodl se změnit strategii. Už žádné chytristiky, žádné pokusy dostat všechny cílové osoby nezraněné. Pokud přežije třeba jen jediný z nich, dostane Simon, co potřebuje.

*

MONIQUE NA PEDÁLU PLYNU PŘÍMO STÁLA, ale zdolávali příkrý výstup na vysoký horský hřeben a hyundai mělo co dělat, aby vytáhlo rychlost alespoň na stovku.

Bušila pěstí do volantu, zatímco motor vyl a klepal. „Já jsem říkala, že máme radši jet mou corvettou!“ křičela, oči upřené na tachometr.

David se přes rameno ohlédl oknem dozadu. Na klikatící se silnici za nimi zatím nebylo po ferrari potuchy, měl však dojem, že zdáli slyší chraplavý řev jeho motoru.

Na zadním sedadle už Michael opět civěl do Game Boye, trpělivě čekal, až displej opět ožije. Zdálo se, že si vůbec nepovšiml, co se kolem děje. Zato profesor Gupta byl naprosto vyveden z rovnováhy. Paže zkřížil přes prsa, jako by se pokoušel utišit rozbušené srdce. Oči měl nepřirozeně rozšířené. „Co se to dělo?“ vydechl.

„Už je to v pořádku, pane profesore,“ zalhal David.

„Už je to za námi.“

Gupta prudce zavrtěl hlavou. „Já musím ven! Nechte mě vystoupit!“

Panická reakce, pomyslel si David. Vzpřáhl ruce, dlaněmi dolů, v gestu, o němž doufal, že je chlácholivé.

„Zhluboka se nadechněte, okey? Hodně, hodně zhluboka.“

„Ne, já musím ven!“

Odepjal si přezku bezpečnostního pásu a sahal po klice. Dveře byly naštěstí zamčené, a než je Gupta stačil odemknout, natáhl se David k zadnímu sedadlu a zabránil mu v tom. Sevřel starci obě zápěstí. „Říkám vám, že vše už je zase v pořádku!“ Ale co ta slova říkal, vyhlédl znovu zadním oknem a spatřil žluté ferrari sotva padesát metrů za nimi.

Rychle se obrátil kupředu, aby Moniku varoval, ale i ona už ho uviděla. Ve zpětném zrcátku uviděl její rozlícené hnědé oči. „To je ten děkanův vůz!“ sykla. „Ten holohlavý sráč ukradl děkanovo auto!“

„Dohání nás,“ řekl David. „Rychleji nemůžeš?“

„Ne, to nemůžu. On jede ve ferrari a já v posraným hyundaii!“ Zavrtěla hlavou. „Musel se vloupat do mého domu, hledat nás tam! Jenomže namísto toho tam našel Keitha. Tak se taky dostal k tomu autu!“

Jak se blížili hřbetu kopce, ferrari k nim dojíždělo blíž a blíž. Když už oba vozy dělilo jen pár metrů, uviděl David, jak jeho holohlavý řidič spouští okénko na své straně vozu.

Pravou rukou nepřestával držet volant, vyklonil se napůl z

okna a černým uzikem namířil na hyundai. David okamžitě popadl Michaela a profesora Guptu a stlačil je dolů na podlahu. Když na ně na oba celým tělem nalehl, vyrazil chlapec ohlušivý jekot. „Sehni se!“ křikl na Moniku.

„Chystá se střílet!“

První dávka roztříštila zadní okno a zasypala je sprškou střípků bezpečnostního skla. Druhá jim prošla těsně nad hlavami, kulky zasvištěly vozidlem a prorazily díry do předního okna. Téměř si jistý, že Monique musela být zasažena, se David vyškrábal dopředu, aby převzal řízení, zjistil ale, že Monique dosud svírá volant a zraněna že zjevně není. Nekrvácela, ale tváře měla celé vlhké. Plakala.

„Keith je asi mrtvý, viď?“ naříkala.

Odpověď znali oba, nebylo třeba říkat ji nahlas. David jen položil ruku na Moničino rameno. „Teď hlavně, abychom se z toho nějak dostali, okey?“

Hyundai se přehouplo přes hřeben a z kopce teď nabíralo rychlost. Lebkoun na ně vypálil z uziku další dávku, avšak střely tentokrát vůz minuly, jelikož silnice zatáčela ostře doprava. Pneumatiky hyundai zakvílely, když vůz zatáčku vybíral, a David se musel chytit palubní desky, aby se nepřevalil na Moniku. „Kristepane!“ vřískl. „Dávej pozor, co děláš!“

Nezdálo se, že by ho poslouchala. Napjatě sledovala silnici před sebou, oči upřené na dvojitou žlutou čáru. Pravé lýtko se jí nadouvalo, jak tiskla pedál plynu, a rukama držela

volant tak pevně, až jí vyvstávaly žíly mezi kotníky. Celé její tělo jako by nebylo nic než nervy a svaly a v tváři měla výraz urputného soustředění. Mozek, zvyklý propátrávat hlubiny teorie strun, řešit komplexní rovnice a topologii mnohadimenzionálních variet, teď propočítával odstředivé síly. Napůl cesty dolů do údolí se silnice narovnávala, jako průsek protínala hluboké lesy. Hyundai dosáhlo rychlosti sto šedesáti kilometrů, ale ferrari mělo stále v patách. Po obou stranách silnice se kolem nich míhaly stromy, nepřetržitá změť listí, větví a kmenů. A pak spatřil David asi sto metrů před

nimi

doleva

směřující

průsek.

V

pětačtyřicetistupňovém úhlu do něho odbočovala úzká asfaltová silnička. Rychle se podíval na Moniku. I ona ji uviděla.

David se otočil, zahleděl se na ferrari. Dohola ostříhaný chlap už se opět vykláněl z okénka se samopalem, tentokrát mířil pečlivě. Davidovi zbyl čas jen na kratičkou, tichou modlitbičku. Ještě ne, zaprosil. Počkej ještě vteřinu, než vypálíš. Jednu jedinou vteřinu.

A pak Monique zabočila prudce doleva, Davidem to tvrdě hodilo na pravé dveře. Vůz se naklonil na pravá kola, téměř až k samé hranici převrácení, avšak v okamžení opět dosedla levá kola prudce na vozovku, hyundai se srovnalo a hnalo se úzkou asfaltkou dál. Překvapený střelec vzhlédl od mířidel a příliš pozdě se pokusil je následovat, jednou rukou otáčeje volantem. Zadek ferrari podjel, celý vůz se dostal do

prudké levotočivé rotace. Smýkal se napříč vozovkou jako jasně žlutý dětský větrník, svým nezvyklým tvarem, rychlostí a zářivou barvou téměř hodný obdivu. Pak opustil asfalt a s hrozivým třeskem narazil do stromu.

Monique ubrala plyn, pokračovala však úzkou cestou dál. Roztříštěným zadním oknem David ještě zahlédl ferrari jakoby omotané kolem uzlovitého kmene vzrostlého dubu.

Pak se silnička serpentinovitě stočila a vrak mu zmizel z dohledu.

*

KAREN S JONNYM STÁLI VE VESTIBULU BUDOVY

New York Times. Za přepážkou bezpečnostní kontroly seděl zamračený muž s orlím nosem v modrém saku a bedlivě si je prohlížel. „Mohu vám nějak pomoct?“ otázal se.

Karen se na něj zeširoka usmála. „Ano, chtěla bych navštívit paní Glorii Mitchellovou. Je to reportérka.“

„Máte s ní sjednanou schůzku?“

Zavrtěla hlavou. Nepokusila se ani Glorii zavolat, podezřívala FBI, že už jí napíchli telefon. „Ne, my jsme dlouholeté přítelkyně. Jdu kolem, tak jsem se u ní chtěla jen tak zastavit v redakci a pozdravit se s ní.“

Strážný sáhl po telefonu na stolku. „Jak se jmenujete?“

„Karen Atwoodová.“ Její dívčí jméno. „Byly jsme spolužačky na střední škole ve Forest Hills. Už jsme se delší čas neviděly, ale ona si na mě jistě vzpomene.“

Vytáčení čísla strážnému dosti trvalo. Karen se nervózně rozhlížela po vstupní hale, pátrala, jestli ji nesleduje nějaký agent FBI. Obávala se, že by ji mohli zatknout ještě dříve, než se dostane dovnitř do redakce. Aby se uklidnila, tiskla Jonnyho ruku.

Konečně strážný Glorii sehnal. „Je tu Karen Atwoodová, přišla vás navštívit,“ říkal do sluchátka. Nastala krátká pauza. „Ano, Karen Atwoodová.“ Další přestávka.

Pak zakryl mikrofon dlaní a obrátil se ke Karen. „Ona říká, že nezná nikoho toho jména.“

Karen se zúžil dech. Jak na ni mohla Gloria zapomenout? Tři roky přece spolu chodily na tělocvik!

„Řekněte jí, že jsem Karen Atwoodová ze střední ve Forest Hills. Z tělocvičné třídy pana Sharkeyho.“

S netrpělivým povzdechem reprodukoval strážný informaci do telefonu. Ještě jedna pauza, tentokrát velice dlouhá, a pak bezpečák pravil: „Okey, pošlu ji nahoru.“

Zavěsil a začal vypisovat Karenino jméno na propustku.

Neztráceje nic ze své zasmušilosti jí pak strážný lístek podával. „Paní Mitchellová má kancelář v šestnáctém poschodí. Račte k výtahům vlevo.“

Ještě když se Karen vydávala k výtahové hale, očekávala stále, že se na ni vrhnou chlapi v šedých oblecích,

ale do výtahu s Jonnym nastoupila bez jakýchkoli překážek.

Připadalo jí dost divné, že jí FBI dovolí kontaktovat tisk.

Dost možná, že předpokládají, že její story žádný reportér stejně neuvěří. Po pravdě řečeno se ani s žádnou velkou story nemohla vytasit. Třebaže věděla, že obvinění Davida z distribuce drog je holá smyšlenka, neměla vůbec představu, k jakému účelu úřady takovéhle lži vůbec vymýšlejí. Navíc to je tvrzení proti tvrzení, její slovo proti slovu státního návladního. V očích veřejnosti bude prostě manželka profesora – drogového dealera a žádné noviny nebudou brát její obvinění FBI vážně.

Pokud by ovšem neměla v ruce nějaký důkaz. A Karen přece do redakce nepřichází s tak docela prázdnýma rukama.

Zapamatovala si jméno policejního detektiva, který předchozího večera volal k ní do bytu, muže, který by mohl listu New York Times povědět, proč byl David povolán do nemocnice Sv. Lukáše. Byl to Hector Rodriguez.

*

LUCILLE SEDĚLA U STOLU V PRACOVNĚ Amila Gupty a mobilem hovořila s ředitelem Federálního úřadu pro vyšteřování, zatímco její agenti se vrtali v profesorově počítači. V průběhu čtyř hodin, které uplynuly od chvíle, kdy Gupta, Swift a Reynoldsová unikli z Institutu robotiky, prohledal její tým všechny možné kouty kampusu

Carnegieho-Mellonovy univerzity a pátral po nějaké stopě, kam vlastně mohli ti podezřelí zmizet. Agent Walsh vyslechl uklízečku z místní údržby, která přiznala, že Reynoldsové a Swiftovi prodala svůj plášť, a agent Miller vypátral corvettu Reynoldsové na jednom z parkovišť kampusu. Třebaže se nedalo popřít, že Úřad si pořádně nadělal do bot, byla si Lucille jistá, že její tým s troškou dalšího úsilí podezřelé nakonec vypátrá a strčí je za mříže.

Proto se tak rozvzteklila, když ji ředitel informoval, že se celé akce ujímá Pentagon.

„Jak si to k čertu představují?“ rozkřikla se do telefonu. „Armáda nemá právo sjednávat zákonný pořádek!

Je protizákonné, aby vystupovala v jakýkoli operaci na domácí půdě.“

„Já vím, já to vím,“ odpovídal ředitel. „Jenomže oni říkají, že k tomu dostali prezidentský příkaz. A že Delta Force má s honbou na lidi své zkušenosti. Z Iráku a z Afghánistánu alespoň.“

„Ale kam se chtějí vrtnout? Vždyť zatím nemáme o pobytu těch podezřelých sebemenší vodítko. Můžou teď být kdekoliv, od Michiganu až po Virginii.“

„Podle plánu nasazení poletí jednotky na základnu Air Force Andrews a pátrání zahájí odtamtud. Mají k dispozici helikoptéry a bojové Strykery, takže budou značně pohybliví.“

Lucille vrtěla hlavou. Tohle je přece naprostá pitomost. Nasazení celé brigády výsadkářů jim ani trochu nepomůže ve vypátrání uprchlíků. Nejspíš to skončí tak, že vojáci zastřelí nějakého namazaného moulu, který omylem projede jejich silniční uzávěru. „Poskytněte mi ještě trochu času, pane,“ říkala. „Já vím, že ty pacholky najít dokážu.“

„Už je pozdě, Lucy. Jednotky už nastupují do cé-

sedmnáctek. Velíš té operaci do dnešní půlnoci. Pak ji formálně předáme ministerstvu obrany.“

Neříkala nic. Byl to tichý protest. Ředitel ještě chvíli vyčkával a pak řekl: „Mám teď další schůzku. Zavolej za dvě hodiny a ohlas mi, jak plánuješ to předání.“ Pak zavěsil.

Několik vteřin jen zírala na mobil v dlani. Displej ohlásil SPOJENÍ UKONČENO 19:29 a pak se na něm objevil obvyklý znak FBI. Lucille před sebou ale ve skutečnosti neviděla ten zářící obdélníček, nýbrž konec své kariéry v Úřadu. Čtyřiatřicet let se stupínek po stupínku probojovávala vzhůru, jediná ženská mezi všemi těmi zabejčenými chlapy, a uspěla proto, že byla ještě tvrdší a ještě mazanější než oni. Utkávala se s bankovními lupiči, infiltrovala motorkářské gangy, mařila triky únosců a napichovala telefony gangsterů. Ještě před měsícem jí ředitel sliboval místo šéfky pobočky v Dallasu, třešničku na dortu za desetiletí jejích služeb. Teď viděla, že k ničemu takovému nedojde. Namísto povýšení ji čeká odsun do důchodu.

Agent Crawford, její zástupce, se k ní opatrně blížil jako spráskaný pes ke svému pánovi. „Eh, můžu něco, agentko Parkerová? Právě jsme dokončili analýzu Guptova počítačového systému.“

Strčila telefon do kapsy a otočila se ke Crawfordovi.

Velet bude ještě další čtyři hodiny, takže toho času využije, jak se dá. „Našli jste tam nějaké materiály kolem fyziky?“

„Ne, všechno je to o robotíce. Obrovské soubory plné softwarových kódů a projektů technických zařízení. Tak také dokázal vyloudit z Dragon Runneru ten radiační poplach.“

Lucille zamžikala. Jen nerada poslouchala zmínku o tomhle průšvihu, ale ignorovat ji nemohla. Potřebovala vidět na vlastní oči prapůvod svého pádu. „Ukaž mi ten program.“

Crawford se naklonil nad stůl a myší klikl na trojúhelníkovou ikonu na monitoru. Objevilo se okno s trojrozměrným obrazem budovy Newell-Simon Hall s více než desítkou blikajících žlutých bodů rozmístěných ve všech podlažích. „Tohle schéma ukazuje umístění každého z robotů a jeho momentální aktivitu,“ říkal Crawford. „Gupta jim všem mohl bezdrátově posílat příkazy.“

„Bezdrátově?“ V srdci se jí zatřepetal plamínek naděje. Jelikož mobily a další bezdrátová zařízení periodicky vysílají signály do své sítě, mohlo by FBI stanovit jejich přibližnou polohu, pokud jsou zapnuty. „Dalo by se to vysledovat?“

„Ne, všechny Guptovy přístroje užívají pouze vlny o krátkém dosahu. K ovládání robotů na dalších místech vysílá příkazy pevnou linkou do místního retranslačního uzlu, který pak už předává přístrojům pokyny bezdrátově.“

Zase hovno, pomyslela si Lucille. Prostě se nemám čeho zachytit. Ale pak dostala nápad. „A co ta další místa?

Kde všude má ty své roboty umístěny?“

Crawford klikl na další ikonu a na monitoru se ukázala mapa celého kampusu Carnegieho-Mellonovy univerzity.

„Nějací jsou na fakultě informatiky a pár ve vývojovém oddělení.“ Ukázal na shluk blikajících teček na okraji mapy.

„A několik také tady, v Guptově domově.“

„A co mimo Pittsburgh?“

Po dalším kliknutí se na monitoru rozvinula mapa Spojených států. Dva body blikaly v Kalifornii, jeden v Tennessee, jeden v Západní Virginii, dva v Georgii a půltucet dalších v blízkosti Washingtonu. „Ministerstvo obrany testuje Guptovy hlídkové roboty na řadě míst,“

vysvětloval Crawford. „A NASA chystá jeden z jeho strojů pro misi na Mars.“

„Co tahle lokalita?“ Lucille ukázala na třepetající se tečku v Západní Virginii. Byla ze všech nejblíž Pittsburghu.

Agent Crawford klikl na značku a vedle blikajícího žlutého bodu se objevil rámeček s textem: Carnegie Manor, Jolo, Západní Virginie.

„To zrovna nevypadá na vojenskou základnu nebo středisko NASA,“ hlesla Lucille. Jiskřička naděje se začala znovu rozhořívat. Byla si vědoma, že jde o pouhé tušení, ale za dlouhá léta si zvykla svá tušení respektovat.

Crawford mžoural na popisek na monitoru. „Tohle jméno jsem v žádných Guptových záznamech nenašel. Podle mě by to mohlo být sídlo nějaké soukromé kooperující firmy. Možná jedné z těch montoven, co kompletují roboty pro ministerstvo obrany.“

Zavrtěla hlavou. Tečka blikala v nejjižnější části státu, v srdci hornatého kraje Hatfieldů a McCoyových. Široko daleko nebyl žádný zbrojařský podnik. „Operují v té části Západní Virginie momentálně nějací naši agenti?“

Crawford sáhl do kapsy pro BlackBerry, na kterém sledoval rozmístění agentů nasazených na operaci. „Eh, hned se podíváme. Agenti Brock a Santullo jsou na sedmasedmdesátce, asistují tam státní policii u dálniční uzávěry. Od Jola jsou vzdáleni asi osmdesát kilometrů.“

„Řekni Brockovi a Santullovi, ať se tam vydají tak rychle, jak jen dokážou. Budou potřebovat posily, takže sežeň asi desítku agentů a dej připravit Learjet.“

Crawford povytáhl obočí. „Určitě to tak vidíte?

Všechno, co v tomhle momentě víme, je –“

„Heleď – udělej, co jsem řekla!“

8

KDYŽ DORAZILI KE CARNEGIE MANORU, byla už úplná tma, ale i ve světle reflektorů auta bylo Davidovi jasné, že Andrew Carnegie by v takovémto „zámečku“

nestrávil jedinou noc. Byl to pouhý přístřešek, bouda postavená z železničních pražců na malé mýtině. Nevelký dvoreček před vchodem byl poset popadanými větvemi a cestičku nebylo pod mokrým listím téměř vidět. Carnegieho-Mellonova univerzita nechávala domeček pustnout. Bylo zřejmé, že místo nenavštívil žádný z profesorů nejméně od loňského léta, ne-li déle.

David otevřel dveře na straně spolujezdce dokořán a pomohl profesorovi Guptovi vystoupit ze zadního sedadla.

Starý pán už se ze šoku trochu vzpamatoval, ale nohy mu dosud nesloužily. Když překračovali spadlé větve, musel ho David vést pod paží. Monique s Michaelem rovněž vystoupili, Monique nechala reflektory rozsvícené, aby viděli na cestu. Když došli k předním dveřím, Gupta ukázal na velký květináč, v němž nebylo nic než hlína. „Klíč je pod ním,“ řekl.

David se shýbl, aby se po něm podíval, vtom ale zdálky uslyšel tlumený výstřel, jehož ozvěna se dlouho

rozléhala mezi kopci. „Kristepane!“ sykl. „Co zas bylo tohle?“

Gupta se uchichtl a popleskal ho po zádech. „Nemějte strach, to budou místní. Bloumají za soumraku po lesích s brokovnicí a tu a tam si zastřelí něco k večeři.“

David se několikrát zhluboka nadechl. „Začínám chápat, proč sem nikdo z vašich profesorů nejezdí.“

„Och, tak zlé to zas není. Oni jsou ti místní lidé dost zajímaví. Mají tu i kostel, ve kterém vždycky v neděli čarují s hady. Tancují kolem takového pultíku a nad hlavou drží chřestýše. Kupodivu při tom málokdo z nich bývá uštknut.“

„Pojďme radši dovnitř,“ pobízela Monique. Nervózně sledovala černou klenbu listí nad hlavou.

David se znovu sehnul, nadzvedl květináč a našel klíč, celý zrezivělý. Vsunul ho do zámku, po několika pokusech se mu podařilo otočit jím a dveře se otevřely. Přejížděl rukou po stěně tak dlouho, až nahmátl vypínač.

Uvnitř působil srub přívětivěji. Ve stěně naproti dveřím byl kamenný krb a před ním na zemi chundelatý kobereček. Nalevo přiléhala malá kuchyňka s obstarožní ledničkou, napravo byly dvě ložničky. Uprostřed místnosti stál masivní dubový stůl a na něm počítač, monitor a několik periferních zařízení.

Profesor Gupta je vedl dovnitř. „Pojďte dál, jen pojďte dál. Obávám se, že k jídlu tu nic nebude, chata byla dlouho prázdná.“ Šel rovnou ke stolu, aby zapnul počítač, ale když

zašátral pod stolem po kabelu, uviděl ještě cosi jiného.

„Och, Michaeli, pojď se na něco podívat! Úplně jsem zapomněl, že jsme tady nechali tohle! A baterie jsou dosud nabité!“

Gupta si klekl na podlahu a cvakl několika spínači.

David uslyšel zavrnění elektrického motorku a pak spatřil, jak se zpod stolu hrne čtyřnohý robotek. Byl asi půl metru vysoký a tři čtvrtě metru dlouhý a konstruovaný tak, aby se podobal miniaturnímu brontosaurovi. Tělo měl z lesklého černého plastu a krk i ocas byly článkované, takže se až strašidelně zavlnily, když se robot vydal napříč místností. V

hlavě veliké asi jako pěst byly dvě červené LED diody, vyhlížející jako oči, a na zádech byla umístěna spirálovitá anténka. Mechanický tvoreček se před nimi zastavil a otáčel hlavou ze strany na stranu, jako by si místnost prohlížel.

„Chceš si se mnou zahrát kopanou, Michaeli?“ otázal se syntetizovaný hlas. Robotova plastová čelist se přitom v rytmu slov spouštěla a zvedala.

Chlapec se přestal věnovat Warfighterovi. Vůbec poprvé ho David uviděl usmát se a jeho obličej se v tu chvíli velice podobal Jonnyho tváři. Michael se rozběhl ke koberečku, sebral jasně růžový míč, který na něm ležel, a poslal ho vstříc minidinosaurovi. Stroj otáčel hlavou, sledoval míč svými senzory a pak se za ním belhavě vydal.

„Je naprogramovaný pustit se za čímkoli, co je růžové,“ vysvětloval Gupta. „Má CMOS snímač, který tu barvu rozpoznává.“

Profesor vnuka sledoval s nepokrytým zalíbením.

Monique naproti tomu začínala být netrpělivá. Pohlédla na počítač na dubové desce stolu, pak na Davida. Uměl si představit, co jí právě probíhá hlavou. Někde na pevném disku uvnitř by mohla být ukryta teorie všeho. Nemohla se dočkat, až ji uvidí. „Uhm, pane profesore,“ začal David, „nemohli bychom teď projít soubory v tom počítači?“

Starý pán se rázem probral ze zasnění. „Ano, ano, samozřejmě! Omlouvám se, Davide, trochu jsem se zamyslel.“ Přitáhl si ke stolu židli a zapnul počítač. David s Monikou stanuli za jeho zády a přes jeho rameno hleděli na monitor.

Gupta nejprve otevřel složku s dokumenty. Na monitoru se objevil přehled všech možných adresářů vytvořených postupně nejrůznějšími profesory, kteří do Carnegie Manoru zavítali od dob, kdy tu byl počítač nainstalován. Gupta sjel dolů až ke složce označené Michael. Obsah byl chráněn a otevřel se, teprve když Gupta vyťukal na klávesnici heslo – REDPIRATE79. „Tohle všechno jsou soubory vzniklé před čtyřmi lety, když jsme tu tehdy byli,“ říkal a ukázal na seznam sedmi dokumentů zapsaných ve Wordu. „Pokud by byl Hans uložil tu teorii do

tohohle počítače, měla by být někde v této složce, protože všechny další soubory na disku vznikaly až později.“

Sedm dokumentů bylo seřazeno podle data změny; nejvýše byl soubor s datem 27. 7. 2004, úplně dole se ocitl poslední, datovaný 9. 8. 2004. První ze souborů byl pojmenován VISUAL. Všech šest zbývajících bylo označeno trojcifernou číselnou kombinací: 322, 512, 845, 641, 870 a 733.

Gupta otevřel soubor VISUAL. „Na ten si vzpomínám,“ řekl. „Hned první večer našeho pobytu jsem do něj uložil práci jednoho mého studenta na téma programů vizuálního rozpoznávání. Ale nedostal jsem se k tomu, abych si ho prostudoval. Možná, že ho pak Hans otevřel a že do něj nějaké rovnice vpašoval.“

Elaborát

byl

pojmenován

Pravděpodobnostní

subprostory ve vizuálním snímání a nesl všechny znaky práce studentského snaživce: byl zdlouhavý, trochu upocený, málo srozumitelný. Gupta roloval stránku po stránce a David nepřestával vyhlížet, kdy už bude text něčím přerušen, nějakou delší mezerou, po níž by mohl následovat uspořádaný sled rovnic, které s vizuálním rozpoznáváním nemají nic společného. Namísto toho se však práce vlekla nudně

a

nerušeně

devíti

kapitolami,

třiadvaceti

vyobrazeními a dvaasedmdesáti odkazy dál a dál až do konce.

„No, tak jeden soubor bychom měli za sebou,“ řekl Gupta, když soubor zavíral. „Šest nás jich ještě čeká.“

Klikl na soubor označený číslem 322. Dokument byl velice dlouhý a chvíli trvalo, než se otevřel. Po pěti nebo šesti vteřinách se na monitoru objevil dlouhý seznam jmen, u každého telefonní číslo. První znělo Paul Aalami, druhé Tanya Aaltová. Pak následovalo přinejmenším třicet Aaronů a skoro stejný počet Aaronsonů. Profesor Gupta odklepával stránku po stránce a v okně defilovala zdánlivě nekonečná řada Abbotů, Abernathyů, Ackermanů a Adamsů. Přidával na rychlosti rolování a zdola se řinuly tisíce abecedně seřazených záznamů splývajících v rozmazaný pruh písmenek.

Monique zmateně zavrtěla hlavou. „Proč jste sem uložil ten telefonní seznam?“

„To Michael.“ Gupta pokývl hlavou směrem k vnukovi, který si stále ještě s brontosauřím robotem posílal míček tam a zpátky. „Autistické děti často trpívají dosti zvláštními obsesemi. Některé si vštěpují do paměti celé dlouhé autobusové nebo železniční jízdní řády. Před pár lety procházel Michael údobím, kdy byl přímo posedlý telefonními čísly. Četl si telefonní seznamy, memoroval je, přepisoval si je. Každý z těchto souborů představuje kompletní telefonní seznam pro jedno směrové číslo.“

David nevěřícně hleděl na zubatící se pruh záznamů letících po monitoru vzhůru, příliš rychlý, než aby se dal

číst. „Existuje nějaký způsob, jak zjistit, jestli do těchto souborů doktor Kleinman nějak zasahoval?“

„Sledování změn bylo ve Wordu naneštěstí vypnuto, takže se opravy nedají zobrazit automaticky. Budu to všechno asi muset prohlédnout stránku po stránce, mám-li ověřit, jestli do nich Hans něco nevložil.“

Monique si hvízdla. „Do prdele práce… Pokud jsou všechny ty soubory takhle dlouhé, tak abyste do monitoru koukal celé hodiny.“

Profesor Gupta náhle rolování naráz přerušil. Zahleděl se na monitor tak upřeně, že se David na okamžik domníval, že starý pán právě narazil na rovnice Herr Doktora, lesknoucí se jako blyštivé jehly v onom obrovském stohu dat. Ale na obrazovce nebylo nic než dlouhatánský sloupec Cabotů. „Mám nápad,“ řekl profesor a zajel kurzorem na horní lištu. „V každé rovnici přece musí být rovnítko, ne?

Takže v těch souborech prostě zadám vyhledat rovnítko.“

Kliknul na menu úpravy a otevřel okno vyhledávání. „I tak může hledání pár minut trvat. Ty soubory jsou obrovské.“

David přikývl. Za pokus to určitě stojí.

*

JEDNÍM Z VÁLKOU NEJZJIZVENĚJŠÍCH MÍST v celé Čečně je Argunská soutěska, avšak v Simonově snu teď kaňon jako by si zachovával svou prapůvodní neporušenou

podobu. Zdálo se mu, že krouží nad úzkou říčkou Argun, sevřenou z obou stran žulovými stěnami Kavkazu, jako nějaký dravý pták. Pod sebou měl cestu vinoucí se po jejím východním břehu, silnici vybudovanou hlavně pro přepravu ruských tanků a obrněných transportérů. Jenže teď se po ní pohybovalo jedno jediné vozidlo, a to nebylo vojenské.

Simon se snesl níže do rokliny, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Po pár sekundách ho poznal: to je přece jeho vlastní automobil, stará šedivá lada! Za volantem sedí jeho žena, Olenka Ivanovna, dlouhé plavé vlasy jí povívají ve větru, a na zadním sedadle jsou obě jeho děti, Sergej a Larisa. Jedou navštívit Simona, který je posádkou v Baschoji, dvacet kilometrů dál na jih. Silnice je bezpečná – všichni Čečenští rebelové už byli buď pobiti anebo zatlačeni hlouběji do hor – avšak Simon se ve svém snu nicméně nepřestává držet nad vozem, sleduje ho a chrání jeho průjezd klikatící se cestou. Pak lada projíždí zatáčkou a současně Simon zahlédne černý vrtulník vyzbrojený střelami Hellfire.

Onen přepad Simon ovšem ve skutečnosti nespatřil. O

útoku se dozvěděl asi hodinu poté, když mu jeho velitel sdělil, že americké speciální síly podnikly další letecký výpad do Čečny. Po jedenáctém září začala Delta Force operovat v pásmu bezprostředně na jih od hranice – pronásledovala tam bojovníky al-Káidy stahující se spolu s Čečenci do Gruzínské republiky. Ruská armáda zprvu přítomnost Američanů tolerovala, avšak jisté známky napětí

se v tomto společném úsilí už začínaly projevovat. Hranici opakovaně přelétávaly helikoptéry Apache náležející Delta Force, které trpěly zlozvykem odpalovat své rakety proti civilnímu obyvatelstvu. A tak, když se Simon vydával s transportérem na místo ohlášeného amerického náletu, očekával, že uvidí obvyklý obrázek – masakr nějakých sedláčků, hořící dvoukolák s volským spřežením a kolem mrtvé babušky. Namísto toho spatřil zčernalý vrak lady s ohořelou kostrou své manželky zaklíněnou dosud za volantem. Sergeje i Larisu vymrštila exploze ze zadního sedadla až do bahnitého příkopu mezi silnicí a řekou.

Příčinu oné zmýlené se Simon nikdy nedozvěděl.

Nikdo mu nevysvětlil, jak si mohla posádka speciálně vycvičených commandos splést jeho rodinu s tlupou teroristů. A jelikož operace Delta Force podléhaly utajení, generálové – američtí spolu s ruskými – celý incident zatušovali. Když proti tomu Simon podal písemný protest, předal mu jeho velitel plátěný vak plný stodolarových bankovek. Kondolenční platba to nazvali. Simon hodil pytel veliteli do tváře a ze Specnazu odešel. Vydal se do Ameriky, doufal, že se mu pilota a střelce z Apache nějak podaří vypátrat, ale byl to bláhový záměr. Neznal jejich jména ani volací znak jejich vrtulníku. Byl by musel do jednoho pobít všechny příslušníky speciálních sil, aby měl jistotu, že postihl ty pravé.

Ve snu však teď Simon hleděl do tváří těch mužů.

Viděl pilota, jak stabilizuje stroj, zatímco střelec odpaluje Hellfíre. Uviděl plameny vyrážející z trysek rakety vyrážející proti šedivé ladě. Poté jako by se náhle ocitl na jejím zadním sedadle spolu se svými dětmi, předním oknem sledoval nalétávající střelu. A pak ucítil, jak ho kdosi tahá za límec, nějaká drobná ruka, která ho pevně svírá.

Otevřel oči. Kolem byla tma. Byl ve ferrari, skřípnutý mezi sedadlem řidiče a airbagem, který se nafoukl ze středu volantu. Vůz na strom narazil pravým bokem, deformovaným teď k nepoznání, avšak na řidičově straně byl nepoškozen. A někdo ho skutečně rval za límec, jenže to nebyl Sergej ani Larisa. Venku stál vyzáblý stařík, appalačský domorodec v rozdrbané flanelové košili, s prořídlými zuby a propadlými tvářemi. Podezíravě si vrak prohlížel a sahal po Simonově krku, nahmatá-li pulz. Motor jeho pickupu, odstaveného u silnice, tiše předl na volnoběh, záře reflektorů se vrývala do černého lesa.

Simon vytrhl levičku zpod airbagu a chytil indiána za zápěstí. Muž sebou trhl. „Svatá Panno!“ vyjekl. „Ty si živej!“

Simon nepouštěl jeho šlachovitou paži ze sevření.

„Pomoz mi ven,“ nařizoval.

Dveře ferrari nešly otevřít, takže ho mužík musel vytáhnout oknem. Sotva se Simon pravou nohou dotkl země, usykl – kotník měl vymknutý. Appalačijec mu

pomáhal dobelhat se k pickupu. „Já myslel, že je po tobě,“

divil se. „Pojď, musíš do špitálu.“

Dědek páchl potem, tabákem a kouřem. Simon ho s odporem popadl za ramena a přirazil ho k boku pickupu.

Zůstával stát na levé noze a oběma rukama teď chudáka chytil pod krkem. „Viděl jsi tu projet šedivý hyundai?“

udeřil na něj. „S promáčklým zadním nárazníkem?“

Stařík otevřel překvapeně ústa. Pozvedl ruce k hrdlu a pokusil se vyprostit ze Simonova sevření, ale jeho drobné, třesoucí se prstíky neměly naději na úspěch.

„TAK ODPOVĚZ!“ zařval mu Simon do tváře.

„VIDĚL JSI TADY TAKOVEJ AUŤÁK?“

Appalačijec nemohl odpovědět slovy, protože mu Simon tiskl průdušnici, ale zavrtěl aspoň rychlým křečovitým pohybem hlavou.

„Tak jsi k ničemu.“ Simon mu krk zmáčkl ještě pevněji a ucítil, jak pod tlakem jeho dlaní praská mužův ohryzek. Venkovan kolem sebe kopal a vzpíral se proti boku vozu, ale Simon neprojevil sebemenší soucit. Tenhle tvor není ničím víc než zmítajícím se chuchvalcem špíny. Proč by měl nadále žít a dýchat, když Sergej s Larisou tlí v hrobě? Taková nespravedlnost!

Když byl chlápek mrtvý, nechal ho Simon klesnout do bláta. Odkulhal zpátky k vraku ferrari a vylovil z něho své uzi a pistole, které havárii naštěstí přečkaly nepoškozené.

Přenesl zbraně do pickupu, pak vytáhl z kapsy mobil a

navolil číslo z jeho paměti. Nebyl si jistý, bude-li v tak odlehlých končinách signál, avšak po pár vteřinách se rozeznělo vyzvánění a pak se ozval mužský hlas: „Tady Brock.“

*

ZATÍMCO PROFESOR GUPTA PROHLEDÁVAL na počítači ony dlouhatánské soubory, David přešel k oknu vzadu v místnosti. Byl až příliš rozrušený, než aby dokázal sledovat monitor, na němž Gupta pročesával gigabajty dat.

Potřeboval pár minut, aby konečně nabral dech.

Nic z okna nejprve neviděl, byla hluboká tma. Když ale přitiskl čelo ke sklu a odstínil si oči dlaněmi, dokázal po chvilce rozeznat obrysy stromů kolem chaty a pruh nádherné noční oblohy nad nimi. Jako všichni Newyorčané byl David vždy ohromen množstvím hvězd, které se mu zjevily, když někdy opustil město. Postřehl nejprve Velký vůz, visící na obloze jako nějaký velký otazník. Pak našel Letní trojúhelník – Deneb, Altair a Vegu – a dvojité vé Kasiopeji.

Pak vzhlédl vzhůru a zadíval se na Mléčnou dráhu, to nepředstavitelně obrovské spirálovité rameno Galaxie.

Byl to pohled do nebe, co v Davidovi téměř před čtyřiceti lety vlastně zažehlo jiskřičku zájmu o přírodovědu.

U babičky, v Bellows Falls ve Vermontu, se naučil rozpoznávat planety a pojmenovat nejjasnější hvězdy.

Zatímco máma umývala nádobí od večeře a táta odjížděl do

města chlastat, sedával David v zahrádce vzadu za domkem a prstem si projížděl jednotlivá souhvězdí. Shledal časem, že pohroužením do světa fyzikálních zákonů – teorií zformulovaných Keplerem a Newtonem, Faradayem a Maxwelem – se dokáže vymanit z dosahu otcova opileckého běsnění i matčina němého zoufalství. Celé mládí vlastně strávil přípravou na studium přírodních věd, na střední škole úporně dřel matematiku a geometrii a na vysoké škole pak termodynamiku a relativitu. Takže když pak ve třiadvaceti letech udolali démoni i jeho a vyštvali ho ze světa fyziky do přítmí výčepu ve West End Tavern, znamenalo to víc než jen profesní selhání. Ztratil tím i velký zdroj životní radosti.

A třebaže se mu pak přece jen podařilo vyškrábat se z té propasti a nastoupit úspěšnou dráhu alespoň na okraji přírodovědy, psát o Newtonovi a Maxwellovi a Einstenovi alespoň knížky, stále to vnímal jako prohru. Věděl, že už nikdy nedostane šanci postavit se na ramena těchto gigantů.

Avšak teď, při pohledu na oblohu nad Carnegie Manorem, ucítil, jak se mu do srdce opět vlévá něco z oné dávné radosti. Celá ta záplava hvězd a planet mu najednou připadala jako pouhá kapička v obrovské vlně kosmického prostoru. Téměř před čtrnácti miliardami let explodoval kvantový kotlík do velikosti vesmíru a zanechal za sebou ohromující dědictví hmoty a energie. Nikdo z přírodovědců na celém světě neví, proč k tomu Velkému třesku došlo ani co mu předcházelo ani jaký bude tomu všemu konec. Avšak

odpovědi na všechny tyto otázky jsou už možná nablízku, skryty kdesi uvnitř počítače profesora Gupty. A David se stane jedním z prvních, kdo se s nimi seznámí.

Byl tak vynervovaný, že když na ramenou ucítil dotyk čísi ruky, div že neztratil rovnováhu. Prudce se otočil, čekal, že za sebou uvidí profesora Guptu, jenomže ten se stále ještě skláněl nad dubovým stolem a brejlil do monitoru. Místo toho za ním stála Monique. Vyhlížela stejně napjatá jako on sám. „Chtěla bych se tě zeptat ještě na něco, co souvisí s tvou prací o tom Plochozemí,“ říkala. „S tvým modelem dvoudimenzionální černé díry.“

Zaznělo to jako náhodná zmínka, ale Davidovi její důvod vzápětí došel. Monique se chce ještě naposledy pokusit o rozluštění teorie všeho, dříve než profesor Gupta najde ony rovnice. „A co bys potřebovala?“

„Obsahovala ta tvoje černá díra také nějaká CTC?“

Dvacet let už David tenhle termín neslyšel, ale dodnes si ho zapamatoval. CTC, zkratka pro closed timelike curve, tedy uzavřenou časovou křivku. Šlo v podstatě o dráhu dovolující částici putovat v čase kupředu i zpět a vracet se do téhož bodu, z něhož vyšla. „Jo, nějaká CTC se v tom modelu vyskytovala, ovšem v dvourozměrném časoprostoru to nebylo nic překvapivého. V Plochozemí se najdou všelijaké kuriózní, bezesmyslné jevy, jaké v trojrozměrném prostoru absolutně nepotkáš.“

„A obsahoval ten časoprostor i červí díry?“

David kývl. Červí díra znamenala tunel skrze kopce a údolí časoprostoru, kosmickou zkratku dovolující objektům přemístit se v okamžení z jedné oblasti vesmíru do jiné. V

dvourozměrném světě, jaký spolu s doktorem Kleinmanem uvažovali, se částice vnořující se do černé díry objevovaly v odlišném vesmíru na její opačné straně. „Ano, je to tak.

Udivuje mě, že to tak dobře znáš. Říkala jsi přece, že si tu studii moc nevybavuješ.“

„Nevybavovala jsem si ji. Ale cestou sem mě napadlo, proč vlastně Kleinman řekl, že ta tvoje práce měl blízko k pravdě. A teď uvažuju, jestli tu neexistuje nějaké spojení s geony.“

Tenhle termín mu byl cizí. Buď se s ním nikdy nesetkal, anebo mu zcela vymizel z paměti. „Geony?“

„To je označení pro gravitační elektromagnetickou entitu. Jde o dost starou koncepci, někdy z padesátých let.

Vychází z předpokladu, že elementární částice nejsou nějaké objekty existující v časoprostoru, nýbrž uzly ve struktuře časoprostoru samotného. Jako miniaturní červí díry.“

David si tu problematiku matně vybavoval. Určitě už se s ní setkal, patrně ještě v postgraduálu před dvaceti lety.

„No jo, myslím, že se o té teorii Kleinman kdysi při nějaké přednášce zmiňoval. Ale měl jsem dojem, že tuhle cestu fyzici opustili.“

„To proto, že se nikomu nepodařilo formulovat stabilní geon. Podle rovnic by jeho energie buď implodovala, anebo

unikla. Jenže před pár lety několik fyziků tuhle myšlenku vzkřísilo jako možnou cestu k jednotné teorii. Jde zatím jen o první nástin, ale to, s čím přišli, vyhlíží jako mikroskopická červí díra s CTC.“

David zavrtěl hlavou. „A tohle bere někdo vážně?“

„Zatím je to jen takový marginální nápad, to připouštím. Věnuje se mu jen pár lidí. Jenže to patří do klasické teorie pole, do takové, s jakou by se mohl ztotožnit i Einstein. A hlavně by byla schopná vysvětlit neurčitosti v kvantové mechanice.“

„Jak?“

„Klíčem jsou právě ta CTC. Na nejmenší škále časoprostoru dochází k deformaci příčinných souvislostí.

Částice je ovlivňována událostmi v budoucnu stejně jako událostmi v minulosti. Jenomže vnější pozorovatel nedokáže registrovat události, k nimž ještě nedošlo, a proto také není schopen plně určit stav částice. Maximálně si může spočítat pravděpodobnosti.“

David si to pokusil představit – částici, která jaksi zná svou vlastní budoucnost. Znělo to absurdně, ale začínal už trochu chápat přednosti takového přístupu. „Čili ony Einsteinovy skryté proměnné jsou budoucí události, ano?

Generální popis vesmíru sice existuje, jenomže v daném okamžiku není dosažitelný, viď? “

Kývla. „Takže Bůh koneckonců skutečně nehraje s vesmírem v kostky. My lidé ale musíme, protože my do budoucnosti nevidíme.“

Nejvíc teď Davida zaujalo vzrušení, které se Moniky zmocnilo. Překračovala z nohy na nohu a přímo plála nadšením, když tu teorii rozvíjela. Teoretičtí fyzikové bývají v podstatě velice konzervativní lidé. Třebaže se zabývají tvorbou zbrusu nových modelů reality opřených o tajuplné rovnice a mnohdy bizarní geometrie, podrobují tyto své výtvory důkladným revizím. David měl podezření, že Monique možné námitky proti geonové teorii právě v duchu analyzovala a nenašla v té koncepci žádnou závažnou chybu. „Co vzájemná interakce částic?“ otázal se. „Jak ta by v podmínkách takového modelu probíhala?“

„Každá interakce by musela být spojena se změnou v topologii místního časoprostoru. Představ si dvě smyčky, které se navzájem přiblíží a vytvoří –“

Přerušilo ji Guptovo bouchnutí do stolu. „Zatracená věc!“ vykřikl a vztekle se zahleděl na monitor.

Monique se k němu rozběhla. „Co je? Co jste našel?“

Gupta zklamaně sevřel ruce v pěst. „Prošel jsem všechny soubory, zadal jsem hledání rovnítka. Nic. Pak jsem to zkusil se znakem integrálu. Zase nic. Pak mě napadlo, jestli snad Hans namísto ve složkách dokumentů neukryl tu informaci v operačním systému. Ale právě jsem ho řádek po řádku prošel a žádné zásahy do softwaru jsem nezjistil.“

Zamračil se na Davida. „Obávám se, že nemáte pravdu. Že jsme celou tuhle cestu podnikli zbytečně.“

V jeho hlase se ozývalo téměř zoufalství. Bylo zřejmé, že i tento stárnoucí vědec touží jednotnou teorii alespoň zahlédnout, snad ještě víc než David anebo Monique. Jenže Gupta to vzdává až příliš snadno, pomyslel si David. Řešení musí být nablízku. Byl si tím jistý. „Snad je to schováno někde v téhle chatě,“ nadhodil. „Možná, že doktor Kleinman tu teorii formuloval písemně a papíry pak schoval někam do zásuvky nebo do skříně. Měli bychom to tu konečně pořádně prohledat.“

Monique se okamžitě začala rozhlížet po místnosti, přelétala očima po možných úkrytech. Ale Gupta zůstával sedět v křesílku a vrtěl hlavou. „Takového něco by Hans neudělal. Věděl, že sem na dovolenou jezdí i jiní profesoři z Carnegie Mellonovy univerzity. Nechtěl by přece, aby někdo z nich na teorii narazil, až bude ve skříňce hledat cukr.“

„Možná ty papíry ukryl důkladněji,“ namítal David.

„Někde ve škvíře ve stěně. Nebo snad pod podlahou.“

Profesor nepřestával vrtět hlavou. „V tom případě by už teorie byla dávno ztracená. Je to tu samá myš. Celá Einheitliche Feldtheorie by teď už byla rozhlodaná na kousíčky a rovnice Herr Doktora byste mohli hledat leda v myším trusu.“

„Nu, Kleinman je také mohl nejdřív uložit do nějaké plechové krabice, třeba od sušenek. Chci říct, že by neškodilo trochu tu zapátrat.“

Gupta zvrátil hlavu nazad a povzdychl si. Oči měl únavou jako skleněné. „Moudřejší by asi bylo zrevidovat naše výchozí předpoklady. Co vás vede k přesvědčení, že Hans tu teorii schoval právě tady?“

„To už jsme přece probírali. Kleinman by ji neukrýval u vás doma ani ve vaší pracovně, ta místa by byla až příliš zřejmá. Teorie by vládě padla do ruky, hned jak by přišli –“

„Jen pomalu, prosím. Musíme postupně prověřit každý krok v té úvaze.“ Otočil se i s křesílkem, tak aby viděl Davidovi do tváře. „Začněme tím kódem, který vám Kleinman přeříkal. Prvních dvanáct čísel představovalo zeměpisné souřadnice Institutu robotiky, je to tak?“

„Ano, šířku a délku.“ David na okamžik zamhouřil oči a uviděl ona čísla znovu, probíhala mu před zavřenými víčky. Ta sekvence se mu už pevně vryla do mozkové kůry.

Zapamatuje si je asi až do smrti. „A poslední čtyři číslice byly totožné s číslem vaší telefonní linky.“

„Takže tedy víme, že si Hans přál, abyste mě kontaktoval. To ale ještě neznamená, že teorii ukryl v některém z mých počítačů anebo pod podlahu chaty, kde jsme trávili před čtyřmi lety dovolenou.“

Zaklonil se v křesle, hladil si bradu. Zcela se vrátil do své profesorské role, zkoušel Davida, jako by se tu odbýval

seminář Booleovy algebry. Monique pozorně poslouchala, oči upřené na starého fyzika, David však stále ještě myslel na oněch šestnáct čísel, která mu doktor Kleinman pošeptal do ucha. Cifry mu nepřestávaly defilovat před vnitřním zrakem, pluly napříč Guptovou hnědavou tváří i monitorem za ní. A na něm, shodou okolností, si David povšiml dalšího sledu čísel srovnaných v úhledném sloupku v levé části okna. Byly to názvy telefonních seznamů, které sem Gupta uložil svému vnukovi: 322, 512, 845, 641, 870 a 733.

David přistoupil k počítači a prstem ukázal na monitor.

„Mají tyhle názvy souborů znamenat směrová čísla? Čili čísla telefonních seznamů?“

Profesora se to zřejmě dotklo. David mu přerušil běh myšlenek. „Ano, ano. Ale už jsem vám řekl, že v nich žádné rovnice nejsou.“

David pokročil ještě blíže k monitoru a zaťukal prstem na název prvního souboru ve sloupci, číslo 322. „Tohle ale nemůže být směrové číslo,“ řekl. Pak klepl ještě na číslo 733. „A tohle také ne.“

Gupta se v křesílku otočil. „O čem to mluvíte?“

„Můj syn se mě onehdy vyptával, kolik je směrových čísel. Trochu jsem to prozkoumal a zjistil jsem, že jich není víc než 720. Směrové číslo nesmí začínat nulou nebo jedničkou a poslední dvě číslice v něm nemohou být stejné.

Telefonní společnosti si je vyhrazují pro zvláštní účely. Jako například 911, 411 a podobně.“

Gupta zamžoural na čísla na monitoru. Davidova poznámka na něj zjevně přílišným dojmem nezapůsobila.

„Asi jsem se přeťukl.“

„Jenže doktor Kleinman mohl tyhle názvy souborů také pozměnit. To by vysvětlovalo, proč ta čísla neodpovídají skutečnosti. Za pár vteřin mohl obměnit všech šest názvů souborů.“

„A pročpak by to asi dělal? Myslíte snad, že Hans semlel celou jednotnou teorii pole na pouhý půltucet trojciferných čísel?“

„Ne, je to další klíč. Zrovna takový, jaký dal mně v nemocnici.“

Teď se k nim připojila i Monique. Naklonila se nad Guptu a zahleděla se na monitor. „Ovšem tady máme celkem osmnáct číslic, a ne šestnáct.“

„Soustřeďme se na prvních dvanáct,“ odpověděl David. „Můžete se podívat na web a zadat do mapy zeměpisné souřadnice?“

Monique obešla Guptovo křeslo, chopila se myši a klikla na prohlížeč. Našla potřebnou stránku a sklonila se nad klávesnicí. „Okey, nadiktuj mi ta čísla.“

David se ani nemusel dívat na monitor. Celou sekvenci si už vštípil do paměti. „Tři, dva, dva, pět, jedna, dva, osm, čtyři, pět, šest, čtyři, jedna.“

Uběhlo několik sekund, webový server čerpal potřebné údaje ze své databáze. Pak se na monitoru objevila mapa

západní Georgie, s řekou Chattahoochee po levé straně.

„Nejbližší adresa k zadaným souřadnicím je 3617 Victory Drive,“ hlásila Monique. „Ve městě Columbus v Georgii.“

Profesor Gupta se vymrštil z křesílka, lokty odstrčil Davida i Moniku stranou. Rozezleně se zahleděl na monitor, jako by byl počítač právě popsul jeho mužství. „To je Elizabethina adresa!“

Davidovi zprvu to jméno nic neříkal. „Elizabeth?“

„Má dcera!“ houkl Gupta. „Ta –“

Než ale stačil větu dokončit, rozrazil někdo dveře dokořán.

*

LUCILLE DŘEPĚLA NA SEDADLE SPOLUJEZDCE

jednoho z esúvéček FBI řítících se po dálnici 52 s blikajícími modrými majáčky. Zatímco se agent Crawford proplétal mezi pomalejšími vozidly, hovořila satelitním telefonem s agenty Brockem a Santullem, zalehnuvšími v lese před chatou v Jolo. Spojení bylo nevalné, patrně vinou terénu, kde teď oba agenti operovali. Brockův hrobový hlas střídavě sílil a slábl a čas od času ho zcela překrývaly atmosférické poruchy.

„Brocku, tady je Parkerová,“ křičela Lucille do mikrofonu. „Poslední větu jsem nezachytila. Opakujte.

Přepínám.“

„Rozumím. Zpozorovali jsme v tom domku čtyři podezřelé, Guptu, Swifta, Reynoldsovou a toho nezjištěného mladistvého. Přesunujeme se do nového postavení, odkud budeme mít lepší výhled dovnitř. Okno na druhé…“

Poslední slova zanikla v šumu poruchy.

„Potvrzuji, většině jsem teď rozuměla. Zůstaňte ve skrytu, dokud k vám nedorazí posily. Na podezřelé neútočte, ledaže by se pokusili objekt opustit. Slyšíte mě, Brocku?“

„Potvrzuju. Zůstaneme na novém postavení. Přepínám, konec.“

Lucille zakoušela pocit nejistoty. Nebylo nejšťastnější, že agenti Brock a Santullo byli na místě jako první. Brocka měla z celé zásahové jednotky nejméně v oblibě – byl horkokrevný a hrubý, často až na samé hranici odpírání poslušnosti. Bylo by mu docela podobné, kdyby začal střílet a někoho z podezřelých zabil. Anebo, což by bylo ještě horší, kdyby se dal zabít sám. Proto mu nařídila nic zatím nepodnikat. Žádné další agenty už ztratit nemínila.

Před nimi se ze tmy vynořila tabule: WELCH, 5 MIL.

Do Jola jim chyběla necelá půlhodina a další vozy státní policie ze Západní Virginie byly tou dobou ještě blíž. Jestli všechno proběhne podle plánu, měla by to mít do půlnoci pod střechou.

Pak ze satelitního telefonu naráz třeskl Brockův hlas.

„Mayday! Mayday! Žádám o povolení okamžitě vniknout do objektu! Opakuji, žádám o povolení vniknout dovnitř.“

Lucille si tiskla sluchátko k uchu. „Co se tam děje?

Pokoušejí se uniknout?“

„Máme vizuální kontakt, jsou shromážděni okolo počítače! Žádám o povolení vniknout dovnitř, než se jim podaří smazat klíčová data!“

Zhluboka se nadechla. Stála před osudovým rozhodnutím. Jejím prvořadým úkolem bylo zajistit informace klíčové pro národní bezpečnost. A Brock může mít pravdu: podezřelé osoby se mohou právě pokoušet ta data vymazat. Avšak Lucille měla bezmeznou důvěru v počítačové experty Úřadu. Viděla je získávat smazaná data už ze stovek pevných disků. „Nepovoluji. Zálohy to k vám mají necelých dvacet minut. Setrvejte na místě, dokud tam nedorazí.“

„Rozumím, jdeme dovnitř!“

Lucille se domnívala, že jí v tom chrastění poruch neporozuměl. „Ne, řekla jsem setrvat na místě! Žádné vnikání dovnitř! Opakuji, dovnitř nevnikat!“

„Rozumím, končím spojení, dokud podezřelé nezadržíme. Konec.“

Zmocnila se jí panika. „Ksakru, Brocku, povídám, abyste zůstali, kde jste! Nesmíte –!“

Pak telefon oněměl.

*

BYLI DVA. Dva svalnatí primitivové v tmavomodrých větrovkách se zlatými nápisy FBI. Jeden byl vytáhlý blond ranař, druhý středomořský typ, snědý brunet s nakrouceným knírkem. Oba měli v rukou devítimilimetrové glocky mířící teď na Amila Guptu, na Davida a na Moniku.

Profesor Gupta instinktivně chránil vnuka. Postavil se před Michaela, který klečel na podlaze vedle mechanického brontosaura a neměl oči pro nic jiného než pro svého robotického přítele. V reakci na Guptovo počínání mu světlovlasý agent namířil pistolí na čelo. „Ještě jednou se hni, a vystřelím ti mozek z lebky!“ řval. „Pracky nahoru, ty sráči!“

Stařec civěl do ústí zbraně. Levá tvář mu pocukávala, zanaříkal. Pomalu zvedal ruce. Pak se otočil a pohlédl dolů na vnuka. „Prosím…, postav se taky, prosím tě, Michaeli,“

říkal tichým, roztřeseným hlasem. „A dej taky takhle ruce nahoru.“

Blondýn se obrátil a pistolí teď zamířil na Davida. Nos měl rozpláclý, jakoby mnohokrát už zpřerážený, a tváře celé protkané rudými žilkami. Na příslušníka FBI vyhlížel až příliš zpustle; spíš by se v něm dal hledat hospodský rváč.

„Ty taky, ty ksichte,“ řekl. „Zvedni pazoury.“

Když David zdvíhal ruce, vrhl pohled na Moniku, která stála za Guptou a Michaelem. Věděl, že vzadu za pasem šortek má zastrčený revolver. Věděl taky, že pokud by pro něj sáhla, znamenalo by to pro ně jistou smrt. Lehce

zavrtěl hlavou: to ne, to ne. Po ochromující vteřině nejistoty zvedla ruce i ona.

Blondýn se otočil ke svému partnerovi. „Krej mě, Santullo. Podívám se po zbraních.“

Vydal se nejprve k Davidovi a hrubě ho celého ohmatal. Když skončil, rýpl Davida pistolí do žeber. „Jsi kus posranýho blba,“ řekl.

David stál naprosto nepohnutě. Ne, říkal si, tenhle parchant mě nezastřelí. Vláda mě chce dostat živého. Ale jistý si tím nebyl. Představoval si střelu čekající v komoře zbraně, úderník připravený uhodit na zápalku.

Avšak agent spoušť nestiskl. Namísto toho se předklonil, až se rty téměř dotýkal Davidova ušního lalůčku.

„Měl jsi zůstat u tý svý,“ šeptl. „Vypadá o moc líp než tahle negerka.“

Pak od něho odstoupil a přešel k profesoru Guptovi.

David spustil paže, takřka bez sebe vzteky, ale druhý agent, Santullo, na něho okamžitě namířil svého glocka. „Nech je nahoře!“ houkl „A víckrát už ti to opakovat nebudu!“

Zatímco se David podřídil, blondýn opleskával profesora Guptu. Starý pán se přinutil k úsměvu a podíval se na vnuka. „Michaeli, tenhle pán na tebe za chvilku bude sahat. Ale neboj se, nebude to bolet. Podívej, sahá teď i na mě a vůbec mě to nebolí.“

Agent se po Michaelovi úkosem podíval. „Co je s tím klukem? Je vadnej?“

Gupta z Michaela nespouštěl oči. „Není třeba, abys křičel, rozumíš? On si na tebe jen sáhne, a pak už tě nechá.“

Profesorovo chlácholení, jak se zdálo, zapůsobilo: když začal agent prohledávat i Michaela, chlapec sice zakňoural, ale nerozkřičel se. Pak se agent otočil k Monice a rychle objevil její revolver. Vytrhl jí ho ze šortek a ukázal ho tak, aby ho všichni viděli. „A podívejme se,“ zavrčel, „tahle děvenka nosí v kalhotkách něco černýho.“

Monique se na něho rozezleně zahleděla, bylo vidět, že už začíná litovat svého rozhodnutí nestřílet. Agent zastrčil svou vlastní pistoli do koženého pouzdra a otevřel bubínek revolveru, aby se přesvědčil, je-li zbraň nabitá. „Takže já mám kliku,“ řekl, „a vy zase smůlu, slečinko Reynoldsová.

Právě jsem u vás našel vražednou zbraň.“

Zavrtěla hlavou. „Nikoho jsem nezavraždila. O čem to, k čertu, mluvíte?“

Zacvakl bubínek zpět a otočil se ke svému kolegovi.

„Mluvím o tomhle.“ Namířil revolverem na Santullovu hlavu a stiskl spoušť.

Odehrálo se to tak rychle, že zatímco kulka prolétávala Santullovou lebkou, jeho oči byly stále ještě upřeny na Guptu, Davida a Moniku. Z místa průstřelu vystříkla krev a mozková tkáň. Náraz ho srazil na bok, glock mu vypadl z ruky. Blondýn ho sebral, Santullovu pistoli držel v jedné ruce, Moničin revolver v druhé.

Michael se v okamžiku, kdy uslyšel výstřel, rozječel.

Padl na kobereček a ruce si přitiskl k uším. Profesor Gupta se k němu shýbl a odvracel ho od ležící mrtvoly. Ale David byl příliš ohromen, než aby vnímal cokoli jiného než zastřeleného muže. Krev tryskala z místa vstřelu nad Santullovým spánkem.

Světlovlasý agent tělo obešel, ani se na ně nepodíval.

„Tak, a konec srandy,“ řekl. Zacvakl na glockovi pojistku a strčil si ho do kapsy, revolverem však dál mířil na své zajatce. „Jdeme odsud, než sem dorazí policajti. Trochu se projdeme lesem a za kopcem už na nás čeká jeden můj přítel.“

David upřel pohled na agentovu zbrázděnou tvář. Se zachvěním si uvědomil, že jeho prapůvodní podezření se potvrdilo: on ve skutečnosti nejedná v zájmu FBI. Pracuje pro ty teroristy!

Třemi rychlými kroky přešel agent k profesorovi Guptovi a k jeho kvílejícímu vnukovi. Odstrčil nejprve Guptu stranou, až se profesor zapotácel a upadl. Pak popadl Michaela za lem trička a přitiskl hlaveň revolveru k chlapcově hlavě. „Půjdete v zástupu přede mnou. Jestli se někdo z vás pokusí utéct, je ten kluk mrtvej. Jasný?“

Monique teď stála po agentově levici, David napravo od něho. Naléhavě na Davida pohlédla a on pochopil: ten chlap se ocitl ve zranitelném postavení. Nemůže je sledovat

oba dva zároveň. Jestli mají něco podniknout, musí se tak stát teď.

Gupta se zvolna zvedal. Když vzhlédl k agentovi, zrůznila se jeho tvář hněvem. „Okamžitě toho nechte, vy idiote!“ rozkřikl se. „Hned mého vnuka pusťte!“

David odhadoval vzdálenost, jaká ho od agenta dělí.

Mohl by na toho parchanta skočit a zbraň mu možná vyrvat, ale sotva by mu dokázal zabránit, aby nestiskl spoušť. Musí ho přimět, aby namířil někam jinam než na Michaela.

Agent se na profesora pobaveně ušklíbl. „Jak jste mi to řekl? Idiote?“

Monique blýskla po Davidovi dalším pohledem: tak nač čekáš? A pak si všiml, že brontosauří robotek kývá svým článkovitým ocasem jen pár stop od ní. Upřel zrak na spirálovitou anténku přístroje.

„Ano, vy nejste nic jiného než idiot!“ křičel Gupta.

„Copak nechápete, co děláte?“

David neslyšně zformuloval ústy slovo anténa a ukázal na robota. Monique zprvu vyhlížela zmateně. Pak David sevřel pravou ruku v pěst a zakroutil jí. To stačilo.

Monique se shýbla ke stroji a anténu ulomila.

Poplachový signál byl ještě silnější než ten, který uvízl Davidovi v paměti. Agent automaticky pustil Michaela a zamířil na zdroj zvuku. A zezadu se na něho vrhl David.

*

SIMON ZAPARKOVAL PICKUP na dohodnutém místě, u ostré zatáčky nezpevněné silničky, asi kilometr na jih od chaty. Místo zvolil za pomoci mapy místního okolí, kterou nalezl v kapse dveří. Dávat si schůzku u Carnegie Manoru nebylo rozumné, jelikož lesní cesta u chaty končila a od severu se sem sjížděla alespoň desítka policejních vozů.

Avšak tahle makadamová silnice se klikatila hustým lesem k jihu a představovala ideální únikovou cestu do sousedního státu, Virginie. Vypnul světla a pohlédl na zářící ručičky náramkových hodinek. Ukazovaly 9:21. Brock by se tu měl objevit za devět minut. Simon mu slíbil dosti podstatnou odměnu – 250 000 dolarů – pokud mu přivede všechny čtyři osoby živé. Agent měl v úmyslu zařídit to tak, jako by podezřelí byli zastřelili jeho partnera a pak unikli do lesů.

Simon zapochyboval, jestli mu FBI tuhle historku spolkne, ale to už bude Brockův problém, nikoli jeho.

Stáhl okénko, vystrčil hlavu ven a naslouchal, kdy už se ozvou kroky pěti lidí brodících se spadaným listím. Ale vše, co uslyšel, byly běžné zvuky nočního lesa: cvrkot cikád, kvákání žab, vítr šelestící ve vrcholcích stromů. Po několika vteřinách zazněl od západu tlumený výstřel. Spíše jako z brokovnice. A poté zaslechl podivné kvílení a čtyři další výstřely v rychlém sledu. Měl dobrý odhad, pokud jde o charakter ran způsobovaných rozličnými zbraněmi. Tohle byla krátká zbraň, vypadalo to na bubínkový revolver.

Žádný důvod ke znepokojení, říkal si. To jenom agent Brock právě popravuje svého společníka. Ale proč hned čtyři rány? Jedna kulka do hlavy zpravidla postačuje. Ne, ne, žádné takové úvahy si nepřipouštěj – třeba je Brock jenom mizerný střelec, vypálil možná ještě třikrát navíc, aby se ujistil, že toho muže opravdu zabil. Nic z těchto spekulací však Simona nezbavilo nervozity. Všechny instinkty mu napovídaly, že se tam cosi zvrtlo.

Popadl uzika, otevřel dveře pickupu a opatrně z něho vystoupil. Pravý kotník měl zle nateklý, ale jinou volbu neměl.

*

DAVID VYRAZIL KUPŘEDU a pravým ramenem agentovi prudce narazil do zad. Byl to rychlý a silný úder, muži po něm ujely nohy, ztratil rovnováhu a dopadl hrudníkem na zem. Stále však třímal v ruce revolver, podařilo se mu vypálit ránu, kterou zasáhl dinosauřího robotíka a ukončil tak jeho poplachový jekot. Vypálil znovu nazdařbůh a to už ho David udeřil do hlavy takovou silou, že si o kostnatý týl až odřel klouby pěsti. Držel se tvrdého ponaučení, které mu kdysi vštěpoval otec: nic takového, jako fair rvačka prostě neexistuje. Jde jen o to, kdo vyhraje a kdo prohraje, a když chceš vyhrát, musíš toho pacholka tlouct, dokud se nepřestane hýbat. Agent měl poté, co mu

David přirazil obličej k podlaze, nanovo přeražený nos, přesto však nepřestával střílet. Zazněly dvě další rány a David uslyšel Moniku vykřiknout. Rozzuřen klekl agentovi na předloktí, a teprve pak mu revolver vyklouzl z ruky.

David však ani na okamžik neustával. Jako by dosud slyšel otcův ginem nasáklý hlas: Jen mu prokrista nedávej příležitost, aby se zvedl! Třískej ho, tluč ho, celýho ho rozmrdej! A David se držel tátovy rady, doslova a do písmene, dokud nebyla tvář muže, kterého držel pod sebou, na kaši, ústa rozšklebená dokořán, oči zavřené a celé zateklé. „Tumáš, ty čuráku,“ řval mu David do ucha, ale už vlastně nemyslel na agenta. Křičel na tátu, na toho ožralého bestiálního násilníka, a dál bušil pěstmi do zrudlého obličeje.

Byl by tloukl dál, dokud by ho neubil, ale ucítil, jak ho od něho zezadu kdosi odtahuje. „Tak už dost, už dost! Je v bezvědomí!“

Otočil se a uviděl Moniku. K jeho překvapení se nezdálo, že by byla zraněna. Ustaraně na něho hleděla, pak sáhla do agentova podramenního pouzdra a vytáhla odtamtud jeho poloautomatickou pistoli. „Otoč ho, ať se dostanu i k té druhé,“ přikazovala.

David bezvládné tělo nadzvedl a Monique sebrala i Santullovu zbraň zpod opasku jeho kalhot. „Tuhle si vezmi,“

řekla a podávala mu glocka. „Hlídej ho pro případ, že by se probral. Já se zatím postarám o Amila.“

„O Amila? Co je s ním?“

Ohlédl se a uviděl, že Michael stále ještě leží na koberečku, ruce přitisknuté k uším. Vedle něho ležel na zádech profesor Gupta v šířící se kaluži krve. Prýštila z dvoucentimetrového průstřelu v jeho levém stehně. Gupta opřený o lokty ránu s hrůzou pozoroval. „Teče to!“

vykřikoval. „Hrozně to teče, pořád víc!“

Monique ukázala prstem na Davidovo tričko. „Rychle, shoď to,“ řekla. Pak spěchala ke Guptovi a roztrhla mu levou nohavici, celou už nasáklou krví. „Pokuste se uklidnit, pane profesore,“ říkala mu. „Zhluboka dýchejte. Potřebujete trochu zvolnit tep.“

Vzala si od Davida jeho tričko, s logem jeho softbalového klubu Hitless Historians natištěným na zádech, a složila ho do polštářku, který položila Guptovi na ránu.

Rukávy mu obtočila kolem stehna, utáhla je a zavázala na uzel a pak ještě obvaz přitlačila dlaní, aby zastavila krvácení. Druhou rukou mu pak sáhla do slabin a ohmatávala oblast vlevo od poklopce. „Omlouvám se,“

řekla, „snažím se najít femorální arterii.“

Gupta se usilovně soustřeďoval na hluboké dýchání a patrně ji nevnímal. David Moniku s údivem sledoval, jak starci zarývá prsty do rozkroku. Po chvíli nalezla tlakový bod, vší silou se do něho opřela dlaní a přitiskla tepnu ke stydké kosti. Profesor zaúpěl bolestí.

Monique mu věnovala široký úsměv. „Tak, už je to lepší,“ řekla. „Krvácení teď trochu ustane.“ Ale k Davidovi se obrátila se zasmušilou tváří. „Musíme ho dopravit do nemocnice.“

Tentokrát ji Gupta uslyšel. Prudce zavrtěl hlavou, snažil se posadit. „Ne!“ vykřikl. „Vy musíte utéct! Vy se musíte nějak dostat do Georgie!“

„Pane profesore, prosím vás, zůstaňte ležet,“ naléhala Monique.

„Ne, poslouchejte mě! Ten člověk povídal, že sem jedou policisté! Jestli vás chytí, dostanou se k Einheitliche Feldtheorie oni!“

Monique se snažila udržet tlak na Guptově tepně a na improvizovaném obvazu. „Tady vás přece nechat nemůžeme!“ rozkřikla se. „Tady vykrvácíte!“

„Jen co sem dorazí nějaké jednotky, určitě mě hned odvezou do nemocnice. Věřte mi, oni mě tu nenechají umřít.

Na to já jsem pro ně až moc důležitý.“

Vrtěla hlavou. Nechtěla ho opustit. Davida její oddanost dojala. Měl až dosud dojem, že Monique profesora nemá příliš ráda, a teď by kvůli němu chtěla všechno obětovat.

Gupta k ní natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Pak ukázal na vnuka, který se v dřepu pohupoval sem a tam.

„Michaela vezměte s sebou,“ řekl. „Kdyby ho tu našla

policie, strčili by ho někam do ústavu. Nedopusťte to, Moniko. Prosím vás o to.“

Nepouštěla ruku z obvazu, ale přikývla. Pak se Gupta obrátil na Davida a ukázal na počítač na stole. „Než odejdete, budete muset zničit pevný disk. Tak aby FBI nemohla rozluštit ten kód.“

David beze slova zvedl počítač nad hlavu a pak jím mrštil na podlahu. Plastová skříň se rozlomila a David z ní vytáhl pevný disk, který vyhlížel jako miniaturní gramofon se sloupkem stříbrných desek. Vzal glocka za hlaveň a pažbou začal destičky roztloukat, dokud z nich nezbývalo nic než hromádka drobných střípků.

Byl už téměř hotov, když uslyšel sirénu. Houkal hlídkový vůz státní policie řítící se sem lesní cestou, sotva pár stovek metrů daleko. Naslouchal pozorně zvuku dvou dalších sirén, doléhajícímu z trochu větší vzdálenosti. A pak se ozval zvuk ještě mnohem varovnější, rychlá dávka ze samopalu.

Vyskočil. Monique se dosud skláněla nad profesorem Guptou, dosud tiskla ruku na obvaz, ale profesor teď cosi šeptal Michaelovi do ucha. „Pojď!“ křikl David. „Musíme odtud!“

„Běžte už,“ řekl Gupta a odstrčil od sebe Michaela i Moniku. Zdálo se, že slábne. „A nezapomeňte tu…

Michaelova Game Boye.“

Monique se slzami v očích vstala a vydala se ke dveřím. David vyhledal Game Boye a vtiskl ho chlapci do rukou. Michael stiskl tlačítko a displej oživl. Vrátil se k místu, kde ve Warfighterovi předtím přestal, pokračoval, jako by se mezitím nic důležitého nebylo událo, a byl hrou natolik zaujatý, že se bez námitek podvolil, když ho David vzal za loket a vedl ho z chaty ven.

*

SIMON SE NEJDŘÍV ZE VŠEHO VYPOŘÁDAL s policisty. Opřen o kmen stromu u silničky pokropil sklo vedoucího hlídkového vozu a zabil oba muže uvnitř.

Automobil sjel z vozovky a narazil na balvan hustě porostlý úponky kuzu. Řidič dalšího vozu havarované vozidlo nespatřil, dokud neprojel zatáčkou, což bylo pozdě. Než stačil zařadit zpátečku, zabil Simon i jeho. Třetí řidič se moudře držel z dostřelu. V dálce slyšel Simon policisty zaléhající do skrytu a domlouvající se rádiem. Zatím dosáhl toho, co potřeboval: policajti zůstanou ještě dobrou půlhodinu zalezlí tady u silnice, poschovávaní za skalami a za stromy, takže Simon může pozornost zaměřit jinam.

Dobelhal se po cestě až k chatě. První známkou problémů byly dokořán otevřené dveře. Druhou byla trojice těl ležících uvnitř na podlaze. Jen jeden z nich byl mrtvý – agent FBI s kuriózním knírem, zjevně Brockův parťák. Jeho

mozek byl rozstříknutý po zdi. Maličký Ind, velevážený pan profesor Gupta, byl natažený na zemi, v bezvědomí a v kaluži krve. Kdosi ho improvizovaně obvázal, ale i obvaz byl teď už prosáklý krví. A posléze agent Brock, který se svíjel na břiše, hekal bolestí a plival úlomky zubů.

Simon se na okamžik zastavil, rozvažoval, co dál.

Swift a Reynoldsová, jeho původní cíle, se zatím asi ještě daleko nedostali, prchají nazdařbůh lesem i s tím chlapcem.

Za normálních okolností by je byl Simon pronásledoval, avšak kotník mu natékal čím dál tím víc a Simon vnímal, že dlouho už jeho váhu neunese. Prozatím se bude muset spokojit s výslechem doktora Gupty. Za předpokladu, že stařík neumře na traumatický šok, je tu jistá naděje, že by mohl odhalit, kam Swift s Reynoldsovou míří.

Brock se s námahou sbíral ze země. Tvář měl jednu krvavou ránu, jinak byl ale použitelný. Společně by dokázali Guptu odnést lesem až k pickupu. Simon popadl Brocka zezadu za šíji a postrčil ho k profesorovi. „Mám pro vás další úkol, pane Brocku,“ řekl. „A pokud hodláte zůstat naživu, měl byste ho raději přijmout.“

9

LUCILLE

KLEČELA

VEDLE

TĚLA

TONYHO

SANTULLA, čtyřiadvacetiletého agenta, jenž teprve před půl rokem absolvoval akademii, a přiměla se zevrubně ohledat díru zející v jeho spánku. Hluboce se nadechla, potlačila vše, co se jí dralo na mysl, pocity viny a hněvu a frustrace, a soustředila se na rekonstrukci toho, co se v chatě odehrálo. Srovnávala polohu Santullova nehybného těla a stopy rozstříknuté krve.

Povšimla si také dvou dalších loužiček krve na opačné straně místnosti naznačující, že tu byly ještě dvě další zraněné osoby. A prohlédla si i rozbité pozůstatky počítače rozházené po podlaze a plastové střepiny jakéhosi robota.

Agent Crawford stál za ní se sluchátkem přitisknutým k uchu. „Brocku, ozvěte se,“ křičel do mikrofonu vysílačky.

„Ozvěte se, ozvěte se! Navažte ihned spojení, přepínám!“

Lucille vrtěla hlavou. Byla tu sice pořád ještě možnost, že agent Brock pronásledoval podezřelé na útěku do lesa a teď mlčí, protože leží mrtvý anebo zraněný někde ve křoví.

Ale dost o tom pochybovala. Už čtyřiadvacet hodin ji trápí podezření, že někde v její jednotce je zrádce, a teď už věděla, kdo to asi může být.

„Ozvěte se, Brocku,“ opakoval Crawford. „Ozvěte se, navažte –“

Nechal náhle ruku s vysílačkou klesnout, nachýlil hlavu ke straně a naslouchal jakýmsi zvukům zvenčí. Po pár vteřinách je zaslechla i Lucille: klapot rotorů helikopter.

Zvedla se a vyšla za Crawfordem před chatu. Zahleděli se k severovýchodu a uviděli tam tři blackhawky přehupující se těsně přes temena vrchů, s reflektory ozařujícími koruny stromů pod sebou. Předvoj jednotek Delta Force, který dorazil ještě před plánovaným termínem.

*

DAVID, DO PASU NAHÝ, VYRAZIL DO TMY. Neviděl vůbec nic, ale hnal se kupředu, snažil se podle sluchu sledovat Moniku prodírající se podrostem. Levou rukou tápal po kmenech a větvích, pravou držel Michaela za loket a strkal ho před sebou. Chlapec zprvu vřískal, avšak po kilometru běhu se už natolik zadýchal, že přestal protestovat. Dosud poháněni hrůzou se cestou necestou řítili černým lesem.

Ocitli se na pokraji nějaké mýtiny a Monique se zastavila. David do ní div nevrazil. „Co děláš?“ sykl. „Běž dál, běž dál!“

„A kam vůbec jdeme. Jak víš, že se nemotáme v kruhu?“

Vzhlédl ke hvězdám. Malou medvědici měli po pravé ruce, což znamenalo, že putují západním směrem. Vzal Moniku za ruku a ukázal s ní doleva. „Měli bychom se vydat tamhle, k jihu. Pak můžeme –“

„Och Bože, co je zase tohle?“

Nad korunami stromů za nimi se vynořily tři zářící body a visely na obloze jako nějaké nové jasné hvězdy.

Když se David tím směrem podíval, uslyšel zdáli burácení rotorů vrtulníků.

Popadl Michaela za loket a postrčil Moniku kupředu.

„Honem, honem! Pod stromy!“ Ponořili se znovu do lesa a drápali se kamenitým svahem vzhůru. Cesta do kopce byla svízelnější, samá nerovnost. Monique o něco zakopla a s výkřikem padla. David k ní přispěchal, ale když se k ní sklonil, aby se jí zeptal, jestli se jí něco nestalo, uslyšel pomalý bas: „Zůstaň stát, kde seš.“ A pak ještě zaslechl dvojí cvaknutí natahovaných kohoutků dvou pušek.

David ztuhl. Na okamžik zauvažoval, jestli by neměl utéci, ale když se otočil, uviděl, že Game Boy v Michaelově ruce je pořád ještě zapnutý. Svit displeje byl sice slabounký, ale jako cíl by posloužit mohl.

Rozžehla se baterka, přeběhl po nich kužel světla.

Oslněn se David pokoušel rozpoznat, kdo si na něho svítí, ale vše, co uviděl, byl jen obrys obtloustlé postavy. FBI to snad není, říkal si. Spíš nějaký místní šerif anebo někdo z vojáků. Ne že by to v dané situaci znamenalo přílišný rozdíl.

„Copa tu hledáte takle v noci?“ ozval se tlouštík. „Na piknik ste si tohle místo nevybrali zrovna nejlíp.“

Z hlasu zazníval nelíčený údiv. David zamžoural do světla a ke své úlevě uviděl, že uniformu na sobě ten člověk nemá. Byl v montérkách, flanelová košile mu byla trochu velká a zbraň, kterou na ně mířil, byla brokovnice, nikoli kulovnice. Po jeho levici stál další muž s brokovnicí, bezzubý stařeček s kšiltovkou od firmy John Deere, napravo od něho postával malý podsaditý chlapec, tak kolem osmi, devíti let. Měl podivně zploštělou tvář a v ruce držel prak, zřejmě vlastní výroby.

„Tak slyšeli ste?“ ozval se tlusťoch znovu. Měl hustý hnědý plnovous a přes levé oko značně špinavý obvaz.

„Něco sem se vás ptal.“

David kývl. To musí být obyvatelé tohodle zapadákova, shánějící si večeři, o kterých se zmínil profesor Gupta. Bezpochyby dědeček, otec a syn. Západovirginští horalé, hákliví na všechny vetřelce. Do pasu nahý historik a černá fyzička by v nich sotva vzbudili sympatie. Ale vládu oni asi taky moc v lásce nemají. David zauvažoval, jestli by se téhle okolnosti nedalo využít. „Máme problém,“ připustil.

„Jdou po nás, chtějí nás zatknout.“

Tlouštík na něho upřel zdravé oko. „Kdo po vás de?“

„FBI. A vojáci. Honí nás teď společně.“

Tlouštík si odfrkl. „A co ste udělali? Banku?“

David si byl vědom, že s pravdou ven nemůže. Musí si vymyslet nějakou historku, které by tihle lovci dokázali uvěřit. „Nic špatného jsme neprovedli. Tohle všechno je nezákonná vládní akce.“

„Co tim, ksakru, máte na mysli, že je to –“

Přerušil ho jeho synek, který znenadání vysokým hláskem vypískl, jako když se ozve nějaký tropický pták.

Chlapcova tvář se přitom rozšířila úsměvem, trochu křivým, a rozkymácel se ze strany na stranu, jako by jím lomcoval vítr. David rázem pochopil, co s ním je. Hoch trpěl Downovým syndromem.

Tlusťoch synovi nevěnoval pozornost. Nepřestával brokovnicí mířit na Davida. „Tak hele, řeknete mi konečně, vo co tu de?“

No dobrá, pomyslel si David. Alespoň něco máme společného. Pro začátek by to mohlo stačit. Ukázal na Michaela, který se krčil v podřepu a pohupoval se kupředu a zase zpět. „Jdou po našem klukovi!“ vykřikl. „Chtějí nám ho odebrat!“

Monique se na něho zděšeně podívala. Ale ta lež, třebaže tolik nadsazená, nebyla tak úplně absurdní. Ve tmě nebylo těžké přesvědčit někoho, že ten snědý chlapec je jejich syn. A jak se zdálo, lovci to brali. Tlouštík sklonil hlaveň o pár stupňů, mířil jim teď pod nohy. „Ten váš chlapec – je mu něco?“

David nasadil rozhořčený výraz. „Ti doktoři ho chtějí strčit do blázince! Utíkáme před nimi z Pittsburgu, ale oni nás pronásledovali až sem!“

„Slyšeli sme před chvílí nějaký rány. To stříleli po vás?“

David opět přisvědčil. „A teď si přivedli posily. Slyšíte ty vrtulníky?“

Svist rotorů sílil. Stařík s kšiltovkou si vyměnil pohled s tlusťochem. Pak oba dva sklonili zbraně. Tlouštík zhasl baterku. „Pojďte za mnou,“ zavelel. „Tudy.“

*

SIMON DOKÁZAL HELIKOPTÉRY IDENTIFIKOVAT

podle siluet. Blackhawky letící nízko, sotva pár metrů nad korunami stromů. Známá taktika Delta Force, držet se u země, z dosahu radaru. Simonovi se zrychlil puls – blíží se jeho nepřátelé! Na jejich palubě mohou být klidně ti, co vlétli do Čečny, ti vojáci, co zabili jeho ženu a děti. Na okamžik zvažoval, nemá-li po nich vypálit dávku ze svého uziku. Při trošce štěstí by tak mohl dostat alespoň jednoho z pilotů. Ale pak by ho tu ostatní blackhawky obklíčily a byl by konec. Ne, říkal si Simon, drž se raději původního plánu.

Tak jich dokážeš zabít mnohem víc.

Brzy s Brockem dorazili k pickupu a uložili profesora Guptu na zadní sedadlo. Pak se Brock zhroutil na místo

spolujezdce a Simon se posadil za volant. Věděl, že světla rozsvítit nesmí – piloti blackhawků by ho okamžitě zpozorovali – takže si nasadil svůj infravizor. Na displeji se chladná silnička jevila jako černá, avšak kmeny a větve podél ní dosud hřejivě zářily nastřádaným denním teplem.

Kontrast byl natolik silný, že Simon mohl jet rychle, naštěstí, neboť času jim mnoho nezbývalo. Když se Simon ohlédl přes rameno, uvědomil si, že Guptova tvář je podstatně chladnější než Brockova. S profesorem to nevypadalo dobře.

Ujeli od chaty asi třicet kilometrů, přes hranici státu Virginie, když v záhybu silničky uviděl nějaký dům. Byla to neokázalá patrová stavba s verandou vepředu a s přilehlou garáží. Co však upoutalo Simonovu pozornost, bylo jméno na poštovní schránce. Na studeném kovu jasně zářila plastová písmena: Dr. MILO JENKINS. Simon prudce zabrzdil a zabočil na nájezd k doktorově garáži.

*

LOVCI SE LESEM POHYBOVALI JAKO DUCHOVÉ.

Pod klenbou stromů sledovali klikatou stezku vedoucí vzhůru po úbočí úzkého horského údolíčka. Třebaže kráčeli tak rychle, že jim David, Monique a Michael sotva stačili, postupovali naprosto neslyšně. David je dokázal sledovat jen díky odlesku srpku měsíce na hlavních jejich brokovnic.

Stoupali tak asi půl hodiny, až dospěli na příkrý hřeben řídce porostlý borovicemi. Michael už začínal funět, ale nezvolnil, s očima dál upřenýma na svého Game Boye se nechal vést Davidem za loket. Když se dostali na vrchol, David se otočil a mezerou mezi stromy se zahleděl k východu. Nad terénem tam spatřil reflektory všech tří vrtulníků propátrávajících kopce a dolíky pod sebou, byly však teď tak daleko, že zvuk jejich rotorů už k nim doléhal jen jako tlumené hučení.

Lovci pokračovali ještě asi kilometr po hřebeni, pak začali sestupovat do sousedního údolí. Po několika minutách už David spatřil ve stráni světlo. Trojice zamířila přímo k němu, zrychlila ještě krok a po několika minutách stanuli před boudou postavenou z holých kusů překližky na podezdívce ze škvárových tvárnic. Budova byla dlouhá a úzká, na jednom místě jakoby pokleslá a opřená o sousedící strom, a vypadala spíš jako vrak nějakého náklaďáku odloženého v lesích. Pobíhal kolem ní párek opelichaných psů, štěkajících a kňučících, ale jak se lovci blížili, psi ztichli. Jeden se rozběhl k hochovi s Downovým syndromem a dováděl mu u nohou. Jeho otec, tlouštík v montérkách, se otočil k Davidovi. „Tohleto je náš domov,“

řekl a napřáhl ruku. „Menuju se Caleb. Tohle je muj táta a tohle muj synátor, Joshua.“

David podávanou ruku stiskl. Všiml si, že Calebovi na ní chybí prsteník. „Já jsem David. Tohle je moje žena,

Monique.“ Lhal bez sebemenších nesnází. Bez potíží vyčaroval ze země novou rodinku. „A tohle je můj syn Michael.“

Caleb přikývl. „Abyste věděli – žádný předsudky se tady nevedou. Černej nebo bílej, tady na horách v tom neděláme žádnej rozdíl. Ve vočích Pána sme všichni bratři a sestry.“

Monique se přiměla k úsměvu. „To je od vás moc hezké, že to říkáte.“

Caleb došel ke vchodu do přístřešku a otevřel dveře, hrubě přitesanou prkennou desku visící ve veřejích trochu nakřivo. „Pojďte dál a posaďte se. Hádám, že si potřebujete vorazit.“

Jeden po druhém nakráčeli dovnitř, do jediné podlouhlé místnosti v chatrči. Okna neměla, ozařovala ji osamocená holá žárovka pověšená u stropu. Na stole v popředí bylo pár plastových misek a vařič; kolem stálo pár kuchyňských židlí s potrhanými sedačkami. Za nimi ležely na zemi šedivé armádní přikrývky, bylo to zřejmě místo ke spaní. A v šeru vzadu se rýsovala hromada kartónových krabic a nějaké poházené oblečení.

Calebův otec beze slova smekl kšiltovku a zamířil ke stolu. Zapnul vařič a otevřel plechovku s dušeným masem.

Klučina se zatím rozběhl dozadu do místnosti a začal se o cosi přetahovat se svým psíkem. Caleb pohladil synka po černých vlasech, které mu zřejmě už dlouho nikdo neumyl.

„Joshua je pro mě obzvláštní dar vod našeho Pána,“ říkal.

„Sociálka v Mingo County se mi ho pokouší vodebrat už vod chvíle, kdy mu umřela máma. Proto sem si postavil tuhle boudu tady. K nejbližší silnici sou vodsud dobrý dvě míle. Dost na to, aby nám tady dali šerifovo lidi pokoj.“

Monique zachytila Davidův pohled. Měla na mysli bezpochyby totéž, co on: že měli z pekla štěstí, když potkali zrovna tohohle chlapíka. Ovšem v těchto končinách Západní Virginie asi nebylo nic tak nepravděpodobného, že jedna skupinka uprchlíků narazila na jinou. Každý, kdo se do těchto pustin uchyluje, asi před něčím utíká.

Caleb se postavil před Michaela a snažil se upoutat jeho pozornost. „I ty si takovej Pánův dárek,“ říkal. „Přesně tak, jak se to řiká v Bibli, v evangeliu svatýho Marka, kapitola desátá. Nechte děti přicházet ke mně, nebraňte jim, neboť takovým patří království Boží.“

Michael ho ignoroval, oběma palci nepřestával pilně cvakat tlačítky Game Boye. Caleb se po chvíli otočil k hromadě šatstva bez ladu a skladu poházeného po kartónových škatulích. Vybral tam tričko a podával ho Davidovi. „Tohle si vobleč,“ řekl. „A ste tu vítaný k noclehu.“

David mrkl na přikrývky natažené na holé zemi. Byl tak unavený, že by se na nich byl rád prospal, aťsi to bylo sebevíc nepohodlné, ale nepřestával mít před očima ony vrtulníky, které viděl na opačné straně horského hřbetu.

„Děkujeme ti za nabídku, Calebe, ale my se asi budeme muset vydat hned dál.“

„A kam vlastně míříš, bratře? Jestli se teda smim voptat?“

„Do Columbusu v Georgii.“ David ukázal na Moniku.

„Moje žena tam má svou rodinu. Ti nám určitě pomůžou.“

„Jak se tam chcete dostat?“

„Auto jsme museli nechat u té chaty, když nás policajti dohonili. Ale nějak se do Columbusu dostat musíme. Třeba pěšky, když to nepůjde jinak.“

Caleb zavrtěl hlavou. „To nebudete muset. Něco bych pro vás asi moh udělat. Máme tu v církevní komunitě ňákýho Graddicka. Má zejtra vodjet na Floridu. Ten by vás klidně moh vzít s sebou.“

„Bydlí někde blízko?“

„Ne, ale má se tu kolem půlnoci stavit a vyzvednout ty hady. Určitě vás sveze.“

„Hady?“ David myslel, že se přeslechl.

„Pochytal jsem minulej tejden nahoře na vršku pár chřestejšů a Graddick je má vodvézt církvi svatosti v Tallahassee. Je to církev s hadíma vobřadama, zrovna taková jako ta naše tady v Rockridgi.“ Caleb otevřel jednu z kartónových krabic a vytáhl z ní cedrovou bedýnku velikou asi jako zásuvka psacího stolu. Měla víko z plexiskla a v něm řádku okrouhlých otvůrků. „Snažíme se tak pomáhat

našim bratřím na Floridě, víš, ale vono to neni tak docela podle zákona. Proto ty hady vozíme radši v noci.“

David nakoukl plexisklem dovnitř. Uvnitř ležel stočený narezavělý had, silný asi jako mužské předloktí.

Zašustil svým chřestítkem, zaznělo to jako ostré varovné napomenutí: „Ššššššššš!“

Caleb postavil bedýnku na zem a z kartónu vyndal další. „To nám nařizuje sama Bible. Evangelium svatýho Marka, kapitola šestnáctá. Ty, kdo uvěří, budou provázet tato znamení: Ve jménu mém budou vyhánět démony a mluvit novými jazyky; budou brát hady do ruky.“ Sáhl ještě pro třetí bedýnku a postavil ji na první dvě. Pak celý štůsek zvedl a opřel si ho o širokou hruď. „Vemu ty bedýnky zatim ven a trochu je vyčistim, než si pro ně Graddick příde. Vy si zatim trochu vodpočiňte. V almárce je nějaký sušený hovězí, jestli máte hlad.“

Joshua a jeho pejsek šli ven za Calebem. Calebův otec dosud seděl u stolu a dojídal maso z konzervy, Michael se schoulil na vojenských dekách. Monique klesla na zem vedle něho, zády opřená o dřevěnou stěnu, zasmušilá, vyčerpaná.

David se posadil k ní. „Jak je ti?“ otázal se jí tak tiše, aby ho stařík neslyšel, pokud by náhodou měl chuť poslouchat.

Upřeně se dívala na Michaela a zavrtěla hlavou.

„Podívej se na něj,“ šeptla. „Teď už nemá vůbec nikoho.

Ani toho svého dědečka ne.“

„O Amila strach neměj. Toho dají dohromady. FBI ho dopraví do nemocnice.“

„Je to moje chyba. Nestarala jsem se o nic než o tu svou teorii. Na všechno ostatní jsem se vybodla.“ Lokty se opřela o kolena a hlavu zabořila do dlaní. „Máma měla pravdu. Jsem bezcitná kráva.“

„Poslyš, tohle přece není tvoje chyba. Je to tím –“

„A ty nejsi o nic lepší!“ Zvedla hlavu a vyčítavě se na něj podívala. „Copak uděláš, až tu jednotnou teorii nakonec objevíš? Uvažoval jsi o tom vůbec?“

Poctivě řečeno neuvažoval. Jediným jeho vodítkem byly neurčité pokyny doktora Kleinmana: uchovat teorii v bezpečí. Nedovolit, aby se jí někdo zmocnil. „Myslím, že bychom ji měli předat nějakému neutrálnímu orgánu. Snad nějaké mezinárodní organizaci.“

Monique se ušklíbla. „Cože? Ty bys ji chtěl odevzdat do úschovy Organizaci spojených národů?“

„To by možná nebyl tak docela špatný nápad. Einstein OSN silně podporoval.“

„Na Einsteina kašlu!“

Zesílila hlas natolik, že vzbudila pozornost Calebova otce. Přestal na okamžik jíst a přes rameno se po nich

ohlédl. David se na něj chlácholivě usmál a pak se obrátil k Monice. „Ztlum hlas,“ zašeptal. „Ten stařík tě poslouchá.“

Monique se naklonila až k němu, rty k samému uchu.

„Einstein měl tu teorii zničit sám, jakmile si uvědomil, jak je nebezpečná. Jenomže pro něj ty rovnice byly důležitější než všechno ostatní. Další takovej bezcitnej parchant.“

Tvrdě se na něho zahleděla, zřejmě by se byla chtěla pohádat. Ale David neodpověděl a Monique po chvíli jako by o střet ztratila zájem. Se zívnutím se o kousek odtáhla a uložila se na šedivé přikrývky. „Pěkně posraná záležitost je to,“ řekla. „Vzbuď mě, až se tu objeví ten hadí muž.“

Během třiceti sekund už chrupala. Ležela zkroucená na boku, kolena přitažená k hrudi. Ruce měla sepnuté, jako by se modlila. David vzal za cíp deky a přehodil ji přes ni. Pak se posadil vedle Michaela, dalšího člena své nové rodiny.

Chlapec byl i nadále zcela pohroužen do Warfightera, takže se David omezil na to, že sledoval, co se děje na displeji Game Boye. Animovaný voják v khaki uniformě klusal dlouhou temnou chodbou. Na konci koridoru se vynořil další ozbrojenec, ale Michael ho okamžitě sestřelil.

Jeho voják mrtvolu ležící tváří k zemi přeskočil a vrazil do místnůstky, kde se tísnil hlouček postav. Michael prudce tiskl tlačítka, jeho voják se vrhl k zemi a už v pádu kropil nepřátele sprškou střel ze své M-šestnáctky. Vzápětí leželo šest vojáků na zemi, z ran jim prýštily simulované proudy krve. Michaelův voják otevřel dveře na opačné straně

místnosti. Displej potemněl, zakmital na něm nápis: BLAHOPŘEJEME! DOSÁHL JSTE ÚROVNĚ SVIA/4!

David si domyslel, že ve Warfigterovi je to asi vysoká kvalifikace, ale Michael nedal najevo sebemenší známky uspokojení. Jeho tvář zůstávala stejně bezvýrazná jako vždy.

Davida se zmocnila chuť navázat s chlapcem konečně nějaký kontakt. Naklonil se až k němu a ukázal na displej.

„Co přijde teď?“

„Vrátí se to zase na úroveň A 1.“

Řekl to monotónním hlasem a oči i nadále upíral na Game Boye, ale přece jen to byla nějaká odpověď, srozumitelná reakce. David se usmál. „Takže jsi vyhrál, ne?

To je asi prima, viď?“

„Ne, nevyhrál. Vrací se to zase na úroveň A 1.“

David kývl. Okey, ať je to, jak je to. Píchl prstem znovu na displej, kde se teď na jakési louce objevil onen voják v khaki uniformě. „Ale hra je to pěkná, že?“

Tentokrát už Michael neodpověděl. Soustředil znovu pozornost plně na Warfightera. David vycítil, že okno důvěry se opět uzavřelo, takže místo řečí se usadil vedle chlapce a sledoval ho, jak si počíná. Ze svých otcovských zkušeností si odnesl poznatek, že k porozumění nejsou vždy třeba slova. Po ona odpoledne, která s Jonnym trávil, si vedle něho vždycky sedal, když se hoch mořil s domácími úkoly. I vzájemná blízkost sama byla posilou.

Po deseti minutách se Michael propracoval na úroveň B 3. Calebův otec dovečeřel a vsedě u stolu usnul. Pak David zvenčí zaslechl jakési hlasy, rozčilené hlasy. Vylekán se vrhl ke dveřím vedoucím z chaty ven a na škvíru je pootevřel. Uviděl Caleba, jak se živě dohaduje s jiným takovým tlouštíkem. Chlapík měl na sobě pytlovité džíny a tričko neurčité barvy. Podobně jako Caleb měl i on hustý hnědý plnovous, v ruce držel dvouhlavňovou brokovnici. To musí být ten Graddick, pomyslel si David s úlevou. Otevřel dveře dokořán a vyšel ven.

Caleb sebou trhl. „Jděte hned pro svou manželku a pro kluka! Musíte vodtud, vokamžitě!“

„Proč? Co se děje?“

Graddick pokročil kupředu. Oči, hluboko zapadlé v propastných důlcích, měl nezemsky modré. „Satanova armáda se dala na pochod. Po třiaosmdesátce sem jede celej konvoj humveeů. A na hřebeni přistávaj černý helikoptéry.“

„To začíná Armageddon, bratře!“ vykřikl Caleb.

„Vyražte radši hned, dřív než zablokujou silnice!“

*

PROFESOR GUPTA LEŽEL NA MAHAGONOVÉM

STOLE v jídelně doktora Milo Jenkinse. Z obývacího pokoje sem přinesli pár polštářů z pohovky a podložili jimi Guptovi nohy, aby je měl ve výši, a do rány doktor Jenkins

nasadil chirurgickou svorku, aby zastavil krvácení. Pro Simona to bylo štěstí, že narazil právě na Jenkinse; byl to starosvětský venkovský doktor, který ordinoval ve svém domku zcela sám a s ošetřováním svých postřelených zálesáckých sousedů měl už ledajaké zkušenosti. Využil všeho, co nabízela skříňka v jeho ordinaci, a ze závěsu na lustru obratně zimprovizoval nitrožilní infúzi. Zavrtěl však hlavou, když se sklonil nad zakrváceným stolem a přitiskl prsty na Guptův krk. Simon, který na lékaře nepřestával mířit svým uzikem, vytušil, že se cosi zvrtlo.

Jenkins se obrátil k němu. Noční košile, kterou měl na sobě, byla teď samá rudá skvrna. „Je to tak, jak jsem vám už řekl,“ soukal ze sebe. „Jestli tomu člověku chcete zachránit život, musíte s ním co nejrychleji do špitálu. Já už s ním tady nic víc nesvedu.“

Simon se zamračil. „A já jsem vám zase řekl, že mi o záchranu jeho života vůbec nejde. Potřebuju jen, aby se na pár minut probral. Na tak dlouho, abych si s ním mohl trochu promluvit.“

„No, k tomu taky sotva dojde. Je v posledních fázích hypovolemického šoku. Jestli ho brzy nedopravíte do nemocnice, tak už se bude bavit leda se svým Stvořitelem.“

„Ale v čem je tu problém? Krvácení jste už zastavil a tekutiny jste do něho už taky nalil. Už by se teď měl vzpamatovávat.“

„Ztratil příliš mnoho krve. Nemá dostatek červených krvinek, které by k jeho orgánům dopravily kyslík.“

„Tak mu dejte transfúzi.“

„A vy si myslíte, že mám v ledničce celou krevní banku? Potřeboval by přinejmenším půl druhého litru krve!“

S uzikem stále namířeným na Jenkinse si Simon vyhrnul rukáv na pravé ruce. „Mám krevní skupinu nula, negativní. Jsem univerzální dárce.“

„Zbláznil jste se? Kdybych vám odebral takovou dávku krve, tak do šoku upadnete vy!“

„Asi ne. Už jsem krev takhle v polních podmínkách dával. Přineste další intravenózní soupravu.“

Ale Jenkins se nedal. Založil paže na prsou. Ohrnul ret a v jeho pohledu se objevila pravá horalská tvrdošíjnost.

„Ne, já končím. Víc už vám pomáhat nebudu. Klidně mě můžete třeba zastřelit.“

Simon si mrzutě povzdychl. Připomněl si léta své služby u Specnaz v Čečně a trampoty, jaké tam měl se vzdorovitými vojáky, kterým velel. Hrozba popravou zřejmě sama o sobě nebyla dostatečným nástrojem, který by doktora Jenkinse přiměl k povolnosti. Bude třeba s ním zaviklat pomocí nějaké silnější motivace. „Brocku!“ houkl.

„Přiveďte sem laskavě paní Jenkinsovou.“

*

V PĚT HODIN RÁNO, právě když slunce vycházelo nad Washingtonem, vystoupil viceprezident ze své limuzíny a vydal se k bočnímu vchodu do západního křídla. Povahou nebyl žádný skřivánek; pokud by bylo po jeho, byl by spal do sedmi a do úřadu by byl přijel na osmou. Jenomže prezident až fanaticky lpěl na zvyku začínat pracovní den za rozbřesku, a tak se i viceprezident musel přizpůsobit. Bylo třeba být trvale po ruce, aby muž číslo jedna eventuálně neprovedl nějakou pitomost.

Sotva vstoupil do budovy, spatřil v jednom z křesel v hale sedět ministra obrany. V jedné ruce držel pero, na klíně měl rozloženy New York Times. Cosi čmáral na okraji novin.

Ten chlap snad vůbec nechodí spát, pomyslel si viceprezident. Celé noci zřejmě tráví bloumáním po chodbách Bílého domu.

Jakmile šéf obrany spatřil viceprezidenta, okamžitě se vymrštil. Nastavil mu před oči první stranu Timesů a vztekle s ní zamával. „Viděl jste to už?“ vyštěkl. „Máme problém.

Jeden z newyorských policajtů začal kecat.“

„Co tím chcete –“

„Nate, přečtěte si to sám.“ Strčil noviny viceprezidentovi do rukou.

Článek byl zalomen v levé horní části titulní stránky: OBVINĚNÍ FBI ZPOCHYBNĚNO

Gloria Mitchellová

Detektiv newyorské policie zpochybnil tvrzení Federálního úřadu vyšetřování, že na brutálních vraždách šesti agentů FBI ve čtvrtek večer se měl podílet profesor Kolumbijské univerzity.

FBI zahájila celostátní pátrání po Davidu Swiftovi po vraždách, k nimž mělo údajně dojít v průběhu tajné operace s nastraženým nákupem drog v západní Harlemu. Federální úřad pro vyšetřování tvrdí, že Swift, profesor historie známý svými biografiemi Isaaca Newtona a Alberta Einsteina, byl vůdcem kokainového gangu a nařídil popravu nastrčených agentů, jakmile byla prozrazena jejich identita.

Včera však detektiv z oddělení vražd v policejním útvaru pro Manhattan Sever potvrdil, že agenti FBI Swifta zadrželi ve čtvrtek už kolem dvacáté hodiny, tedy tři hodiny předtím, než podle FBI k vraždám došlo.

Detektiv vypovídající pod podmínkou anonymity sdělil, že agenti FBI Swifta zatkli v nemocnici sv. Lukáše na Morningside Heights. Ve chvíli zadržení byl Swift právě na návštěvě u dr. Hanse Kleinmana, fyzika a nositele Nobelovy ceny, který tam byl hospitalizován pro zranění utrpěná téhož dne pozdě odpoledne při údajném vloupání do jeho bytu.

Kleinman zemřel krátce poté, co Swift dorazil do nemocnice.

Viceprezident byl příliš rozčilen, než aby mohl číst dál. Tohle byl průser nejvyššího kalibru. „Jak se něco takového, k čertu, mohlo stát?“

Ministr obrany zavrtěl hranatou hlavou. „Typická policajtská stupidita. Ten detektiv byl na agenty nasraný za to, že mu odebrali Kleinmanův případ. Takže jim to odvedl tím, že všechno vyžvanil Timesům.“

„Nemůžeme mu nějak zavřít hubu?“

„Ale jistě, o to jsme se už postarali. Vypátrali jsme, o koho jde – je to Španěl, jmenuje se Rodriguez – a předvedli jsme ho k výslechu. Větší problém ale máme se Swiftovou exmanželkou. To ona ukecala Timesy, aby tu historku otiskly.“

„No, a jí hubu zavřít neumíme?“

„Snažíme se. Právě jsem telefonoval s jejím přítelem, Amorym Van Clevem, s tím právníkem, co na vaši poslední kampaň schrastil dvacet milionů. Ten jejich poměr za posledních čtyřiadvacet hodin zřejmě notně ochladí. Van Cleve řekl, že nebude nijak protestovat, když si ji podáme.“

„Tak se do toho dejte.“

„Agenti, co ji sledujou, hlásili, že noc strávila i se svým synem u reportérky, která ten článek napsala. Swiftova bejvalka je moc chytrá holka. Ona ví, že ji nemůžeme sebrat, dokud je ve společnosti té reportérky. I tak máme s Timesy starostí nad hlavu.“

„Takže ji chrání jedna z jejich reportérek? A to si dovolují tvrdit, že nejsou podjatí!“

„Já vím, já vím. Ale my ji stejně už brzy sebereme.

Máme kolem toho bytu pár agentů. Jakmile odtamtud ta reportérka vypadne a půjde do práce, jdeme si pro ni.“

Viceprezident kývl. „A co Západní Virginie? Jak to pokračuje tam?“

„Bez problémů. Jednotka Delta Force číslo jedna už tam operuje, další dvě jsou na cestě.“ Vydal se směrem k operační síni. „Teď zrovna se chystám zkontrolovat situaci s jednotlivými veliteli. Možná, že uprchlíky už mezitím dopadli.“

Viceprezident se na něho přísně podíval. Šéf obrany trpěl zlozvykem vyhlašovat vítězství až příliš záhy. „Prosil bych o průběžné informace.“

„Ano, ano, to samozřejmě. Zavolám vám dnes později z Georgie. Letím ráno do Fort Benningu, mám tam k pěšákům pronést projev.“

*

DAVID SE PROBRAL VZADU v Graddickově stejšnu a shledal, že Monique spí v jeho objetí. Trochu ho to vylekalo, protože když se před pár hodinami ukládali ke spánku, vybrali si každý opačný bok nákladového prostůrku. (Vůz byl naštěstí obrovitý Ford Country Squire, který v Západní Virginii zjevně přečkal už dobrých dvacet zim.) Ale Monique se ve spánku zřejmě postupně dokulila až k

Davidovi a zády teď byla přivinutá k jeho prsům, její hlavu měl pod bradou. Snad se k němu stulila, aby se trochu zahřála. Nebo snad se instinktivně odtáhla od bedýnek s chřestýši ukrytých pod plachtou až pod zadním oknem. Ať byla příčina jakákoli, ležela mu teď v náruči, hruď se jí pravidelně zvedala a opět klesla s každým nadechnutím a David zakusil až bolestivý příval něhy. Vzpomněl si, jak ji naposledy takhle držel na gauči v jejím studentském pokojíku, skoro dvacet let tomu už bylo.

Opatrně, aby ji sebeméně neprobudil, pozvedl David hlavu a vyhlédl z okna. Bylo časné ráno, projížděli silnicí lemovanou z obou stran na jihu typickými borovicemi kadidlovými. Graddick si za volantem pohvizdoval gospelovou melodii, znějící právě z autorádia, a Michael na zadním sedadle tvrdě spal, nepřestával však pevně držet dřímajícího Game Boye. Po chvíli zahlédl David tabuli s nápisem: I-185 JIH, COLUMBUS. Byli tedy v Georgii, asi nepříliš daleko od cíle.

Monique se pohnula. Otočila se a otevřela oči. Z jeho objeti se kupodivu nepokusila odtáhnout. Zívla jen a protáhla si paže. „Kolik je hodin?“

David se podíval na zápěstí. „Skoro sedm.“ Připadalo mu zvláštní, jak nenuceně se chová, jak mu spočívá v náruči, jako by skutečně byli manželský pár. „Vyspala ses trochu?“ otázal se potichu, třebaže pochyboval, že by Graddick mohl při puštěném rádiu cokoli zaslechnout.

„Jo, už je mi líp.“ Překulila se na záda a sepjala ruce pod hlavou. „Omlouvám se za ten včerejší večer. Byla jsem asi protivná.“

„O tom vůbec nemluv. Když člověka honí americká armáda, není divu, že reaguje trochu podrážděně.“

Usmála se. „Takže se na mě nezlobíš za ty ošklivosti, co jsem napovídala o Einsteinovi?“

Zavrtěl hlavou, oplatil jí úsměv. Je mi krásně, pomyslel si. Už dlouho nezažil takovýhle rozhovor se ženou.

„Ne, vůbec ne. V něčem jsi dokonce měla pravdu.“

„Myslíš, že Einstein doopravdy byl bezcitný parchant?“

„Tak daleko bych asi nešel. Ale necitlivý být dokázal, to ano.“

„Vážně? A copak ošklivého ten pacholek provedl?“

„No, především opustil své děti, poté co se jeho první manželství rozpadlo. Milevu a oba jejich syny zanechal ve Švýcarsku a sám si jel do Berlína pracovat na té své relativitě. A vůbec se nehlásil k dceři, kterou měl s Milevou ještě před svatbou.“

„Tak moment! Einstein že měl taky nemanželskou dceru?“

„Ale ano, jmenovala se Lieserl. Narodila se v roce 1902, když byl Einstein ještě chudý učitýlek v Bernu. A protože z toho byl pěkný skandál, obě jejich rodiny to ututlaly. Mileva se vrátila domů, do Srbska, kde porodila. A

Lieserl pak buď zemřela, anebo ji odevzdali k adopci. O

tomhle nikdo nic určitého nedokáže říct.“

„Cože? Jak to, že o tom nikdo nic neví?“

„Einstein se o ní ve svých dopisech přestal vůbec zmiňovat. Pak se Mileva vrátila do Švýcarska a vzali se. A žádný z nich pak už o Lieserl nikdy neřekl jediné slovo.“

Monique se od něho náhle odvrátila. Zasmušile se zahleděla na rozdrbaný šedivý kobereček nákladového prostoru. Davida ta náhlá proměna jejího rozpoložení zmátla. „Copak je, co se ti stalo?“

Zavrtěla hlavou. „Nic. Jsem v pořádku.“

Osmělen vzájemnou blízkostí jí vzal bradu do dlaně a otočil si její tvář k sobě. „No tak. Mezi kolegy by neměla být žádná tajemstvíčka.“

Zaváhala. Na okamžik si David pomyslel, že se snad na něho rozhněvala, ale Monique namísto toho hlavu opět odvrátila a zadívala se ven z okna. „Když mi bylo sedm, přišla máma do jiného stavu. Otcem byl patrně někdo z těch lidí, od kterých si kupovala heroin. Den po porodu dala to děťátko pryč. Nikdy mi o tom nic nepověděla, vím jenom, že to byla holčička.“

David pomalu přejel rukou hebkou pleť pod bradou, až se jeho prsty dotkly Moničina ucha. „Zjistila jsi někdy, co se s ní pak stalo?“

Nepodívala se na něho, jen kývla. „Jo. Je to feťácká kurvička.“

Z koutku oka se jí vyřinula slza, sklouzla dolů po tváři.

David se nedokázal přemoci, sklonil se a slíbnul ji. Na rtech ucítil její vláhu, chutnala slaně. Pak Monique zavřela oči a David ji políbil na ústa.

Dobrou minutu se tak mlčky líbali na podlaze stejšnu, jako dva teenageři skrývající se před dospělými na předních sedadlech. Monique ho ovinula pažemi kolem pasu a přitáhla si ho blíž. Vůz začínal zpomalovat, zřejmě se blížil ke sjezdu Columbus, avšak David nepohnul hlavou, nevzhlédl k oknu. Líbal ji dál, zatímco vůz vykružoval zatáčku po rampě přecházející do dlouhé povlovné křivky, v hlavě se mu náhle vybavili rackové kroužící nad oceánem a prolínali se s hlaďounkým dotykem Moničiných rtů.

Konečně se od ní odtáhl a zadíval se na ni. Po několik vteřin si tak hleděli do očí, žádný z nich neřekl jediné slůvko. Pak stejšn odbočil ostře doprava a zastavil.

Rychle se pustili a vyhlédli z okna. Vůz zaparkoval před rozpadajícím se supermarketem na obchodní třídě, ožívající již ranním ruchem. David pochopil, že jsou někde poblíž vjezdu do Fort Benningu, protože veškeré podniky tu byly pojmenovány v ryze armádním duchu. Největší obchod nesl název Ranger Rags, nabízel vojenské i mariňácké vybavení z armádních přebytků a v jeho výkladech postávali manekýni v maskáčích. Sousední drůbeží gril se jmenoval Combat Zone Chicken a tetovací umělci si svou oficínu pojmenovali Ike’s Inks. O pár metrů dál stál barák ze

škvárobetonových tvárnic, bez oken, s velkou neonovou reklamou na střeše. Oranžově zářící trubice byly zformovány do obrysů značně prsaté dámy rozložené nad nápisem KLUB NOČNÍCH MANÉVRŮ. Nesoulad názvu této instituce s jejím skutečným podnikáním byl zřejmý – provoz tu byl zjevně čtyřiadvacetihodinový, neboť před objektem i teď parkovaly dobré dvě desítky vozů a vchod střežil dosti ošuntělý vyhazovač.

Graddick se s obtížemi vymanil z řidičského sedadla a odbelhal se dozadu za stejšn. Otevřel zadní dveře, ale David nechtěl vůz jen tak opustit. Vkleče, vedle bedýnek s chřestýši, se rozhlížel po ulici, pátral po jakékoli stopě nějakých uniforem. Za daných okolností tohle bylo dosti riskantní místo. „Kde to jsme?“ zeptal se.

Graddick se na něho zahleděl vizionářskýma, nezemsky modrýma očima. „Jen se podívej na to číslo tamhle nad dveřma! To je přeci ta adresa, cos mi uved – 3817 Victory Drive.“

„Ne, tady to být nemůže.“ David byl zcela vyveden z míry. Měla to přece být adresa Elizabeth Guptové.

„Jo, já to tu znám,“ protahoval Graddick slova. „Ještě než sem byl spasenej, tak sem sloužil jako voják v Satanovo armádě. Sloužil sem tady v Benningu a na Victory Drive sme chodívali, kdykoli sme dostali víkendovou propustku.“

Zamračil se a odplivl si na asfalt. „My tomu říkali VD Drive,

Veneral Disease Drive, to podle doktorů. Je to peleš smilstva.“

David přikývl, začínal chápat. Vzpomněl si, co profesor Gupta prohlásil o své drogově závislé dceři.

Kontaktovat ji bude asi těžší, než očekával. „Ta žena, se kterou potřebujeme mluvit, asi v tomhle podniku pracuje.“

Graddick přimhouřil oči. „Neříkal si, že ta ženská je příbuzná tvý manželky?“

David opět přisvědčil, ukázal na Moniku. „Správně, jsou to sestřenice.“

„Ó neřesti, ó chlípnosti,“ zavrčel Graddick a nevraživě se na tvárnicovou haluznu zamračil. „Celou zem ste svým kurevstvem zamořili.“ S pohledem upřeným na lascivní neonovou reklamu si znovu odplivl. Vyhlížel, jako by ji rovnou chtěl holýma rukama strhnout a rozmlátit.

Davidovi došlo, že by jim tenhle svérázný západoviržinský horal mohl být užitečný. Přinejmenším by se hodil jeho stejšn. „Jo, nás taky strašně trápí, co se s Elizabeth stalo,“ řekl. „Nějak bychom jí chtěli pomoct.“

Jak David doufal, Graddicka takovýto postoj zjevně zaujal. „Chceš říct, že ji hodláte spasit?“

„Přesně tak. Musíme ji přesvědčit, musí přijmout tu myšlenku, že Ježíš Kristus je i jejím osobním spasitelem.

Jinak poputuje rovnou do pekla.“

Graddick se rozmýšlel, prsty se probíral plnovousem, oči jakoby zabodnuté do bedýnek s chřestýši schovaných

pod plachtou. „No, já koneckonců mám bejt v Tallahassee až v pět. Takže troška času mi vybejvá.“ Po pár vteřinách se usmál a objal Davida kolem ramen. „Dobrá, bratře, dejme se do díla Páně! Vydejme se do toho doupěte špatnosti a zapějme tam k jeho chvále ,Alelujá!‘“

„Ne, ne, do toho podniku já musím jít sám, okey? Ty zatím zajeď dozadu a čekej, až vyjdu zadními dveřmi. Jestli se nějak začne zpěčovat, můžeš mi ji pomoct odnést do vozu.“

„Výbornej nápad, bratře!“ Graddick ho radostně plácl mezi lopatky.

Ještě než vyklouzl ze stejšnu ven, stiskl David Moničinu paži. „Ohlídej Michala, ano?“ řekl. A pak vykročil do světa nočních manévrů.

Rozlité pivo ucítil, ještě než dospěl ke dveřím klubu.

Starý pocit znechucení, jaký se ho zmocnil před dvěma dny na prahu bufetu na Pennsylvania Station, jako by se mu opět vzpříčil v hrdle. Zhluboka se však nadechl a dokonce se i usmál, když vyhazovači předával desetidolarovku jako vstupné.

Uvnitř bylo cigaretovým kouřem až modro. Z

reproduktorů burácela stará písnička skupiny ZZ Top Ta má ale nohy. Na půlkruhovém jevišťátku se před publikem beznadějně namazaných vojáků producírovaly dvě tanečnice nahoře bez. Jedna se zvolna ovíjela kolem stříbřité tyče.

Druhá byla k obecenstvu otočena zády a předkláněla se, až

se její tvář objevila mezi koleny. Nějaký vojáček se dopotácel k pódiu a zamával jí před ústy pětidolarovou bankovkou. Olízla si rty, pak po pětidolarovce chňapla a sevřela ji mezi zuby.

Při pohledu na tolik uniforem David nejprve znervózněl, rychle si však uvědomil, že tihle vojáci žádné nebezpečí nepředstavují. Většina z nich za sebou pravděpodobně měla dvanáct hodin nepřetržitého chlastání, jak

se

snažili

do

poslední

minuty

využít

osmačtyřicetihodinové víkendové propustky. Protlačil se blíž ke scéně a pozorně si obě tanečnice prohlížel. Žádná z nich naneštěstí nevykazovala ani nejmenší podobu s profesorem Guptou. Holka u tyče byla pihatá zrzka a druhá, s hlavou mezi koleny, zase blondýna s pletí bílou jako lilie.

Došel k baru a objednal si budweisera. Láhev nechal stát na délku paže od sebe a sledoval jiná tři děvčata, která provozovala klínové tanečky s vojáky na barových stoličkách. Dvě další blondýnky a ještě jedna rusalka.

Všechny byly docela pěkné, s pevnými kulaťoučkými ňadry a vyšpulenými zadečky, kterými divákům ve volném rytmu kroužily pro jejich potěšení na klíně, jenomže David hledal někoho jiného. Začínal už se obávat, že Elizabeth snad mezitím odešla domů; bylo koneckonců sedm ráno a striptérky určitě pracovaly na směny. Anebo možná teď změnila zaměstnavatele a tancuje v docela jiném klubu.

Nebo se z Columbusu nadobro odstěhovala.

Právě když už se vzdával naděje, postřehl postavu v olivově zelené vojenské blůze rozvalenou u stolku ve vzdáleném koutě místnosti. Nejprve si David pomyslel, že je to voják, který tu usnul na židli, když však došel blíž, uviděl, že kolem nehybné hlavy položené na desce stolu se rozprostírá vějíř lesklých černých vlasů. Byla to žena, spící s tváří přitisknutou ke stolku, dlouhé štíhlé nohy natažené mezi trnožemi. Pod blůzou neměla košili, neměla na sobě ani kalhoty, jen jasně rudé bikiny a vysoké bílé boty sahající až ke kolenům.

David přistoupil až ke stolku, pokoušel se prohlédnout si ji důkladněji, ale v koutě bylo šero a tvář ženy zahalovaly rozhozené vlasy. Nebylo vyhnutí: bude ji muset vzbudit.

Posadil se na protější židli a zlehka zaťukal klouby na desku stolu. „Ehm, dovolila byste?“

Žádná odpověď. David zaklepal silněji. „Dovolíte?

Mohl bych s vámi mluvit?“

Žena zvolna zvedla hlavu, pomalu si z očí odhrnovala závoj vlasů. Vyprostila z úst pár zbloudilých pramínků a pak na Davida zamžourala. „Co mi ksakru chcete?“ zachraptěla.

Tvář měla zpustošenou. Z koutku úst až doprostřed levé tváře se táhla šmouha rozmazané rtěnky. Šedivé váčky pod očima byly celé napuchlé, falešné řasy na jednom víčku jí zčásti odchlíply, takže sebou při každém mrknutí pleskaly jako netopýří křídlo. Ale její pleť měla karamelově hnědou barvu, přesně téhož odstínu jako Michaelova, a drobný

nosík, jakoby patřící nějaké panence, vyhlížel právě tak jako Guptův. I věk se zdál odpovídat: pětatřicet, možná i víc, byla znatelně starší než ostatní tanečnice v klubu. Davidovi se zrychlil dech, naklonil se k ní přes stůl. „Elizabeth?“

Ušklíbla se. „Kdes to jméno sebral?“

„Víte, to je delší –“

„Už mi tak neříkej! Jmenuju se Beth, slyšíš? Jen Beth.“

Nakrčila horní ret a David tak zahlédl její zuby.

Všechny měly u samé dásně hnědou obroučku. Perníková huba tomu feťáci říkají. Užívání drogy ničí sklovinu. Teď už si byl David jistý, že tato žena je Elizabeth Guptová. „Okey, Beth. Poslyš, chtěl jsem se tě –“

„Co chceš, vykouřit, nebo si zašoustat?“ Levou tváří jí zacukalo.

„Doufal jsem, že bychom si mohli minutku pohovořit.“

„Na takový sračky já nemám čas!“ Vztyčila se pojednou a vojenská blůza se rozevřela, takže David postřehl, jak se jí na řetízku mezi ňadry pohupuje zlatý medailonek. „Vykouřit na parkovišti stojí dvacku, šoust v motelu padesát.“

Tváří proběhl nový záškub, šarlatovými nehty se začala škrábat na bradě. Má absťák, pomyslel si David. Celé její tělo teď hladoví pod další dávce perníku. Zvedl se.

„Dobrá, pojďme na to parkoviště.“

Pokusil se ji odvést k zadním dveřím, ale Beth mu ruku srazila. „Se platí předem, vole.“

David vytáhl z peněženky dvacetidolarovku a bankovku jí podával. Strčila ji do vnitřní kapsy blůzy a vydala se k zadnímu východu. David šel za ní a postřehl, že lehce napadá na jednu nohu, což bylo poslední potvrzení její totožnosti. Elizabeth Guptovou jako malou holku porazilo auto, levou nohu měla tenkrát natřikrát zlámanou.

Jakmile byli venku, zamířila k nevábně vyhlížejícímu altánku postavenému mezi tvárnicovou zdí klubu a odpadkovými kontejnery. „Spusť si ty kaťata,“ nařizovala.

„Bude to rychlovka.“

Ohlédl se přes rameno a uviděl stejšn. Graddick už zatím z vozu vystoupil. Teď už měl David zajištěnou posilu pro případ, že by se něco zvrtlo. „Já vlastně nic takového nechci. Jsem přítel tvého otce, Beth. Chtěl bych ti pomoct.“

Otevřela ústa a na okamžik se na něho zadívala prázdným pohledem. Pak zaťala zkažené zuby. „Mýho otce?

O čem to do prdele mluvíš?“

„Jmenuji se David Swift, okey? Profesor Gupta mi řekl, kde bych tě mohl najít. Snažíme se –“

„Ten hajzl!“ zaječela, takže se její hlas rozlehl po celém parkovišti. „Kde je?“

David zvedl obě paže jako dopravní strážník. „No tak, no tak, uklidněte se přece! Váš tatínek tu není. Jsem tu jenom já a –“

„Ty zmrde!“ Vrhla se na něho, dlouhými nehty mu mířila do očí. „Ty zmrde zasranej!“

Byl ve střehu, věřil, že se mu podaří ji chytit včas za zápěstí, ale ještě než se mu stačila dostat k tělu, popadl ji zezadu Graddick. Pohybem mnohem rychlejším, než jaký by od něho byl David očekával, zkrotil Elizabeth tím, že jí zkroutil ruce za záda. „Ty nádobo hnusu!“ vykřikl. „Koukej pozvednout oči k svýmu Pánu Ježíši Kristu! Kaj se, ještě než nastane poslední soud!“

Po chvilce prvního překvapení Elizabeth pokrčila pravé koleno a vší silou dupla podpatkem Graddickovi na nohu. Zavyl bolestí, pustil ji a Elizabeth se okamžitě vyřítila proti Davidovi.

Podařilo se mu srazit její pravičku, ale levou rukou se jí povedlo notně ho škrábnout na krku. Kristepane, pomyslel si, ta ale dokáže být rychlá! Odstrčil ji, ale vrhla se na něho okamžitě znovu a její kopnutí jen těsně minulo jeho rozkrok.

Bylo to jako zápas se šelmou, boj na život a na smrt, a David už si začínal říkat, že ji snad bude muset srazit na zem, aby ji vůbec dostali do stejšnu. Ale pak, ještě než se stačila vzchopit k novému výpadu proti němu, Elizabeth koutkem oka cosi zahlédla. Rázem se zastavila a obratem na jednom ze svých smrtících podpatků se otočila doprava. A pak se rozběhla napříč parkovištěm k Monice a k Michaelovi, kteří zůstali stát před Graddickovým vozem.

„Michaeli!“ vykřikla a chytila synka do náruče.

*

ZA SÍDLO SVÉHO VELITELSTVÍ si Delta Force zvolila kostelík letniční církve v Jolu. Lucille chvíli zírala na prostou dřevěnou stavbu – kostel Našeho živoucího Pána Ježíše Krista – a pak zavrtěla hlavou. Zase jedna otřesná ukázka zoufalé vojenské stupidity. Pokud chcete získat ke spolupráci místní obyvatelstvo, nesmíte jim zabírat jejich svatyně. Jenomže tyhle speciální jednotky sem přibyly rovnou z Iráku, kde se zřejmě poněkud odnaučily šetřit city domorodců.

Lucille s agentem Crawfordem vešli do chrámu a sháněli se po plukovníku Tarkingtonovi, veliteli eskadry.

Velitelské stanoviště zřídili jeho muži hned vedle oltáře.

Dva muži obsluhovali radiostanici, další dvojice se skláněla nad mapou Západní Virginie a jiní dva mířili svými M-

šestnáctkami na skupinu zadržených, usazených se zavázanýma očima v kostelních lavicích. Lucille jen znovu vrtěla hlavou. Byli to vesměs venkovani, zasmušilí, vzdorovití chlapi, kteří se báli Boha, ale pak už nikoho jiného. I kdyby něco o uprchlících věděli, těmhle commandos o nich neprozradí pranic.

Vzadu za lavicemi konečně zahlédla plukovníka Tarkingtona, jak žmoulá rozžvýkaný konec doutníku a do vysílačky huláká nějaké rozkazy. Vyčkala, až relaci ukončí, pak teprve se k němu vydala. „Plukovníku, já jsem zvláštní

agentka Lucille Parkerová, váš styčný důstojník z FBI.

Chtěla bych si s vámi promluvit o doličných materiálech, které vaši vojáci včera večer zabavili v Carnegie Manoru.“

Plukovník Lucille a agenta Crawforda chvilku pozoroval, doutník zatím pomocí rtů a zubů přesunul do koutku úst. „Co s nimi má být?“

„Ten poškozený počítač je třeba poslat do laboratoře Úřadu v Quanticu. Budeme tam možná z trosek toho harddisku přece jen schopni stáhnout nějaká data.“

Tarkingtonovi se podařilo i navzdory doutníkovému špačku vykouzlit na rtech úsměv. „S tím si nelamte hlavu, zlato. Už jsme to všecko poslali do DIA.“

Lucille se při onom „zlatu“ celá naježila, ale ovládla hlas. „Při vší úctě, pane plukovníku, naše instituce v Quanticu má ale neskonale lepší vybavení, než jakým disponuje Zpravodajská služba ministerstva obrany.“

„Já jsem si jistý, že to naši hoši z kontrarozvědky dokážou zvládnout. Nebudeme tuhle informaci ostatně asi vůbec potřebovat. Zarazili jsme už v téhle části státu veškerou dopravu. Do oběda ty uprchlíky máme.“

Hluboce o tom pochybovala. Za posledních šestatřicet hodin se přesvědčila, že talent Davida Swifta, jak unikat nástrahám, není dobře podceňovat. „Nicméně, pane plukovníku, Federální úřad pro vyšetřování o ten harddisk naléhavě žádá.“

Úsměv se z plukovníkovy tváře vytratil. „Už jsem vám řekl, že ho má DIA. Jděte si to vyříkat s nima. Já tu musím řídit tuhle operaci.“ A odpochodoval k oltáři.

Lucille tam ještě chvilku vztekle stála. Ať jde k čertu, říkala si. Když o mou pomoc nestojí, tak nač mu ji vnucovat? Nač se přetlačovat s takovýmihle hovňousky – na to už je opravdu moc stará! Měla by se vrátit do své kanceláře ve Washingtonu a sedět na zadku, tak jako to dělají všichni ti ostatní zatracení byrokrati.

Vyřítila se z kostelíka ven a zamířila ke svému esúvéčku. Agent Crawford měl co dělat, aby jí stačil. „Kam teď pojedeme?“ otázal se.

Měla už skoro na jazyku tu jednoduchou odpověď, „Do Washingtonu,“ ale pak ji cosi napadlo. Byla to tak jednoduchá, evidentní věc, že se až divila, proč na ni už dávno nepřipadla. „Ten počítač v Carnegie Manoru byl přece napojený na internet, že?“

Crawford kývl. „Ano, myslím, že měl kabelové připojení.“

„Zavolej jejich místnímu providerovi. Zjisti, jestli tam byl včera večer nějaký provoz.“

*

ELIZABETH GUPTOVÁ LEŽELA NA POSTELI v pokoji číslo 201 motelu U Armádní muly, naproti přes ulici od

Klubu nočních manévrů. Byl to pokojík, kde Elizabeth obvykle uspokojovala zákazníky získané v striptýzovém klubu, teď však na dvojlůžku ležela pod přikrývkou sama, převlečená do froté županu. Monique se k ní posadila na pelest, hladila ji po vlasech a tiše jí cosi vyprávěla, jako kdyby ošetřovala pětiletou holčičku s chřipkou. Michael zatím seděl v křesílku a hrál už zase svou hru na Game Boyi, zatímco David vyhlížel ven zpoza záclon a sledoval, zda se na Victory Drive neděje něco neobvyklého.

Graddicka poslali pro kávu; jeho kázání o vykoupení a božském odpuštění se ukázalo jako kontraproduktivní.

Monique sloupla obal z müsli tyčinky, kterou vyzvedla z automatu v recepci motelu, a podávala ji Elizabeth.

„Vezměte si.“

„Kdepak, já nemám hlad,“ zachraptěla Elizabeth. Od ječivého výlevu na parkovišti pronesla sotva tucet slov.

Monique jí tyčinku přidržela pod nosem. „No tak, aspoň kousek. Potřebujete něco sníst.“

Říkala to něžným, ale pevným hlasem. Elizabeth se podrobila, ukousla si růžek. David žasl, jak obratně Monique tuhle situaci zvládá. Bylo zřejmé, že pokud jde o zacházení s narkomany, má už nějaké zkušenosti za sebou.

Elizabeth si znovu ukousla a pak se na posteli posadila, aby mohla upít trochu vody z plastového kalíšku, který jí Monique přitiskla ke rtům. Za pár vteřin už hltala další sousta, cpala si tyčinku do úst a sbírala i drobty, které

utrousila na přikrývku. A celou tu dobu spočívala pohledem na Michaelovi, nespouštěla z chlapce oči, zatímco se její čelisti pilně pohybovaly. Když dojedla, otřela si ústa hřbetem ruky a ukázala na syna. „Nedokážu tomu uvěřit, jak vyrost.“

Monique kývla. „Je to pěkný mládenec.“

„Když jsem ho naposledy viděla, bylo mu třináct.

Nesahal mi ani po ramena.“

„Takže sem s ním váš otec na návštěvy nejezdil?“

Na Elizabethinu tvář se navrátil zlý úšklebek. „Ani fotku mi ten čurák neposlal. Jednou za rok jsem mu vždycky zkoušela zavolat na účet volanýho, o Michaelových narozeninách. Ale ten zmrd to nikdy nepřijal.“

„To je mi líto.“ Monique se hryzla do rtu. Zdálo se, že je doopravdy zarmoucená. „Nechtěla jsem –“

„Takže už je ten parchant po smrti? Řek mi, že dokud bude živ, Michaela neuvidím.“

Monique pohlédla na Davida, nebyla si jistá, jak na to odpovědět. David poodstoupil od okna a přešel k lůžku.

„Váš otec nezemřel, ale leží teď v nemocnici. Řekl nám, abychom Michaela odvezli sem, protože nechtěl, aby chlapec musel někam do ústavu.“

Elizabeth se na něho podezíravě zahleděla. „To se otci zrovna nepodobá. A proč je v nemocnici?“

„Začněme od začátku, okey? Studoval jsem kdysi u jednoho přítele vašeho otce, u Hanse Kleinmana. Na toho se pamatujete, ne?“

Jméno rozeznělo strunu. Napětí v její tváři povolilo.

„Samozřejmě že se na Hanse pamatuju. Je to můj kmotr. Je to taky jedinej člověk na světě, kterýho můj otec nenávidí víc než mě.“

„Cože?“ Davida to dočista vyvedlo z míry. „Váš otec přece doktora Kleinmana neměl důvod nenávidět. Byli to kolegové, celou řadu let úzce spolupracovali.“

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Můj otec ho nenávidí, protože Hans je schopnější než on. A protože Hans miloval mojí matku.“

David studoval její tvář, snažil se odhadnout, zda na něho něco hraje. „Znal jsem doktora Kleinmana velice dobře a nedokážu uvěřit, že –“

„Na to vám seru, jestli mi věříte nebo ne. Já vím svoje – viděla jsem Hanse na matčině pohřbu a tam brečel jako malý děcko. Košili měl na prsou celou mokrou.“

Pokoušel si představit, jak jeho starý učitel pláče nad hrobem Hannah Guptové. Zdálo se mu to nepravděpodobné.

Ale pak David tu představu zahnal z mysli. Na to teď není čas. Je třeba se konečně dostat k věci. „Váš otec nám řekl, že se Hans před pár lety vydal za vámi do Columbusu.

Pokusil se vám pomoct dostat se z průšvihů, že?“

Ostýchavě upřela oči na přikrývku. „Jo, sehnal mi místo v Benningu, dělala jsem telefonistku nějakému generálovi. A našel mi i byt. Dokonce mi na pár měsíců svěřili i Michaela. Jenomže já to pak zase posrala.“

„Nu, a proto jsme tady, Beth. Víte, doktor Kleinman před několika dny zemřel, ale předtím ještě zanechal –“

„Hans že umřel?“ Zpříma se posadila, ústa dokořán.

„Co se mu stalo?“

„Teď nemohu zacházet do podrobností, ale zanechal zprávu, že –“

„Ježíši Kriste,“ mumlala a přitiskla si ruku k čelu.

„Ježíši Kriste, kurva!“

Chytla do dlaně plnou hrst vlasů a začala jimi škubat.

Monique se naklonila až k ní a chlácholivě ji přes župan popleskávala po zádech. Davida Elizabethina reakce trochu překvapila; byl by předpokládal, že taková pervitinová šlapka je až příliš otrlá, než aby ji dokázal takhle zasáhnout žal. Jenomže doktor Kleinman byl jediný člověk v celém jejím životě, který se jí kdy pokusil pomoci. Mezi starým fyzikem a jeho kmotřenkou se zřejmě vyvinul vřelý vztah.

To možná také byl důvod, proč teorii všeho ukryl v Columbusu.

Posadil se také na pelest k Elizabeth a Monice. Všichni tři teď seděli těsně pohromadě, hlavami se téměř navzájem dotýkali. „Poslyšte, Beth, budu k vám teď upřímný. Máme obrovský problém. Doktor Kleinman měl jedno tajemství,

vědecké tajemství, které by chtěla získat spousta lidí.

Nenechal u vás Hans nějaké papíry, když tu tehdy byl?“

Elizabeth svraštila nechápavě tvář. „Ne, u mě nic nenechal. Kromě nějakejch peněz. Tolik, abych z toho mohla pár měsíců platit činži.“

„A co počítač? Nekoupil vám tenkrát nějaký?“

„Ne, ale daroval mi televizor. A taky krásný rádio.“

Usmála se při té vzpomínce, ale už za okamžik úsměv zmizel. „To všechno jsem musela zastavit, když jsem pak přišla o to místo na základně. Nemám teď nic než tamhletu škatuli s oblečením.“

Ukázala na kartónovou krabici u okna přetékající kalhotkami, podprsenkami a punčochami. David velice pochyboval, že by mezi nimi našla místo i jednotná teorie pole. „Takže vy teď bydlíte tady? V tomhle pokoji?“

„Někdy v tomhle pokoji, někdy v sousedním. Všechny účty za mě v motelu platí Harlan.“

„Harlan?“

„Jo, to je manažer z Nočních manévrů.“

Jiným slovy její pasák, pomyslel si David. „Ze zprávy doktora Kleinmana jsme získali adresu toho klubu. Takže Hans musel vědět, co se s vámi stalo.“

Elizabeth mžikla, shrbila se, paže složila přes břicho.

„Hans mi tenkrát zavolal, když mě vyhodili. Řekl, že zase přijede a pomůže mi dostat se na nějakou protidrogovou kůru.“

David si teď pokusil vykreslit doktora Kleinmana v Klubu nočních manévrů – další nepředstavitelný obrázek.

Zauvažoval, nemá-li třeba striptýzový klub někde v kanceláři počítač. „Takže Hans se s vámi sešel v klubu? A nezašel náhodou i do kanceláře?“

Semkla víčka a prudce zavrtěla hlavou. „Ne, Hans už sem nepřijel. Byla jsem zrovna sjetá, když volal, tak jsem ho poslala někam. A to bylo naposledy, co se vůbec ozval.“

Přikrčila se ještě víc, až měla hlavu sotva pár centimetrů nad přikrývkou. Nevydala ani hlásku, ale celé její tělo se tak rozechvělo vzlyky, až se pod ní roztřásla i matrace.

Monique ji znovu začala hladit po zádech, tentokrát však bezvýsledně. Přešla tedy k Michaelovi, jemně chlapce vzala za loket a dovedla ho k matčině lůžku. Elizabeth ho automaticky objala. Michael by se byl ukřičel, kdyby se o tohle pokusil kdokoli jiný, ale jak se zdálo, vůči matčinu dotyku byl snášenlivý. Nijak však její city neopětoval, dokonce na ni ani nepohlédl. Když mu ovinula paže kolem pasu, pootočil se stranou, aby mohl dál hrát Warfightera.

Po chvíli se Elizabeth odtáhla, ale dál synka držela na délku paží před sebou. „Pořád ještě hraješ tu pitomou válečnou hru,“ povzdychla si, když se podívala na displej Game Boye. „Byla bych si myslela, že už jí touhle dobou budeš mít po krk.“

Michael samozřejmě neodpověděl, a tak se Elizabeth obrátila k Davidovi a k Monice. „Začal ji hrát tenkrát, když jsem pracovala v Benningu. Hans mu ji nainstaloval na jednom z počítačů v mý kanceláři, tak aby se tam s ní Michael mohl zabavit.“ Pročísla hochovi vlasy rukou, rozdělila mu je nalevo pěšinkou. „Ve dnech, kdy měla škola pro autistický děti zavřeno, jsem ho brala s sebou do práce a on před tím počítačem vydržel sedět hodiny a hodiny.“

Elizabeth spustila ruku níž a hladila Michaela po tváři.

Byl to dojemný pohled a za normálních okolností by si byl David nedovolil výjev rušit. Jenomže mu hlavou letěla myšlenka za myšlenkou. „Moment. Doktor Kleinman za vámi byl ve vaší kanceláři v Benningu?“

Kývla. „Jo, hned ten první den. Chtěl mě osobně představit generálu Garnerovi, mýmu novému šéfovi. Znal se s ním už odedávna. Pracovali spolu na nějakým armádním projektu, někdy před sto lety nebo kdy.“

„A když byl Hans u vás v kanceláři, pracoval tam taky na nějakém počítači?“

„No jo, počítačů tam bylo plno. Tomu oddělení se říkalo VBS, Virtuální bojová simulace. Měli tam nejrůznější sračičky – běhací pásy, všelijaký brejle, plastový pušky.

Armáda ty krámy vůbec nevyužívala, takže Michaela nechávali, aby si s nima hrál.“

„Jak dlouho asi Hans u toho počítače seděl?“

„Copak já vím, k čertu? Aspoň pár hodin. Byli s generálem starý kamarádi, takže si tam Hans moh dělat, co chtěl.“

Davidovi se rozbušilo srdce. Vyměnil si pohled s Monikou, pak se soustředil na Game Boye v Michaelových rukou. Shodou okolností byla na displeji táž temná chodba, kterou už David na Game Boyi jednou spatřil, předchozího večera, když se na hru díval Michaelovi přes rameno.

Animovaný voják v khaki uniformě znovu vtrhl do místnosti a znovu začal na půltucet nepřátel střílet z M-šestnáctky.

Znovu jeho protivníci popadali na podlahu, znovu se jim z ran řinula simulovaná krev. A opět na displeji blýskla zpráva: BLAHOPŘEJEME! DOSÁHL JSI ÚROVNĚ

SVIA/4!

„Co to k čertu je?“ otázala se Monique a ukázala na obrazovku. „Co znamená to SVIA/4?“

David neměl nejmenší představu, věděl ale, koho se zeptat. Shýbl se k Michaelovi, až se ocitli tváří v tvář.

Chlapec s ním předešlého večera hovořil. Snad to učiní znovu. „Poslouchej mě, Michaeli. Co je pak dál – na té úrovni SVIA/4?“

Chlapec zaryl bradu do prsou, Davidovu pohledu se vyhnul. „Na tu úroveň se já dostat nemůžu,“ řekl bezbarvým hlasem. „Vrací se to na úroveň A 1.“

„Já vím, to už jsi mi říkal.“ David nachýlil hlavu k rameni, zůstával však tváři stále naproti Michaelovu obličeji. „Ale proč se nemůžeš dostat na úroveň SVIA/4?“

„Na Game Boyi tahle úroveň není. Ta je jen na serveru. Odtamtud Hans všechno instaloval.“

„A proč to nastavil zrovna takhle?“

Michael otevřel ústa dokořán, jako by se užuž chystal rozkřičet. Namísto toho však poprvé pohlédl Davidovi do očí. „Řekl mi, že tam bude ta úroveň v bezpečí! Že je to bezpečný úkryt!“

David kývl. Doktor Kleinman patrně software Warfightera pozměnil. Jelikož Game Boy koneckonců mohl skončit v cizích rukou, byla na něm jen zkrácená verze programu. Celé znění, v němž byly i veškeré informace, které do něho Kleinman doplnil jako vsuvku, je někde na mnohem bezpečnějším místě. „Kde je ten server?“

Dříve než Michael mohl odpovědět, v Game Boyovi to cinklo na znamení, že je znovu spuštěna úroveň A 1.

Chlapec se od Davida okamžitě odvrátil a zvedl se z matčiny postele. Stáhl se na druhou stranu místnosti, otočil se tváří ke stěně a znovu se pustil do Warfightera.

Elizabeth se na Davida nepřátelsky podívala.

„Heleďte, přestaňte už ho vyslejchat! Ještě mi ho tu rozrušíte!“

„Okey, okey.“ I on se zvedl od jejího lůžka. Vlastně už se Michaela ani na nic ptát nemusí. Ví, kde ten server je.

Doktor Kleinman si při volbě úkrytu pro onen program počínal co nejopovážlivěji. Uložil Einsteinovu jednotnou teorii pole do počítače přímo někde ve Fort Benningu.

*

DOKTOR MILO JENKINS a jeho manželka leželi v obývacím pokoji na koberci, tváří dolů. Kdyby v jejich hlavách nebylo děr po kulkách, byl by si mohl Simon klidně představovat, že si jen zdřímli. Zlikvidoval je v devět ráno, krátce poté, co mu ten venkovský doktůrek oznámil, že profesor Gupta je už mimo nebezpečí a pokojně teď spí na stole v jídelně. Agenta Brocka, který byl natažený na pohovce v doktorově obývacím pokoji, výstřely sice vzbudily, ale po pár vteřinách se opět převalil na bok a spal dál.

Nic by si byl Simon tolik nepřál, jako si taky trochu zdřímnout. Za posledních šestatřicet hodin toho naspal žalostně málo a transfúze ho vysílila více, než očekával.

Jenomže jeho klient, onen záhadný Henry Cobb, mu určitě v devět třicet bude opět volat, aby si ověřil, jak akce pokračuje, a Simon pociťoval profesionální ctižádost poskytnout mu nějaké příznivé zprávy. S unaveným zabručením se tedy vydal do jídelny a přistoupil k zakrvácenému stolu, na němž profesor Gupta ležel.

Infúzní souprava, visící od lustru, byla dosud napojena na Guptovu paži, ale krevní vak byl prázdný. Drobný profesor ležel v trhavém spánku na zádech, zraněnou nohu měl podloženou polštářem z pohovky. Jakákoli analgetika, která do něho snad doktor Jenkins vpravil, už určitě odeznívají, takže Guptu stihnou opět bolesti, jakmile nabude vědomí. Což Simon právě potřeboval.

Začal tím, že do sešitého průstřelu v Guptově stehně udeřil pěstí. Profesorovo tělo sebou škublo: temenem udeřil o mahagonovou desku stolu a levou nezraněnou nohou skopl polštář ze stolu na zem. Vyrazil dlouhý, přerývaný ston a jeho víčka se zachvěla.

Simon se shýbl nad stůl. „Vstávat, pane profesore.

Hodina začíná.“ Pak znovu uhodil do rány ve stehně, tak silně, až se stehy, kterými ji doktor Jenkins tak pečlivě sešil, napjaly.

Tentokrát Gupta otevřel oči a vysokým hlasem zaúpěl.

Pokusil se posadit, ale Simon mu přitiskl ramena ke stolu.

„Máte z pekla štěstí, víte o tom? Málem jste to nepřežil.“

Gupta k němu vzhlédl, rychle zamžikal. Byl evidentně trochu zmatený. Simon mu ramena stiskl silněji. „To je v pořádku, pane profesore. Budete zase v naprostém pořádku.

Jenom mi musíte odpovědět na jednu otázku. Na jednu jedinou otázečku, a budeme to mít za sebou.“

Profesor otevřel ústa a opět je zavřel, slova z nich však žádná nevycházela. Trvalo mu několik vteřin, než našel hlas.

„Cože? Co jste zač?“

„To teď není tak důležité. Rozhodující je, abychom našli vaše přátele. Davida Swifta a Moniku Reynoldsovou, pamatujete se? Včera večer jste s nimi byl v té chatě. A oni vás tam nechali ležet krvácejícího na podlaze. To od nich nebylo moc hezké, že ne?“

Gupta svraštil čelo. Dobré znamení – vrací se mu paměť. Simon stisk starcových ramen ještě přitvrdil. „Jistě že se pamatujete. A určitě si taky pamatujete, kam měli namířeno. Byl byste šel s nimi, kdybyste nebyl chytil tu ránu, viďte?“

Po pár sekundách Gupta přimhouřil oči a zamračil se.

To už nebylo tak dobré znamení. Teď, když opět nabyl paměť, začíná být profesor vzdorovitý. „Co jste zač?“

opakoval.

„Už jsem vám řekl, že na tom tolik nezáleží. Potřebuju se dozvědět, kam se vydali Swift s Reynoldsovou. Radši mi to povězte hned, pane profesore, jinak vás čekají mrzuté věci.“

Gupta přelétl pohledem doleva a prvně si začal uvědomovat své okolí: mahagonový stůl, lustr, červenožluté tapety v Jenkinsovic jídelně. S námahou se nadechl. „Vy nejste od FBI,“ šeptl.

Simon dál držel jednou rukou Guptu za rameno, druhou se teď ale natáhl k jeho prostřelenému stehnu. „Ne, já mám naštěstí trochu širší možnosti. Pár triků Američani samozřejmě mají – topit zajatce tekoucí vodou nebo nedopřát jim spánek nebo pouštět na ně vlčáky. Ale já nemařím čas takovými polovičatostmi.“ Nahmátl otvor po průstřelu, strčil prsty pod gázový obvaz a jediným trhnutím ho serval.

Gupta se prohnul do oblouku a vyrazil další výkřik.

Jenže na jeho tváři, kterou Simon pozorně sledoval, se neobjevil onen ztuhlý výraz doprovázející zpravidla záchvat panické hrůzy. Profesor namísto toho vycenil zuby. „Vy idiote!“ zasyčel. „Vy jste zrovna takový hlupák jako ten agent!“

Simon podrážděně zaryl dvěma prsty do rány, nehty se dobýval mezi chirurgické stehy. Z cárů kůže začala opět prýštit krev. „Tak dost. Kde je Swift a Reynoldsová?“

„Vy imbecile jeden! Vy pitomče!“ řval Gupta a tloukl pěstí do stolu.

Simon pronikl hlouběji do rány. Krev mu crčela kolem prstů a stékala Guptovi po stehně. „Jestli mi neřeknete, kde jsou, tak vám všechny ty stehy vyrvu. A pak vám kousek po kousku stáhnu kůži z nohy.“

Profesor se předklonil a zpražil ho maniakálním pohledem. „Ty ruská svině, ty prase bez kouska mozku! Já jsem Henry Cobb!“

10

MONIQUE

SE

NA

DAVIDA

NESPOKOJENĚ

PODÍVALA. „Tohle je pitomost. Maříme zbytečně čas.“

Byli už zase ve stejšnu, jenomže teď se nelíbali, ale hádali. Vůz byl zaparkovaný u benzinky na Victory Drive, asi půl kilometru od Klubu nočních manévrů, a Elizabeth Guptová stála u telefonního automatu a kamsi volala.

Graddick postával poblíž, v ruce pohárek kávy z Dunkin’

Donuts, a hlídal okolí, zatímco David, Monique a Michael čekali ve voze.

„Není to pitomost,“ trval David na svém. „Je to naprosto logické.“

Monique zavrtěla hlavou. „Pokud by byl Kleinman chtěl tu teorii před vládou utajit, proč by ji ukládal zrovna do počítače patřícího americké armádě?“

„Protože vojenské počítače patří k nejzabezpečenějším systémům na světě. A on navíc ty rovnice ukryl do jedné části softwaru válečné hry, která už se vůbec nepoužívá.“

„Jenomže armáda k ní přístup pořád ještě má! Co když se jednoho krásného dne nějaký ten plukovník z oddělení Virtuální bojové simulace bude nudit a rozhodne si zahrát Warfightera?“

„Tak především – k té teorii se nedostaneš, pokud nedosáhneš maximální herní úrovně. A to asi není nic lehkého, leda by sis Warfightera přehrávala celé dny jako Michael.“ David ukázal prstem na chlapce schouleného na zadním sedadle nad Game Boyem. „A za druhé – i kdybys hru perfektně zvládla a ty rovnice objevila, nepochopíš, co znamenají, leda že bys byla současně i erudovaný fyzik.

Považovala bys je za nějaký nesmysl a prostě bys je ignorovala.“

Nezdála se být přesvědčená. „Já opravdu nevím, Davide. Musíš přece připustit, že je to trochu odvážný dohad. Víš určitě, že –“

Než stačila dopovědět, Elizabeth zavěsila a kráčela zpátky ke stejšnu. Měla teď na sobě elasťáky a tričko, ale pořád, už na první pohled, působila jako štětka. „Nikdo to nebere,“ řekla Davidovi okénkem. „Sheila si zřejmě na víkend někam vyjela.“

David se zamračil. Doufal, že by jim Sheila – Elizabethina kamarádka, která dosud byla zaměstnaná v oddělení virtuální bojové simulace jako sekretářka – mohla pomoci dostat se do Fort Benningu. „Neznáte ještě někoho jiného, kdo tam pracuje?“

„Né, vůbec nikoho,“ protáhla Elizabeth. „Většina chlapů v tom oddělení neznala nic než počítače. Celou tu dobu, co sem tam tvrdla, mi žádnej z nich neřek ani dobrýtro.“

Je to na prd, pomyslel si David. Neexistuje jiná možnost, jak se do Benningu dostat přes hlavní bezpečnostní kontrolu, natož do oddělení těch simulací, než s pomocí někoho, kdo je na základně zaměstnán.

„Víte, co je divný?“ pokračovala Elizabeth. „Jaktěživa jsem žádnýho z těch hochů neviděla u nás v klubu. Asi si to dělaj nad internetovým pornem sami.“

Něco ho napadlo. „Beth, a nemáte aspoň nějakého stálého zákazníka, který pracuje na základně – třeba někde jinde? Někoho, kdo za vámi chodí pravidelně?“

„To se ví, že jo,“ řekla dotčeně, jako by ji byl právě podcenil. „Mám takový hosty, co choděj jednou tejdně.

Spousty jich mám.“

„Je někdo z nich u vojenské policie?“

Na pár vteřin se zamyslela. „Jó, znám se s jedním seržantem vod empíků, seržant Mannheimer je to. Toho vobsluhuju už léta, vod chvíle, co sem začala v klubu pracovat.“

„Máte na něho telefon?“

Namísto odpovědi se naklonila do vozu a luskla Michaelovi prsty před nosem. Chlapec okamžitě zvedl od Game Boye hlavu. Elizabeth se na něho přísně podívala.

„Telefonní seznam Columbusu,“ řekla. „Mannheimer, Richard.“

„706 555 1329,“ vysypal ze sebe Michael. Pak sklonil hlavu a vrátil se opět ke hře.

Elizabeth se usmála. „To je přece něco! Za tu dobu, co byl u mě, se naučil nazpaměť celej columbuskej telefonní seznam. A taky maconskej.“

David si číslo zapsal na kousek papíru. Michaelův výkon ho nijak zvlášť nepřekvapil; věděl, že mnoho autistických dětí má až udivující paměť, a připomněl si také telefonní seznamy, které byly nahrané na počítači v Carnegi Manoru. Z míry ho vyvedl spíš způsob, jakým chlapcova nadání využila Elizabeth. Zřejmě už taková lusknutí prsty probíhala i dříve. Byla to pro ni ta nejpohodlnější cesta, jak si vést evidenci svých zákazníků.

Papírek jí podal. „Zavolejte toho seržanta a požádejte ho o laskavost. Řekněte mu, že tu máte nějaké přátele, kteří by potřebovali propustky do základny. Řekněte, že jsme přijeli navštívit mladšího bráchu, co tu slouží, ale že jsme si osobní průkazy zapomněli doma.“

Mrkla na číslo, ale pak zavrtěla hlavou. „Tohle Mannheimer jen tak za dobrý slovo neudělá. Bude chtít, abych mu dala zadarmo. Možná dvakrát.“

David to očekával. Vytáhl peněženku a vytáhl z ní pět dvacetidolarovek. „O to strach mít nemusíte. Stovka teď, další stovka, až s tím budeme hotoví. Stačí?“

Elizabeth zůstala na dvacetidolarovky koukat. Otevřela ústa a olízla si rty, snad už cítila chuť čerstvého perníku. Pak bankovky vytrhla Davidovi z ruky a vyrazila zpátky k telefonnímu automatu.

David se podíval na Moniku, ale ta odvrátila hlavu.

Byla dopálená, o tom nemohlo být pochyb, neřekla sice ani slovo, ale právě to bylo horší než zvýšený hlas. Mlčky sledovali, jak Elizabeth číslo volí a jak začíná hovořit.

Posléze David natáhl ruku přes opěradlo a položil ji Monice na rameno. „Copak, co se děje?“

Ruku mu setřásla. „Ty víš, co se děje. Ty ji teď právě paseš.“

„Ne, to není pravda! Já jen –“

„Co myslíš, že s těmi penězi provede? Všecky je utratí za meth a bude se sjíždět a sjíždět. A pak zpátky do toho klubu, zpátky do toho motelového pokojíku.“

„Podívej se, jestli se máme k té teorii vůbec dostat, potřebujeme její pomoc. Jestli tě napadá nějaká lepší cesta, tak proč –“

Monique náhle sevřela Davidovi paži. „Něco se tam děje,“ řekla a ukázala směrem k telefonnímu automatu.

Graddick stál vedle Elizabeth, cosi na ni křičel. Ale Elizabeth ho ignorovala a hovořila dál. Vzápětí ji Graddick chytil kolem pasu a táhl ji ke stejšnu. David nechápal, oč jde, až se pak ohlédl na Victory Drive a spatřil před Klubem nočních manévrů zaparkovaný půltucet černých esúvéček.

Vyhrnul se z nich houfec chlapů v šedých oblecích a klub zjevně obklíčili.

Graddick otevřel zadní dveře vozu a postrčil Elizabeth dovnitř. „Nastartuj to, bratře! Satan je nám v patách!“

*

KAREN STÁLA U OKNA OBÝVACÍHO POKOJE v bytě Glorie Mitchellové a skrze žaluzie sledovala provoz na Sedmadvacáté východní ulici. Kolem dodávky, která se už celých dvanáct hodin nehnula z místa, se tam poflakovali dva statní mládenci ve větrovkách. Každých pár minut si jeden z nich přidržel dlaň před ústy a předstíral, že si odkašlává. Hovořil ale do mikrofonu skrytého v rukávě.

Jonah seděl na gauči a listoval v knížce o astronomii, kterou našel v Gloriině knihovničce. Gloria byla na druhém konci pokoje a mobilem se o čemsi dohadovala se svým vedoucím redaktorem v New York Timesech. Byla to drobná šelmička s hubenýma nožkama a s vlasy černými jako uhel, měla špičatou bradu a neposedné oči. Když domluvila, sklapla telefon a rychle přešla ke Karen. „Musím jít,“

hlásila. „Dvojitá vražda v Brooklynu. Ty tu počkej, až se vrátím.“

Karen se udělalo mdlo. Ukázala na okno. „Ti agenti tam pořád ještě jsou.“ Tlumila hlas, tak aby ji neuslyšel Jonah. „Jak tě uvidí opustit budovu, vtrhnou sem nahoru a odvedou nás.“

Gloria zavrtěla hlavou. „Nezákonné vniknutí do bytu reportérky? To by si nedovolili.“

„Vyrazí dveře, a než se vrátíš, zase to dají perfektně do pořádku. Bude to vypadat, jako když jsem se rozhodla i s

Jonnym odejít. Tak ti to FBI vylíčí, až se jich půjdeš zeptat, co se s námi stalo.“

„Ty si doopravdy myslíš –“

„Nemůžeš svého šéfa požádat, aby tam poslal někoho jiného?“

Gloria ze sebe vypravila hlasité haha. „Na to zapomeň.

To je ras, a ne šéf.“

Karen se ohlédla na synka, který se nemohl vynadívat na obrázek pásu asteroidů. Za nic na světě nedovolí, aby se ho ti parchanti dotkli. „Tak my půjdeme s tebou. Neseberou nás, pokud bys toho mohla být svědkem.“

Gloria pokrčila rameny. „Tak dobrá, jak chceš.“

*

KDYBY BYLO ŠLO O BĚŽNÝ KŠEFTÍK, byl by Simon svého klienta už dávno zastřelil. Profesor Amil Gupta, alias Henry Cobb, byl ten nejarogantnější a nejnesnesitelnější chlap, pro jakého kdy pracoval. Jakmile profesor odhalil svou totožnost, začal Simona častovat těmi nejhoršími nadávkami. A třebaže byl Gupta k nespokojenosti do jisté míry oprávněn, největší chyby se dopustil on sám: ke konfliktu nemusel vůbec dojít, kdyby byl netrval na svém absurdním inkognitu. Simon se mu to pokoušel vysvětlit, zatímco mu znovu obvazoval ránu, ale Gupta ho nepřestával urážet. A pak, jakmile byl opět schopen chůze, začal chrlit

rozkaz za rozkazem. Vytyčil nový plán: on se Simonem se pickupem vydají za pronásledovanými na jih do Georgie, zatímco agent Brock pojede dodgem dokora Jenkinse zpátky do New Yorku. Když se Simon zeptal, proč se má Brock vracet do New Yorku, odbyl ho Gupta, aby držel hubu a koukal raději najít klíčky od té dodávky. Ruka Simonovi automaticky sjela k uziku, ale zadržel ji ještě včas a nerozstříkl Guptův mozek po místnosti. Buď trpělivý, napomínal se. Soustřeď se na skutečný cíl.

Vzhledem k tomu, že Jenkinsův dům stál pár kilometrů vně kordonu, který zaujala americká armáda, nenarazil Simon na postranních silničkách jihozápadní Virginie na žádné překážky. V jedenáct dorazili do městečka Meadowview, odkud se Brock vydal po dálnici I-81 k severu, zatímco Simon s Guptou zamířili na jih. Profesor na sedadle spolujezdce napůl ležel, zraněnou nohu opřenou o palubní desku, ale naneštěstí nespal. Namísto toho se každých pět minut díval na hodinky a soptil nad mírou lidské stupidity. Když přejeli hranici do Tennessee, naklonil se náhle k Simonovi a ukázal na tabuli s nápisem EXIT 69

BLOUNTVILLE. „Sjeďte z dálnice,“ nařizoval.

„A proč? Silnice je čistá. Nikde žádná armáda, policie taky ne.“

Gupta ho zpražil pohledem. „Na cestu do Georgie nám nezbývá čas. Kvůli vaší neschopnosti mají před námi Swift s

Reynoldsovou náskok deseti hodin. Patrně se už setkali s mou dcerou.“

„Tím spíš bychom měli pokračovat po mezistátní dálnici. Po vedlejších silnicích nám to zabere víc času.“

„Je tu ještě jiná alternativa. Dělal jsem kdysi něco pro jednu firmu v Blountville, dodavatele ministerstva obrany jménem Mid-South Robotics. Dodal jsem jim pár prototypů, takže jsou teď napojeni na mou sledovací síť.“

„Sledovací síť?“

„Ano. Pokud jsem správně odhadl, kam vlastně mají Swift a Reynoldsová namířeno, dost možná je budeme moci sledovat.“

Simon z dálnice odbočil a jel asi dva kilometry po silnici 394. Mid-South Robotics sídlila v přízemní budově doširoka roztažené v tennesseeské krajině. Byla sobota ráno, a tak na celém parkovišti stál jediný vůz. Simon zajel až k němu a pak se s profesorem Guptou vydal k budce strážného. Uvnitř seděl bělovlasý hubeňourek v modré uniformě a četl si místní plátek. Gupta zaťukal na okénko, aby si ho hlídač všiml. „Poslyšte,“ oslovil ho. „Jsem doktor Amil Gupta z Robotics Institute. Pamatujete se na mě? V

dubnu jsem tu byl na návštěvě.“

Strážný odložil noviny a chvilku si je prohlížel. Pak se na jeho tváři objevil úsměv. „Ale jo, pan doktor Gupta! Z

Pittsburghu! Byl jsem zrovna tady, když jste si přijel prohlídnout náš závod!“ Vstal a otevřel dveře boudy, aby si

s profesorem mohl potřást rukou. „To je fajn, že vás zase vidím!“

Gupta se rovněž přiměl k úsměvu. „Ano, jsem taky rád, že zrovna máte službu. Řekněte mi, pan Compton už je v kanceláři? Požádal mě, abych se tu zastavil a podíval se na nějaké jeho prototypy.“

„Jé, to mě mrzí, ale pan Compton tu není. Nic ani neříkal, že byste měl dnes přijet.“

„Asi dorazí později. Mohl byste zatím mě a mého asistenta pustit do testovací laboratoře? Můžu se zdržet jen hodinku nebo dvě, takže bych se chtěl hned pustit do práce.“

Strážný mrkl po Simonovi, pak se obrátil znovu ke Guptovi. Zřejmě ho začaly nahlodávat pochybnosti. „Asi bych měl opravdu nejdřív zavolat panu Comptonovi. Jen mu říct, že jste tady.“

„To opravdu není třeba. Nechci mu narušit takhle po ránu víkend.“

„No, stejně, asi mu zavolám.“

Ukročil nazad do budky. Když profesor kývl, vytáhl Simon uzi a střelil strážného mezi oči. Muž byl mrtvý ještě dřív, než dopadl na zem. Simon se k němu shýbl a prohledával mu kapsy.

Gupta se na mrtvolu upřeně zadíval. „To je fascinující.

Za šestasedmdesát let, co jsem na světě, jsem neviděl jedinou vraždu, a teď během dvanácti hodin jsem se stal svědkem hned čtyř.“

„Na to si zvyknete.“ Poté co Simon sebral strážnému z kapsy klíče, začal odpojovat poplašný systém objektu.

Profesor zavrtěl hlavou. „Je to jako zhroucení malého vesmíru. Nekonečná množina pravděpodobností je naráz redukována na jednu jedinou smrtelnou jistotu.“

„Jestli je to taková tragédie, tak proč jste na mě kývl, abych ho zastřelil?“

„Vůbec jsem neřekl, že je to tragédie. Některé vesmíry musí zahynout, aby se jiné mohly narodit.“ Gupta zvedl oči k obloze a rukou si zaclonil oči před sluníčkem. „Lidstvo učiní obrovský skok kupředu, jakmile tu Einheitliche Feldtheorie přivedeme na svět. Budeme vlastně porodníky nové éry, zlatého věku poznání.“

Simon se zachmuřil. Byl voják, žádná porodní bába.

Jeho posláním byla smrt, ne porodnictví.

*

NEBYLO TĚŽKÉ POCHOPIT, proč seržant Mannheimer patřil k Elizabethiným pravidelným zákazníkům. Až trapně neohrabaný plešatící křikloun se skobovitým nosem si mohl sotva sjednat rande s někým jiným než se štětkou. Seděl teď na zadním sedadle vedle Elizabeth, paží ji objímal kolem pasu a nakukoval jí do výstřihu, ale vilně se poohlížel i dozadu po Monice, která sdílela s Michaelem nákladní prostor. Graddick dost reptal, když s vozem zahnul ke

vjezdu do Fort Benningu; seržant se mu zjevně ani dost málo nezamlouval a nadšen nebyl ani ze samotné návštěvy armádní základny. Ale David trval na tom, že pro záchranu Elizabethiny duše je to nevyhnutelné, což stačilo Graddickovu nevoli alespoň pro tu chvíli utišit.

Jak se blížili k bezpečnostní bráně, povšiml si David dlouhé řady vozů před nimi. Na sobotní ráno to byl až nepřiměřený provoz. Ukázal na kolonu a otočil se k Mannheimerovi. „Co se to tu odehrává?“

Seržant si pohrával se zlatým řetízkem, který měla Elizabeth kolem krku, a snažil se povytáhnout medailonek zapadlý mezi jejími ňadry. „Ty si všichni jedou poslechnout Darth Vadera. Má mít dnes tady na základně projev.“

„Darth Vadera?“

„Jo, ministra obrany. Toho chlápka, co vodtud vypravuje jednosměrný expresy do Bagdádu.“

David znovu pohlédl k vjezdové kontrole a rozpoznal teď půltucet příslušníků vojenské policie, jak v čele kolony prohlížejí bedlivě vůz po vozu. Otevírali zavazadlové prostory a poklekali u blatníků, aby se přesvědčili, není-li vespod nastražena nějaká nálož. „Kurva. Empíků je tam jak nasráno.“

„Neboj, srabe.“ Mannheimerovi se konečně podařilo vylovit medailon z Elizabethina tílka a bimbal jí s ním teď před očima. „To jsou všechno moji kluci. Ty nás buzerovat nebudou.“

Dělal, jako když svou společnici hypnotizuje, a Elizabeth se jen chichotala. Se stovkou dolarů v kapse se jí zlepšila nálada. David byl naopak čím dál tím nervóznější, jak se vůz krok za krokem blížil k čelu fronty. Po pěti minutách dojeli až k bráně a ke stejšnu se přitočil mladý kolohnát, desátník s M-devítkou zastrčenou v pouzdře u pasu. „Řidičák a techničák,“ nařizoval. „A budu chtít doklady všech cestujících.“

Než stačil Graddick něco říct, naklonil se Mannheimer kupředu, aby na sebe desátníka upozornil. „Ahoj, Murphe,“

řekl bujaře. „My jenom jedeme do armyshopu na malej nákup.“

Murph nepříliš nadšeně zasalutoval. Z jeho výrazu David pochopil, co si asi o seržantovi myslí. „Máme nový rozkazy přímo od velitele základny, pane. Všichni návštěvníci musej předložit osobní průkazy.“

„Nesmíš to tak moc žrát, kamaráde. Tyhle všichni jedou se mnou.“

„Žádný výjimky nejsou povolený, pane. Tak to stojí v tom rozkaze.“

Ke dveřím spolujezdce se přiloudal další MP. Na hlavě měl přilbu a v ruce M-šestnáctku. David sáhl po klice dveří, bylo mu ale jasné, že je po všem. Do tří minut budou mít všichni na rukou náramky.

Seržant Mannheimer se posunul až na krajíček sedadla, aby měl k podezíravému desátníkovi blíž. „Okey,

Murphe, tak já ti teda něco povím. Vidíš tady vedle mě Beth?“ Palcem ukázal na Elizabeth. „No, tak ona a ta černá holka tu mají dnes takový malý představení. Soukromou show pro ministra obrany, až si odbyde ten svůj projev.“

Desátník vyvalil oči na Elizabeth, která si olízla rty a vypjala ňadra. Zůstal na ni koukat s otevřenými ústy. „Vy že vezete striptérky pro ministra?“

Mannheimer kývl. „Heleď, von tvrdě maká. A tak se tu a tam potřebuje taky trochu povyrazit.“

„To se na to!“ Murph se na svého nadřízeného podíval s obnoveným respektem. „A velitel o tom ví?“

„Ne, takovýhle rozkazy choděj rovnou z Pentagonu.“

Desátník se zazubil. „No to je vopravdu něco! Pan ministr si až sem přijede hodit hrbem!“ Ustoupil o krok a mávl, aby projeli bránou.

*

JAKMILE LUCILLE NAHLÉDLA DO ZÁZNAMŮ o přístupech z Guptova počítače – a zejména když uviděla webovou stránku zobrazující lokalizaci objektu 3617

Victory Drive – následoval okamžitě příkaz pro služební Learjet. Dvě hodiny nato už s agentem Crawfordem napochodovali do Klubu nočních manévrů, jenž mezitím obstoupil a zajistil jiný tým agentů povolaných z oddělení v Atlantě. Mezi stolky se motala asi třicítka hostů – povětšině

namazaných vojáků s víkendovou propustkou – zatímco zaměstnanci – pět tanečnic, barman a vyhazovač – seděli u baru. Vyhazovač i barman Davida poznali na fotografii, kterou jim agenti předložili, a barman řekl, že podezřelého viděl odcházet s jednou další tanečnicí, které právě končila směna. Jak se ukázalo, šlo o Beth Guptovou, profesorovu dceru. Když se však atlantští agenti vydali prohledat její přechodné bydliště v protějším motelu, hledanou ženu tam ke své lítosti nenašli. Barman, odpudivý chlápek jménem Harlan Woods, jenž v klubu současně působil i jako jeho manažer, jim tvrdil, že nemá ponětí, kde by teď Beth mohla být, ale Lucille usoudila, že skutečnost bude asi trochu jiná.

Všimla si Harlana už ode dveří, byl to pomenší, zavalitý vousáč v tričku s nápisem JAZYKOVÝ EXPERT.

Došla až k baru a založila paže na prsou. „Takže vy šéfujete celé té kráse tady?“

Rychle přikývl. Usazený na barové stoličce působil jako degenerovaný trpaslík sedící na muchomůrce. „Jo, já vám s tím rád pomůžu, okey? Ale jak už sem řek předtím, nemám páru, kde by Beth mohla bejt. Tady dělá, to jo. Ale vo tom, kde je ve svým volným čase, vím kulový.“

Harlan byl evidentně sjetý. Brebentil, jako kdyby ujížděl stovkou, a na dálku z něho cosi táhlo. Lucille se zachmuřila. Feťáky nesnášela. „Tak pomalu, chlapče. Má tady ve městě Beth nějaké kamarádky?“

Ukázal na tanečnice seřazené u baru a třesoucí se zimou v tenkých mašličkách spoře kryjících jejich genitálie.

„Jo, to má, všechny holky se tu kamaráděj. Voptejte se třeba Amber nebo Britney. Ty by třeba mohly vědět, kde Beth momentálně je.“

„A nějakou jinou přítelkyni? Kromě těchhle holek, které tu pasete?“

„Kurva, já přece nejsem žádnej pasák! Já jen –“

„Radši moc nekecejte, Harlane. Koukejte radši přemýšlet, jinak –“

„Okey, okey!“ Z vrásek na čele mu vyrážely nové a nové kapičky potu. Jako všichni feťáci rychle vyměkl. „Pak je tu eště ňáká Sheila, taková nafoukaná píča. Jednou mi tu udělala scénu. Dřív spolu makaly na základně.“

To byla pro Lucille novinka. Jediná informace, kterou jí atlantští agenti byli s to dát k dispozici, byl trestní rejstřík Elizabeth Guptové. „Beth že pracovala na základně? Jako civilní zaměstnankyně?“

„Jo, eště předtím, než přišla sem ke mně. Vykládala, že tam dělala na počítačích. Ten flek jí sehnal někdo z příbuznejch, ale pak jí to nějak nevyšlo.“

Lucille vyvstal před očima roztřískaný počítač v té chatě v Západní Virginii. Skupinka podezřelých šla evidentně po digitální stopě a Lucille si už dokázala dost dobře představit, co je cílem jejich další etapy.

Obrátila se k agentu Crawfordovi, který jí jako obvykle stál za zády. „Sežeňte mi velitele Benningu,“

nařizovala. „A taky Tarkingtona, toho vypatlanýho plukovníka.“

*

PRVNÍ, CO DAVID UVIDĚL, BYLY PARAVĚŽE, tři vysoké

špice

tyčící

se

nad

kasárenskými

a

administrativnímu budovami Fort Benningu. Vyhlížely přesně tak jako někdejší, teď už zlikvidované, proslulé parašutistické skokanské atrakce na Coney Islandu, až na to, že tyhle byly pilně využívány. Z výložníků se do prázdna vrhal jeden výsadkář za druhým a plachtili k zemi jako semínka nějaké obrovité ocelové květiny.

Seržant Mannheimer navedl Graddicka za rozlehlou žlutou budovu Infantry Hall. Oddělení virtuální bojové simulace sídlilo v jejím západním křídle. David dal rychle dohromady jakousi historku, proč potřebují jít právě tam – že tam má Monique mladšího bratra, který právě prochází základním výcvikem, trpí úzkostnými stavy a potřebuje si s někým v soukromí promluvit a tak dále a tak dále. Bylo jasné, že z toho všeho neuvěřil Mannheimer jedinému slovu, naštěstí si to však nebral ani v nejmenším k srdci. Natěšený už na slíbené gratis radovánky vytáhl Elizabeth za ruku z vozu a vedl si ji k zadnímu vchodu do budovy.

Monique, David a Michael rovněž vystoupili z vozu.

Graddick, který zůstal sedět za volantem, na ně upíral znepokojený pohled. „Co se bude dít, bratře?“

David mu chlácholivě stiskl rameno. „Počkej tady na nás. Nebudeme tam déle než pár minut. A pak se pustíme do záchrany Elizabethiny duše, ano?“

Graddick přikývl. Monique a David obstoupili Michaela, každý z nich ho uchopil za jeden loket a vyrazili, aby dohonili Elizabeth a Mannheimera. David by si byl přál, aby chlapce mohli nechat ve voze; bylo otřesné dívat se, jak jeho matka provozuje své řemeslo přímo před jeho zraky.

Jenomže Michael tu byl jediný, kdo se vyznal ve Warfighterovi.

Proklouzli dovnitř a hnali se po schodech vzhůru až do třetího poschodí. Elizabeth se seržantem se zastavili u nijak neoznačených dveří na konci opuštěné chodby. Mannheimer začal šátrat rukou po kapsách svého overalu. „Víš určitě, že je tam nějakej gauč?“

„Jo, jeden je v ředitelově kanceláři,“ odpověděla Elizabeth. „Dobře si ho pamatuju, je velkej, hnědej.“

„Jenomže to jsou už čtyry roky!“

„Prokristapána, jen ty dveře už konečně votevři!“

Seržant konečně našel hledaný univerzální klíč, než ho však stačil zastrčit do zámku, zaslechl náhle David cosi se blížit chodbou k nim. Byl to mechanický zvuk, čímsi povědomý. Otočil se a spatřil Dragon Runnera,

krabicovitého stříbřitého robota, kterého profesor Gupta zkonstruoval pro armádu jako automatizovaného pátrače.

Mechanismus sunoucí se na housenkových pásech jako miniaturní tank na ně zamířil hruškovitý senzor. David strnul. „Do prdele! Vypátrali nás!“

Mannheimer se jen uchechtl. „Dej si pohov, bažante.

Tyhle krámy eště pořád nejsou provozuschopný.“

„Cože?“ Srdce se Davidovi rozbušilo, když robot projel těsně kolem nich.

„Pořád z nich eště vychytávaj všelijaký mouchy. Je to s nima stejný jako se vším, do čeho se armáda pustí. Nejdřív budou ten systém deset let testovat, a pak přijdou na to, že je pro ně vlastně moc drahej.“ Mannheimer se znovu zachichotal, otevřel dveře a postrčil Elizabeth před sebou dovnitř. „Tak kdepak má šéf tu svou kancelář, kotě?“

David vešel dovnitř v jejich patách. Byla to velká místnost, na délku mohla mít dobrých patnáct metrů. U

jedné stěny bylo seřazeno několik regálů se servery, bzučícími a blikajícími na kovových policích. Na stole naproti nim vedle osobního počítače strměl plochý maximonitor a uprostřed sálu stály dvě obrovské, duté průhledné koule, obě přinejmenším tři metry vysoké.

Usazené byly na plošinách posetých kovovými válečky.

Monique stanula ve dveřích a zahleděla se na koule, ohromená stejně jako David. Zato Michael do místnosti okamžitě vtrhl a rozběhl se rovnou ke skříni u protější stěny.

Zatímco jeho matka se seržantem zmizeli v přilehlé kanceláři, Michael skříň otevřel a vyndal z ní objemný černý aparát, vzdáleně se podobající stereoskopické prohlížečce.

David ho okamžitě poznal: byl to přístroj ke sledování virtuální reality. Jakmile si tyhle brýle člověk nasadí, uvidí jimi simulovanou krajinu; pokud otáčí hlavou, má možnost prohlížet si různé části virtuálního světa. Michael se rozzářil, když si brýle nasazoval, pak se vrhl k počítači a začal cosi vyťukávat na klávesnici.

David a Monique přešli k monitoru a dívali se Michaelovi přes rameno. Za pár vteřin se na displeji objevila postava vojáka uprostřed širého zeleného pole. Měl khaki uniformu a přilbu označenou číslicí, velkou červenou jedničkou.

„To je přece Warfighter,“ zašeptal David. „Spouští program.“

Po pár vteřinách se na obrazovce objevila slova PŘIPRAVEN ZAHÁJIT? Michael znovu došel ke skříni a tentokrát z ní vytáhl plastovou pušku, atrapu M-šestnáctky.

Pak šel k jedné z těch velkých průhledných koulí, otevřel dvířka v její stěně a vklouzl dovnitř.

„K čertu!“ uklouzlo Monice. „Proč tam vlezl?“

Michael za sebou dvířka uzavřel a nasadil si brýle.

Pušku uchopil jako opravdový pěšák a vyrazil kupředu – aniž se samozřejmě od nich vzdálil, neboť koule se pod jeho nohama začala protáčet jako balón na hladině. Po chvíli

Michael zrychlil krok a také koule se točila rychleji. Brzy už chlapec klusal jako veverka v bubnové klícce. Když se David podíval na monitor, uviděl, jak voják v khaki uniformě utíká přes pole.

„Sakra, to je tedy parádní hračka.“ Položil ruku Monice na záda a druhou ukázal na podstavec pod koulí.

„Vidíš všechny ty válečky vespod? Ty měří, jak rychle se koule otáčí a kterým směrem. Pak vyšlou data do počítače a ten nechá vojáka běžet právě tak rychle, jak Michael utíká.

A Michael celou tu simulaci sleduje v těch svých brejlích.

On běží uvnitř toho virtuálního světa.“

„Jo, důmyslné to je, ale kam vlastně utíká?“

„Vypadá to, jako když si to zatím prostě užívá.

Předpokládám, že pak bude postupovat od jedné úrovně ke druhé, tak jako to obvykle dělává.“

„A co bude, až dosáhne úrovně SVIA/4?“

„To nevím. Tam by se mohla objevit cesta, jak ze serveru stáhnout tu teorii. Ale skoro bych se vsadil, že k přístupu bude jako rozhraní nutné využít té virtuální reality.“

David studoval ikonky na dolní liště obrazovky, až našel tu, kterou hledal: druhý hráč. Kliknul na ni a na obrazovce se znovu ukázal nápis připraven zahájit?

Monique na Davida udiveně hleděla, jak jde ke skříni a jak v ní cosi hledá, až konečně vytahuje další virtuální brýle a plastovou pušku.

„Půjdu dovnitř,“ řekl. Vykročil k druhé z koulí a otevřel průlez.

*

SIMON DRŽEL HLÍDKU V TESTOVACÍ LABORATOŘI Mid-South Robotics, zatímco na místním počítači profesor Gupta postupně prověřoval jednotlivá sledovací zařízení.

Monitor měl rozdělený na dvanáct obdélníčků, každý z nich zobrazoval živý přenos jednoho z Dragon Runnerů nainstalovaných ve Fort Benningu. Těsně před polednem se z počítače ozvalo slabé pípnutí – program identifikace tváří právě našel shodu na jednom videu. Gupta si ověřil umístění robota a přepnul přenášený obraz na celý monitor. Simon přistoupil blíž k terminálu a uviděl nějakého vyčouhlého, nevzhledného vojáka s rukou kolem pasu jakési prsaté ženské. A pak rozpoznal cílové osoby: Swifta, Reynoldsovou a Guptova vnuka.

„To je zajímavé,“ mumlal profesor. „Jsou v sále VBS.“

„VBS?“

„Virtuální bojové simulace. Kdysi jsem pro to oddělení něco dělal, vyvíjel jsem rozhraní virtuální reality pro Warfightera.“ Odmlčel se, hluboce se zamyslel. „A tam taky tenkrát pracovala Elizabeth. Byl to ten džob, co jí tehdy sehnal Hans.“

Cílové osoby na monitoru vešly do místnosti a zavřely za sebou dveře, čímž další sledování znemožnily. Gupta program spěšně ukončoval, rychle cvakal klávesami.

„Kleinman!“ vykřikl. „Ten pitomec stará!“

„Co se děje?“

Profesor zavrtěl hlavou. „Myslel si, jak je chytrý!

Schoval mi to rovnou pod nosem!“

„Máte na mysli Einheitleiche Feldtheorie?“

Na monitoru naskočilo nové okno a Gupta do něho vypisoval uživatelské jméno a heslo. Pokoušel se připojit k nějaké síti. „Naštěstí ještě není pozdě. Do všech VBS

programů lze vstupovat i na dálku. Armáda požadovala, aby mohli vojáci z různých základen navzájem soupeřit ve virtuálních střetnutích.“

Nastala několikavteřinová prodleva. Pak se na monitoru objevil dlouhý seznam armádních serverů a informace o jejich aktivitách. „Přesně to jsem si myslel,“

řekl Gupta. „Spustili Warfightera.“

Simon nahlížel profesorovi přes rameno, pocítil záchvěv nervozity. „Byli by schopni si tu teorii stáhnout?

Nebo ji vymazat?“

Gupta kliknul na jeden ze serverů. Zatímco nabíhalo připojení, otočil se prudce k Simonovi. „Jděte zatím radši najít nějaký sklad. Vybavení pro sledování virtuální reality tu asi mít nebudou, ale joystick snad ano.“

*

DAVID STÁL NA ROZLEHLÉ PLÁNI lemované borovým lesem. Když se podíval napravo, táhly se před jeho očima až k obzoru lesnaté vršky. Když se obrátil nalevo, otevřel se mu ve virtuální realitě mezi stromy průsek a v něm shluk jakýchsi nízkých budov. Grafika byla až obdivuhodně realistická. Slyšel dokonce i zpívat ptáky, v brýlích byly zabudovány miniaturní reproduktory a také mikrofon ke komunikaci s ostatními hráči. Simulovaná krajina v sobě měla cosi podivně známého, po pár vteřinách mu došlo, že tento virtuální svět byl koncipován tak, aby připomínal pahorkatinu výcvikového prostoru Fort Benningu. Nad korunami stromů dokonce uviděl i paravěže, zdánlivě několik mil vzdálené.

„Tak na co čekáš?“

V okamžiku, kdy se ten hlas ozval ve sluchátkách, pozvedl David okamžitě pušku. Na displeji rozeznával hlaveň své M-šestnáctky, žádnou postavu však na louce ani v lese nespatřil. „Hej!“ houkl. „Je tu někdo?“

„To jsem já, ty hlupáčku.“ Byl to Moničin hlas. „Jsem u terminálu a sleduju tě na monitoru. Vypadáš naprosto stejně jako ten Michaelův voják, ale na přilbě máš velkou červenou dvojku.“

„Jak jsi…?“

„Vypadáš, jako když jsi tam trochu zabloudil, takže jsem našla na terminálu mikrofon, abych ti poradila, kterým směrem se máš dát. Michael je v té vesnici.“

„Vesnici?“ Ukázal puškou na roztroušené stavby.

„Myslíš tamhle?“

„Jo, a dosáhl už stupně B 2, takže bys měl trochu hodit zadkem. Z toho, co odtud dokážu posoudit, by ses měl dostat do jeho blízkosti dřív, než se on dostane na úroveň SVIA/4. Jinak se ti nepodaří nejvyšší úroveň zdolat a stáhnout odtamtud tu teorii.“

Až bázlivě udělal David krůček kupředu. Koule se pod jeho nohama hladce pootočila. Ukročil doleva a koule jeho pohyb následovala. Vydal se k světlině mezi stromy, nejprve pomalu, pak už s větší odvahou. „Není to špatné. Po chvíli si člověk připadá docela normálně.“

„Zkus běžet. Máš před sebou dost velký kus cesty.“

Dal se do klusu. Terén na virtuálním displeji se mu každým krokem jakoby přibližoval, budovy v pozadí se začaly zvětšovat, náhle také spatřil temné postavy popadané v trávě. Byli to počítačem vygenerovaní nepřátelští bojovníci – oblečení jako teroristé, v černých bundách, na hlavách uvázané šátky – stejní, jaké už předtím viděl na displeji Game Boye. „To vypadá, jako by tyhle všechny vyřídil už Michael.“

„Jen dávej dobrý pozor,“ varovala ho Monique.

„Všechny je nedostal.“

„Co se stane, když na mě vystřelí? Kolik životů má vlastně člověk v téhle hře k dispozici?“

„Počkej, podívám se do pravidel.“ Nastala kratičká pauza. „Okey, pokud tě zasáhnou do těla, nebudeš se už moci pohybovat, ale střílet z té pušky ano. Pokud tě trefí do hlavy, vracíš se automaticky až na start.“

„A to by nebylo moc dobré, co?“

„Nebylo, pokud chceš dohonit Michaela. Ten se právě dopracoval na úroveň B 3.“

David se dal znovu do klusu, kličkoval mezi mrtvými vojáky. Po několika vteřinách dospěl na kraj osady, opuštěné a značně sešlé. Na jedné straně průchozí ulice se táhla řada patrových domků se sedlovými střechami, na druhé stál jen prostý bílý kostelík se zvonicí. Bylo tu prázdno, až na padlé vojáky, kteří zřetelně značili cestu, kterou se ubíral Michael. David pokračoval středem silničky, až doběhl k žluté krabicovité budově jakéhosi skladiště. Před vchodem ležel půltucet virtuálních mrtvol.

David s námahou udržoval rovnováhu v otáčející se kouli, zvolnil krok a nahlédl dveřmi dovnitř. Bylo tam šero, ale i tak uviděl na zemi další postavy, nehybné postřílené nepřátele.

Chtěl právě vkročit do budovy, když uslyšel výstřely.

Zdálo se, že se ozvaly odněkud zezadu, takže se prudce otočil. Ulicí se řítil nepřátelský bojovník a pálil ze své AK-sedmačtyřicítky. David zapomněl, že hledí na pouhou

simulaci; v panice se přikrčil, obrátil plastovou pušku proti postavě v černé bundě a stiskl spoušť. Ve sluchátkách zaduněly výstřely a David se zapotácel. Dopadl zadkem na dno koule, která se rozkolébala sem a tam. Na virtuálním displeji neviděl nic než modré nebe a žluté stěny skladu.

Když se však zvedl, uviděl nepřátelského bojovníka klečet na zemi, tvář zkroucenou bolestí, ale pušku stále ještě třímajícího v rukou.

„Střel ho do hlavy!“ vřískl Moničin hlas ze sluchátek.

„Rychle, do hlavy!“

David vypálil do bojovníkovy lebky a postava se zhroutila. „Ježíši!“ vykřikl a pátral M-šestnáctkou zeširoka po ulici, hledaje další nepřátele.

„Jdi dovnitř! Michael už je v prvním poschodí!“

Obrátil se opět ke vchodu a přes nahromaděná těla vkročil do budovy. Pustil se dlouhou, úzkou chodbou kupředu a displej potemněl. Podlamovaly se mu nohy, bylo mu nanic. Po čele se mu řinul pot a stékal mu až do brýlí.

„Do prdele, není tu vidět ani na krok!“

„Dej se nalevo, NALEVO! Jsou tam schody!“

Otočil se doleva, motal se jako opilý. Chodbou zaznívaly výstřely, ale neviděl nic než bílé záblesky.

Simulace ho začínala zmáhat, stěží překonával nevolnost.

Měl pocit, že si náhlavní soupravu užuž musí strhnout.

„Počkej, musím se zastavit! Něco je za mnou!“

„Ne, musíš dál! Michael je už na úrovni C 3. Skoro už to dokončil!“

David konečně nalezl ono schodiště. Jak stoupal, obraz se rozjasňoval a nahoře nad schody se zobrazila další chodba. Pustil se po ní dál, minul několik prázdných místností, v nichž na zemi ležely další zkrvavené mrtvoly.

„Až dojdeš na konec té chodby, zaboč doprava,“

instruovala ho Monique. „Pak musíš –“

Z jedné místnosti, jen pár stop před ním, vyrazil voják.

David se tak vylekal, že svou M-šestnáctku upustil na zem.

Ukročil nazad, v očekávání své virtuální smrti instinktivně pozvedl ruce před obličej. Ale voják se od něho otočil a pokračoval před ním v postupu chodbou. Až teď si David uvědomil, že tahle postava na sobě nemá černou bundu, ale khaki uniformu a na přilbě jasně rudou jedničku. Byl to Michael.

David rozjařeně sebral pušku ze země a vydal se za ním. Na konci chodby zabočil voják-Michael doprava a David uslyšel sérii výstřelů. Když chlapce dostihl, všech šest zbývajících, počítačem vygenerovaných nepřátel už leželo tváří k zemi.

„A máme to!“ vykřikla Monique. „Dostal ses na nejvyšší úroveň!“

Voják-Michael došel ke dveřím na opačné straně místnosti. David zatajil dech v očekávání, že konečně uzří onu rovnici Herr Doktora. Namísto toho se však ocitli v

jakési šatně plné uzamykatelných skříněk. Snad desítky se jich táhly podél všech čtyř stěn, kovové, šedé. Voják-Michael zamířil k nejbližší z nich a dotkl se jí svou M-

šestnáctkou. V tu chvíli se v jeho rukou zhmotnila nová zbraň, puška doplněná pod hlavní o objemný válec.

Granátový nástavec.

David poklesl na mysli. Tohle zřejmě není poslední úroveň. Jeví se to jako mezihra, místo, kde se doplňují zbraně pro další kolo bojů. „Kurva! Jak dlouho to ještě má trvat?“

„Počkej moment,“ odpověděla Monique. „Podívej se na ty nápisy na skříňkách.“

Každá ze dvířek byla označena řádkou písmen a znaků. Jak se zdálo, označovaly tyto nápisy hodnosti. PVT

na první skříňce zjevně znamenalo private, čili vojín, CPL

na druhé corporal, desátník, LT na třetí lieutenant, poručík.

První desítku hodností David rozluštil, ale u dalších skříněk se zkratky stávaly nesrozumitelnými: WO/1, CWO/5, CMSAF, MGYSGT.

„Jdi se podívat na zadní stěnu,“ říkala Monique. „Na tu předposlední skříňku.“

David si přečetl její označení: SVIA/4. „To se na to!

Tohle je přece ta kombinace v Game Boyovi!“

Skočil ke skříňce a ťukl na ni svou M-šestnáctkou. Ve virtuálních brýlích viděl, jak mu na pušce přibyl granátový nástavec. Ve stejné chvíli se však začala písmena na skříňce

přeskupovat. ‚S‘ se posunulo o něco doleva, ,A/4‘ doprava.

Pak se ‚VI‘ pootočilo o devadesát stupňů. Z nápisu se stala rovnice:

S < A/4

Davidovi nic neříkala. Nebyl ovšem fyzik. „Vidíš to, Moniko?“ volal do mikrofonu. „Máš –“

„POZOR!“

Znovu uslyšel střelbu. Otočil se právě včas, aby ještě zahlédl vojáka-Michaela hroutit se k zemi. Pak Davidův virtuální displej zrudl, jako by byl zalit krví.

*

TOHLE JE CHUDIČKÁ NÁPODOBA VÁLKY, pomyslel si Simon, když nahlížel Guptovi přes rameno na monitor. I jako výcvikový materiál je ten program trapně nerealistický.

Zasažení vojáci se nesvíjejí na zemi ani nesténají po mamince. Prostě se sesypou. Je to hra pro děti, hračka pro děti. Gupta vlastně Simonovu pomoc ani nepotřeboval; stačilo mu střelit dva simulované vojáčky do zad.

Když Gupta vyřídil své protivníky, přistoupil ke skříňce s podivnými symboly na dvířkách. Manipulací s joystickem napřáhl pušku svého vojáka tak, aby se dotkla skříňky. Nejprve se pod hlavní objevil granátomet a po pár

vteřinách se na monitoru rozblikal nápis: CHCETE

PROGRAM STÁHNOUT? ANO, ČI NE?

Gupta kliknul na ANO. Zpráva se změnila na DO

KONCE STAHOVÁNÍ ZBÝVÁ 0:46. Profesor upřeně zíral na monitor, na němž odtikával odpočet. Zdál se být jako v transu, jako kdyby hleděl na cosi, co je skryto hluboko uvnitř počítače. „Je mi líto, Herr Doktor,“ zašeptal, „ale neměl jste mě nechat čekat tak dlouho.“

*

„KDE JSI, DAVIDE? Spadl mi obraz!“

Moničin hlas sice slyšel, ale neviděl naprosto nic. Na virtuálním displeji se nezobrazovalo nic než hustý rudý závoj, jako krvavá mlha bránící v pohledu. Poslední, co zachytil, byl padající voják-Michael, a když si ten pohled vybavil, došlo mu, že si všiml ještě něčeho v pozadí.

Dalšího vojáka stojícího Michaelovi v zádech. Nikoli nějakou počítačem stvořenou postavičku v černé bundě, nýbrž vojáka v khaki uniformě s číslem 3 na přilbě.

David si brýle, které mu teď byly k ničemu, strhl z hlavy. Vně průhledné koule se Monique skláněla nad terminálem a horečně ťukala do klávesnice. „Do hajzlu!“

křikla. „Do počítače se dobývá někdo další. Začalo tam probíhat nějaké stahování!“

V druhé kouli po jeho levici si Michael znovu nasazoval brýle s náhlavní soupravou. Jak se zdálo, porážka ho nijak nepřekvapila ani neotrávila. Po pár vteřinách už zase uchopil pušku a rozběhl se. Načínal další hru.

„Musíme to vzít znovu od začátku,“ říkal David. „Jen se –“

„Na to není čas!“ Monique se škubala za vlasy.

„Zbývá už jen dvacet vteřin!“

Davida nenapadlo nic jiného než nasadit si opět brýle.

Rudá mlha už se vytrácela, čekal, že se opět ocitne na lukách před vesnicí. Ale sotva z jeho zorného pole zmizely poslední rudé cáry, uviděl řadu kovových skříní s výraznými štítky na dvířkách. Klečel, opíral se rukama o zem, stále ještě v místnosti se skříňkami. Byl zasažen do těla, nikoli do hlavy.

Pohnout kupředu se nemohl, ale namířit zbraní ano.

Voják s číslem 3 na přilbě stál před skříňkou, na které se teď místo rovnice zobrazoval odpočet. Když číslo znázorňující zbývající čas kleslo na 0:09, David stiskl spoušť.

*

SIMON POSTŘEHL NA MONITORU JAKÝSI POHYB.

Cosi malého, okrouhlého se odrazilo od řady skříněk a zmizelo z dohledu.

„Co to bylo?“ otázal se a ukázal prstem na displej.

Gupta neodpovídal. Byl dosud v zajetí odpočtu zbývajících vteřin.

„Něco se mihlo přes monitor! Letělo to doleva!“

Profesor se zamračil a pohnul joystickem doleva, takže se na monitoru objevil zbytek místnosti. Na podlaze tam ležel jakýsi zelený vejčitý předmět. Simon ho okamžitě poznal. Byl to americký armádní granát M406.

*

KDYŽ DAVID VYKROČIL Z KOULE VEN, podlamovaly se mu téměř nohy. Nestrávil v onom virtuálním světě ani celou čtvrthodinu, bylo mu ale, jako by byl právě vzal útokem Iwodžimu. Odhodil virtuální brýle i plastovou pušku a potácivě se vydal k Monice. „Jak to dopadlo?“ vyhrkl.

„Zastavili jsme to?“

Nevzhlédla. Setrvávala skloněna nad terminálem, oči upřené na monitor. „Proč jsi použil ten granát? Stačilo přece toho parchanta zastřelit a přerušit mu tak napojení.“

„Ale to stahování jsme snad zarazili, ne? K teorii se přece nedostal!“

„To jo, stahování jsi přerušil. A taky jsi roztřískal celého Warfightera a smázl všechny programové soubory.“

Musel se podržet desky stolu. „A co ten soubor s teorií?“

„Je pryč. Dočista vymazaný. Byl zabudovaný přímo do softwaru té hry, takže byl zničen s ním. I kdyby se někdo pokusil o obnovu dat na serveru, vyšly by mu holé nesmysly.“

Žaludek jako by se mu propadal kamsi do prázdna.

Bylo mu, jako kdyby znovu vstupoval do té koule, jenže tentokrát kolem něho začal vířit celý kosmos. Samy principy vesmíru, neodhalená struktura reality – to vše bylo díky jeho chybě v jediném okamžiku zmařeno.

Monique posléze zvedla zrak od monitoru. K

Davidově překvapení se usmívala. „Naštěstí si to doktor Kleinman přece jen do jisté míry pojistil. Nainstaloval pro tenhle soubor do programu něco jako nouzový východ.

Těsně předtím, než byl celý program smazán, zálohoval se klíčový soubor na flešku.“

„Cože?“

Držela v dlani malý stříbřitý váleček, na prst tlustý a sotva tři palce dlouhý. „Tady je celá ta teorie uložená. Nebo aspoň doufám, že je. Měla bych to ověřit na nějakém laptopu.“

David jako by zplihl. Při pohledu na drobnou USB

flešku se musel několikrát zhluboka nadechnout. Až do této chvíle si vůbec neuvědomil, jak důležitá je ta teorie i pro něho samého.

Zatímco Monique se v kanceláři rozhlížela po nějakém notebooku, vynořil se ze své koule i Michael. Šel uložit své

virtuální brýle i pušku zpátky do skříně, pak se znovu chopil svého Game Boye. Zklamání to pro něho muselo být hrozné, opustit virtuální bojiště a vrátit se opět k pouhé hračce s tlačítky a třípalcovým displejem, ale na Michaelově jako obvykle bezvýrazné tváři se nijak neprojevilo.

Okamžik nato se z přilehlé ředitelské pracovny vynořila jeho matka. Se znechuceným výrazem si ještě uhlazovala jednu nohavici elasťáků a srovnávala poutko pod nártem. Pak si to namířila rovnou k Davidovi. „Okey, kde je zbytek mejch prachů?“

„A kde je Mannheimer?“

„Chrápe tam na gauči. Von je jednoranovka, bác a dost. Ale stejně u vás mám dvě stě babek.“

„Jistě, jistě.“ David sáhl pro peněženku a odpočítal bankovky. „Poslyšte, musíme teď základnu zase opustit, ještě než u někoho vzbudíme podezření. Vy byste měla odejít s námi.“

Chňapla po ruličce dvacetidolarovek a zastrčila si je do kapsičky na legínách u pasu. „To bude dobrý. Stačí, když mě vysadíte někde u motelu.“

Tou dobou Monique právě vypátrala hledaný laptop, tenký stříbrný MacBook. Ale ještě než ho stačila otevřít, zjistil David pohledem z okna dvě znepokojivé změny.

Předně už Graddickův stejšn neparkoval u zadního vchodu do Infantry Hall Za druhé pak k budově přibíhalo celé družstvo příslušníků vojenské policie. Zdálky empíci

vyhlíželi úplně stejně jako virtuální vojáčci ve Warfighterovi, jen M-šestnáctky v jejich rukou zjevně nebyly z plastu.

*

LUCILLE STÁLA NA HLAVNÍM NÁSTUPIŠTI Fort Benningu a dohadovala se s jedním z poskoků ministra obrany. Jeho šéf právě řečnil z tribuny před Infantry Hall.

Přehlídkový areál zaplnily dobré tři tisíce vojáků i civilistů a pár stovek dalších se tísnilo i za tribunou a zcela tak zablokovalo hlavní vchod do budovy. Z pohledu bezpečnostních jednotek jednoznačný horor – uprostřed těch proudících davů bylo vyloučeno zahájit jakékoli organizované pátrání po podezřelých, kteří sotva před hodinou zjevně pronikli do základny. Lucille chtěla, aby ministr svůj projev zkrátil, ale adjutant z Pentagonu se zpěčoval. Byl to pořízek, něco málo po dvacítce a poněkud natvrdlý.

„Tuhle akci jsme plánovali celé měsíce,“ řekl. „A vojáci se na ni doopravdy těšili.“

„Podívejte, je to otázka národní bezpečnosti. O něčem takovém už jste snad něco slyšel, ne? Národní bezpečnost!

Ta je sakra důležitější než nějaká vaše posraná akce!“

Adjutanta to zjevně zaskočilo. „Bezpečnost? Já myslel, že tu mají na starosti empíci.“

„Jéžíšku na křížku!“ V zoufalství sáhla pod blůzu a vytrhla z pouzdra svého glocka. „To vás mám snad zastřelit, abyste mi laskavě věnoval pozornost?“

Ale ani pohled na pistoli nepronikl skrze jeho zabedněnou lebku. „Madam, uklidněte se, prosím. Ministr už končí. Chystá se už jen na závěr povědět tu anekdotu o třínohé slepici.“

*

PŘÍSLUŠNÍCI VOJENSKÉ POLICIE VTRHLI do Infantry Hall zadním vchodem a vydali se po schodech vzhůru.

David se odtrhl od okna. „Jdeme! Jdeme!“ křikl na ostatní.

„Tudy!“

Táhl Michaela chodbou, Monique a Elizabeth cupaly za nimi. Instinktivně zamířil směrem k průčelí budovy, pryč od pronásledujících vojáků, třebaže si byl vědom, že další skupina s největší pravděpodobností přijde právě z protisměru. Když dospěl ke schodišti u předního vchodu do budovy, uslyšel zdola hlasy, o nichž nejprve usoudil, že to pokřikují empíci spěchající vzhůru po schodech. Ale vzápětí zaslechl smích a bouřlivý výbuch jásotu. Vypadalo to spíš na párty než na stíhací jednotku.

Seběhli dolů a ocitli se v dvoraně zaplněné vojáky a jejich rodinami. Muži i ženy v civilu stáli ve frontě u dlouhého stolu zaplněného mísami bramborových lupínků a

kolou balenou po šesticích. Zřejmě tu právě začínala nějaká recepce. Lidé si tiskli ruce, žertovali, nacpávali si pusy.

David se proplétal davem, ve strachu, že někdo přece jen spustí poplach, ale nikdo ani jemu ani Michaelovi nevěnoval sebemenší pozornost. Pár vojáčků sice trochu valilo oči na Elizabeth a na Moniku, ale to bylo vše. Během půl minuty už byli venku a zařadili se do proudu lidí směřujících k parkovištím. Když už se vzdalovali od budovy, spatřil David staršího člověka se známou tváří, jak si tiskne ruce postupně s několika generály. Prokrista, pomyslel si, to je přece ministr obrany. Stiskl Michaelovi paži o něco pevněji a přidal do kroku.

Šli spolu se zástupem ostatních ještě asi kilometr na západ, míjeli jednotlivá parkoviště, kde se skupinky diváků postupně oddělovaly a odcházely hledat svoje vozy. Asi po deseti minutách už dav značně prořídl, ale čtveřice pokračovala dál, sledovala směrovky s nápisem ZÁPADNÍ

BRÁNA, EDDY BRIDGE. Minuli tenisový kurt a hřiště, kde desítka vojáčků hrála fotbal. Nikde David neviděl žádné empíky ani jiné signály, že by byli pronásledováni.

Po dalších deseti minutách před sebou uviděli klikatící se pruh kalné vody, s oběma břehy zalesněnými. Vinula se tu řeka Chattahoochie tvořící západní hranici Fort Benningu, kterou křížil most se dvěma jízdními pruhy. Na tomto břehu bylo u mostu zřízeno kontrolní stanoviště se závorou. Ta byla spuštěná a ve frontě za ní už stála řádka vozů

chystajících se opustit základnu. Řidiči pilně mačkali klaksony, ale oba empíci u závory stáli nehnutě jako sochy.

Doprčic, pomyslel si David, zřejmě už celý ten areál uzavřeli. Užuž hodlal udělat čelem vzad, ale empíci je zatím už bezpochyby postřehli. Jedinou nadějí bylo ukecat je.

Dokráčeli k závoře jako nějaká trochu výstřední rodinka na výletě. David na strážné kývl. „Hej, mládenci!“

zavolal na ně. „Jdeme tudy dobře ke kempu?“

„Myslíte kemp Uchee Creek, pane?“ odpověděl jeden z nich.

„No jo, to je ten náš kemp.“

„Půjdete přes most a pak ještě tři kilometry dál k jihu.

Ale teď přejít nemůžete, pane.“

„A proč?“

„Máme poplach, cesta je uzavřená. Čekáme na další rozkazy.“

„No, to určitě ale platí jen pro auta. Pěší snad projít můžou, ne?“

Strážný se chvilku rozmýšlel, pak zavrtěl hlavou.

„Počkejte tady, pane. Snad to nebude moc dlouho trvat.“

Zatímco se David s Monikou nervózně zahleděli jeden na druhého, přiřítilo se ke kontrolnímu stanovišti robustní humvee. Řidič vyskočil z vozidla a klusal ke strážným. V

ruce nesl nějaká lejstra; co na nich je, nedokázal David rozpoznat, byl by se však vsadil, že na jedné z těch stránek je určitě i jeho fotografie. Strážní k nim byli obráceni zády,

takže David s Michaelem, Monikou a Elizabeth potichu obešel závoru. Zamířili k mostu, vzdálenému jen pár desítek metrů.

„Stůj!“ Jeden z empíků se otočil. „Kam to k čertu lezete?“

David se ohlédl přes rameno, ale nezastavil. „Nezlobte se, ale my opravdu spěcháme!“

Druhý strážný, který si zatím dovezené fotky už stačil prohlédnout, na něho namířil pistoli. „Okamžitě zůstaň stát, ty hajzle!“

Vzápětí už všichni tři vojáci vytasili své M-devítky.

Řidiči vozů před závorou přestali houkat; až příliš je zaujal konflikt u brány. Jelikož však byly všechny zraky upřeny buď na vojáky anebo na uprchlíky, nikdo nepostřehl onoho letícího chřestýše, dokud nedopadl na zem u nohou jednoho z empíků. Uhodil se o asfalt, svíjel se bolestí. Rezavý, jako paže silný had, zaťal zuby do prvního pohybujícího se předmětu, který upoutal jeho oči, což bylo lýtko strážného.

Voják zaječel a vtom už vzduchem přilétal druhý plaz.

David se rozhlédl a uviděl Graddicka přikrčeného u stejšnu, který byl zaparkován na břehu, nedaleko mostu. Mohutným rozmachem vrhl Graddick i třetího chřestýše na empíky, kteří se rozutekli hledat záchranu v lese. „Polezte, vy hříšníci!“ burácel. „Honem si nastupte!“

*

KAREN S JONNYM BYLI V BROWNSVILLU, jedné z nejchudších brooklynských čtvrtí, a drželi se v patách Glorii Mitchellové, zatímco procházeli přes parcelu budoucích obecních činžáků, postlanou zatím skleněnými střepy.

Gloria byla jako reportérka neudolatelná, celý den strávila shromažďováním podrobností o dvojité vraždě, nejprve rozhovory s policisty na místní stanici, pak v rozhovorech s přáteli a příbuznými obětí. Ještě v devět večer byla v pilné práci, snažila se vystopovat svědka přestřelky. Za normálních okolností by se Karen nebyla nikdy odvážila vydat se do Brownsville za tmy, kupodivu ji však teď tato místa nijak nelekala. Nijak se neobávala ani partiček teenagerů na nárožích. Co jí nahánělo strach, byly zvolna pojíždějící suburbany, které jako by je provázely všude, kam se vydali.

Když spěšně přecházeli přes opuštěné hřiště, vynořil se ze stínu vysoký chlap s býčí šíjí. Bylo natolik šero, že Karen vnímala jen siluetu jeho postavy. Do tváře mu neviděla, ale postřehla, že na sobě má oblek, a povšimla si i stočeného kablíku, který se mu jako had vinul kolem levého boltce.

Karen se zastavila a stiskla Jonnyho ruku. Ale Gloria, která se nebála ničeho na světě, vykročila agentovi rovnou vstříc. „Tak co, kamaráde, neztratil jste se tu?“ otázala se.

„Ne,“ odpověděl.

„Centrála Úřadu je na Federal Plaza, jestli ji náhodou hledáte. Je to tamhletudy.“

„A podle čeho soudíte, že patřím k Úřadu?“

„Jednak podle toho vašeho levného kvádra. A taky podle toho, že mě vaši hoši celý den nepřestávali sledovat.“

„Vy mě vůbec nezajímáte. Jen ta vaše kámoška.“

„No, tak na tu klidně zapomeňte. Jestli ji zatknete, najdete o tom zítra ráno článek přes celou titulní stránku New York Times.“

Agent sáhl pod sako a vytáhl pistoli. „Na Timesy se vám můžu klidně vysrat. Já čtu Post.“ Pak namířil Glorii na hlavu a vystřelil.

Karen chytla Jonnyho a přitiskla si jeho tvář k břichu, aby to neviděl. Nohy se jí roztřásly, když agent pokročil kupředu a když mu na tvář dopadl zbloudilý paprsek pouliční lampy. Nos měl naběhlý a čelo samou modřinu, nicméně ho okamžitě poznala. Byl to agent Brock.

11

SIMON DO SEBE OBRÁTIL DALŠÍ SKLENKU

STOLIČNÉ. Seděl v obývacím pokoji skromného baráčku v Knoxvillu patřícím Richardu Chanovi a Scottu Krinskému, někdejším posluchačům profesora Gupty. Zatímco Gupta v jejich kuchyni kamsi telefonoval, Richard pilně Simonovi doléval do sklenky vodku a Scott mu nabízel jakýsi odpudivě vyhlížející sendvič s tuňákem. Simon se zprvu domníval, že tihle dva jsou prostě bůhvíjací gayové, ale po druhém stakančiku si uvědomil, že tu asi jde o cosi zcela jiného. Richard i Scott byli totiž fyzikové z Oak Ridge National Laboratory, kde se podíleli na stavbě zařízení, které by generovalo svazky protonů o vysokých energiích.

Chovali se přátelsky, byly to chlapecké typy, oba brejlatí, a vůči profesoru Guptovi projevovali úctu hraničící s fanatickým zbožňováním. Co víc, nijak je nepřekvapilo, když se před jejich dveřmi objevili Simon s Guptou. Oba mladí fyzikové byli zjevně účastníci konspirace získaní Guptou už před značně dlouhou dobou. Třebaže nepůsobili nijak hrozivě, Simon v nich rozpoznal ten nejzákladnější rys dobrého vojáka: udělají cokoli, co jim jejich vůdce nařídí.

Jejich oddanost věci byla stejně silná jako u jakéhokoli bojovníka džihádu.

Jakmile Simon postavil prázdnou sklenku na stolek, Richard se vymrštil z gauče a okamžitě mu naléval znovu.

To není špatné, pomyslel si Simon, když se rozložil v křesle.

Na to bych si rád zvykal. „Takže vy, pánové, se zabýváte dráhami paprsků, ano? Navádíte protony tak, aby běhaly v urychlovači pořád dokola a dokola, že?“

Oba kývli, žádný však neřekl ani slovo. Bylo na nich vidět, že jim při rozhovoru s ruským žoldákem není nejvolněji. „Musí to být složitá záležitost,“ pokračoval Simon. „Zajistit, aby všechny částice byly náležitě nasměrovány. Stanovit ideální podmínky pro srážku. Když protony narazí na sebe, mohou přece nastat všelijaké zajímavé jevy, ne?“

Richard se Scottem přestali přikyvovat a podívali se jeden na druhého. Na jejich tvářích bylo patrné jisté překvapení, ba i údiv. Uvažovali zřejmě, jak se tenhle nájemný zabiják dostal k částicové fyzice. „Ano, ohromě zajímavé jevy,“ pokračoval Simon. „Možná i velice užitečné. Pokud byste měli k dispozici jednotnou teorii, která by přesně určovala, jak nastavit kolize částic, mohli byste dosáhnout i překvapujících výsledků, že?“

Vyděsil je, to jim bylo vidět na očích. Láhev s vodkou Richardovi málem vyklouzla z ruky. „Já… je mi líto,“

koktal. „Nevím, o čem to hovoříte –“

„Nebojte se.“ Simon se uchichtl. „Váš profesor se mi se vším svěřil. Hned na začátku akce mi pověděl všechno o

možných aplikacích Einheitliche Feldtheorie. Jinak bych byl ani nevěděl, jaké informace mám z kolegů Herr Doktora vlastně vydolovat.“

Ani toto ujištění však fyziky zjevně nijak neuklidnilo.

Richard svíral stoličnou ještě pevněji a Scott si pořád jen mnul ruce. Snad se ani nechtěli dozvědět o metodách, jakých užívá jejich uctívaný vůdce.

V té chvíli skončil Gupta rozhovor a přišel do obývacího pokoje. Richard i Scott k němu simultánně natočili hlavy, jako párek irských setrů upírajících zraky na svého pána. Profesor je odměnil laskavým úsměvem a pak ukázal prstem na Simona. „Vy pojďte se mnou. Něco musíme projednat.“

Simon několik okamžiků vyčkával, aby dal najevo, že on tady ničím pejskem není. Pak se zvedl z křesla a následoval Guptu do kuchyně. Byla to ošklivá nudle, přecpaná, se zvetšelými skříňkami na stěnách. „To byl Brock, na telefonu?“ otázal se Simon.

Profesor přikývl. „Má Swiftovu manželku a syna. Teď jede na jih, tak rychle, jak jen dokáže. Mohl by to být dobrý vklad do toho handlu.“

„Za předpokladu ovšem, že Swift tu teorii má. To s jistotou nevíme.“

„Samozřejmě že už teorii má. Nemluvte tak blbě.“

Znovu se v Simonovi probudila touha ustřelit tomu dědkovi palici. „Swift udělal víc, než že jen přerušil naše

stahování. On z toho serveru všechno vymazal. Dost možná, že právě o tohle mu celou tu dobu šlo, teorii vymazat. Snad mu to Kleinman uložil.“

Gupta zavrtěl hlavou. „Ne, to je vyloučené. Je to ta poslední věc, kterou by si byl Kleinman přál. Jsem si jistý, že po Swiftovi chtěl, aby teorii uchoval.“

„No, třeba si Swift ještě dvakrát rozmyslí, aby tohle Kleinmanovo přání splnil, až ty rovnice uvidí.“

Profesor nepřestával vrtět hlavou. Zdálo se, že ho nic nezviklá. „Věřte, že on tu teorii už má. A smazat ji nedokáže, i kdyby chtěl. Tenhle další krok ve vývoji lidstva je prostě nevyhnutelný. Nic nám nedokáže zabránit, abychom provedli naši demonstraci síly.“

Simon cosi zahučel. Guptova mesiášská prohlášení už ho začínala unavovat. „Dobrá, předpokládejme tedy, že Swift teorii má. Ale my ho ještě taky musíme vypátrat, dřív, než se to povede americkým vojákům.“

Gupta jen pohrdavě mávl rukou, všechny potíže jako by odsouval tím gestem stranou. „To se také stane. Během pár hodin budeme vědět, kde Swift se svými společníky je.“

„A to jak?“

Stařec se ušklíbl. „Je s nimi moje dcera. Je závislá na pervitinu. A touhle dobou, řekl bych, začíná být už trochu zoufalá.“

*

NA SKRYTÉ MÝTINCE v Čerokézském národním hvozdu sbíral Graddick suché listí a chrastí, aby rozdělal oheň. Jak se ukazovalo, byl tenhle horal pro uprchlíky ideálním průvodcem. Všechna ta léta strávená pašováním hadů napříč appalačskými státy z něho učinila experta ve vyhýbání se zákonu. Po úniku z Fort Benningu se chtěl David vydat do Mexika nebo do Kanady, ale Graddick namítl, že mezi nimi a hranicemi stojí až příliš mnoho Satanových pochopů.

Vydal se s nimi namísto toho do severní Alabamy a hnal svého stejšna serpentinami vzhůru na Sand Mountain. K

večeru se přehoupli do Tennessee a dospěli až ke Great Smokies.

Zdálo se, že Graddick zná v téhle oblasti každý kámen.

Na křižovatce označené jako Coker Creek sjel na nezpevněnou cestu a posléze zaparkoval stejšna v houštině téměř udušené porostem kuzu. Dal se do přípravy ohně a s klestím v náruči si k tomu pískal si křesťanský hymnus Amazing Grace. David se nedokázal ubránit obdivu nad velkodušností toho člověka. Teprve předchozího večera se přece seznámili, a on pro ně teď nasazuje vlastní život.

Třebaže mu David ani slovem neznačil nic o Einsteinovi nebo o jednotné teorii pole, Graddick přesto pochopil, že tu jde o věc nedozírné velikosti. Chápal jejich situaci z náboženského hlediska: dostali se do apokalyptického střetu, do boje s démonickými vojsky pokoušejícími se svrhnout

království Boží. A tenhle jeho pohled, říkal si David, není vlastně příliš daleko od pravdy.

Srpek měsíce, o něco plnější, než byl předchozího večera, zaléval kulisy vršků kolem nich bledou září. David seděl na mýtině s Michaelem, který si svého Game Boye položil na pařez. Jeho matka zatím usnula ve stejšnu.

Dlouhou jízdou do hor zneklidněla, reptala, celá se roztřásla a chtěla, aby ji z vozu někde vysadili, posléze se však přece jen zklidnila a zdřímla si. Monique strávila polovinu času tím, že ji nepřestávala konejšit, druhou polovinu se nepřestávala věnovat notebooku, který si odnesla z laboratoře oddělení virtuálních bojových simulací.

Dobrá zpráva byla, že fleška skutečně obsahuje vědeckou práci, kterou před padesáti lety Albert Einstein napsal. Špatná zpráva naproti tomu byla, že napsána je v němčině. Její titul zněl Neue Untersuchung über die Enheitliche Feldtheorie, což David ještě jakžtakž přeložit dokázal – zřejmě to znamenalo cosi jako „nové poznatky o jednotné teorii pole“. Ale na víc David nestačil. Práce obsahovala desítky stran rovnic, ale symboly a čísla i indexy ho mátly stejnou měrou jako německý text, který je doprovázel. Rovnice vůbec nevypadaly tak jako ty, které kdysi viděl v ostatních Einsteinových článcích. Herr Doktor st zde zjevně vydal zcela novým směrem a užil zcela odlišných matematických nástrojů. Bylo to k zbláznění, k zoufání: řešení mají v rukou, ale nedokáží je interpretovat.

Monique si teď odsedla na trávu na okraji mýtiny, oči zabodnuté do monitoru laptopu. David se jí chvíli díval přes rameno, ale postěžovala si, že ji to ruší v soustředění, takže se přemístil až na protější stranu světliny. Do prdele, říkal si, kéž bych tak uměl německy! Jenomže i kdyby nakrásně byl třeba rodilý Němec, pořád by ještě zbýval problém s matematikou. Ne, Monique se k tomu určitě hodí víc. Má zkušenosti z mnoha odvětví matematiky a svěřila se Davidovi, že nad některými z rovnic jí už začíná svítat.

Graddick hromadu klestí podložil smačkanými novinami a škrtl zápalkou. Došel do stejšnu a vrátil se s pěti plechovkami dušeného hovězího, otevřel je a postavil k ohni. Pak se posadil na trávu k Davidovi a k Michaelovi.

„Máme štístko,“ prohlásil a ukázal na hvězdnaté nebe.

„Pršet v noci určitě nebude.“

David kývl. Michael dál válčil s Warfighterem.

Graddick ukázal na měsíc, který zvolna klesal k obzoru.

„My se zejtra dáme na opačnou stranu,“ říkal. „Směrem na Haw Knob. Pojedeme až úplně na konec Smithfield Road a tam nahoře se utáboříme.“

„Proč zrovna tam?“ otázal se David.

„Poněvadž je to výborná schovávačka. Nahoře jsou vápencový jeskyně a nedaleko je taky pramen. A vidět je vodtamtud na míle daleko, takže hned zjistíš, kdyby tam náhodou po tobě šli.“

„Ale co budeme jíst? Myslím až spotřebujeme všechny ty tvoje konzervy?“

„Neboj, zásobovat vás dokážu. Mě ti Satanovi darebáci nehledají, takže můžu dojet kam chci a vodjet kam chci. Na Haw Knobu můžeš zůstat zašitej až do samýho konce léta. Tou dobou už ty neznabozi honičku vzdají a ty se snadnějc dostaneš do Kanady anebo do Mexika nebo kam budeš chtít.“

David si pokusil představit, jaké by to asi bylo strávit léto někde ve vápencové jeskyni společně s Monikou, Michaelem a Elizabeth. Plán to byl nejen nepraktický – byl beznadějný. Ať by se v horách schovávali jak dlouho chtěli, armáda i FBI je hledat nepřestanou. A i kdyby nějakým zázrakem dokázali svým pronásledovatelům uniknout a dostat se přes hranice, v bezpečí pořád ještě nebudou. Dřív nebo později je Pentagon vystopuje, ať budou v Kanadě, v Mexiku anebo třeba v Antarktidě.

Po pár minutách se Graddick zvedl a šel k ohni, který se zatím pěkně rozhořel. Ruku si obalil zapraným kapesníkem a ohřáté konzervy roznášel postupně Davidovi, Michaelovi a Monice. Rozdal jim i plastové lžíce, které vydoloval z palubní přihrádky ve voze. Maso bylo sotva vlažné, ale David se přesto dal do jídla, doufal, že nad kluzkými kousky hovězího, které lovil lžící z plechovky, alespoň na chvilku zapomene na problémy, které má. Ale než si stačil nabrat druhé sousto, vzhlédl a uviděl, že se nad

ním tyčí Monique, pod paží s notebokem, z něhož trčela napojená fleška. I v šeru postřehl její vzrušení. Ústa měla pootevřená, zrychlil se jí dech.

„Něco mám,“ řekla. „Ale nevím, jestli se ti to bude líbit.“

David odložil plechovku a vstal. Vedl Moniku k ošlehané borovici na kraji mýtiny, pár kroků dál od Michaela a Graddicka. Byl by očekával, že mu bude do zpěvu, namísto toho se ho však zmocnilo neblahé tušení. „Je tam?“ otázal se. „Je tam ta jednotná teorie?“

„Nejdřív jsem si myslela, že ne. Po pravdě řečeno mi ty rovnice připadaly jako blábol. Ale pak jsem si vzpomněla na to, o čem jsme hovořili včera v noci. O geonové teorii.“

„Máš dojem, že na ní něco je?“

„Chvíli mi trvalo, než jsem začala vnímat souvislosti.

Ale čím déle jsem se na ty rovnice dívala, tím víc mi připomínaly vzorce, jaké nacházíš v topologii. Celou tu matematiku povrchů a tvarů a uzlů. A tak jsem připadla na geony, na ty uzly v časoprostoru. Podívej, tady ti to ukážu.“

Monique otevřela notebook a přistoupila k Davidovi, tak aby i on viděl na monitor. Zamžoural a zadíval se na stránku s desítkami rovnic, každá sestávala z dlouhé řady řeckých písmen a nezvyklých symbolů: vidliček, dvojitých křížků, křížků v kolečku a dalších. Na první pohled to opravdu vypadalo jako zmatená tříšť. „Co to k čertu je?“

Ukázala na řádky nahoře na stránce. „Tohle je sjednocená rovnice pole vyjádřená jazykem diferenciální topologie. Je podobná klasickým rovnicím relativity, ale zahrnuje i částicovou fyziku. Einstein zjistil, že všechny částice jsou geony. Každá částice představuje určité vlákno časoprostoru a síly jsou něco jako vlnky v jeho látce!“

Zvýšila hlas a chytla Davida za rukáv. Přitáhla si ho blíž, tak aby viděl na rovnice, jenomže jemu stále ještě nic neříkaly. „Počkej, počkej. Jsi si jistá, že to tak opravdu je?“

„No podívej se sám, podívej se tady!“ přejela prstem na spodek stránky. „Tohle je jedno z řešení rovnic pole, popisuje elementární částici s negativním nábojem. Je to geon, miniaturní červí díra s uzavřenými časovými křivkami. To řešení dokonce specifikuje i hmotu částice.

Poznáváš to číslo?“

Pod Moničiným nehtem bylo zobrazeno toto: M = 0,511 MeV/c2

„Kristepane,“ šeptl David. „To je přece hmotnost elektronu.“ Třebaže matematika nepatřila ani zdaleka k jeho silným stránkám, věděl dobře, že jednou ze základních charakteristik teorie všeho má být, že bude schopna předpovědět hmotnost veškerých elementárních částic.

„A to je jen začátek. On tu má přinejmenším dvacet dalších řešení pro částice z rozličnými náboji a spinem.

Většina z nich byla objevena teprve dávno po jeho smrti.

Předpověděl existenci kvarků a tauonu. A má řešení i pro částice, které zatím vůbec nebyly nalezeny. Ale můžeš vsadit krk na to, že existují.“

Monique rolovala souborem, na monitoru se objevovala stránka za stránkou topologických rovnic. Při pohledu na monitor notebooku se v Davidově hrudi rodil pocit nesmírné radosti. Jediné, s čím ji dokázal srovnat, bylo rozjaření, jaké zakusil, když se narodil Jonah. Měl před sebou konečný triumf fyziky, klasickou teorii zahrnující současně i kvantovou mechaniku – ucelený soubor rovnic, které dokáží popsat naprosto všechno, od vnitřních dějů v protonu až po strukturu galaxie. Odvrátil hlavu od monitoru a usmál se na Moniku. „Víš co? Ono se to moc neliší od toho, oč se pokoušejí teoretici strun. Až na to, že částice jsou tu smyčky časoprostoru namísto smyček energie.“

„Je tu ještě jiná podobnost. Podívej se na tohle.“

Popojela o pár stránek níže a ukázala prstem na rovnici, která jako by vyvstávala mezi ostatními: S < A/4

„To je ta rovnice, co jsem viděl ve Warfighteru!“

Monique kývla. „Říká se jí holografický princip. S je maximální množství informace, které lze vtěsnat to jednotky prostoru, a A znamená plochu povrchu tohoto prostoru. V

podstatě se tím principem říká, že všechny informace v jakémkoli trojrozměrném prostoru – pozice každé z částic, intenzita každé síly – mohou být obsaženy v dvojrozměrném povrchu onoho prostoru. Celý vesmír si tak můžeš představit jako dvojrozměrný hologram, stejný, jaký vidíš na kreditní kartě.“

„No ano, o tom jsem už něco slyšel!“

„V teorii superstrun se o tomhle principu hovoří už celá léta, protože nabízí cestu, jak celou fyziku zjednodušit.

Teď se ukazuje, že s touhle myšlenkou přišel Einstein už před půl stoletím! Je na ní vybudovaná celá jeho jednotná teorie. Je to k počurání – on už vlastně použil holografického principu k tomu, aby zmapoval samu historii vesmíru. Je to v té druhé části práce, tady.“

Ukázala na další prazvláštní rovnici. Byl pod ní umístěn sled ilustrací provedených počítačovou grafikou.

Hans Kleinman tu zřejmě zreprodukoval tři vyobrazení, jaká dávno předtím nakreslil Einstein. První obrázek ukazoval dvojici plochých listů blížících se k sobě navzájem. Na druhé skice se plochy ve srážce prolínaly a vlnily a třetí ilustrace zachycovala oddalující se listy, poseté nyní nově zrozenými galaxiemi:

„Co to má představovat?“ otázal se David. „Trochu se to podobá nějakým ústřižkům staniolu.“

„Ve strunové teorii se takovému ústřižku říká brána, což je odvozeno od termínu membrána. Na těchhle diagramech vypadají jako dvojrozměrné objekty, ve skutečnosti ovšem každá z nich představuje trojrozměrný vesmír. V jedné z těch bran jsou obsaženy všechny galaxie a hvězdy a planety našeho vesmíru. Je to ale spíš mucholapka než staniol, protože se na ní zachycují takřka všechny subatomové částice. Ta druhá brána je jiný, nijak nesouvisící vesmír. Společně se pohybují vyšším prostorem nazývaným bulk, obal, nebo mimoprostor, jestli si to chceš zjednodušit, který má deset rozměrů.“

„A proč se srážejí?“

„Jedna z mála věcí, které dokáží bránu opustit a pohybovat se mimoprostorem, je gravitace. Jedna brána dokáže gravitačně přitahovat druhou, a když se srazí, zprohýbají se a vyprodukují mračna energie. Právě na tomhle jsem i já sama pracovala – proto taky jsem na obrázcích rozpoznala, oč jde. Jenomže nic, k čemu jsem dospěla já, se k tomuhle ani zdaleka nepřiblížilo. Einstein vypracoval přesné rovnice pro naši bránu a pro její vývoj.

Jeho jednotná teorie vysvětluje, jak všechno začalo.“

„Máš na mysli Velký třesk?“

„Přesně to tyhle obrázky znázorňují. Srazí se dvě dosud prázdné brány a energie z té kolize vyplní celý náš

vesmír, promění se postupně v atomy a hvězdy a galaxie a ty všechny se v jedné gigantické vlně začnou rozpínat.“

Chytila ho opět za rukáv a zahleděla se mu do očí. „Je to tak, Davide. Máš tu odpověď na tajemství stvoření.“

Zmateně si obrázky prohlížel. „Ale kde je důkaz? Chci říct, že představa je to zajímavá, ale –“

„Důkaz je tady!“ Monique píchla do vzorců pod kresbami. „Einstein předpověděl výsledky pozorování, která astronomové učinili za následujících padesát let. Rychlost rozpínání vesmíru, hroucení hmoty a energie, všechno to tu už je!“

David ohromeně sledoval topologické rovnice. Přál si, aby je dokázal číst tak zběhle jako Monique. „Takže v čem je problém?“ otázal se. „Proč jsi řekla, že se mi to nebude líbit?“

Zhluboka se nadechla a dorolovala na další stránku ezoterických symbolů. „Je tu ještě něco, co dokáže opustit bránu a putovat do dalších rozměrů mimoprostoru. Víš asi, co je neutrino, ne?“

„Jistě. Bratříček elektronu. Částice bez náboje a s nepatrnou hmotou.“

„Nu, někteří fyzici se domnívají, že může existovat také částice zvaná sterilní neutrino. Označuji ji jako sterilní, protože ona nevstupuje do interakce s žádnou jinou částicí v našem vesmíru. Sterilní neutrina prolétají vyššími rozměry

mimoprostoru a naší bránou procházejí tak snadno, jako molekuly vody sítem.“

„Nech mě hádat. Jednotná teorie má rovnici i pro tuto částici.“

Kývla. „Ano, je tam. A ta rovnice předpovídá, že při ohybu časoprostoru naší brány, může dojít k výronu právě těchto částic. Pokud je průhyb brány dostatečný, mohou sterilní neutrina vyrazit z jedné části našeho vesmíru a zamířit do jiné zkratkou v mimoprostoru. Podívej se na tohle.“

Ukázala na reprodukci dalšího obrázku vytvořeného Einsteinem:

David ho okamžitě poznal. „To je přece červí díra, ne?

Most, který propojuje dvě od sebe vzdálené oblasti časoprostoru.“

„Jo, ale tou zkratkou můžou putovat jedině sterilní neutrina. A podle jednotné teorie mohou částice při průchodu vyššími dimenzemi nabírat energii. Pořádnou porci energie, pokud je paprsek neutrin orientován správným směrem.“

David vrtěl hlavou. Začínalo to vyhlížet nedobře. „Co se stane, když se ty energií obohacené částice vrátí zase do našeho prostoru? Říká o tom teorie něco?“

Monique vypnula notebook a zaklapla ho. Nehodlala konečné rovnice Einsteinovy práce Davidovi ukázat.

„Navracející se částice dokáží vyvolat mohutné zborcení místního časoprostoru. Množství uvolněné energie závisí na tom, jak experiment uspořádáš. Za náležitých podmínek můžeš tento proces využít k produkování tepla nebo elektřiny. Ale můžeš ho také užít jako zbraně.“

Jehličím borovice, u které spolu stáli, zašuměl větřík.

Třebaže byl vzduch dosud vlahý, Davida zamrazilo. „Takže bys mohla ten bod, kde částice vstoupí do našeho prostoru, záměrně volit? Vypustit paprsek sterilních neutrin z Washingtonu a prohnat ho vyššími dimenzemi tak, aby zasáhl bunkr v Teheránu?“

Znovu kývla. „Měl bys přesnou volbu souřadnic cíle a síly úderu. Jediným tryskem sterilních částic bys dokázal

zasáhnout jadernou laboratoř v Íránu anebo v Severní Koreji, i kdyby byla schovaná míle pod zemí.“

A David pochopil, proč je FBI pronásleduje napříč celými Státy. Zbraň, jako je tahle, by byla ideální pro válku s teroristy. Pentagon by své nepřátele mohl likvidovat, aniž by musel nasazovat výsadkáře anebo řízené střely.

Vzhledem k tomu, že by částice putovaly vyššími dimenzemi, vyhnuly by se radaru, protiletadlové palbě a všem ostatním obranným systémům. „Kolik energie by paprsek dokázal přenést? Jaká je horní hranice?“

„V tom je ten problém. Hranici to nemá žádnou.

Touhle technikou bys mohl vyhodit do povětří celý kontinent.“ Držela notebook v natažených rukou, jako by měl každým okamžikem explodovat. „Ale nejhorší na tom je tohle: pořídit si takovou zbraň je mnohem jednodušší než vyrobit jadernou bombu. Nemusíš obohacovat žádný uran, vypouštět nějaké balistické střely, které by ji dopravily na cíl. Jediné, co potřebuješ, jsou ty rovnice a tým techniků.

Bez problémů by to dokázali jak Íránci, tak Severokorejci. O

al-Káidě ani nemluvě.“

David odvrátil hlavu a zahleděl se do ohně. „Do prdele,“ zaklel polohlasem. „Není divu, že to Einstein nechtěl zveřejnit.“

„Jo, je úplně jasné, že důsledky pochopil. Do poslední části práce zařadil vzorce pro tvorbu paprsků pronikajících do vyšších dimenzí. Musel bys docílit zakřivení mikročásti

časoprostoru do perfektně sférického tvaru. Dalo by se to asi provést srážkou protonů v kolideru.“

Davidovi se rozbušilo srdce. „Ty myslíš, že tuhle zbraň by mohl někdo vyvinout s využitím urychlovače částic?“

Vítr odfoukl plameny ohně stranou a Moničina tvář jako by na okamžik zmizela. „Velké urychlovače ve světě už jsou dimenzované tak, aby dosahovaly maximálního počtu srážek částic. Znáš Tevatron, urychlovač ve Fermilabu?

Tam už fyzici dokáží vměstnat triliony protonů do svazku částic tenčího než lidský vlas. Musel bys samozřejmě urychlovač nastavit přesně tak, aby dosáhl zakřivení časoprostoru a generoval sterilní neutrina. Ovšem tyhle Einsteinovy rovnice by propočet potřebných hodnot umožnily.“

Její poslední slova se rozlehla stmívající se mýtinou.

David se nervózně ohlédl přes rameno a uviděl, jak Graddick právě hází do plamenů prázdnou plechovku od večeře. Pak se shýbl pro plnou a zamířil k houštině, kde nechal zaparkovaný stejšn. Chtěl zřejmě vzbudit Elizabeth a zeptat se jí, nemá-li chuť se také najíst.

David se otočil zpátky k Monice. „Okey, máme dvě možnosti. Propašovat tu flešku přes hranice a kontaktovat Spojené národy nebo Mezinárodní soudní dvůr, zkrátka nějakou organizaci, které se dá věřit, že teorii bezpečně

uschová. Anebo ji můžeme ukrýt sami. Třeba se nám podaří najít lepší místo než –“

„Ne, my ji schovat nemůžeme.“ Monique vypojila flash disk od portu notebooku. Stříbrný váleček jiskřil v její dlani. „Musíme ji zničit.“

Všechny svaly jako by se v Davidovi napjaly. Ucítil neodolatelné nutkání skočit a vyrvat flešku Monice z ruky.

„Ty ses snad zbláznila! Tohle je přece teorie všeho!“

Svraštila čelo. „Já vím, co to je. Investovala jsem do tohohle problému celých dvacet let svého života.“

„Takže je ti snad jasné, že jeho řešení teď nemůžeme jen tak sprovodit ze světa! My ho musíme zachránit, a ne zničit!“

Monique sevřela váleček pevně v prstech. „Je to moc velké riziko, Davide. Jestliže se ani Einsteinovi nepodařilo uchovat tu teorii v tajnosti, co tě vede k přesvědčení, že bys to dokázal ty sám?“

Zoufale vrtěl hlavou. „Doktor Kleinman mi řekl, abych ji uchránil! Byla to jeho poslední slova.“

„Věř mi, že to netoužím udělat. Ale musíme myslet na bezpečí všech. Ti teroristé o tuhle teorii usilují zrovna tak jako vláda a dostali se k ní už velice blízko. Pamatuješ se na toho vojáka v programu Warfighter, co měl na přílbě trojku?“

Stiskla flešku ještě pevněji. Při pohledu na ni bleskla Davidovi hlavou vizuální představa Einsteinových rovnic.

„Stejně už je pozdě,“ řekl. „My dva jsme tu teorii viděli.

Nosíme ji teď v hlavě.“

„Tobě jsem všechny rovnice neukázala. A já sama nemám tak dobrou paměť jako ty. Až tu flešku zlikvidujeme, měli bychom se vzdát FBI. Budou nás sice vyslýchat, ale nemůžou nás donutit, abychom jim cokoli pověděli. Radši budu jednat s nimi než s teroristy.“

David se při vzpomínce na svůj výslech v prostorách FBI v Liberty Street jen ušklíbl. „Nebude to tak jednoduché.

Podívej se, proč bychom raději neměli –“

Přerušil ho vzdálený výkřik. Byl to Graddickův hlas.

Utíkal k ním napříč mýtinou, zpocený, oči vyvalené. „Vona tam nejni, nejni ve voze!“ křičel. „Elizabeth někam utekla!“

*

DO HAJZLU, TO JE K POSRÁNÍ, běželo Beth hlavou, tady snad není nic než jen samý stromy! Bosky klopýtala blátivým úvozem, snažila se najít cestu k hlavní silnici. Les tu byl tak hustý, že neviděla na krok a rozdírala si nohy o kořeny a kameny. Boty nechala v autě toho tlustýho zmrda, chodidla už měla samou ránu, ale nedbala na nic. Co teď potřebovala, byla pořádná dávka perníku, ale třebaže měla v kalhotách schované tři stovky dolarů, v tomhle zkurvenym lese na nějakého dýlera zřejmě těžko narazí.

Konečně se před ní začalo trochu rozjasňovat.

Rozhlédla se a vydala se za světlem, až doběhla na silnici číslo 68, jednoproudou asfaltku, slabounce opalizující v měsíčním světle. Prima, říkala si, konečně zase normálka.

Dřív nebo pozdějc tudy pojede nějakej nadrženej chlápek.

Oklepala si bláto z chodidel, odhrnula si vlasy z očí, tričko si zastrkala do kalhot, aby se jí pěkně vypnuly kozičky.

Jenomže silnice byla liduprázdná. Jediný posraný auto nebylo nikde vidět. Po deseti minutách se vydala po silnici pěšky, v naději, že narazí aspoň na nějaké čerpadlo. Nebylo příliš chladno, ale začala cvakat zuby. „Do prdele!“ zaječela do korun stromů. „Já si kurva potřebuju píchnout!“ Ale v odpověď se jí neozývalo nic než běsnění cikád.

Užuž by se byla Beth málem zhroutila, když prošla zatáčku a před sebou uviděla dlouhou nízkou stavbu. Byla to řádka obchůdků, stánek se suvenýry, pošta, prodejna propanu. Alelujá, pomyslela si, konečně civilizace. Teď už potřebovala jen nějakého řidiče kamionu, který by ji svezl do nejbližšího města. Když ale doběhla k budově, uviděla ke svému zklamání, že všechny obchody jsou zavřené a parkoviště že je prázdné. Přitiskla si ruku na břicho, naráz se jí zvedl žaludek. A pak to uviděla, přesně před vchodem na poštu: telefonní budku společnosti BellSouth.

Zůstala nejprve stát jako opařená. Znala číslo, na které by teď mohla zavolat, ale nedokázala se ani pohnout. Ze všech lidí na světě to byl ten poslední parchant, se kterým by

chtěla mluvit. Jenomže on jí kdysi, před dlouhou dobou, řekl, že mu v nouzi zavolat může, a tehdy se pro všechny případy číslo jeho mobilu naučila nazpaměť.

Beth došla k telefonu. Třesoucími se prsty vyťukala centrálu a zadala hovor na účet volaného. Po chvilce čekání se jí ten bastard konečně ozval.

„Elizabeth, miláčku! To je ale milé překvapení.“

*

JONAH DÍKYBOHU KONEČNĚ USNUL. Celé poslední tři hodiny ho Karen musela sledovat, jak se zmítá v kabelech poutajících mu kotníky a zápěstí. Ten netvor Brock mu dokonce uvázal i roubík přes ústa, aby zdusil chlapcův křik, a to Jonnyho pochopitelně děsilo ještě víc. I Karen byla spoutaná a měla roubík, cítila však, jak se její synek, ležící vedle ní na podlaze Brockovy uzavřené dodávky, chvěje.

Nejhorší mukou pro ni bylo, že ho nemůže nijak ukonejšit – vzít ho do náruče, pošeptat mu: „Ničeho se neboj, to je v pořádku, to bude všechno zase v pořádku.“ Jediné, co mohla udělat, bylo přitisknout se čelem k jeho hlavičce a snažit se i přes vlhký hadr, který měla nacpaný v ústech, nechat zaznít chlácholivému vrnění.

Někdy kolem půlnoci, když už urazili dobrých tři sta kilometrů, přestal Jonah naříkat. Vyčerpání přemohlo i strach a on usnul, uplakanou tvář přitisknutou k matčině

krku. Když už spal, přetočila se Karen na bok, aby mohla předním oknem vozu pohlédnout ven. Postřehla tabuli EXIT

315, WINCHESTER. Byli už ve Virginii, mířili po dálnici I-81 k jihu. Neměla představu, kam asi jedou, ale byla by se vsadila o cokoli, že do centrály FBI nikoli.

Brock seděl za volantem, ujídal z rodinného balení brambůrků a pouštěl si reprízu Show Rushe Limbaugha. I temeno hlavy měl ohyzdné, s nachovými skvrnami v týle a za ušima. Semkla na okamžik víčka a připomněla si chladný úsměv na agentově tváři v okamžiku, kdy zastřelil Glorii Mitchellovou a namířil zbraň na Jonnyho a na ni samotnou.

Pak oči opět otevřela a usilovně zamžikala, s bezmeznou tichou zuřivostí upřela pohled na toho odporného ksindla.

Ty už jsi mrtvý, zašeptala do roubíku. Než tohle všechno skončí, já tě zabiju.

*

LUCILLE BOUCHLA ZNECHUCENĚ PĚSTÍ do jedné z velkých průhledných koulí v laboratoři virtuálních bojových simulací. Po šestnácti hodinách pitvání všech možných serverů a terminálů v laboratoři dospěl tým počítačových expertů z ministerstva obrany k závěru, že data uložená původně v softwaru bojové hry jsou nevratně ztracena. Bylo osm ráno a Lucille byla vztekem rozpálena do běla. Armáda pátrání po uprchlících totálně zpackala; nejdřív je nechala

uklouznout z areálu Fort Benningu, pak trvalo veliteli základny dvě hodiny, než konečně zburcoval státní policii v Georgii a v Alabamě. Delta Force sice zřídila kontrolní stanoviště na některých hlavních silnicích vedoucích z Columbusu, ale dobrá polovina dalších cest v prostoru zůstala nestřežena. Důvod byl jednoduchý, vojáků bylo málo. Armáda poslala do Iráku tolik jednotek, že už si nedokázala strážit ani svůj nejvlastnější dvoreček.

Lucille se otočila ke koulím zády a klesla do křesílka.

Zatímco počítačoví mágové Pentagonu sklízeli své nádobíčko, zalovila v kapsách kalhot a našla tam balíček marlborek. Dvě v něm naštěstí ještě zůstaly. Vytáhla jednu a začala hledat své Zippo, ale nikde v kalhotách ani v bundě nebylo. Kristepane, kam se podělo? Byl to její oblíbený zapalovač, ten s emblémem texaské Osamělé hvězdy.

„Ksakru!“ zaklela hlasitě a armádní počítačovou smetánku tak nemálo vyděsila.

Užuž by se jim byla začala omlouvat, když do laboratoře vešel agent Crawford, důležitost sama jako vždy.

Napochodoval až k jejímu křesílku a sklonil se k ní, aby jí mohl pošeptat do ucha. „Nerad vás ruším, madam, ale mám tu něco z Washingtonu.“

Lucille se zamračila. „A co zase? Nechce snad pan ministr tu věc pro změnu přehrát na námořní pěchotu?“

Crawford držel v ruce malý digitální diktafon. „Kdosi vám nechal zprávu ve vaší hlasové schránce v hlavním stanu. Jeden z tamějších asistentů mi ji právě přeposlal.“

Napřímila se. „Někdo je někde viděl? Někdo identifikoval někoho z podezřelých?“

„Ne, něco lepšího.“ Šklebil se a ukazoval na kancelář sousedící s laboratoří. „Pojďme tamhle, abych vám to mohl přehrát.“

Lucille vyskočila z křesílka a následovala Crawforda do vedlejší místnosti. Do žil jako by se jí vlila nová energie a oživila znavené tělo, jako pokaždé, když se jí poštěstil nějaký příznivý obrat situace. Crawford za sebou zavřel dveře.

„Ten hlas asi poznáte,“ řekl. Stiskl na diktafonu tlačítko a digitální záznamník začal za několik okamžiku hovořit:

„Zdravím, Lucy, tady David Swift. Podle toho, co čtu v novinách, mě hledáte. Předpokládám, že byste chtěla pokračovat v rozhovoru, který jsme zahájili ještě v New Yorku. Měl jsem posledních pár dní dost napilno, ale mohl bych si dnes dopoledne pro vás nějakou tu chvilku vyšetřit. Zapnul jsem svůj mobil, abyste mě mohla najít. Mám ovšem jeden požadavek: Neberte si s sebou žádné vojáky. Jestli zahlédnu jedinou helikoptéru anebo humvee, rozbiju

to, co jsem získal ve Fort Benningu, okamžitě na cimprcampr. Jsem ochoten spolupracovat, ale nechci, aby na mě přitom mířili hoši z přepadovky, blažení, že si můžou zastřílet. Je to jasné?“

*

ZDEJŠÍ HORSKÝ HŘBET DOSTAL JMÉNO Great Smokies kvůli parám trvale stoupajícím z jeho lesnatých úbočí. Smíšeny s uhlovodíky vydechovanými jehličnatými hvozdy tyto mlhy povětšinou houstly v modravé kouřmo zahalující rozeklané hřbety pohoří. Ale tohoto rána zákal rozehnal ostrý větřík a David dohlédl na míle daleko do sluncem zalitých údolí i na pahorky táhnoucí se až k obzoru jako nějaká pomuchlaná přikrývka.

Stál na samém vrcholku Haw Knobu a sledoval úzkou silničku vinoucí se po jeho příkrém východním svahu, o nějakých dvě stě metrů níže. Nepřijíždělo po ní zatím žádné černé esúvéčko, na to bylo ještě příliš brzy. FBI bude potřebovat nějaký čas na získání GPS souřadnic jeho mobilu, které putovaly do nejbližšího vysílače mobilní sítě, jakmile telefon opět zapnul. A pak také agenti samozřejmě potřebovali nějakou tu hodinku, aby dali dohromady plán akce a zorganizovali přepadové skupiny. Ze své výše měl David výtečný výhled na trasu, kterou budou agenti s největší pravděpodobností muset použít, na stezku začínající

u silničky asi půl míle na jih od něho. Uvidí je přicházet dost dlouho předtím, než se vyšplhají do jeho blízkosti.

Stejšn nechal Graddick stát na lesní cestě pár mil na západ odtud. Dovedl všechny tři na Haw Knob a měl původně v úmyslu vrátit se k vozu, ještě než agenti udeří, ale když se teď k tomu nachylovalo, jako by se mu nechtělo opustit je. Postavil se před Michaela, vložil mu ruce na hlavu – byly tak velké, že ji skoro zakryly – a zamumlal pár nesrozumitelných slov, bezpochyby mu žehnal. Baterie v Michaelově Game Boyi se konečně vybily, ale chlapec to přijal klidně, až lhostejně, a zdál se nyní dokonce v lepším duševním stavu: zbystřel, rozhlížel se, naprosto nedotčen tím, že už tu s nimi není jeho matka. Monique nervózně vzhlédla k Davidovi, čekala, že pokyn vzejde od něho.

Třebaže notebook už mezitím zlikvidovali a rozbité části naházeli do řeky Tellico, flešku stále ještě svírala v dlani.

Celou minulou noc se David tím rozhodováním trápil.

Einheitliche Feldtheorie byla jedním z největších výdobytků přírodních věd všech dob, a vymazat její rovnice se mu zdálo být přímo svatokrádežným aktem, zločinem páchaným proti celému lidstvu. Ale Elizabethino zmizení dosvědčilo, že navěky se skrývat nemohou. Dříve nebo později dojde k něčemu nepředpokládanému a pak je vojáci stejně najdou.

Jednotnou teorii získá Pentagon a nic na světě už mu pak nedokáže zabránit, aby ji využil. Během pár let si armáda vybuduje zařízení, které jí umožní vyslat sterilní neutrina do

vyšších rozměrů a zničit kdejaký úkryt teroristů na Středním východě. Generálové si tuhle teorii možná dokážou uchovat nějaký čas pro sebe jako novou tajnou zbraň proti teroru.

Jenomže žádná zbraň nezůstane provždy tajná. Dřív nebo později informace o ní prosáknou do Pekingu a Moskvy a Islámabádu a semeno záhuby světa tak bude zaseto. Ne, to David dovolit nesmí. Bude muset porušit slib daný doktoru Kleinmanovi a zničit i poslední stopy oné teorie. Až do této chvíle se onomu neodvratnému kroku vzpouzel, ale déle už ho odkládat nemůže.

Pokročil k půlkruhovému výchozu drsné šedé skály, jenž seděl na temeni hory jako staroperská tiára. Shýbl se ke skalní římse a z volně ležící sutě si vybral kus křemene, který mu padl do ruky jako ulitý. Pěstní klín, pomyslel si, takového něco by asi použil i předvěký jeskynní člověk.

Obrátil se k Monice. „Tak pojď, já jsem připraven.“

Došla mu po bok a bez jediného slova položila flešku na dýnko té kamenné čepice, na její téměř rovnou plošku.

Její tvář měla strnulý, téměř nehybný výraz. Rty svírala s viditelným úsilím, David se domýšlel, že se Monique takhle asi brání rozkřičet se lítostí. Muselo to být trýznivé rozhodování, obětovat něco, co celý život toužila objevit. A přesto se rozhodla právě takto. Pokud by byl i sám Einstein mohl pohlédnout padesát let do budoucnosti a na vlastní oči spatřit hrozivý začátek jedenadvacátého století, byl by určitě učinil přesně totéž.

Pozvedl těžký kámen do výše. Když už ho držel nad fleškou, rozhlédl se ještě po oslnivě zelených horách kolem, zvrásněných a zprohýbaných myriádami vln jako předivo časoprostoru. Pak švihl rukou a křemenem vší silou udeřil do stříbrného válečku.

Plastová schrána se roztříštila a destička spojů uvnitř se rozlomila na tucet kousků. Druhou ranou zamířil David přesně na paměťový čip a silikon se rozpadl na stovky černých střípečků, každý z nich nepatrný jako špička tužky.

Tloukl dál, až se čip proměnil v pouhou drť a ze všech vývodů, obvodů a spínačů zbývala jen kovová tříšť. Poté smetl zbytky do dlaně a rozhodil je do vzduchu nad východním okrajem skály. V poryvu větru se prach rozptýlil dolů do lesa.

Monique se přinutila k úsměvu. „A je to. Teď zase zpátky k rýsovacímu prknu.“

David hodil kámen ze svahu dolů, pak ji uchopil za ruku. Naráz ho zaplavila zvláštní směsice pocitů, lítost prolínající se se soucitem i s vděčností a úlevou. Chtěl Monice poděkovat za všechno, co vykonala, za tisícikilometrovou pouť po jeho boku, za to, jak ho stokrát vytáhla z nejhorší kaše. Ale namísto slov její ruku pozvedl ke rtům a políbil hnědou pleť mezi klouby. Udiveně na něho pohlédla, překvapená, ne však nemile. Pak zahlédla cosi za Davidovými zády a její tvář se opět napjala. Otočil a uviděl

konvoj černých esúvéček klikatící se k nim silnicí od jihovýchodu.

Odstoupil z temene kopce a stáhl i Moniku za čnící skálu. „Pojďte sem!“ křikl na Graddicka, jenž okamžitě do skrytu odvlekl i Michaela. Vkleče Graddick vykoukl přes hranu útesu a zachmuřil se. „Šarlatová šelma!“ zasyčel.

„Nádoba ohavnosti!“

Když se vozy přiblížily ke stezce vedoucí na vrchol, zpomalily. Agenti měli zřejmě prostudovány mapy a znali už nejrychlejší cestu k temeni hory. David měl v plánu setrvat v krytu po celou dobu, kdy bude přepadový tým stoupat vzhůru, tak aby někdo z federálů neupadl v pokušení vystřelit si na ně už z dálky. Jakmile budou agenti na doslech, zakřičí, aby dal najevo, kde se skrývají. Pak jim zřejmě velitel zásahu nařídí, aby zvolna vyšli ven, s rukama nad hlavou. Měl by to být ten nejschůdnější způsob, jak se vzdát. Až agenti zjistí, jaký byl osud jednotné teorie, nebudou z toho samozřejmě radostí bez sebe. Ale s tím se nic dělat nedalo.

Když černé suburbany zaparkovaly u silnice, obrátil se David ke Graddickovi. Až teprve teď si uvědomil, že nezná jeho křestní jméno. „Tak co, bratře? Je čas, abys šel.“

Graddick sledoval esúvéčka se zaťatými pěstmi. Z

jednoho po druhém vystupovali muži v šedých oblecích a rojili se na silnici. „Jojo, a početní jsou jako pískové mořští,“ citoval. „Ale oheň sešlou nebesa a ten je pohltí.“

David o něj dostal strach. Nemělo žádný smysl, aby se i Graddick motal tady okolo. Jeho jméno federálové neznají.

Pokud odejde, ztratí se jako by nic. „Poslyš, bratře. My teď musíme dát Caesarovi, co je Caesarovo. Ale tvoje místo je tady, v divočině, víš? Musíš jít.“

Muž se ušklíbl. Přál si bezpochyby, aby měl po ruce ještě pár chřestýšů a mohl je hodit na agenty. Ale po chvilce pleskl Davida rukou do ramene. „Půjdu, ale daleko ne. A jestli budou nějaký potíže, vrátím se.“

Ještě než zmizel, pozvedl ruku k Davidovu čelu a vyslovil nějaké další nesrozumitelné požehnání. Pak se otočil, rozběhl se dolů po západním svahu Haw Knobu a zmizel v borovém podrostu.

Federální agenti teď postupovali husím pochodem vzhůru pěšinou. Stezka byla příkrá a kamenitá, někteří ji museli zvládat po čtyřech. David odhadl, že jim výstup bude trvat ještě deset minut. Ukryl se za útes a překontroloval Michaela, jenž si prohlížel strukturu rovnoběžných prasklin ve skále a blížící se nebezpečí nevnímal. Po pravdě řečeno měl ale David mnohem větší obavy o Moniku. Vzhledem k tomu, že šlo o expertku na teoretickou fyziku, budou ji agenti bezpochyby vyslýchat nejhouževnatěji. Vzal ji znova za ruku a stiskl ji. „Na výslechy nás asi rozdělí. Dost dlouho tě možná neuvidím.“

Poťouchle po něm koukla a usmála se. „No, já nevím.

Dost možná, že se uvidíme na Guantánamu. Slyšela jsem, že tam jsou báječné pláže.“

„Neboj se jich, Moniko. Oni jen plní rozkazy. Nemají –“

Naklonila se k němu a přitiskla mu na rty ukazováček.

„No tak, pššt. Nedělej si o mě starosti. Nemůžou mi ublížit, protože já nemám, co bych jim pověděla. Ty rovnice jsem už zapomněla.“

Nevěřil jí. „Ale prosím tě!“

„Vážně. Vždycky jsem všechno včas zapomněla.“

Zvážněla. „Vyrůstala jsem v jednom z těch nejzasranějších míst v celé Americe, takovém, po jakém ti zpravidla zůstanou v duši jizvy na celý život. Ale na to všecko já jsem zapomněla a teď jsem profesorka v Princetonu. Zapomínat může být velice užitečná dovednost.“

„Ale včera večer jsi přece –“

„Já už si ani nevzpomenu, jak se ta práce jmenovala.

Untrzukum – nebo jak to vlastně bylo? Vím jen, že to bylo německy, ale to je všechno.“

Michael přestal studovat plochu skály a obrátil se k Monice. „Neue Untersuchung über die Einheitliche Feldtheorie,“ pronesl bezchybnou němčinou.

David na chlapce vytřeštil oči. Odkud zná Michael titul Einsteinovy práce? „Cos to říkal?“

„Neue

Untersuchung

über

die

Einheitliche

Feldtheorie,“ opakoval chlapec. Pak se obrátil ke zlomu skály a dál studoval průběh prasklin.

Monique pozvedla ruku k ústům a zahleděla se na Davida. Oba napadalo totéž. Na notebook se předchozího večera Michael neměl příležitost podívat, takže název musí znát odjinud.

David uchopil chlapce za ramena. Snažil se chovat co nejmírněji, ale ruce se mu třásly. „Michaeli, kde jsi tahle slova viděl?“

Chlapec vycítil v Davidově hlasu strach. Stočil zrak doleva, vyhnul se přímému kontaktu. David si vybavil jeho duševní výkony, jak si dokázal vštípit do paměti celé telefonní seznamy. Kristepane, napadalo ho, co všechno ten kluk zná? „Prosím tě, Michaeli, tohle je moc důležité.

Přečetl sis ten soubor, když sis přehrával Warfightera?“

Michaelovi zrůžověly tváře, ale neodpověděl. David sevřel chlapcova ramena pevněji. „Poslouchej mě dobře!

Stáhl jsi někdy ten soubor ze serveru? Třeba i někdy dávno, ještě když jsi bydlel u maminky?“

Michael zavrtěl hlavou, rychlými trhavými pohyby, jako by se roztřásl. „Bylo to bezpečné místo! Hans mi řekl, že je to bezpečné místo!“

„Kolik z toho sis přečetl? Kolik, Michaeli?“

„Já to nečetl!“ vykřikl chlapec. „Já to psal! Já to všechno napsal a uložil na server! Hans mi povídal, že je to bezpečné místo!“

„Cože? Já myslel, že tu teorii tam uložil Kleinman!“

„Ne, chtěl, abych se ji naučil nazpaměť! A teď mě pusťte!“

Hoch se chtěl vymanit z jeho sevření, ale David ho držel pevně. „Jak to bylo? Ty ses celou tu teorii naučil nazpaměť?“

„Pusťte mě! Nic vám nemusím říct, když neznáte klíč!“ Pak si prudkým pohybem vyprostil ruku ze sevření a uštědřil Davidovi ránu do žaludku.

Byl to náležitý úder, dostatečný, aby Davidovi vyrazil dech. David ztratil rovnováhu a padl nazad. Širá modrá obloha jako by se nad jeho hlavou začala roztáčet. A jak ležel na zemi a lapal po vzduchu, zvolna mu před očima defilovala řádka čísel. Bylo to oněch šestnáct cifer, které mu Kleinman pošeptal na smrtelné posteli, sekvence, kterou nazval „klíč“. Prvních dvanáct byly souřadnice Institutu robotiky v Carnegie Mellon; poslední čtyři patřily telefonní lince profesora Gupty. Jenomže teď si David uvědomil, že nešlo o Guptovu přímou linku – byla to linka do recepce, kde seděl Michael. Davidovi to došlo v témže okamžiku, kdy se mu do plic opět začal hrnout vzduch.

Kleinmanova sekvence nemířila k Amilovi Guptovi.

Jejím cílem byl Michael.

David ležel ještě několik okamžiků bez hnutí.

Monique se k němu sklonila a zatřásla mu paží. „Hej! Jsi v pořádku?“

Kývl. Přes pocit nevolnosti se odbelhal zpátky k vršku skály a vyhlédl přes její hranu. Agentům chybělo k vrcholu jen pár stovek metrů, postupovali už po posledním úseku stezičky. Zaslechli patrně Michaelův výkřik a spěchali, aby odhalili příčinu.

Chlapec dřepěl u skály, hleděl do země. David se ho ani nedotkl. Užil namísto toho stejné techniky, jakou Elizabeth z chlapce vyloudila hledané telefonní číslo: luskl Michaelovi prsty pod nosem. A pak začal David odříkávat čísla, která mu sdělil doktor Kleinman: „Čtyři, nula – dva, šest – tři, šest – sedm, devět – pět, šest – čtyři, čtyři – sedm, osm, nula, nula.“

Michael vzhlédl. Tváře měl dosud zarudlé, ale jeho oči byly klidné. „Neue Untersuchung über die Einheitliche Feldtheorie,“ začal. „Die allgemeine Relativitätstheorie war bisher in erser Linie eine rationelle Theorie der Gravitation und der metrischen Eigenschaften des Raumes…“

Byl to text Einsteinovy práce reprodukovaný německy, s přízvukem přesně takovým, jakým hovoříval doktor Kleinman. Starý fyzik našel zázračně chytrou schovávačku.

Michael si mohl snadnou zapamatovat celou teorii, ale na rozdíl od vědce nemohl nikdy upadnout v pokušení pracovat s rovnicemi dál anebo je sdílet se svými kolegy, neboť z

konečné teorie nerozuměl jedinému slovu ani symbolu. A za normálních okolností by nikoho ani ve snu nenapadlo pátrat po rovnicích v mysli autistického teenagera. Jenomže teď nastaly okolnosti, které měly do normálu daleko.

David popadl Moniku za paži. „Slyšíš to? On zná celou tu posranou teorii nazpaměť! Jestli nás FBI dostane, bude toho kluka vyslýchat a nevyhnutelně přijdou na to, že něco tají!“

Zatímco Michael dál odříkával text teorie, zaslechl David povědomý zvuk. Vykoukl přes okraj skály a uviděl dvojici helikoptér Blackhawk trčící ve vzduchu nad silnicí.

Ulekl se, vytrhl svůj mobil z kasy a pohodil ho na zem. Pak přiměl Moniku i Michaela, aby vstali.

„Honem!“ křičel. „Musíme odtud zdrhnout!“

*

ČERT ABY TOHO PLUKOVNÍKA TARKINGTONA

VZAL, říkala si Lucille, když supěla vzhůru pěšinou. Velitel Delta Force přislíbil, že své síly uchová v skrytu, a teď se tam najednou vyvrbí dvě jeho helikoptéry, na pět mil daleko je kdekdo musí vidět, a její tým aby se uštval cestou na vrchol Haw Knobu, ještě než se podezřelí náležitě vylekají.

Poslední úsek cesty vedl příkrým, kluzkým skalním žlabem, ale Lucille ho zdolala, aniž si polámala kotníky, a dospěla posléze na šedavý skalní výchoz uprostřed travnaté mýtiny.

Tucet jejích agentů se zatím už rozvinul doprava i doleva, namířenými glocky pilně píchal všemi směry. S

poloautomatem sevřeným pevně v obou rukou se Lucille sunula podél skalní římsy. Nikdo se za ní neskrýval. Pak přelétla zrakem k západnímu svahu hory a postřehla, jak se tam mezi borovicemi kmitly tři běžící postavy.

„Stůjte!“ zaryčela, ale figurky se samozřejmě nezastavily. Obrátila se k agentům a ukázala dolů k lesu.

„Běžte, běžte, utíkejte! Jsou rovnou před vámi!“

Mládenci se vyřítili z kopce dolů, letěli dvakrát tak rychle, než stačila běžet Lucille. Zmocňoval se jí pocit obrovské úlevy: tak anebo tak se tahle akce posléze skončí.

Ale když přepadový oddíl dospěl k okraji lesa, agent Jaworsky náhle vykřikl a zhroutil se k zemi. Ostatní muži se zarazili. Za okamžik už Lucille uviděla, jak zprostřed větví vylétl kámen veliký jako pěst a zasáhl agenta Kellera do čela.

„Dejte pozor!“ zařvala. „Někdo je tam na stromě.“

Agenti zalehli do trávy a spustili divokou palbu. Bez rozkazu, bez míření. Výstřely se rozléhaly po svahu a z větví se sypalo jehličí, ale žádný jiný pohyb v lese Lucille nezpozorovala. To je k posrání, až směšné je to! Celá skupina jako přibitá k zemi jen proto, že po ní někdo dvakrát hodil kamenem! „Zastavte palbu!“ křičela, ale nikdo ji v té vřavě neslyšel, takže se dala do běhu napříč světlinou. Než

ale ke svým mužům dospěla, přehouply se přes hřeben kopce helikoptéry patřící k Delta Force.

Blackhawky letěly nízko, sotva sedm metrů nad mýtinou. Oba zaujaly postavení nad zalehlými agenty, bokem k okraji lesa. Pak zahájili kulometníci v jejich dveřích palbu ze svých M-dvěstěčtyřicítek.

Palebná přehrada trvala skoro celou minutu, odrala sosny o horní větve a svlékala jejich kmeny z kůry. Agenti na mýtině se tiskli břichem k zemi a přikrývali si uši. Lucille chňapla po své vysílačce, věděla ale, že je to marná snaha: ti pitomci se prostě nedají zastavit. Posléze uviděla, jak se z jednoho ze stromů řítí jakýsi velký předmět. Narazil na jednu spodní větev a s žuchnutím pak dopadl na zem.

Kulomety zmlkly a agenti se rozběhli k tělnatému vousáči, jehož hruď byla celá rozervána osmimilimetrovými střelami.

Lucille zavrtěla hlavou. Neměla nejmenší ponětí, kdo by ten mrtvý mohl být.

*

DAVIDA I MICHAELA ZTRATILA MONIQUE z dohledu krátce poté, co začala ta střelba. Zatímco za ní bouchaly glocky a střely jí hvízdaly nad hlavou, utíkala nazdařbůh po zalesněném svahu, přeskakovala kořeny a kameny a pařezy a nemyslela na nic jiného, než jak nechat tu tlupu agentů co nejdál za sebou. Ponořila se do podrostu a prodírala se

kupami suchého jehličí. Když na úpatí svahu dospěla k mělké bystřině, vydala se rovnou přes ni a vydrápala se na protější břeh. Běžela tak dlouho, dokud slyšela střelbu, hnána instinktem, o němž se domnívala, že ho už dávno ztratila, a lekcí, kterou jí kdysi uštědřila maminka, když ještě byla malá holka v Anacostii: Když se začne střílet, zlato, tak koukej nechat pistolky co nejdál za prdelkou.

Zdálo se, že to trvá celou věčnost, ale posléze střelba ustala. V tu chvíli si Monique teprve uvědomila, že je sama.

Les byl všemi směry pustý a prázdný. Šplhala vzhůru na protější hřbet, pustila se směrem, kde se domnívala, že by mohl být David s Michaelem, ale když konečně dospěla na vrchol, neviděla před sebou nic než lesní cestu a za sebou dva vrtulníky visící nad lesy. Byly od ní dobrý kilometr daleko, ale rychlý klapot jejich rotorů stále dělal značný hluk. Zamířila rychle do hustšího podrostu, a když se opět spouštěla ze svahu dolů, uslyšela zprava jiný zvuk, vzdálený, ale velice povědomý křik. Byl to Michael.

Monique se vydala vstříc doznívající ozvěně, zoufale si přála, aby se byl nezranil. Nedalo se říct, jak daleko je, ale vzhledem k času, který zatím nejspíš uběhl, si spočetla, že to nebude víc jak pár set metrů. Přeskočila další potok a prodírala se houštinou prorostlou kuzu. Pak bez sebemenšího varování ucítila ostrý úder do temene hlavy.

Zatmělo se jí před očima a klesla k zemi.

Než ztratila vědomí, spatřila, jak se nad ní sklánějí dva muži. Jeden byl holohlavý hromotluk v maskáčích a s uzikem v ruce.

Druhý byl profesor Gupta.

*

SIMON ODJAKŽIVA VĚŘIL, že strůjcem svého štěstí musí nakonec být on sám. Když předešlého večera Guptu zavolala jeho dcera, rozjel se s profesorem okamžitě do Great Smokies a Elizabeth tam sebrali. Oplátkou za maličkou ampulku metamfetaminu jim ukázala, kde se Swift s Reynoldsovou naposledy utábořili. Uprchlíci už ovšem naneštěstí tábor opustili – usoudili správně, že je Elizabeth asi prozradí. Jenže Simon měl podezření, že nebudou daleko. Ráno se sešel s agentem Brockem a nařídil mu, aby se na své vysílačce napojil na poplachovou frekvenci FBI.

Když vyslechli příkazy k organizaci přepadu Haw Knobu, vyrazili rovnou k této hoře. Vozy nechali na lesní cestě a právě se vydávali na její vrchol, když Gupta uslyšel svého vnuka křičet. Profesor prohlásil, že sám osud je na jejich straně, ale Simon věděl své. Celou tu dobu si zůstával strůjcem svého štěstí on sám a k sladkému cíli už neměl daleko.

Poté, co Reynoldsovou omráčil, dovlekl její bezvládné tělo na lesní cestu. Gupta se belhal za nimi, nepřestávaje

žvanit cosi o osudu. Brock zatím o pár set metrů severněji pronásledoval Swifta a ječícího chlapce. Když Simon dospěl k pickupu, rychle svázal Reynoldsové zápěstí i kotníky kabelem. Na zadním sedadle už ležela Elizabeth, rovněž svázaná a s roubíkem v ústech, omámená. Když vedle ní Simon vecpal Reynoldsovou, vzpouzela se a její pohyby probudily i fyzičku. Reynoldsová otevřela oči a i ona se začala zmítat.

„Kruci!“ vyjekla. „Hned mě odtud pusťte!“

Simon se zachmuřil. Nebyl čas jí dát roubík; musel se vydat co nejrychleji k severu a pomoci Brockovi dostihnout ostatní. Vklouzl za volant a strčil klíček do zapalování.

Vedle něho seděl Gupta. Když Simon nastartoval, profesor se ohlédl přes rameno na převalující se ženy.

„Omlouvám se, že tam nemáte víc místa, doktorko Reynoldsová, ale dokud vás nebudeme moci přemístit do většího vozu, budete se muset podělit o to zadní sedadlo s mou dcerou.“

Reynoldsová se přestala vrtět a vyvalila na něho oči.

„Prokrista, co vy tady děláte? Myslela jsem, že vás dostali ti agenti!“

„Ne, ti na to byli moc pomalí. První u mě byl můj asistent.“ Ukázal na Simona.

„Ale to je přece jeden z těch teroristů! Je to ta zasraná holá lebka, co řídila to žluté ferari!“

Gupta zavrtěl hlavou. „To je nedorozumění. Simon není terorista, je to můj zaměstnanec. Je angažován v téže věci, které jste se věnovala i vy, paní doktorko – pomáhá mi hledat Einheitliche Feldtheorie.“

Reynoldsová zprvu neodpovídala. Všichni ve voze mlčeli, Simon projížděl klikatící se lesní cestou, takřka krokem. Když se fyzička opět ozvala, hlas se jí třásl. „Proč tohle děláte, pane profesore? Víte, k čemu může dojít, jestliže –?“

„Ano, ano. Vím to už celá léta. Co jsem ale nevěděl, bylo přesné znění rovnic, které jsou pro ten proces nepostradatelné. Ale když už teď tu teorii máme, můžeme postoupit o krok dál. Můžeme ten dáreček od Herr Doktora rozbalit a s jeho pomocí proměnit svět.“

„Ale my už žádnou teorii nemáme! Tu flešku jsme zničili a byla to jediná její kopie.“

„Ba ne, máme ji. Měli jsme ji vlastně po celou tu dobu, jenže jsem byl hloupý a neviděl jsem to. Michael se přece ty rovnice naučil nazpaměť, ne?“

Reynoldsová mlčela, ale usvědčil ji výraz její tváře.

Gupta se usmál. „Před pár lety jsem se Hanse zeptal, co s teorií udělá, pro případ, že umře. Nechtěl mi pochopitelně nic prozradit, ale když jsem na něho trochu dorážel, řekl posléze: ‚Neměj strach, Amile, zůstane to v rodině.‘ Myslel jsem nejdřív, že tím má na mysli rodinu fyziků, vědeckou komunitu. Až do včerejška jsem nevytušil pravdu, až do

chvíle, kdy jsem zjistil, že kopie té teorie je vtělená do Warfightera.“ Zaklonil se na sedačce a zraněnou nohu si opřel o palubní desku. „Věděl jsem, že tam ji Hans uložit nemohl. On byl pacifista. Skrýt teorii Herr Doktora do válečné hry by se pro něho rovnalo svatokrádeži. Jenomže Michael Warfightera miluje a nesmírně rád taky kopíruje všechno, co se naučil zpaměti. Proto on přece přepisoval všechny ty telefonní seznamy do počítače, vzpomínáte? A co víc, patří do rodiny. Jak do mé rodiny, tak do rodiny Herr Doktora.“

Reynoldsová neodpovídala. Snad propadala zoufalství.

Ale zato Simon odvrátil na okamžik oči od záludné klikatiny cesty a vyvalil na profesora oči. „Co to říkáte? Copak snad byl ten starý Žid váš otec?“

Gupta se uchichtl. „Nebuďte směšný, prosím vás.

Vypadám snad jako Herr Doktor? Ne, bylo to příbuzenství přes mou ženu.“

Simon neměl čas vyptávat se dál. Vzápětí už za zatáčkou před sebou uviděl Brockův vůz, onen starý dodge, který patříval doktoru Milo Jenkinsovi. Odtud zřejmě Brock vyběhl pronásledovat Swifta a toho chlapce pěšky. Když Simon spustil okénko, jasně uslyšel chlapcův křik, doléhající sem z rokliny nedaleko na východ od cesty.

*

DAVID

NEDOKÁZAL

MICHAELOVU

JEKOTU

ZABRÁNIT. Hoch se dal do křiku v okamžiku, kdy agenti FBI zahájili palbu, a pokračoval v nářku dlouhými, mučivými steny po celou dobu, kdy s Davidem prchali lesem. Po každém vřesku chlapec hltavě zalapal po vzduchu a rval si podrostem cestu přímou jako podle pravítka. David měl co dělat, aby mu stačil, dech se mu krátil. Po pár minutách zvuk střelby ustal a Michael zvolnil krok, ale skřeky se z jeho hrdla draly dál, každý další stejně dlouhý a stejně silný jako ten předchozí.

Podle postavení slunce David usoudil, že postupují k severozápadu. Moniku ztratil z dohledu, ale zastavit se a hledat ji nemohl. Obával se, že Michaelův křik usnadní agentům FBI pátrání. Třebaže se na okraji lesa zřejmě zastavili, dříve nebo později budou v hledání pokračovat. Se zoufalým úsilím popoběhl a chytil chlapce za loket.

„Michaeli,“ zajíkal se. „Musíš… přestat křičet. Takhle tě… všichni uslyší.“

Mladík se mu vytrhl a vyrazil další skřek. David Michaelovi přikryl ústa dlaní, ale chlapec ho odstrčil a vyrazil přes vršek před nimi. Řítil se do úzké rokle sevřené skalnatými stěnami a s průzračným potůčkem dole. Srázy odrážely Michaelovy steny, zesilovaly je ještě víc. Třebaže byl David na pokraji svých sil, spustil se i on dolů a chytil Michaela zezadu. Znovu mu přikryl ústa a snažil se ho umlčet, ale chlapec ho loktem vší silou uhodil do žeber.

David zavrávoral nazad, dopadl na vlhkou půdu vedle potoka. Prokrista, říkal si, co teď budu dělat? Zavrtěl v zoufalství hlavou, rozhlédl se po proudu bystřiny dál směrem k jihu – a tam uviděl chlapa v šedém obleku.

Davida zamrazilo. Tohle nebyl žádný z agentů přepadového oddílu. Třebaže muž stál dobrých sto metrů daleko od něho, David ho okamžitě poznal, protože jeho tvář byla dosud poseta velkými rudými modřinami. Byl to onen agent zrádce, ten, který se je před dvěma dny pokusil unést v Západní Virginii. Jenom teď místo glocka měl v rukou uzika.

David popadl Michaela za ruku a rozběhl se opačným směrem. Zprvu se chlapec vzpouzel, ale když za sebou uslyšeli dávku z uziku, vyrazil kupředu. Proběhli houštím, které jim poskytlo částečný skryt, ale po chvíli už David viděl, že pochybil. Jak postupovali k severu, skalní stěny na obou stranách byly vyšší a vyšší a po další stovce metrů rokle končila. Byli v uzavřeném kaňonu, ze tří stran obklopeném skalami; před sebou měli sráz, příliš příkrý, než aby na něj mohli vyšplhat.

David stěnu horečně zkoumal pohledem. Nahoře nad dnem rokle uviděl vodorovnou rozsedlinu, která vypadala jako obrovitá ústa. Velká byla asi jako přední okno auta, ale uvnitř byla tma a zdálo se, že jeskyně pokračuje dál pod skalní stěnu. Krasová jeskyně, pomyslel si. Graddick přece říkal, že jich tu jsou spousty. Vyšplhal k otvoru tak rychle,

jak jen mohl, a přitáhl k sobě nahoru i Michaela. Zatímco chlapec zalézal co nejhlouběji do rozsedliny, David zůstal ležet na břiše a vyhlížel z jejího ústí. Sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl z ní pistoli, tu, kterou sebral agentovi, jenž je teď pronásledoval.

Michael nepřestával ječet, a třebaže jeskyně zvuk částečně tlumila, něco z něj pronikalo navenek. Asi po minutě David uviděl, jak se agent blíží ke skalní stěně a pokouší se zjistit, odkud se křik ozývá. Stál asi o pět metrů níže, takže dovnitř ještě nemohl vidět, ale postupoval dál a dál. David si glocka opřel o dno rozsedliny a zamířil na zem před agenta. Pak vystřelil.

Muž se bleskem obrátil a rozběhl se k houštině. Za pár vteřin už pálil z uziku proti útesu, ale střely jen neškodně zvonily o skálu. David byl v přirozeném bunkru, v ideálním obranném postavení. Mohl toho parchanta takhle zadržovat celé hodiny. Celý tenhle areál postupně jistě obsadí skuteční agenti FBI a s nimi určitě i celý pluků vojáků. Až se přiblíží, David znovu vypálí, aby upoutal jejich pozornost. A pak se spolu s Michaelem vzdají vládním silám. Nebyly to příliš utěšené vyhlídky, ale pořád to bylo lepší než vzdát se teroristům.

Michaelovy výkřiky začaly po chvíli slábnout. David vyhlédl nad ústí jeskyně a viděl, že agent se stále ještě krčí v houští. A pak spatřil dalšího muže, s holou hlavou, stojícího u potůčku uprostřed rokle. Měl na sobě maskáčové kalhoty a

černé tričko. V pravici třímal lovecký nůž, zatímco levicí si před sebou přidržoval za šíji nějakého zmítajícího se chlapce. Scéna to byla tak zvláštní, že Davidovi trvalo několik sekund, než hocha poznal. Když se tak stalo, sevřela mu hruď taková bolest, že pustil pistoli a chytil se za srdce.

„Doktore Swifte?“ křikl holohlavý chlap. „Chtěl by s vámi mluvit váš syn.“

12

SNAD

NEJKURIÓZNĚJŠÍ

NA

TOMHLE

VICEPREZIDENTOVI vlastně je ta jeho až neskutečná podoba s typickým komunistickým papalášem, říkala si Lucille. Stejná klenutá hruď, stejná začínající pleš, na sobě stejně špatně ušitý modrý oblek, v jakém by se cítil jako doma leckterý sovětský komisař. Když ho vídala na obrazovce, nikdy jí ta shoda nedošla, ale teď, v jeho pracovně v západním křídle Bílého domu, ji bylo těžké nevidět. Rty měl veep sevřené v nesymetrickém úšklebku, když listoval v papírech, které měl před sebou na stole.

„Takže, agentko Parkerová,“ začal, „jak jsem slyšel, měla jste dnes ráno nějaké potíže.“

Lucille kývla. V téhle fázi jí už přestalo na čemkoli záležet. Rezignační dopis už napsala. „Přijímám za to plnou odpovědnost, pane. V tom spěchu a úsilí o dopadení podezřelých jsme nezvládli náležitou koordinaci s ministerstvem obrany.“

„Co tam vlastně selhalo? Jak se jim podařilo zmizet?“

„Unikli zřejmě po jedné z těch lesních cest vedoucích na západ. Uzávěru celé té oblasti měla zajistit armáda, ale nestihli se rozvinout dostatečně rychle.“

„Takže kde teď jsme?“

„Bohužel znovu na samém začátku. Potřebujeme posily, pane, víc mužů v terénu. Musíme ty zkurvysyny dopadnout, než ty své informace stačí předat dál.“

Viceprezident se zamračil, rozchlípil bezkrevné rty.

„To už si vezme na starost Delta Force. S ministrem obrany jsme se rozhodli, že tahle záležitost nadále nevyžaduje asistenci FBI. Od této chvíle půjde o striktně vojenskou operaci.“

Třebaže to s jistotou očekávala, odvolání ji přesto zabolelo. „A proto jsem tady? Abych tu od vás osobně dostala kopačky?“

Veep se pobaveně uchichtl, ale pokus o úsměv se mu příliš nevyvedl. Úšklebek byl jen o něco křivější a přestěhoval se na pravou stranu tváře. „Ne, to vůbec ne.

Mám pro vás nový úkol.“ Vzal do ruky výtisk New York Times a ukázal na titulek na první straně: reportérka zastřelena v brooklynu. „Je tu nový problém, něco bude třeba přidržet pod pokličkou. Times obvinily FBI, že zabilo jednu z jejich reportérek, tu, která u sebe ukryla Swiftovu manželku. Zřejmě našli nějakého svědka, který vypověděl, že vrah vypadal jako náš agent. Nařčení je to sice absurdní, ale získalo si už jakousi pozornost veřejnosti.“

„Obávám se, že něco pravdy by na tom být mohlo.

Jeden z našich agentů je nezvěstný a existují důkazy, že pracuje pro druhou stranu. Mohl reportérku zastřelit, aby se zmocnil Swiftovy ženy.“

Lucille předpokládala, že až veep uslyší tuhle novinu, padne do mdlob, ale viceprezident jen mávl rukou. „To je nepodstatné. Svolal jsem už tiskovou konferenci. Chci, abyste tuhle story co nejdůrazněji dementovala. Držte se pořád té drogové verze. Řekněte jim, že váš tým prověřuje možnost, že Swiftovu ženu unesli jeho partneři v tom drogovém kšeftu a že taky zastřelili tu reportérku.“

Lucille zavrtěla hlavou. Až k smrti už ji tohle blábolení unavovalo. „Lituju, pane, ale to udělat nemůžu.“

Viceprezident se k ní naklonil přes stůl. Na jeho tváři se objevila charakteristická uštěpačná grimasa. „Tohle je zrovna tak důležité, Parkerová, jako pátrání po těch podezřelých. My potřebujeme nástroje, kterými bychom se mohli dostat teroristům na kůži. A právě ty se nám kongres touhle dobou pokouší vyrazit nám z ruky. Poslední věc, kterou si teď můžeme dovolit, by byl průšvih takovéhoto rozměru.“

Povzdychla si a vstala. Bylo na čase vydat se zpátky do Texasu. „Měla bych už jít. Musím ještě vyklidit stůl.“

Viceprezident rovněž povstal. „Nu, musím přiznat, že to pro mě je určité zklamání. Ředitel Úřadu mě ujistil, že jste něco jako ženská s kulema.“

Lucille se veepovi zadívala upřeně do očí. „Můžu vám říct jen jedno – že zklamání je oboustranné.“

*

DODÁVKA ZASTAVILA. Jelikož Karen měla ruce svázané za zády, nemohla se podívat na hodinky, odhadovala ale, že od chvíle, kdy vyjeli z lesa, mohlo uplynout asi šest hodin. Celá se třásla a přivinula se blíž k Jonnymu. Ježíši, prosím tě, moc tě prosím, ať mi ho ti parchanti zase někam neodvedou! Když jí synka naposledy sebrali, myslela si Karen, že snad přijde o rozum, a třebaže Brock přivedl už po dvaceti minutách Jonnyho do dodávky zase zpátky, nepřestával chlapec ještě celé hodiny vzlykat.

Brock se vysoukal zpoza volantu ven a obešel vůz dozadu. Když otevřel zadní dveře, ovanul Karen zatuchlý vzduch. Uviděla, že jsou v jakési velké temné garáži s vytlučenými okny a popraskanými stěnami. Byli zřejmě v nějakém polorozpadlém skladišti, ve staré, léta již opuštěné budově. Poblíž byly zaparkovány tři bílé dodávky, furgony, kolem postávala asi desítka mladých mužů. Jejich vzhled neklamně prozrazoval, že jde o studenty: byli hubení, bledí, špatně oblečení. Oči se jim rozšířily, když spatřili Jonnyho a Karen a ony další dvě zajatkyně, všechny svázané a s roubíky v ústech, ležící na podlaze Brockovy dodávky. Pak na ně Brock houkl: „Na co, k čertu, čekáte?“ a studenti se vrhli k vozu.

Jonah se divoce zmítal, když první dvojice vlezla dovnitř a zvedala ho. Karen i přes roubík zakřičela „Ne!“ a pak se i jí chopil další pár studentů. Přitáhla nohy až k

prsům, aby se jim vyškubla, ale chytli ji pevně a nesli napříč garáží.

Zamířili k jednomu z furgonů. Na jeho boční stěně se skvěl nápis FERMI NATIONAL ACCELERATOR

LABORATORY. Jeden ze studentů, který vyhlížel mimořádně zanedbaně – na sobě měl šedivé tričko s potiskem periodické tabulky prvků – otevřel dveře do nákladního prostoru. Dvojice, která nesla Jonnyho, uložila chlapce dovnitř a pak učinil další pár totéž s Karen. Vzlykla úlevou, když se ocitla vedle synka. Alespoň jsou zase pospolu.

Z podlahy vozu uviděla dvě další zajatkyně, jakousi klidnou černošku a její o poznání vydrážděnější společnici, jak je nakládají do dalšího vozu. Tohle musí být jejich základna, domýšlela se Karen, místo, kde si ti grázlové mění vozidla za nová a odkud se zásobují. Přelétala prostor očima, hledala něco, podle čeho by se místo dalo identifikovat, zjistit, kde to vlastně pro všechno na světě jsou, ale nic nenašla. A pak postřehla nějaký rozruch na opačném konci garáže. Dva další studenti se tam potýkali u nějakého pickupu s dalším svázaným zajatcem. Karen se sevřelo hrdlo – byl to David. Uhýbal jim a vzpouzel se tak silně, že ho dvojice neudržela a David padl na zem. Karen znovu navzdory roubíku zakřičela. Pak jim přišel na pomoc ještě třetí a společně Davida zdvihli a odnesli ho do třetího furgonu.

*

BYLO POZDĚ, HODNĚ PO PŮLNOCI. Vozy zvolna sjížděly nějakou svažitou, klikatící se silničkou. Třebaže ven Monique neviděla, slyšela rachocení kol na nerovné vozovce a o zatáčkách jí dávaly vědět pocity v žaludku. Jeli zřejmě postranními silnicemi, aby se vyhnuli kontrolám na dálnici.

Po její levici stáli profesor Gupta a jeho studenti shluknuti kolem počítače, který byl instalován v rohu nákladového prostoru. Jen pár stop od nich seděl na podlaze Michael a hrál opět Warfightera na Game Boyi. (Kdosi mu mezitím znovu nabil baterie.) Gupta po několik uplynulých hodin seděl schoulen s vnukem a šeptem mu kladl otázky k Einheitliche Feldtheorie, zatímco studenti Michaelovy odpovědi načítali do počítače, teď už ale profesor získal vše, co potřeboval. Triumfálně se při pohledu na monitor počítače usmíval, pak se od skupinky vzdálil a přešel k místu, kde Monique ležela na zemi. Jejím prvním popudem bylo vrhnout se tomu parchantovi po hrdle, naneštěstí však byla dosud svázaná a umlčená roubíkem.

„Rád bych, abyste se na to taky podívala, doktorko Reynoldsová,“ řekl. „Pro fyzika je tohle prostě sen, který se stal skutečností.“ Obrátil se ke dvojici vytáhlých pobledlých studentíků se silnými brýlemi. „Scotte, Richarde, doprovodili byste laskavě doktorku Reynoldsovou k monitoru?“

Studenti ji chytli za ramena a za kotníky, přenesli ji celým nákladovým prostorem a posadili ji do skládací židličky před monitorem. Gupta se jí naklonil přes rameno.

„Napsali jsme si takový prográmek, který simuluje vytvoření extradimenzionálního neutrinového svazku. Díky informacím, které se podařilo získat od Jacquese Boucheta a Alastaira MacDonalda, nám už předtím bylo jasné, že ke generování toho svazku lze využít Tevatronu. A jakmile nám Michael prozradil rovnice pole, byli jsme schopni propočíst nezbytné úpravy v nastavení urychlovače.

Zkušební chod teď můžeme ověřit na počítači, takže jakmile se dostaneme do Fermilabu, budeme už vědět co a jak.“

Přitáhl si klávesnici, stiskl enter a ukázal prstem na monitor.

„Dobře se dívejte. To první, co uvidíte, je simulace srážky částic uvnitř Tevatronu.“

Neměla jinou možnost než se dívat. Na monitoru se objevila trojrozměrná mřížka, pravoúhlá síť vyznačená slabými bílými linkami, které se slabounce chvěly.

Představovaly

zřejmě

vakuum,

oblast

prázdného

časoprostoru s nepatrnými kvantovými fluktuacemi. Prázdná však dlouho nezůstala. Po několika sekundách už uviděla shluky částic proudících na monitoru zleva i zprava.

„To jsou simulace svazků protonů a antiprotonů, které se pohybují v Tevatronu proti sobě,“ poznamenal Gupta.

„Teď na ně zapůsobíme pulzy magnetického pole ve funkci

konvexní čočky, a to tak, aby se částice shlukly do prostoru o co nejmenším rozměru. Dávejte pozor!“

Monique na částice zaostřila pohled a uviděla, že jsou to ve skutečnosti drobounké, jakoby zvrásněné obláčky, které se časoprostorem prosmekávaly jako klouzavá smyčka po provaze. V okamžiku střetu rozzářila kolize střed monitoru a všechny uzlíky se rázem rozbalily a prudce zprohýbaly mřížku ve svém okolí. Poté se síť bílých čar roztrhla a z porušené sítě vylétla sprška nových částic.

Sterilní neutrina.

Gupta rozčileně na částice ukázal. „Vidíte, jak se rozlétají? Kolize zdeformuje časoprostor natolik, že trysk sterilních neutrin vyrazí z naší brány a pronikne do vyšších prostorů. Ukážeme si to ve větším měřítku.“

Poklepal opět na klávesnici a na monitoru se na černém pozadí ukázala zvrásněná, vlnící se plocha představující časoprostor. Byla to brána našeho vesmíru včleněná do mimoprostoru o deseti rozměrech. Roj neutrin vylétal z ostrého průhybu v oné ploše. „Parametry toho experimentu bude třeba nastavit s mimořádnou pečlivostí,“

řekl. „Svazek musí být nasměrován tak, aby se vrátil do naší brány pokud možno v bodě asi pět tisíc kilometrů vysoko nad Severní Amerikou. Tak bude moci sledovat tu explozi každý na celém kontinentě.“

Částice putovaly přímou cestou mimoprostorem a za průniku vyššími dimenzemi zrychlovaly let a zářily stále

víc. Svazek překonal prázdný prostor mezi dvěma průhyby v bráně a pak opět vstoupil do časoprostorové plochy, která se v místě jeho dopadu svraštila a zachvěla a rozžhavila se doběla. Byla to zřejmě ona exploze, o níž se zmínil Gupta.

Zaťukal teď dlouhým nehtem na monitor. „Pokud nastavíme správně všechny parametry, měl by opětovný vstup toho trysku neutrin do tohoto vesmíru uvolnit v naší bráně několik tisíc terajoulů energie. Což je zhruba ekvivalent nukleárního výbuchu o síle jedné megatuny. Vzhledem k tomu, že svazek bude nasměrován tak vysoko nad naši atmosféru, nezpůsobí dole na zemi žádnou škodu. Ale pohled to bude ohromující. Po několik minut bude ten jev zářit jako nějaké nové slunce!“

Monique upřeně hleděla na žhoucí oblast brány, postupně opět tmavnoucí, jak se energie rozptylovala časoprostorem. Kristepane, pomyslela si, proč tohle všechno Gupta vlastně podniká? Vzhledem k tomu, že otázku nemohla vinou roubíku vyslovit nahlas, obrátila se k profesorovi a přimhouřila oči.

Pochopil ten pohled a kývl. „Potřebujeme ten objev demonstrovat co nejveřejněji, doktorko Reynoldsová.

Kdybychom se pouze pokusili jednotnou teorii publikovat, úřady by tuhle informaci prostě potlačily. Vláda chce tuhle teorii získat pro sebe, tak aby pak mohla v tajnosti vyrábět na jejím podkladě zbraně. Jenomže Einheitliche Feldtheorie

nepatří žádné vládě. A znamená mnohem víc než jen podklad pro konstrukci nových zbraní.“

Gupta se sklonil nad klávesnicí a několika klepnutími vyvolal na monitoru nový soubor, architektonickou skicu elektrárny. „S využitím extradimenzionálního jevu budeme schopni vyrábět neomezené množství elektřiny. Nebudeme už muset spalovat uhlí v tepelných elektrárnách ani stavět jaderné reaktory. Ale to je pouhý začátek. Té techniky se dá využít v medicíně, zaměřit neutrinové svazky tak přesně, aby zabíjely nádorové buňky. Budeme schopni využít těchto trysků k pohonu raket a k jejich cestám po celé sluneční soustavě. Mohli bychom vesmírné lodi urychlovat až k samé hranici rychlosti světla!“ Otočil se od monitoru k Monice. V

očích měl slzy. „Copak to nechápete, doktorko Reynoldsová? Až se lidstvo zítra ráno probudí, uvidí jednotnou teorii v celé její nádheře. Nikdo ji před ním už nebude moci skrývat!“

Monique už vyslechla dost. Ani v nejmenším nezapochybovala o tom, co Gupta říká. Jednotná teorie byla tak všeobsáhlá, že bezpochyby povede k bezpočtu skvělých vynálezů. Ovšem za jistou cenu, za strašlivou cenu. Nešel jí z mysli onen jasně žhnoucí bod uprostřed monitoru.

Profesor prohlásil, že to bude veřejná demonstrace, velkolepé oznámení učiněného objevu vepsané přímo na oblohu, jenomže Monique uvažovala o tom, co si z něho

odnesou lidé na zemi. I Hirošima přece byla demonstrací síly!

Nedokázala nic z toho vyjádřit, bránil jí roubík v ústech. Upřela namísto toho na Guptu pohled a zavrtěla hlavou.

Profesor povytáhl obočí. „Copak? Máte snad z něčeho strach?“

Prudce kývla.

Gupta pokročil až k ní a položil jí ruku na rameno.

„Strach se někdy může stát až ochromující emocí, má milá.

Herr Doktor taky dostal strach, a podívejte se, jak to dopadlo. Kleinman a ti ostatní drželi Einheitliche Feldtheorie v tajností celé půlstoletí. A pomohla snad někomu tahle jejich bázlivost? Ne, propásli jen čas, ostudným způsobem ho mařili. Než učiníme ten krok do nové éry, je třeba se těchhle obav zbavit. A přesně to jsem já udělal, doktorko Reynoldsová.“

Stařec jí stiskl rameno a Monique náhle překypěla hnusem. Zasténala navzdory roubíku a pokusila se vrhnout na Guptův počítač. Ale profesor ji zachytil dřív, než mohla ze židle vypadnout. Znovu se usmál, zřejmě ho to pobavilo.

„Vidím, že ve vás ještě přetrvávají nějaké pochyby, ale brzy uvidíte, že jsem měl pravdu. Svět nás pozdraví jako spasitele, až mu tu teorii předestřeme. Prominou nám všechno, jakmile uvidí –“

Přerušilo ho zapraskání z reproduktoru. Odepjal z opasku vysílačku, zamumlal „Omluvte mě,“ a přešel na opačný konec nákladového prostoru. Asi po dvaceti vteřinách se obrátil ke svým studentům a pozvedl ruce jakoby v žehnajícím gestu. „Pánové, čeká nás ještě jedna zastávka, než dorazíme do Fermilabu. Musíme naložit ještě nějaké zařízení pro úpravy Tevatronu.“

*

DAVID SEDĚL OPŘEN ZÁDY o přepážku v nákladovém prostoru. Před čtvrt hodinou furgon zastavil a studenti do něho naložili asi tucet krabic. Jelikož tento náklad zabral takřka všechno místo, přesedli studenti do jednoho z dalších vozů v konvoji a David teď osaměl s oním dohola ostříhaným šílencem v maskáčových kalhotách, který střídavě čistil svého uzika a upíjel z láhve vodky.

Snad po tisící se David pokoušel uvolnit kabel, jímž měl svázány ruce za zády. Prsty už necítil, ale nepřestával to zkoušet znovu a znovu, kroutil paže, div že mu nepraskaly šlachy. Po tvářích mu stékal pot a sákl do roubíku, jímž byl umlčen. Zápolil s pouty a přelétal očima k holohlavému žoldákovi, té svini, která Jonnymu držela v oné rokli u hrdla lovecký nůž. Vztek jako by dodával Davidovi nové síly, přesto ale asi po minutě musel jen semknout víčka. Byla to jeho a jenom jeho chyba. Měl se vzdát agentům FBI, dokud k tomu byla příležitost.

Když oči opět otevřel, stál holohlavec nad ním.

Napřahoval k němu láhev. „Dej si pohov, soudruhu. Nech na chvilku tu svou statečnost odpočinout.“

David se zhnuseně zkusil odvrátit, ale žoldák si k němu sedl na bobek a zašermoval mu stoličnou pod nosem.

„No tak, dej si trochu. Vypadáš, že to dost potřebuješ.“

David zavrtěl hlavou. Pach vodky byl nechutný.

„Jděte s tím do hajzlu!“ zkusil křiknout navzdory roubíku, ale ozvalo se jen zuřivé zavrčení.

Žoldák jen pokrčil rameny. „No dobrá. Ale je to skoro škoda. Stoličné tu máme celou škatuli a nezbývá dost času všecku ji vypít.“ S úsměškem pozvedl láhev a upil z ní dlouhým douškem. Pak si hřbetem ruky otřel ústa. „Jmenuju se Simon, mimochodem. Chtěl bych vám vyslovit uznání, doktore Swifte. Ta knížka, kterou jste napsal o Einsteinových asistentech, nám obrovsky pomohla. Mockrát jsem v ní hledal hned od první chvíle, kdy jsem tenhle kšeft vzal.“

David se snažil nával vzteku ovládnout. Hluboce se skrze čpící hadr v ústech nadechl, soustředil všechnu pozornost na zabijákův hlas. Třebaže ten člověk mluvil s výrazným ruským přízvukem, angličtinu ovládal perfektně.

Navzdory jeho vzhledu nešlo o pouhého vrahouna bez špetky mozku.

Simon si znovu lokl vodky, pak sáhl do kapsy.

„Posledních pár hodin tu byla trochu nuda. Až do naší

poslední zastávky jsem jel v profesorově voze, v tom před námi, jenomže on měl plno práce s vyslýcháním svého vnuka a s rozkazy, které postupně dával těm svým studentíkům. Aby mi líp uběhl čas, popovídal jsem si s Guptovou dcerou a přišel jsem na něco, co by vás mohlo zajímat.“

Vytáhl z kapsy jakýsi okrouhlý předmět a nastavil ho v dlani Davidovi před oči. David ho okamžitě poznal: byl to onen zlatý medailonek, který měla Elizabeth Guptová na krku. Simon ho otevřel a zadíval se na fotografii uvnitř. „Ve své branži, předpokládám, byste tohle pokládal za podstatné svědectví. Doplněk k vašemu historickému bádání, ne?

Určitě to vysvětluje celou řadu souvislostí.“

Natočil medailonek tak, aby si David mohl snímek prohlédnout. Byla to poněkud staromódní fotografie, sépiově tónovaný portrét matky s dcerou. Matka byla krasavice s dlouhými černými vlasy; děvčátku mohlo být asi tak šest let. Obě upíraly bezvýrazný pohled do objektivu, na tvářích ani stopa po nějakém úsměvu. „Ta fotka byla pořízená v Bělehradě, ještě před druhou světovou válkou,“

poznamenal Simon. „Tak asi koncem třicátých let. Datem si Elizabeth nebyla moc jistá.“ Ukázal prstem nejprve na dcerku. „Tohle je Hannah, Elizabethina matka. Dostala se po válce do Ameriky a provdala se za Guptu. Moc dobře si nevybrala.“ Pak přejel k černovlasé matce. „A tohle je Elizabethina babička. Zemřela kdesi v koncentračním

táboře. Napůl byla totiž Židovka, víte? Podívejte se, něco vám ukážu.“

Vyjmul fotografii z medailónku a obrátil ji. Na rubu kdosi napsal: Hannah a Lieserl.

Simon se znovu ušklíbl. „To jméno vám asi něco říká, že jo? Můžu vás ujistit, že nejde o náhodnou shodu.

Elizabeth se mi svěřila s celou tou historii. Její babička byla nemanželská dcera Herr Doktora.“

Za jiných okolností by to, co slyšel, vyrazilo Davidovi dech. Pro historika zabývajícího se Einsteinem se to rovnalo objevu nové planety. Jako většina badatelů se i David domníval, že Lieserl zemřela v dětství; teď se dovídá, že nejen dospěla, ale že dokonce žijí její potomci. Za současného stavu však nad odhalením nepocítil žádnou radost. Byla to pro něho jen další připomínka, jak slepý vlastně byl.

Simon uložil fotografii zpátky do medailonu. „Po válce se Herr Doktor dozvěděl, co se s jeho dcerou stalo.

Poslal pro svou vnučku, Hannah, která se ukrývala u jedné srbské rodiny, ale svůj příbuzenský vztah k děvčeti nikdy nepřiznal. Jak asi víte, nebyl ten starý Žid příliš rodinný typ.“ Zacvakl medailónek a strčil ho zpátky do kapsy.

„Hannah o tom ovšem Guptovi pověděla. A řekla to také Kleinmanovi. Proto o ni tak soupeřili. Oba se chtěli oženit s vnučkou Herr Doktora.“

Dlouze se opět napil, láhev nakloněnou dnem vzhůru.

Vypil z ní už víc než polovinu. „Asi se divíte, proč vám tohle všechno vykládám. To proto, že vy jste historik. Vy byste měl znát historii, která za touhle operací vězí. Poté, co si Gupta vzal Hannu, stal se oblíbencem Herr Doktora, jeho nejdůvěrnějším asistentem. A když se mu Herr Doktor svěřil, že objevil Einheitliche Feldtheorie, předpokládal Gupta, že se mu ten starý Žid se svým tajemstvím svěří.

Jenomže Herr Doktor musel už tenkrát vytušit, že s Guptou není všechno v pořádku. A tak namísto toho předal svou teorii Kleinmanovi a ostatním. A to rozzuřilo Guptu k nepříčetnosti. Domníval se, že teorie by měla připadnout jemu.“

Simonovi se začínal plést jazyk. David se předklonil, bedlivě si ho prohlížel, hledal nějaké další známky oslabení.

Snad se přece jen naskytne nějaká příležitost. Třeba se ten parchant dopustí nějaké nepředloženosti.

Profesionální zabiják se otočil směrem k předku furgonu. Asi na půl minuty se odmlčel, civěl do stěn nákladového prostoru. Pak se znovu obrátil k Davidovi.

„Gupta tuhle demonstraci plánuje už řadu let. Miliony dolarů investoval do vybudování té miniaturní armády studentů. Přesvědčil je, že se stanou zachránci světa, že se lidi prostě roztančí v ulicích, až na obloze spatří záblesk toho neutrinového svazku.“ Opovržlivě se ušklíbl a odplivl si na podlahu. „Pochopíte, že se někdo dokáže upnout na

takovou blbost? Ale Gupta na ni věří a jeho studentíci už taky. Je to blázen, mezi námi. Ale zrovna blázni dokážou být náramně přesvědčiví.“

Simon se znova napil vodky a pak lahví prudce zašermoval Davidovi před nosem. „Heleďte, vy se napít musíte. A žádný odmlouvání. Připijeme si na to. Na tu zítřejší demonstraci. Na Guptovu éru toho nového osvícenství.“

Začal nemotorně rozvazovat uzel šátku, kterým byl upevněn roubík v Davidových ústech. Prsty ho po vypité stoličné příliš neposlouchaly, ale posléze se mu podařilo ovinek rozmotat. David pocítil vzedmutí adrenalinu. Tohle je ta příležitost, na kterou čekal. Zbavil se roubíku, takže může volat o pomoc. Ale k čemu by to bylo dobré? S

největší pravděpodobností teď projíždějí liduprázdnou krajinou, napříč lesy a poli států Kentucky anebo Indiana.

Křikem nevyřeší nic. Musí se Simonem hovořit. Musí ho umluvit, aby mu rozvázal i pouta. Byla to jejich jediná šance.

Rozbolela ho čelist, když konečně mohl roubík vyplivnout. Nadýchl se čerstvého vzduchu a podíval se Simonovi do očí. „A kolik platí Gupta za vaše služby vám?“

Simon se zachmuřil. Na okamžik se David obával, že si to zabiják rozmyslí a roubík mu znovu nasadí a uváže.

„To není moc zdvořilá otázka, doktore Swifte. Já jsem se

vás taky nezeptal, kolik jste dostal za tu svou knížku, nebo snad ano?“

„Tohle je něco jiného. Vy přece dobře víte, co bude následovat, až všichni uvidí ten výbuch. Pentagon se pustí do vlastního výzkumu a –“

„Jo, jo, to já samozřejmě vím. Kdejaká armáda na celém světě se bude snažit tuhle zbraň okpírovat. Jenomže na tomhle výzkumu nebude pracovat nikdo v Pentagonu.

Ani kdekoli v blízkosti Washingtonu, D.C.“

David, zcela vyvedený z míry, se na žoldáka tázavě zahleděl. „Cože? Co tím chcete říct?“

Simon se stále ještě mračil, ale v jeho očích se objevila jiskřička uspokojení. „Ta demonstrace profesora Gupty bude ještě mnohem působivější, než on sám očekává. Já pozměním orientaci toho neutrinového svazku tak, že do našeho vesmíru znovu vstoupí přímo v Jeffersonově památníku.“ Napřáhl ruku s lahví od vodky směrem k zádi furgonu a přimhouřil jedno oko, jako kdyby jejím hrdlem někam mířil. „Ne že bych měl něco zrovna proti Thomasi Jeffersonovi. Tenhle terč jsem vybral proto, že má optimální polohu, je to naprostý střed cílového prostoru. Je odtamud stejně daleko k Pentagonu, k Bílému domu a ke Kongresu.

Všechny tři budou tím jediným výbuchem dočista zpopelněné. Spolu se vším v okruhu deseti kilometrů.“

Zprvu se David domníval, že ten zabiják snad žertuje.

V řeči se u něho snad projevoval dost zvláštní způsob

humoru. Ale Simonova tvář jako by ztvrdla, když se teď zahleděl do hrdla láhve. Nakrčil horní ret, jeho zuby se obnažily, a když David spatřil jeho záštiplný pohled, naráz mu vyschlo v ústech. „Kdo vás za tohle platí? Al-Káida?“

Simon zavrtěl hlavou. „Ne, to udělám sám za sebe.

Nebo vlastně za svou rodinu.“

„Za vaši rodinu?“

Velice pomalu Simon položil láhev stoličné na zem a znovu sáhl do kapsy. Tentokrát z ní vyndal mobilní telefon.

„Ano, rodinu jsem měl. Nelišila se příliš od té vaší, doktore Swifte.“ Zapnul mobil a nastavil mu ho před oči, tak aby David viděl na displej. V několika vteřinách se na něm objevila fotografie: malý chlapec a děvčátko usmívající se do objektivu. „Tohle jsou moje děti. Sergej a Larisa.

Zemřely před pěti lety v Argunské soutěsce, v jižní části Čečny. O tom místě jste asi už něco slyšel, ne?“

„Jistě, ale vždyť –“

Jazyk jako by Simonovi přestával sloužit. „Držte hubu! Držte hubu a dívejte se!“ Naklonil se kupředu a nastavil mobil Davidovi před oči. „Můj chlapec, Sergej, šest let mu bylo. Trochu se podobá tomu vašemu, že jo? A Larise byly ani ne čtyři. Oba zahynuli společně se svou matkou při raketovým útoku. Zásahem rakety Hellfire vypuštěný z vrtulníku Delta Force, kterej operoval poblíž čečenskejch hranic.“

„Americké helikoptéry? Co ta tam měla co dělat?“

„Nic dobrýho, to si pište. Byly nasazený v jedný z těch zfušovanejch protiteroristickejch operací, při kterejch pobily víc ženskejch a dětí než teroristů.“ Odplivl si znova na podlahu. „Ale na jejich zdůvodňování já kašlu. Já prostě zlikviduju všecky, kdo tam tu jednotku nasadili a kdo jí veleli. Proto jsem za cíl volil jak Pentagon, tak civily.

Prezidenta, viceprezidenta, ministra obrany.“ Sklapl mobil.

„Mám k úderu jen jednu jedinou příležitost, jednu jedinou ránu, takže proto potřebuju tak širokou cílovou oblast.“

Davidovi se zvedl žaludek. Přesně takového něčeho se Einstein obával. A dojít k tomu má během několika málo hodin. „Ale vždyť to, co postihlo vaši rodinu, se zdá být jen nešťastná náhoda. Jak můžete –“

„Už jsem vám řek, že na tohle já kašlu!“ Popadl láhev vodky za hrdlo a zamával s ní jako s kyjem. „To se prostě nedá zapomenout, nedá se to odpustit.“

„Vždyť se chystáte zabít miliony –“

Cosi Davida tvrdě uhodilo do tváře. Simon ho lahví praštil do obličeje. David padl na bok a čelem narazil na podlahu vozu. Byl by omdlel, ale Simon ho popadl za límec a postavil ho. „Jo, všichni chcípnou, do jednoho zdechnou!“

ječel. „No a? Proč by měli zůstávat naživu, když jsou moje děti mrtvý? Všichni pomřou! Já je všecky zabiju!“

Davidovi zvonilo v uších. Z rány na líci mu prýštila krev a zrak jako by mu zastřel mrak jakýchsi zelenkavých teček. Neviděl teď nic než rozlícenou tvář žoldáka, a i tento

obraz měl rozostřený, rozplýval se mu v rudé, narůžovělé a černé rozpité čárečky. Simon si Davida jednou rukou přidržel, druhou pozvedl láhev stoličné do výše. Byla kupodivu celá a stále ještě v ní bylo pár hltů vodky. Podržel ji Davidovi u rtů a nalil mu pálenku do úst. „Tak, na zdraví konce všeho!“ řval. „A ticho už!“

Vodka Davidovi spálila hrdlo a protekla mu do žaludku. Když byla láhev konečně prázdná, Simon ji odhodil a pustil Davidův límec. Poté David klesl na podlahu vozu a poddal se zaplavující temnotě.

*

DO ÚSTŘEDÍ FBI DORAZILA LUCILLE hned v pondělí brzy ráno, aby se tam nepotkala s nikým z kolegů, ale když vstoupila do své kanceláře, zjistila, že už jí ti buzíci ze Zpravodajské služby ministerstva obrany dokonale vybílili stůl. Pryč byly všechny její materiály na Kleinmana, Swifta, Reynoldsovou a Guptu. Zmizel i výtisk knihy Na ramenou gigantů. Jediné, co tu zbylo, byly její osobní věci: výplatní pásky, pochvaly a vyznamenání, skleněné těžítko v podobě texaského šestiranného revolveru a zarámovaná fotografie, na níž si tiskne ruku s Ronaldem Reaganem.

Nu, říkala si, udělali mi službičku. Bude míň balení.

Našla si lepenkovou krabici a během půl minuty v ní měla všechno narovnáno. Bylo to k neuvěření – všechny ty

saky a paky neměly dohromady víc jak tři kila. Čtyřiatřicet let Úřadu sloužila duší i tělem, ale svědectví o tom bylo pramálo. S nechutí se zadívala na obstarožní počítač, na laciný plastový košík na došlou poštu. Pohled to byl až běda skličující.

A pak si povšimla, že košík není prázdný, že v něm leží nějaká obálka. Někdo z agentů noční směny ji sem zřejmě přinesl až poté, co tu ti šašci z DIA už provedli svou.

Několik sekund Lucille na obálku jen nečinně zírala, v duchu se zaříkala, že se jí ani nedotkne. Ale zvědavost v ní pak přece jen zvítězila. Vzala ji a otevřela.

Byl v ní soupis telefonních hovorů profesora Gupty za poslední dobu. Už před třemi dny si ho Lucille vyžádala od příslušného operátora, jenomže ti flinkové v telefonní společnosti si zase jednou dali na čas. Záznamů sice bylo žalostně málo – Gupta mobilu příliš nevyužíval, jen dva nebo tři hovory denně to byly. Ale když listovala stránkami soupisu, povšimla si čehosi neobvyklého. Jednou denně během posledních dvou týdnů volal Gupta na totéž číslo.

Nebyl to Swiftův mobil, ani telefon Reynoldsové nebo Kleinmana. Zvláštní na těch hovorech bylo, že všechny byly uskutečněny přesně v 9:30. Nikdy ani o minutu dříve anebo později.

Už na tom případu nepracuješ, připomínala si Lucille.

Dokonce už přece vyplnila žádost o odchod do důchodu.

Ale zatím ji ještě nikomu nepředala.

*

SIMON ŘÍDIL VŮZ V ČELE CELÉHO KONVOJE, když se přihnali k východní bráně laboratoře. Bylo pět hodin ráno, jen pár minut po rozednění, a téměř ve všech domech podél Batavia Road byla dosud tma. Podél trávníků a parkovacích stání klusala jakási žena v červených šortkách a bílém tričku, na cestičce byla docela sama. Simon se na ni na okamžik zahleděl, upoutala ho dlouhými kaštanovými vlasy. Pak se štípl do hřbetu nosu a zívl. Po nočním pití se dosud cítil trochu malátný. Aby se probral, sáhl pod větrovku na vedlejším sedadle a nahmátl tam pažbu svého uziku. Den odplaty nadešel. Brzy se to všechno skoncuje.

Kousek za křižovatkou s Continental Drive se vůz přehoupl přes železniční přejezd a po obou stranách silnice se otevřel pohled na krajinu nedotčenou zástavbou. Namísto příměstských vilek a pažitů měl Simon kolem sebe širé zelené lány, kus panenské illinoiské prérie. Dospěli právě na federální území, na východní okraj pozemků patřících k laboratoři. Před sebou měli malou strážní budku, v níž seděla obludně tlustá ženská v modré uniformě. Simon zavrtěl hlavou. Bylo těžké uvěřit, že si někoho tak tragicky obézního laboratoř naverbuje do své ostrahy. Zřejmě v tomhle zařízení nikdo nepředpokládal žádné problémy.

Když Simon přibrzdil a posléze zastavil, strážná se vybatolila ze své kukaně. Usmál se na ni a podal ji kupičku

papírů, kterou mu předem připravil profesor Gupta, svazek fingovaných objednávek a dodacích listů. „Tady to máte, zlatíčko,“ snažil se imitovat tón amerického řidiče náklaďáku. „Museli jsme si na to dnes přivstat.“

Žena úsměv neopětovala. Důkladně si papíry prohlížela, porovnávala je se seznamem přicvaknutým na podložce, kterou si s sebou nesla. „Hlášený to tu nemám.“

„Ne, ale schválený to je.“

Studovala lejstra dál. Buď to byla velice pomalá čtenářka, anebo jí dělalo dobře, že řidiče může nechat čekat.

„Dobrá, tak si vystupte a otevřete zadní dveře. A ostatním šoférům řekněte, ať udělaj to samý.“

Simon se zamračil. „Povídám vám, že schválený to bylo. To jste se tam nedočetla?“

„Jo, ale já musím prohlídnout všecko, co se sem dováží. Takže vypněte motor a –“

Přerušil její povídání tím, že jí vpálil dvě kulky do hlavy. Pak přešel k zadním dveřím vozu a třikrát na ně zaklepal. „Otevřete, pane profesore,“ křikl. „Máme tu další náklad.“

Jeden ze studentů dveře otevřel a pomohl Guptovi vystoupit. Profesor se zjevně vylekal, když na zemi uviděl ležet strážnou. „Co se tu stalo? Neříkal jsem vám, abyste se vyhnul všem dalším obětem?“

Simon si ho nevšímal a obrátil se ke studentům.

„Hněte sebou, naložte ji do vozu.“

Za půl minuty už byla mrtvola na korbě a krev z asfaltu byla spláchnuta. Pokud by tudy kdokoli procházel, vypadalo by to, jako že si ta ženská prostě někam odskočila.

Simon nasedl za volant a Gupta se posadil vedle něho. „Už žádné další zabíjení, prosím,“ řekl. „Pracoval jsem tu kdysi s nějakými fyziky, někdy v osmdesátých letech, když se Tevatron začal stavět.“

Simon zařadil rychlost. Na nějaké řeči neměl náladu, takže neodpověděl. Konvoj se dal opět do pohybu.

„Ve skutečnosti jsem to byl já, kdo tenhle částkový kolider pojmenoval,“ vedl si Gupta dál svou řeč. „TeV je zkratka pro teraelektronvolt, tedy bilion elektronvoltů. To je krajní hodnota, na kterou lze protony v tomhle zařízení urychlit. Při té energii se už pohybují 99,9999 procenty rychlosti světla.“ Profesor zakroužil pěstičkou ve vzduchu a pak jí bouchl do druhé pěsti, aby naznačil srážku částic. Byl tak vzrušený, že nedokázal udržet ruce v klidu.

„Samozřejmě, Large Hadron Collider, ten velký urychlovač ve Švýcarsku, už teď dosahuje ještě vyšších energií.

Jenomže Tevatron je vynikající v tom, jak dokáže soustředit protony do úzkého svazku. Proto je také vhodný pro náš účel.“

Simon zaskřípěl zuby. Tohle nervózní žvanění nedokáže dál poslouchat. „Na tohle všechno já kašlu,“

zavrčel. „Popište mi radši to řídící středisko. Kolik lidí tam bude?“

„S tím si nedělejte starosti, jen nezbytné minimum osádky. Pět, nanejvýš šest operátorů.“ Pohrdavě mávl rukou.

„To kvůli všem těm rozpočtovým škrtům. Vláda už nemá v úmyslu si fyziky nadále vydržovat. Státní laboratoře se neobejdou bez soukromých sponzorských příspěvků, mají-li vůbec udržet urychlovače v chodu.“ Stařec vrtěl hlavou.

„Loňského roku Institut robotiky věnoval Fermilabu pětadvacet milionů dolarů. Chtěl jsem si tak zajistit, aby mi Tevatron náhodou neodstavili. Měl jsem pocit, že to může být užitečná investice.“

Silnice se stáčela doleva a na obzoru Simon spatřil stavbu zvláštního tvaru. Vyhlížela jako dvě vztyčené, obrovité, trochu prohnuté matračky opírající se o sebe navzájem. Vedle ní uviděl nízký násep obepínající travnatý terén obrovitým, přesně vykrojeným kruhem.

Gupta nejprve ukázal na neobvyklou budovu. „To je Wilson Hall, ústředí laboratoře. Míval jsem pracovnu v šestnáctém patře. Nádherný rozhled odtamtud byl.“ Zamířil paží o něco níže, na násep. „Pod tím hrobečkem je paprskový tunel Tevatronu. Částicové dostihy jsme tomu říkali. Šestikilometrový prstenec s tisícovkou supervodivých magnetů, které svazek usměrňují. Protony obíhají ve směru hodinových ručiček, antiprotony v protisměru. Každý z těch svazků má dostatečnou sílu, aby propálil díru do cihlové zdi.“ Pak ukázal na další budovu, těsně u okružní cesty.

Byla to nevzhledná stavba bez oken, která vyhlížela spíše

jako nějaké skladiště a byla posazená přímo nad jedním ze segmentů paprskového tunelu. „A tamhle už je kolizní pavilon. Tam dochází ke srážkám protonů a antiprotonů. A odtamtud my vyšleme neutrina do vyšších dimenzí.“

Profesor zmlkl, obhlížel předním sklem objekty laboratoře. Vděčný za tu chvilku ticha projížděl Simon podél řady válcovitých nádrží; které všechny nesly stejný nápis: POZOR – KAPALNÉ HÉLIUM. Posléze dojel k dlouhému jezírku přímo před Wilson Hall, zrcadlícímu nezvyklou siluetu budovy.

„Zabočte a objeďte tu budovu až úplně dozadu,“

nařizoval Gupta. „Řídící středisko je hned vedle protonového urychlovače.“

Konvoj dojel krokem na silnici za Wilson Hall a pokračoval až k parkovišti před nízkou budovou ve tvaru velkého U. Jak se zdálo, byl Guptův odhad o počtu pracovníků přítomných uvnitř celkem správný: neparkoval tu ani půltucet vozů. Jejich počet během následujících dvou tří hodin vzroste, jakmile započne normální pracovní ruch, ale budou-li mít jen trochu štěstí, budou se svou akcí tou dobou už dávno hotoví.

Simon zaparkoval furgon a sypal jeden příkaz za druhým. Jedna skupina studentů vykládala krabice s elektronickým vybavením, zatímco druhá převáděla rukojmí do vozu, který řídil Brock. Simon usoudil, že Brocka bude účelné držet od řídícího střediska co nejdál, tak aby si

nemohl domyslet, co se tam vlastně děje. Exagent FBI se zatím dozvěděl jen tolik, že jejich záměrem je odcizit z laboratoře radioaktivní materiál. Simon přešel k Brockovu vozu a zabouchal mu na dveře, aby na sebe upozornil.

„Všechny rukojmí odvezete na nějaké bezpečné místo,“

nařizoval. „Nechci, aby se nám tady pletli do cesty. Asi tak kilometr na západ odsud je pár neobývaných budov. Jednu si vyberte a pár hodin tam vydržte schovaní.“

Brock ho stihl nepřátelským pohledem. „O tomhle si budeme muset ještě promluvit, až budem hotový. Za takhle posraný akce já nejsem dost placenej.“

„Nebojte se, dostanete, co vám patří.“

„Proč vůbec necháváme ty rukojmí naživu? Dřív nebo pozdějc je tak jako tak budem muset zastřelit. Tedy všechny kromě profesorovy dcery, že jo.“

Simon se k němu naklonil a ztlumil hlas. „Profesora zkrátka baví, když je tu má živé, ale mně na tom nesejde.

Jakmile budete z doslechu, můžete si s nimi udělat, co budete chtít.“

*

DAVIDA

STUDENTI

SLOŽILI

NA

PODLAHU

nákladového prostoru vedle Moniky a Elizabeth, ale jakmile se vůz dal opět do pohybu, začal se posunovat ke Karen a Jonnymu. Zatímco se krčil a pachtil po kouskách blíž k nim,

jeho synkovi se oči šířily strachem a jeho bývala žena se dala do pláče. Kdosi zatím Davidovi znovu uvázal roubík, takže se nezmohl ani na slovo; namísto toho se jen přitiskl blíž ke své rodině. Stále ještě mu bylo zle po oné vodce a po výprasku od Simona, ale pro tu chvíli mu nitro zaplavil pocit úlevy.

Po pár minutách vůz opět zastavil. David napjatě poslouchal; ozvalo se kovové zaskřípění, zvuk zvedané železné rolety. Pak Brock otevřel zadní dveře a David uviděl jakýsi kopulovitý pahrbek porostlý trávou, vysoký asi šest metrů a dobrých třicet metrů v průměru, zřejmě navršený nad nějakou podzemní stavbou, snad velkým sklepením anebo bunkrem. Nákladní vůz stál před vchodem zahloubeným do boku pahorku. Nad vytaženou roletou, kterou Brock násilím vypáčil, četl David nápis: FERMI NATIONAL ACCELERATOR LAOBORATORY – SEKCE NEUTRINOVÝCH EXPERIMENTŮ.

Poté co Brock vylezl nahoru do nákladového prostoru, sáhl do kapsy a vytáhl lovecký nůž podobný tomu, který před časem držel pod hrdlem Jonnymu. S úšklebkem zamířil k trojici Swiftových. David i přes roubík zakřičel „Ne!“ a pokusil se chránit syna, ale se svázanýma rukama i nohama se sotva dokázal posadit, tím méně by byl mohl odrazit jakýkoli útok. Brock se na několik vteřin zastavil a nožem, jehož čepel se blyštěla odraženým světlem, zvolna otáčel v ruce. Pak se shýbl a přeťal kabel, kterým měl David svázány

nohy. „Uděláte přesně to, co vám řeknu,“ hlesl. „Jinak vám toho kluka podříznu. Jasné?“

Pak Brock přeťal i pouta na Jonnyho kotnících a totéž opakoval i u Karen a Moniky. Elizabeth, která ležela v mdlobách v koutě nákladového prostoru, si ani nevšiml. S

jednou rukou na uziku, který měl pověšený na řemeni přes rameno, zvedl postupně všechny na nohy. „Ven z vozu,“

přikazoval. „Jdeme do tamhletoho sklepa.“

Ruce měli dosud spoutány za zády, ale nějak se jim podařil slézt na zem a vydat se v zástupu k povytažené roletě. Jak se David blížil ke vchodu, rozbušilo se mu srdce; agent je zřejmě vede na odlehlé místo, aby je tam všechny čtyři mohl snáze povraždit. Do prdele, říkal si, něco musíme rychle udělat! Jenomže Brock šel bezprostředně za Jonnym a uzikem mu mířil na hlavu, a David si netroufl ani vybočit ze zástupu.

Vešli do temné místnosti ozářené jen blikajícími ledkami. Brock za nimi zavřel dveře a řekl, ať pokračují dál.

Na konci prostoru bylo točité schodiště vedoucí do podzemí.

David při sestupu dolů do temnoty napočítal třicet schodů.

Pak Brock našel vypínač. Byli na plošině nacházející se nad obrovskou kulatou nádrží. Spočívala v betonové šachtě jako golfový míček v jamce, až na to, že míček měl v tomto případě skoro třináct metrů v průměru. Plošina byla v jedné rovině se zploštělým vrškem té ocelové koule, na němž byla jako obří víko od kanálu osazena kruhová deska. Při pohledu

na nádrž si David uvědomil, že o ní kdysi četl článek v časopise Scientific American. Byla součástí experimentu ke studiu neutrin, natolik nepolapitelných, že vědci k jejich detekci potřebují takovou obrovskou aparaturu. Nádrž byla naplněna téměř milionem litrů minerálního oleje.

„Sednout!“ křikl na ně Brock. „Zády k tý stěně!“

Teď to přijde, pomyslel si David, když si dřepli na zem. Teď začne ten parchant střílet. Brock přistoupil blíž, pečlivě na ně mířil samopalem. Monique se přitiskla k Davidovi, zatímco Karen zavřela oči a sklonila se nad Jonnym, který zabořil tvář do matčina klína. Ale namísto výstřelu Brock strhl Davidovi roubík a zahodil ho kamsi dozadu. „Tak, a můžem začít,“ řekl. „Máme nějaký nevyřízený účty.“

Brock se znovu ušklíbl, zjevně si tento okamžik vychutnával. Zřejmě je nechce pobít rychle. Bude to protahovat tak dlouho, jak jen to bude možné. „Tak do toho, Swifte, teď už můžete začít ječet,“ řekl. „Řvěte si tak hlasitě, jak se vám zachce. Nikdo venku vás neuslyší. Jsme tu dost a dost hluboko pod zemí.“

David otevřel ústa a opět je zavřel, aby trochu oživil čelistní svaly. Brock ho zřejmě nenechá hovořit dlouho, takže to bude muset vysvětlit co nejrychleji. Párkrát se nadechl, pak se agentovi podíval do očí. „Víte vůbec, co se tam v Tevatronu právě teď děje? Máte představu, co oni tam chystají?“

„Abych řek pravdu, tak na to já seru.“

„Ale vy tuhle představu mít potřebujete, zejména, pokud máte nějaké příbuzné nebo přátele ve Washingtonu.

Váš ruský partner hodlá celé město vyhodit do povětří.“

Brock se zasmál. „Vážně? Jako v nějakým filmu? A bude tam u toho taky ten hřibovitej mrak?“

„Ne, jde na to s docela novou fyzikou. On chce pozměnit zaměření Guptova neutrinového svazku. Ale účinek bude stejný. Bude po Bílém domě, zmizí Pentagon i ústředí FBI.“

Monique sebou trhla a vyděšeně na Davida pohlédla, ale Brock se nepřestával chechtat. „Počkejte, nechte mě hádat. Tak já bych vás teď jako měl pustit, jo? Protože vy jste jedinej, kdo mu to může překazit. To jste mi chtěl říct, jo?“

„Chci vám říct tolik, že dlouho žít nebudete, pokud se to vašemu parťákovi podaří provést až do konce. Pokud budou zlikvidovány vládní orgány, moc ve státě asi převezme armáda a první, co bude chtít udělat, bude najít ty parchanty, co nechali explodovat celý Washington. Pokud jste snad měl v plánu uklouznout někam přes hranice a zmizet, tak na to zapomeňte. Protože oni vás dopadnou a pověsí.“

David hovořil s takovou vážností, jaké byl jen schopen, ale agent ho nebral vážně. Zdálo se, že ho to

náramně baví. „A tohle všechno začne nějakým tím… Jak jste to pomenoval? Neutrálním svazkem?“

„Neutrinovým svazkem. Podívejte se, když mi nevěříte, jděte si o tom promluvit s profesorem Guptou.

Zeptejte se ho –“

„No jo, na to já se ho určitě vyptám.“ Brock se uchechtl, pak se otočil a zahleděl se na obří kulovou jímku.

Popošel k jejímu krytu a zadupal na ocelové víko. Sálem se rozlehla zvonivá ozvěna. „Co je to tam uvnitř? Zásoba neutrin?“

David zavrtěl hlavou. Všechno tohle úsilí je zbytečné.

Brock je příliš tupý na to, aby pochopil, oč jde. „Minerální olej. K detekování částic.“

„Jo tak minerální volej? A proč zrovna ten, k čemu je jim dobrej?“

„Detektor využívá průhledné kapaliny s obsahem uhlíku. Když neutrino narazí na atom uhlíku, emituje záblesk světla. Ale jak už jste řekl, na tohle všechno vy serete.“

„Minerální olej se dá užít na ledacos. Jako mazadlo, víte?“

Začal manipulovat s upínkami víka. Po chvíli se mu podařilo je uvolnit. Pak stiskl nohou velký červený knoflík a zdola zapředl nějaký elektromotor. Víko se začalo otevírat jako mušle, pod ním se objevila hladina čiré kapaliny,

nahoře u hrdla zvíci zahradního bazénku. „Jen se na to podívejte! Je toho tu dost, aby jim to vydrželo celý léta.“

Brock si klekl na okraj nádrže a sáhl si jednou rukou do oleje. Pak se postavil a blyštící se ruku napřáhl do vzduchu. Upřel oči na Davida a začal si mnout lesknoucí se prsty. „My si spolu máme ještě něco vyřídit, Swifte. Vy jste tam v tý chatě v Západní Virginii se mnou pěkně vyjebal.

Pěkně jste mi zřídil ksicht. Tak já si teď zase trochu vyjebu s váma.“

Davidovi se zadrhlo v hrdle. Chvíli nemohl ani dýchat.

Násilím polkl. „Jen do toho,“ podařilo se mu pak vyrazit.

„Hlavně neubližujte ostatním.“

Brock se na několik vteřin zahleděl nejdřív na Karen, pak na Monique. Z prstů mu zvolna odkapával olej.

„Kdepak, na těch já si obzvlášť smlsnu.“

*

OBSAZENÍ

ŘÍDÍCÍHO

STŘEDISKA

PROBĚHLO

HLADCE. Jakmile se ve dveřích objevil Simon s uzikem v ruce, všichni operátoři soustředění až dosud jen na své terminály odvrátili vyzáblé tváře od monitorů a zvedli ruce nad hlavu. Zatímco jejich místa zaujímali profesor Gupta a jeho studenti, Simon nahnal pracovníky Fermilabu do sousedního skladiště a tam je zamkl. Čtyři studenty postavil ke dveřím jako stráž, každému přidělil vysílačku a uzik.

Další dva zaujali postavení na parkovišti, zatímco jiný pár střežil vchody do tunelu vlastního urychlovače. Pokud by se zatím dostavili další zaměstnanci, měl Simon v plánu je zajmout a zavřít je také do skladu. K žádnému z nadřazených orgánů tak po dvě nebo tři hodiny nepronikne sebemenší náznak, že se v řídícím středisku odehrává něco mimořádného, což poskytne Guptovi a jeho studentům víc než dostatek času na přípravu Tevatronu k jejich pokusu.

Profesor stál uprostřed místnosti a řídil činnost svých studentů jako dirigent orchestru. Oči mu jen tančily po změti spínačů, kabelů a monitorů, vytrvale sledoval údaje na monitorech. Kdykoli něco upoutalo jeho pozornost, přiskočil ke studentovi, který obsluhoval příslušný panel, a vyžádal si situační zprávu. Pracoval s takovým nasazením, že i pokožka kolem očí a na čele se mu napjala, rázem byly smazány všechny stopy věku a únavy. Simon musel připustit, že jeho výkon je až imponující. Až dosud proběhlo všechno podle plánu.

Po chvíli křikl jeden ze studentů: „Zahajuji injektáž protonů.“

„Výtečně!“ odpověděl profesor a napětí jako by v něm povolilo. Ohlédl se přes rameno a usmál se na svého neplnomyslného vnuka, který seděl v rohu sálu a hrál si na svém Game Boyovi. Pak, stále ještě s úsměvem, se Gupta zaklonil a zahleděl se někam do stropu.

Simon přistoupil až k němu. „Jsme už blízko?“

Gupta kývl. „Ano, velice blízko. Měli jsme to šťastně načasováno. Právě když jsme dorazili, připravovali operátoři novou dávku částic.“ Otočil se a přelétl očima monitory.

„Teď už jsme podnikli potřebné úpravy a začínáme přesunovat protony z hlavního injektoru do prstence Tevatronu. Budeme muset injektovat celkem šestatřicet svazků, každý po dvou stech miliardách protonů.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Asi tak deset minut. Běžně operátoři injektují svazky rovnoměrně podél celého prstence, ale my takové uspořádání musíme upravit tak, abychom docílili sférického tvaru kolize. Nově jsme nastavili také některé magnety v prstenci, aby byla zajištěna správná geometrie protonových rojů. K tomu slouží vybavení, které jsme si sem přivezli ve všech těch krabicích.“

„Takže s kolizemi budete moci začít během deseti minut?“

„Ne, až skončíme s přesunem protonů, musíme ještě nainjektovat i antiprotony. To je nejchoulostivější část celého procesu, takže může trvat o něco déle, možná dvacet minut. Musíme dát zejména pozor na to, abychom nezpůsobili zahoření.“

„Zahoření? Jaké zahoření?“

„To je něco, čeho se musíme za každou cenu vyvarovat. Magnety, které částice usměrňují, jsou supravodivé, což znamená, že pracují teprve tehdy, když

jsou ochlazeny na minus 232 stupňů Celsia. Kryogenický systém Tevatronu chladí magnety čerpáním tekutého hélia kolem cívek.“

Simon začínal být nesvůj. Vzpomněl si na nádrže kapalného hélia, které viděl cestou podél paprskového tunelu. „Takže co by mohlo selhat?“

„Každý svazek částic s sebou nese deset milionů joulů energie. Pokud bychom ho nasměrovali chybně, prorazil by ven z paprskové trubice. I při nepatrné chybě by mohly částice zasáhnout některý z magnetů a zahřát tekuté hélium v jeho plášti. Pokud dojde k příliš velkému ohřevu, promění se hélium v plyn a exploduje. Magnet v takovém případě přestává být supravodivý a cívky se elektrickým odporem roztaví.“

Simon se zachmuřil. „Dokázal byste to opravit?“

„Asi ano. Ale trvalo by to pár hodin. A další hodiny by si vyžádala rekalibrace dráhy paprsku.“

Zasraná práce, říkal si Simon. Měl jsem tušit, že s touhle operací je spojeno víc rizik, než profesor uvádí. „To jste mi ale měl říct dřív. Pokud úřady zjistí, že jsme tady, pošlou na nás zásahovou jednotku. Na chvíli je zadržet dokážu, ale na celé hodiny ne!“

Několik studentů se k nim otočilo, v očích nervozitu.

Ale Gupta položil Simonovi na rameno chlácholivě ruku.

„Řekl jsem vám, že si dáme pozor. Všichni moji studenti

mají v obsluze urychlovače částic dostatečné zkušenosti a odbyli jsme si také desítky simulací na počítači.“

„A co přesné zacílení neutrin? Kdy budete vkládat souřadnice pro výbuch?“

„To uděláme ve chvíli, kdy vpustíme svazky antiprotonů. Trajektorie neutrin bude záležet na přesném načasování - “ Odmlčel se uprostřed věty a zíral do prázdna.

Ústa měl pootevřená, na okamžik se Simon obával, že starého pána snad postihl mrtvičný záchvat. Ale Gupta se vzápětí už opět usmál. „Slyšíte to?“ šeptl. „Slyšíte?“

Simon ze zaposlouchal. Uslyšel tichý, rychlý basový bzukot.

„Tohle znamená, že protony už cirkulují v paprskové trubici!“ hlesl Gupta. „Signál začíná takhle nízkým tónem, a jak se intenzita paprsku zvyšuje, stoupá i tón signálu!“ V

koutcích profesorových očí se zaleskly slzy. „To je skvělý zvuk! Není i na poslech nádherný?“

Simon přikývl. Znělo to jako neobvykle rychlý tlukot srdce. Jako záchvěvy svalu prudce se rozbíhajícího před samým koncem.

*

KABEL SE DAVIDOVI ZAŘEZÁVAL DO ZÁPĚSTÍ.

Podnikl ještě poslední zoufalý pokus uvolnit si ruce, horečně kroutil pažemi za zády, když Brock pokročil ke Karen a k

Jonnymu. Za celé hodiny pachtění předchozí noci ve voze se smyčky uvolnily o pár milimetrů, ale stále to ještě nestačilo.

Zařval zoufalstvím, když agent došel až ke Karen, zkroucené do klubíčka a chránící Jonnyho pod sebou. Brock se shýbl a popadl ji za krk. Chtěl ji odtrhnout od chlapce, když se Davidovi přece jen podařilo vstát a vrhl se proti nim.

Jeho jedinou nadějí byla síla nárazu. Nastavil pravé rameno a vyrazil proti agentovi jako beranidlo, trup takřka rovnoběžně s podlahou. Jenomže Brock ho včas spatřil. V

poslední chvíli stačil uskočit a nastavit ještě Davidovi nohu.

Na okamžik zůstal David trčet ve vzduchu, jako ve stavu beztíže. A poté, jelikož nemohl pád zbrzdit rukama, dopadl tváří na zem. Čelem udeřil o beton. Krev se mu z nosu řinula do úst.

Brock se zachechtal. „To sis dal, ty parchante.“

Místnost mu ztemněla, v závrati jako by se začala otáčet. Na několik vteřin ztratil David vědomí, a když opět otevřel oči, spatřil, jak se proti agentovi vrhá Monique. Její výpad byl stejně bezúspěšný. Jakmile dospěla do jeho dosahu, Brock ji plnou silou udeřil pěstí do prsou.

Zavrávorala nazad a padla, agent se znovu rozesmál. Tvář mu kolem jizev zrůžověla, oči se rozzářily jakýmsi rozjařením. Naklonil se nad ležící Monikou, přehodil si řemen uziku na levé rameno a pravou rukou zajel do kapsy kalhot. Zdálo se, že se vytasí s nějakou další zbraní,

zavírákem, škrtidlem anebo boxerem, ale Brock ruku nevyndal, ponechal ji v kapse a zvolna jí pohyboval nahoru a dolů. Ten dobytek masturboval.

Pak se pojednou otočil a šel zpátky k nádrži s olejem.

Nechal si tentokrát uzi viset volně na řemenu a namočil si v kapalině obě ruce. „Tak pojď, Swifte!“ houkl. „To už ti došel dech? Nebo tam snad chceš zůstat sedět a jen se dívat, co bude?“

David zaťal zuby. Vstaň, nařizoval si, vstaň přece!

Podařilo se mu vztyčit se a vypotácel se vpřed, avšak teď to působilo jako zpomalený film. Brock opět ukročil, popadl Davida za kabel, jímž měl spoutána zápěstí a donutil ho kleknout. Ruce měl agent celé mastné a studené. „S tou negerkou si užiju,“ šeptal mu. „Ale zdaleka ne tolik jako s tvou ženou. Vyndám jí roubík, abys ji slyšel křičet.“

Nechal ho padnout na zem. David znovu dopadl hlavou na beton a bolest mu projela lebkou jako žhavý nůž.

Tentokrát však neomdlel. Zaryl nehty do dlaní a hryzl se do dolního rtu, vší silou se nutil zůstat při vědomí.

Otupěle, s nutkáním k dávení a se strachem sledoval, jak Brock odtrhl Karen od Jonnyho a jak ji vleče k ocelové nádržce. Viděl, jak agent vyrval Karen roubík z úst a uslyšel její slabé zasténání, srdcervoucí mnohem víc než jakýkoli křik. Zvuk dohnal Davida k zuřivému vzepětí. Zmítal se po zemi, pokoušel se znovu postavit, a přitom mu pravička

vyklouzla z kličky kabelu, který Brock předtím bezděčně rukou naolejoval.

Davida to tak zaskočilo, že zůstal po několik vteřin ještě ležet na zemi s oběma rukama za zády. Veškerá otupělost byla rázem ta tam, opět byl schopen jasně uvažovat. Věděl, že na nějakou rvačku je až příliš zesláblý.

Kdyby se pokusil Brockovi jeho uzika vyrvat, agent by ho srazil a začal by střílet. Potřeboval toho grázla nějak zneškodnit a v náhle rozjasněné mysli mu svitlo, jak toho docílit. Sáhl do zadní kapsy kalhot a nahmátl onen zapalovač, který sebral agentce Parkerové, přepychové Zippo s vyrytým emblémem Texasu, Osamělou hvězdou.

Předstíraje, že má ruce stále ještě spoutané, se David znovu zvedl ze země. Brock se zasmál a Karen pustil. „No tak přece!“ poliboval si a postavil se nad ní do střehu. „Tak pojď, ty hrdino! Ukaž, co dovedeš.“

David se tentokrát nerozeběhl. Vrávoral kupředu, až stál těsně před agentem. Brock zklamaně zavrtěl hlavou.

„No ne, ty ale vypadáš! Víš jak? Jako –“

David otočil škrtacím kolečkem na Zippu a hodil zapalovač Brockovi do tváře. Agent pozvedl obě ruce, reflexivně odrážel očekávanou ránu, a obě jeho namaštěné ruce rázem vzplály.

Vší silou, která mu ještě zbývala, popadl David Brocka kolem pasu a začal ho tlačit nazad. Agent zběsile mával pažemi, ale plameny tím jen víc a víc rozdmychával. David

počítal kroky, dva, tři kroky, čtvrtý. Pak Brocka shodil do nádrže.

Plameny vyšlehly po celé nádrži, sotva se Brockovy ruce dotkly hladiny. Ale i kdyby nebylo ohně, neměl agent tak jako tak sebemenší šanci přežít. Klesal do kapaliny jako kámen a okamžitě zmizel. Kromě toho, že olej hoří, má také menší hustotu než voda. A jelikož je lidské tělo v podstatě samá voda, není schopné plavat v kapalině, která je o mnoho lehčí. Ledacos z fyziky, kterou se kdysi učil ve škole, už David zapomněl, ale tahle kapitola mu naštěstí pevně uvízla v paměti.

*

ZVUK V ŘÍDÍCÍM STŘEDISKU už zdaleka nepřipomínal tlukot srdce. Tón neustále stoupal, až se každý jednotlivý pulz proměnil v nelidské, ostré zaječení. Znělo to skoro jako poplachový signál, jako automatická výstraha před jakousi poruchou, ale profesora Guptu to zjevně nijak nelekalo.

Zahleděl se opět ke stropu, a když se obrátil opět k Simonovi, usmíval se s ústy dokořán otevřenými jakoby v naprosté extázi. „Paprsek je silný,“ prohlásil. „Poznávám to podle zvuku. Všechny protony už jsou v prstenci.“

Výborně, pomyslel si Simon. Takže to dokončeme. „Je tedy čas vložit souřadnice cíle?“

„Ano, to je ten příští krok. Pak vpustíme do okruhu antiprotony.“

Profesor přistoupil k pultu obsluhovanému Richardem Chanem a Scottem Krinskym, brýlatými, pobledlými fyziky z Oak Ridge National Laboratory. Ale dřív než jim Gupta stačil vydat nějaké příkazy, chytil Simon profesora za paži a namířil mu uzikem na hlavu. „Ještě okamžik. Budeme muset něco poopravit. Mám pro tu explozi nové souřadnice.“

Gupta na něho nechápavě vyvalil oči. „Co to děláte?

Okamžitě mě pusťte!“

Richard, Scott a všichni další studenti po nich otočili hlavy. Několik se jich zvedlo, když uviděli, co se děje, ale Simon si s nimi nedělal starosti. Nikdo další v řídícím středisku u sebe neměl zbraň. „Pokud vám záleží na životě vašeho profesora, doporučuji vám, abyste se zase posadili,“

říkal klidně. Aby svým slovům dodal váhy, zaryl hlaveň uziku Guptovi do spánku.

Studenti poslušně usedli.

*

„PROČ VOLÁTE ZROVNA MĚ? U mě už nepracujete.“

Lucille hlas ředitele Úřadu téměř nepoznávala. Ze sluchátka jako by se ozývalo vzteklé vrčení. „Pane,“ začala znovu, „mám nějaké nové –“

„Ne, nic o tom nechci slyšet! Vy už jste propuštěná a v důchodu. Odevzdejte zbraň a odznak a opusťte budovu.“

„Prosím vás, pane, poslechněte si to! Identifikovala jsem číslo mobilu, který by mohl patřit jednomu z –“

„Ne, vy si něco poslechněte! Právě jsem kvůli vám přišel o svůj post, Parkerová! Viceprezident už si za mě našel náhradu a dokonce už nechal to jméno ‚uniknout‘ do zpravodajství Fox News!“

Zhluboka se nadechla. Jediná věc, jak ho přimět, aby ji vyslechl, bylo vychrlit to naráz. „Ten podezřelý by mohl spolupracovat s Amilem Guptou. Jeho telefonní číslo je zaregistrováno na smyšlené jméno, George Osmond.

Falešná identita, falešná adresa. Podle záznamů operátora zapínal poslední dva týdny jednou denně telefon, aby přijal hovor od Gupty, a pak ho hned zase vypínal. Jenomže se tenhle Osmond podle mne teď dopustil chyby. V jednu hodinu dnes v noci telefon použil a nechal ho pak zapnutý, takže od té chvíle lze sledovat jeho polohu.“

„Víte co, Lucy? Tohle už není můj problém. Už odpoledne se vracím do soukromého sektoru.“

„Mám sledovací data od operátora. Vypadá to, že podezřelý se pohyboval postranními silnicemi směrem k Batavii ve státě Illinois. A tam přímo teď taky je, ve Fermi National –“

„A proč mi tohle všecko vůbec vykládáte? Měla byste to vyklopit obraně. Ti to teď mají na starosti.“

„Zkoušela jsem to, pane, ale oni nechtějí vůbec nic slyšet! Ti idioti z DIA pořád jen opakují, že se obejdou bez další pomoci!“

„Tak je nechte, ať se smaží! Ať jdou všichni k čertu!“

„Pane, kdybyste přece jen –“

„Ne, já jsem skončil. Seru na Pentagon, seru na Bílý dům, seru na celou administrativu!“

„Ale stačilo by úplně, kdybyste –“

Uslyšela klapnutí. Ředitel FBI jí právě praštil sluchátkem.

*

DAVID VYVEDL KAREN, JONNYHO A MONIKU ven z podzemní laboratoře a došel s nimi zpět až k furgonu, kterým sem přijeli. Třebaže požární systém už oheň v nádrži s olejem uhasil, všichni strašně toužili být pryč odtud.

Jakmile se ocitli opět na denním světle, David jim rozvázal všechny kabely, jimiž byli spoutáni. Karen s Jonnym se mu s pláčem vrhli do náruče, ale Monique se rozběhla zpátky do laboratoře.

„Počkej!“ křikl za ní David. „Kam utíkáš?“

„Musíme najít nějaký telefon! Naše mobily nám sebrali!“

David se šetrně vymanil z objetí své exmanželky a synka a došel ke dveřím přízemní laboratoře. Monique pobíhala po místnosti sem a tam a ve změti počítačů hledala nějaký telefon. „Kristepane!“ lamentovala. „Kdepak tady

mají nějaký telefon? Vybavení tu je za miliony dolarů, ale telefon ani jeden!“

David zůstal stát ve dveřích, dovnitř se mu vstoupit nechtělo. „Pojďme odtud,“ naléhal. „Ten Rusák sem každým okamžikem může poslat nějaké posily.“

Monique zavrtěla hlavou. „Nejdřív musíme zavolat o pomoc.

Gupta

dokončil

všechny

přípravy

pro

časoprostorovou poruchu. Jestli teď mají nastaveny souřadnice na Washington, tak – hele, copak je tohle?“

Ukázala na kovový panel zabudovaný do stěny nedaleko dveří. „Není to náhodou interkom?“

Proti své vůli vešel David dovnitř, podívat se zblízka.

Deska skutečně vypadala jako domácí telefon, pod mřížkou reproduktoru byla řádka barevných tlačítek. Nesly nápisy ŘÍDÍCÍ

STŘEDISKO,

HLAVNÍ

URYCHLOVAČ,

HLAVNI INJEKOR, TEVATRON, KOLIZNÍ PAVILON.

„Řídící středisko nevolej,“ varoval David. „Tam je asi právě teď Gupta.“

„Snad bychom se mohli dovolat na nějaké pracoviště, které oni zatím neobsadili. Pokud by se nám podařilo zastihnout někoho z techniků Tevatronu, snad by se nám podařilo přemluvit ho, aby urychlovači odpojil proud.“

Prohlížela chvíli tlačítka, pak stiskla knoflík s označením TEVATRON. „Haló? Haló?“

Nikdo se neozýval. Když se ale David zaposlouchal blíž u reproduktoru, uslyšel rychlé pípání. Byl to vysoký tón.

„Kruci,“ šeptla Monique. „Tenhle zvuk já znám.“

Chytla se Davida za paži, aby se udržela na nohou. „Ty paprsky jsou skoro připravené.“

„Cože? Co to –“

„Nemáme čas, na to teď není čas!“ Vyrazila ke dveřím, Davida táhla za sebou. „Máme k dispozici tak deset minut, patnáct nanejvýš.“

Odspěchala k furgonu a vzala za kliku dveří u řidiče.

Naneštěstí byly zamčené. Klíče k nim patrně pořád ještě byly v kapse Brockových kalhot, na dně nádrže s minerálním olejem. „Ksakru!“ zaklela. „Budeme tam muset doběhnout.“

„A kam? Kam chceš jít?“

„K paprskovému tunelu! Jde se tam tudyhle!“

Zatímco Monique se už rozběhla k jihu, k prstenci Tevatronu, David přiskočil ke Karen, která klečela na zemi vedle Jonnyho. Nechat je tu samotné nahánělo Davidovi strach, ale ještě víc ho děsilo to, co teď probíhalo v urychlovači. „Musíme se teď rozdělit,“ řekl. „Ty by ses odtud s Jonnym měla co nejrychleji ztratit.“ Ukázal na pruh vozovky na sever od nich, vzdálený asi dvě stě metrů. „Běž k té silnici a po ní pak doleva. Pokud uvidíš někoho z ostrahy anebo nějakého policistu, řekni jim, že v

paprskovém tunelu vypukl požáru a že je třeba vypnout proud. Budeš si to pamatovat?“

Karen přikývla. Davida její klid až překvapil. Vzala ho za ruku, stiskla mu ji a pak ho postrčila směrem k paprskovému tunelu. „Běž, Davide,“ řekla. „Než bude pozdě.“

*

SIMON BYL NA ROZPACÍCH. Pokusil se právě dovolat Brockovi rádiem, ale spojení se mu nepodařilo navázat.

Opakoval volání ještě třikrát, ale neuslyšel nic než statické poruchy. Bylo těžké si přestavit, že chlapa vyzbrojeného uzikem by mohla přemoci hrstička spoutaných rukojmí, umlčená navíc roubíky. Ale všechno tomu nasvědčovalo.

Stále ještě držel Guptu pod namířeným samopalem a studenti pořád hlídali chod Tevatronu a poslušně regulovali parametry obou svazků, protonového i antiprotonového, tak aby odpovídaly nově zadaným cílovým souřadnicím. Během asi deseti minut by mělo být nastavení svazků dokončeno a po dalších dvou minutách urychlování by mělo dojít k jejich kolizi. Jestliže ovšem Swift s Reynoldsovou Brockovi opravdu unikli, je víc než pravděpodobné, že se pustí k paprskovému tunelu a pokusí se experiment narušit. Musel si vybrat: rozběhnout se za nimi, nebo setrvat v řídícím středisku.

Po několika vteřinách rozvažování přitiskl ústí hlavně Guptovi k lebce a postrčil ho kupředu. Stařík byl tak vyděšený, že sotva stál. Simon ho popadl v zátylku a obrátil se ke studentům. „Profesor Gupta teď se mnou půjde zkontrolovat průběh experimentu na další pracoviště, nedaleko odtud. Očekávám, že všichni uposlechnete rozkazy, které jste ode mne dostali. Pokud by pokus selhal a k demonstračnímu výbuchu by nedošlo, zabiju vašeho profesora tím nejbolestivějším způsobem, jaký si jen umíte představit. A pak se vrátím a do jednoho zabiju i vás všechny.“

Studenti kývli a otočili se opět k monitorům. Byli to slaboši, vyděšení, snadno ovladatelní, takže Simon nezapochyboval, že se podrobí všem jeho příkazům. Šel na konec sálu a otevřel skříňku, ve které visely klíče k jednotlivým vstupům do paprskového tunelu. Profesorův dementní vnuk se na ně na okamžik nechápavě zahleděl, jakmile však Simon začal profesora strkat ven ze dveří, věnoval Michael opět veškerou pozornost Game Boyi.

*

K TEVATRONU TO MĚLI NECELÝ KILOMETR.

Několik set metrů utíkali David a Monique po dlážděné cestě, pak si nadběhli zkratkou přes louku. Brzy už před sebou uviděli travnatý násep nad paprskovým tunelem a

nízkou budovu z tvárnic, která místo dveří měla vrata z drátěného pletiva. Neparkovaly před ní žádné vozy a nikde také nebylo vidět živáčka.

Monique ukázala na objekt prstem. „To je jeden z přístupů k tunelu. Vchod F2.“

„Je to na hovno,“ oddychoval David. „Ta branka je určitě zamčená. Jak se dostaneme dovnitř?“

„Musí tam být požárnické sekery,“ odpověděla. „Jsou u každého vchodu – pro případ, že se v tunelu něco stane.

Pamatuju se, že jsem je tu viděla, když jsem tu naposledy pracovala při jednom pokusu.“

„A co nějaký ovládací panel, který by bylo možno ty svazky jednoduše vypnout? Nepamatuješ se, kde jsou?“

„V tunelu jsou ručně ovládané spínače, jenomže ty Gupta určitě vyřadil z činnosti. Vsadila bych se, že to byla jedna z prvních věcí, kterou udělal.“

Uběhli posledních pár kroků k tvárnicové budově a ihned našli skříňku s hasičským nářadím zavěšenou zvenčí na stěně. Pletivem vrat spatřil David schodiště vedoucí dolů do tunelu. Popadl Moniku za loket. „Počkej ještě! Jak chceš ten urychlovač vyřadit, když budou spínače odpojené?“

Monique zamávala požárnickou sekerou. „Tímhle.

Jedno pořádné seknutí do paprskové trubice by to mělo spravit.“

„Ale pokud svazek cirkuluje, rozletí se protony na všechny strany! Dostaneš plnou dávku radiace!“

Zasmušile kývla. „Proto taky zůstaneš ty tady nahoře a budeš hlídat vchod. Nemá smysl, abychom se dali ozářit oba.“

David jí stiskl loket pevněji. „Nech to provést mě.

Dolů půjdu já.“

Svraštila čelo. Podívala se na něho takovým způsobem, jako by byl právě pronesl nějakou pitomost. „To je směšné. Ty máš synka, rodinu. Já nemám nikoho. Je to náramně jednoduchý kalkul.“ Vytrhla paži z jeho sevření a postavila se před vchod.

„Ne, počkej! Možná že bychom –“

Rozpřáhla se sekerou nad hlavu a užuž by jí byla ťala do visacího zámku, když ji zasáhla kulka. David zaslechl výstřel a uviděl, jak jí těsně nad opaskem šortek vytryskla krev. Vyrazila překvapené „Uch“ a sekeru upustila. Chytil ji kolem ramen, když se začala hroutit, a odtáhl ji za roh budovy. „Kristepane!“ vykřikl. „Moniko!“

Zkřivila bolestí tvář. Chytla se Davida za paži, když ji ukládal na zem a vykasával blůzičku. Průstřel byl na levé straně břicha, na opačné straně střela vyšla ven. Z obou ran prýštila krev. „Kruci!“ zalapala po dechu. „Co se to stalo?“

Vyhlédl zpoza rohu. Ve vzdálenosti asi třiceti metrů spatřil dvojici Guptových studentů kryjících se u stěny další tvárnicové budovy. Třebaže oba byli vyzbrojeni uzikem, zůstávali studenti na místě jako přimražení, zjevně sami

šokováni svým prvním střeleckým zážitkem. Jeden z nich cosi říkal do vysílačky.

David se opět obrátil k Monice. „Jsou tam dva, ale přijde jich víc,“ informoval ji. Klekl si k ní a podsunul jí jednu ruku pod záda a druhou pod kolena. „Odnesu tě odtud.“ Ale sotva se ji pokusil zdvihnout, vykřikla bolestí a z pravého boku se vyřinula další krev a sákla do Davidových kalhot.

„Nech mě ležet, nech mě ležet!“ sténala. „Budeš to muset provést sám. Půl kilometru na jih odtud je další vchod.“

„Nemůžu tě přece –“

„Teď není čas na žádné dohadování! Vezmi si tu sekeru a jdi už!“

*

PROFESORA GUPTU ZAMKL SIMON do jakéhosi přístěnku v kolizním pavilonu. Když už byli z doslechu řídícího střediska, byl by mohl starého pána klidně zabít, aniž se to kdokoli dozvěděl, ale Simon se rozhodl, že bude jen dobře, když se profesor bude moci na vlastní oči přesvědčit o výsledcích svého experimentu.

Právě když odcházel z budovy, ozvala se rádiem dvojice studentů, které vyslal jako hlídku k paprskovému tunelu. Za tři minuty už Simon dorazil ke vchodu F2.

Studenti stáli dobrých deset metrů daleko od Reynoldsové, oba na ni mířili samopaly, třebaže opětovat nějak palbu nebyla dost zjevně schopná. Ležela naznak na zemi v kaluži krve, žila dosud, ale viditelně slábla.

„Byla sama?“ vyptával se jich Simon. „Viděli jste tu ještě někoho dalšího?“

Tlusťoch zavrtěl hlavou, ale hubeňour se tvářil nejistě.

Otřel si pot z čela a posunul si brýle na nose výš. „Když ji Gary střelil, tak ji někdo zatáhl sem za roh, to určitě. Ale moc dobře jsem si ho neprohlíd.“

Simon si stoupl před toho krátkozrakého hňupa.

„Kterým směrem utekl?“

„To já nevím, já už ho pak neviděl. Rychle jsem vám volal vysílačkou, a když jsme pak –“

Simon toho hlupáčka umlčel jediným stiskem spouště.

Pak se otočil a popravil i tlusťocha. Tihle studentíci jsou k ničemu. Swift mu unikl, běžel patrně k nějakému dalšímu vchodu do tunelu, jenže Simon nemá ponětí, ke kterému bodu šestikilometrového tunelu zamířil.

Rozzuřeně dupl na tvář studenta, kterého zastřelil jako prvního, a rozšlápl ještě nebožtíkovi brýle.

Pak zraněná žena zasténala, vyrazila ze sebe chraptivé, přerývané „Daaavide“. Oči měla zavřené, ale byla dosud při vědomí. Ta by mohla vědět, pomyslel si Simon, kam se to Swift vydal.

Vytáhl z pochvy vojenský nůž. K dosažení maximální bolesti je nejlíp začít s prsty.

*

KAREN NEDOKÁZALA UVĚŘIT SVÉMU ŠTĚSTÍ.

Když s Jonnym běžela po silničce, kterou jí David ukázal, uviděla tři hasičské vozy a červenobílý džíp směřující přímo k nim. Divoce mávala pažemi, aby je zastavila. Zásahové vozy ji minuly, sirény zapnuté, ale džíp s nápisem POŽÁRNÍ JEDNOTKA FERMILAB – VELITEL na řidičových dveřích zabrzdil vedle nich. Z okénka se vyklonil plešatící tlouštík s žoviální tváří. „Můžu pro vás něco udělat, madam?“

Chvíli jí trvalo, než popadla dech. „Hoří tam! V

paprskovém tunelu hoří! Musíte odpojit elektřinu!“

Vrchní hasič se nijak neznepokojen usmál. „No tak, jen pomalu. Máme hlášeno, že byl aktivován požární systém v neutrinovém detektoru. A tam právě ty vozy jedou.“

„Ale ne! Ten oheň už je uhašený! Musíte jet do paprskového tunelu! Je třeba vypnout v něm proud, dřív než ho tamti stačí vyhodit do povětří!“

Velitelský úsměv o poznání pohasl. Přelétl Karen očima a zastavil se pohledem na Jonnym, který stále ještě vzlykal. „Promiňte, madam, máte návštěvnickou povolenku ke vstupu do Fermilabu?“

„Ne! Nás sem dovezli v náklaďáku!“

„Bez povolenky ovšem nesmíte do areálu laboratoří vůbec vstoupit. Musíte –“

„Prokristapána! Právě vám objekt obsazuje banda teroristů a vy se staráte o nějakou pitomou návštěvnickou legitimaci?“

Bylo nadobro po úsměvech. Šéf hasičů džíp zaparkoval a otevřel dveře. „Porušujete zákon, madam.

Myslím, že byste si měla nastoupit a -“

Karen popadla Jonnyho za ruku a vyrazila dál po silnici.

*

DAVID PROBĚHL DUBOVÝM REMÍZKEM, jenž mu poskytl jakýs takýs kryt, a dál už se držel kruhového náspu nad tunelem. Neohlédl se tam, kde zanechal Moniku. Urazil přes půl kilometru, stejně by ji asi neviděl, ale přesto se ohlížet nechtěl. Musel z hlavy vytěsnit vše kromě dráhy neutrinového paprsku.

S požárnickou sekyrou v ruce doběhl ke vstupu E0, naprosto stejné tvárnicové stavbě jako byla ta, kterou právě opustil. U budovy stála zaparkovaná robustní, žlutá elektrická multikára; sloužila patrně k přepravě údržbářů a vybavení mezi jednotlivými vstupy do tunelu, teď po ránu však nebyl nikdo z personálu nablízku. David neslyšel nic

než ptačí zpěv a hluboký bzukot ozývající se zdola ze schodiště vedoucího k paprskovému tunelu.

Přelétl očima vrata nad schodištěm. Byla zajištěna řetězem a zámkem na univerzální klíč, ale řetízek to byl jen laciný a slabý. David sevřel topůrko sekery pevně oběma rukama, jako by to byla baseballová pálka, a cvičně se párkrát rozmáchl. Pak plnou silou sekl ostřím mezi zakrucené články řetězu. Náraz mu sekyru téměř vyrazil z ruky, ale když znovu pohlédl na řetěz, byl ve dví.

Otevřel vrata a seběhl po schodišti dolů. Tam se však musel zastavit – před sebou měl další uzamčená mřížová vrata, uzavírající přístup do tunelu. Skrze mřížoví už viděl paprskovou trubici, dlouhou, stříbřitě šedou, zdviženou asi jednu stopu nade dnem tunelu a zatáčející se do nedohledna.

I o tom už cosi četl v jednom čísle Scientific American.

Většinu trubice obepínaly supravodivé magnety, vypadaly jako korále navlečené na obrovitém náhrdelníku, až na to, že každý magnet byl asi sedm metrů dlouhý a tvarem se podobal spíše rakvi. Magnety udržovaly protony a antiprotony v jejich dráhách, přiměly je putovat v úzkých svazcích uvnitř ocelové roury. A stačil by jediný stisk spínače, aby právě tyto magnety navedly oba svazky proti sobě a zažehly tak apokalypsu.

David znovu napřáhl sekeru, avšak druhá branka představovala mnohem pevnější překážku než horní vrata.

Byla zajištěna dvěma závorami vysouvanými ze zárubně.

Když do nich sekl, nezůstala na nich po ostří sekery sebemenší stopa. Zkusil udeřit do středu vrátek, ale mříž jen zařinčela a nepohnula se. Problém tkvěl zčásti i v tom, že chodba byla příliš úzká – neměl dost místa, aby se mohl pořádně rozmáchnout. V zoufalství začal znovu sekat do závor, avšak tentokrát urazil hlavu sekery. „Do prdele,“

ulevil si a tloukl do vrátek zbytkem topůrka. Měl k paprskové trubici už tak blízko, že by na ni byl dokázal doplivnout, ale blíž se dostat nemohl.

Nic ho nenapadalo, a tak se rozběhl vzhůru po schodech. I když by asi někde venku mohl nalézt jinou sekeru, věděl, že by mu nebyla nic platná. Byl by možná schopen dveře vyrazit, kdyby do nich mohl půl hodiny bušit nějakou palicí, ale jemu zbývalo v nejlepším případě pár minut. Když vyběhl ven, chvatně se rozhlížel, kde by nalezl nějaký spásný nástroj – klíče, pilku na kov anebo balík dynamitu. A pak jeho pohled padl na elektrickou multikáru.

Motor se naštěstí startoval pouhým stiskem tlačítka.

David se nasoukal za volant a popojel s vozidlem před vstup do tunelu. Zdálo se, že je dostatečně široký. Sešlápl akcelerátor a rozjel multikáru asi třicetikilometrovou rychlostí. Nato vyskočil a sledoval, jak se vozidlo řítí po schodech dolů.

Následoval nesmírně hlučný náraz, který povzbudil Davidovy naděje. Seběhl po schodišti a uviděl, že multikára zůstala vězet na hromadě zkrouceného mřížoví. Přední část

vozidla byla uvnitř tunelu, zatímco jeho zadní polovina visela před vraty. Zadní kola se divoce točila ve vzduchu – motor dosud běžel naplno, pedál se zřejmě zasekl. Podél boku vozidla se Davidovi podařilo protáhnout do tunelu.

Sklouzl na betonovou podlahu, posetou teď skleněnými střepy z rozbitých reflektorů multikáry.

Paprsková trubice zůstala, jak se zdálo, neporušená. O kus dál nalezl David na stěně ovládací panel. Zamumlal jakousi rychlou modlitbičku, otevřel dvířka panelu a strhl páku spínače dolů. Nic se ale nestalo. Dlouhá řada supravodivých magnetů hučela dál. Gupta manuální spínače odpojil, přesně tak, jak to Monique předpověděla.

Z hromady trosek pod multikárou vytáhl David těžkou železnou tyč. Žádnou jinou cestu neviděl. Vyřadit některý ze supravodivých magnetů možné nebylo – cívky magnetů byly zapouzdřeny v silných ocelových válcích – a veškeré elektrické rozvody kolideru byly vedeny pod klenutým stropem tunelu, dosáhnout k nim nedokázal. Ne, jediným způsobem, jak chod Tevatronu zarazit, bylo rozbít paprskovou trubici. Bude do ní muset bušit tak dlouho, až se mu podaří přerušit proud částic, které pak proniknou do jeho těla jako triliony drobných střel. Davida zaštípalo v očích.

Nu, pomyslel si, aspoň to půjde rychle.

Promnul si oči a zašeptal: „Sbohem, Jonny.“ Pak pozvedl ocelovou tyč nad hlavu. Ale když pokročil k nekryté části paprskové trubice mezi dvěma magnety,

povšiml si jiné roury, která byla zavěšena přímo nad ním a nesla označení černými literami HE. Bylo to potrubí rozvádějící k magnetům extrémně chladné kapalné hélium.

Hélium to bylo, díky čemu byly magnety supravodivé – snižovalo teplotu jejich titanového vinutí do té míry, že mohlo vést proud bez jakéhokoli odporu. A při pohledu na tuhle rouru si David uvědomil, že je tu ještě jedna cesta, jak proud částic přerušit.

Přehmátl na ocelové tyči, aby ji měl pevně v rukou, a namířil na héliové potrubí. Všechno, co potřeboval, bylo prorazit ho. Jakmile bude mít hélium cestu ven, vypaří se a unikne; magnety se pak přehřejí a Tevatron se automaticky zastaví. Co nejprudčeji, jak jen dokázal, švihl David tyčí přesně do místa s nápisem HE. Tunelem se rozlehl zvonivý úder. V potrubí zůstal po úderu na palec široký zub – což bylo dobré, ale ne dostatečně dobré. Uhodil do roury ve stejném místě znovu, zub se rozšířil a prohloubil. Ještě jedna rána a roura praskne, pomyslel si. A pak mu tyč kdosi vytrhl z ruky a strhl ho od paprskové trubice nazad.

Hlavou udeřil David do betonové stěny tunelu.

Útočníka nepostřehl, ale když se sesul na zem, uslyšel známý hlas.

„Zdravím vás opět, doktore Swifte. Vaše kolegyně doktorka Reynoldsová mi laskavě sdělila, kde vás najdu.

Nechtělo to moc, stačilo uříznout jí dva prsty.“

*

„NE, MADAM, NIC ZVLÁŠTNÍHO SE TU NESTALO. V

laboratořích nám začíná další krásný den. Venku čtyřiadvacet stupňů, na nebi ani mráček.“

Z hlasu Adama Ronky, šéfa bezpečnostní služby Fermilabu, čišelo typické chicagské profesionální veselí.

Když ho Lucille v telefonu poslouchala, dokázala si ho snadno představit: brunátný čtyřicátník, pořízek. Vyčůránek, kterému se podařilo najít důlek, kde se nemusí moc namáhat. „Co hlášení mimořádných událostí?“ vyptávala se ho. „Žádné známky nějakých neobvyklých jevů za posledních pár hodin?“

„No, na to se podívám.“ Odmlčel se, šustil nějakými papíry. „Ve čtyři hodiny dvanáct ráno strážný u západní brány zpozoroval nějaký pohyb v lese. Ukázalo se, že to byla liška. A v šest dvacet vyjížděla hasičská jednotka na poplachové hlášení v neutrinovém detektoru.“

„Poplachové hlášení?“

„O nic vážného pravděpodobně nešlo. Tam jsou pořád problémy se sprinklery. Ta zatracená věc opakovaně –“ Jeho hlas překryl praskot statických poruch. „Uch, omlouvám se, agentko Parkerová. Volá mě rádiem náčelník hasičů.“

Lucille ještě stačila křiknout „Počkejte!“, ale Ronka už sluchátko odložil. Skoro minutu bubnovala nehty na desku svého psacího stolu, s pohledem upřeným na přehled hovorů

z mobilu George Osmonda. Fermilab zrovna nevypadal na cíl nějakého teroristického útoku. Ale třeba jde panu Osmondovi o něco zcela jiného.

Konečně se Ronka opět ozval. „Omlouvám se, madam.

Šéf hasičů ode mě něco potřeboval. A co vy jste vlastně –“

„Co od vás potřeboval?“

„Ale přistihl tu jakousi dvojici bez povolenky ke vstupu do areálu laboratoře. Nějakou bláznivou ženskou s dítětem. To se stává častěji, než byste hádala.“

Lucille křečovitě stiskla sluchátko. Napadla ji Swiftova exmanželka a jejich synek, kteří zmizeli před dvěma dny. „Třicátnice, blondýnka, něco přes metr padesát?

Se sedmiletým chlapcem?“

„Poslyšte, jak to, že víte –“

„Ronko, dobře mě teď poslouchejte. Dost možná jste cílem teroristického útoku. Musíte celou laboratoř zablokovat.“

„No, počkejte, já přece nemůžu –“

„Heleďte, já se dost dobře znám s šéfem chicagské pobočky FBI. Zavolám mu, aby vám tam poslal pár agentů.

Zajistěte hlavně, aby nikdo nemohl opustit areál!“

*

PROFESOR GUPTA VĚDĚL PŘESNĚ, kde je. Místnost, ve které byl zavřený, byla v bezprostřední blízkosti

kolizního detektoru, korunního klenotu celého Fermilabu.

Jak seděl na zemi, zády opřen o stěnu, slyšel stoupající tón hukotu, jakým se teď zařízení ozývalo, a vnímal i vibrace dospívající k němu podlahou.

Detektor měl podobu obrovitého kola, víc jak deset metrů vysokého, jímž v místě, kde by kolo mělo osu, procházela paprsková trubice. Ke srážkám protonů s antiprotony docházelo v samém středu kola, v bodě obklopeném přístroji rozmístěnými v soustředných kruzích – driftovými komorami, kalorimetry, čítači částic. Při normální operaci Tevatronu tyto přístroje sledovaly dráhy různých kvarků, mezonů a fotonů vyrážených při srážkách za vysokých energií. Jenomže dnes z centra tohoto obřího kola nebudou žádné částice vymršťovány. Namísto toho vyrvou kolize v našem vesmíru otvor, který dovolí sterilním neutrinům unikat do vyšších prostorů, takže jejich existenci neodhalí žádný přístroj na celé planetě, dokud se s jekotem nepřiřítí do našeho časoprostoru zpět. Nové souřadnice, které Simon udal jeho studentům, Gupta vnímal, takže si dokázal dobře představit lokalizaci opětného vstupu neutrinového svazku. Mělo by to být asi tisíc kilometrů na jih odtud. Kdesi u východního pobřeží USA.

Profesor sklonil hlavu a zahleděl se do podlahy. Jeho chyba to není. Nikdy nezamýšlel komukoli ublížit. Od počátku samozřejmě věděl, že si toto úsilí může vyžádat jisté oběti. Připustil, že Simon bude muset na Kleinmana,

Boucheta a MacDonalda vyvinout určitý tlak, aby z nich prvky Einheitliche Feldtheorie vypáčil. Ovšem to bylo nezbytné. Jakmile měl Gupta rovnice konečně v rukou, snažil se vyhnout veškerému násilí, které by mohlo jeho demonstraci jednotné teorie zmařit. Nedá se mu vyčítat, jestliže jeho příkazy nebyly prováděny dost náležitě. Ten ruský žoldák ho celou tu dobu klamal.

Seděl potmě, a pak uslyšel ještě něco, vzdálené drnčení. Byl to zvuk RF systému, který teď vytvářel oscilující radiofrekvenční pole k urychlení protonů a antiprotonů. Pokaždé, když částice prolétaly prstencem, padesáttisíckrát za sekundu, dodávalo jim RF pole nový impulz. Za necelé dvě minuty dosáhnou roje protonů a antiprotonů mezní energie a supravodivé magnety zaměří svazky jeden proti druhému. Profesor pozdvihl hlavu a bedlivě naslouchal. Přeryv v časoprostoru možná k jeho sluchu nedolehne, ale přesto se už brzy dozví, zda experiment proběhl úspěšně.

*

DAVID LEŽEL NAZNAK NA BETONOVÉ PODLAZE

paprskového tunelu. Simon se nad ním skláněl, nohu na jeho hrudi, bránil mu jednak dýchat, jednak se zvednout.

Obluzený a bez dechu ho David chytil za koženou botu a pokusil se ji zvednout z prsou, ale Simon jen ještě více

přišlápl a opřel se o něho podpatkem. Pro jistotu Simon ještě mířil uzikem Davidovi na hlavu, nezdálo se ale, že by se chystal vystřelit. Obával se možná, že by odražená střela mohla zasáhnout paprskovou trubici. Snad si prostě chtěl tenhle okamžik vychutnat. Zaryl patou do Davidovy hrudní kosti a vtom hukot supravodivých magnetů zesílil a podlaha tunelu se rozechvěla.

„Slyšíte?“ zeptal se Simon, po jeho zpocené tváři se rozlil úsměv. „To je konečná akcelerace. Zbývají už jen dvě minuty.“

David se zmítal a kopal a tloukl do Simonovy nohy pěstmi, ale nic tím ksindlem nepohnulo. Jakoby uchvácen rozkoší tam Simon stál a s pootevřenými ústy hleděl na svou oběť ušlápnutou na zemi. Po chvíli začaly Davidovi docházet síly. Ucítil bušení v hlavě, z ran v obličeji se mu řinula krev. Naříkal, plakal bolestí a zoufalstvím. Byla to jen a jen jeho vlastní chyba, celá tahle pitomost, už od samého počátku až doteď. Domníval se, že se mu beztrestně podaří nahlédnout do teorie všeho, bez sebemenších následků a obětí, a teď je pokutován za svůj hřích pýchy, za opovážlivý pokus nahlédnout do mysli Boží.

Simon kývl. „Bolí, co? A zakoušíte to jen pár vteřin.

Představte si, jaké to je, žít s tím celá léta.“

Navzdory tlaku na prsou se Davidovi podařilo nabrat do plic trochu duchu. Třebaže věděl, že je to naprosto

beznadějné, nechtěl s tím hajzlem přestat bojovat. „Ty sráči!“ zasípěl. „Ty srabe zasranej!“

Žoldák se uchechtl. „Mně tuhle chvíli nedokážete zkazit, pane doktore Swifte. Jsem šťastný, poprvé po sedmi letech jsem teď zase šťastný. Vykonal jsem, co po mně chtěly moje děti.“ Ohlédl se přes rameno na paprskovou trubici. „Ano, to co si žádaly.“

David zavrtěl hlavou. „Dočista jste se zbláznil!“

„Možná, možná.“ Ústa měl otevřená a jazyk mu chlípně visel přes dolní ret. „Ale provedl jsem to nakonec.

Jako Samson s Pelištejci. Rozvalím sloupy jejich paláců, aby se jim zřítily na jejich hlavy.“

Sevřel volnou ruku v pěst. Na okamžik odvrátil pohled od Davida a upřel oči kamsi na stěnu tunelu. „Nad mým hrobem se nikdo nebude smát,“ mumlal. „Ni smích, ni lítost.

Nic než…“ Jeho hlas jako by se ztrácel. Opakovaně zamžikal a štípl se do kořene nosu. Pak, jako by znovu navázal nit myšlenek, vyvalil oči na Davida a přišlápl patou.

„Nic než ticho! Pak už bude jen ticho!“

Davidovi poskočilo srdce, ale nebylo to tlakem Simonovy boty. Ostře se zadíval na žoldákovu tvář. Ten gauner jako by usínal. Poklesla mu čelist, přivírala se mu víčka. David přelétl očima k potrubí s kapalným héliem, které se pokoušel prorazit. Místo s písmeny HE bylo dosud neporušené, ale metr nebo dva nalevo od něho byla roura ve spoji jakoby vykloněná. Nebylo vyloučené, že se tam

objevila prasklina – nešlo o únik, po kterém by se přehřály magnety, ale hélia mohlo být dost na to, aby z tunelu vytěsnilo něco kyslíku. A jelikož je hélium druhý nejlehčí prvek, zaplnilo by spíše horní část tunelu než prostor u podlahy.

Simon znovu zamrkal. „Co to děláš? Kam čumíš?“

Natáhl pravičku, ústí uziku přiblížil na stopu od Davidova čela. „Tebe bych teď měl rovnou zastřelit! Rovnou tě poslat do pekla.“

Rychle oddychoval, neklamný symptom kyslíkového hladu. Dalším by měla být ztráta svalové koordinace. David zvedl ruce, jako když se vzdává. Snad tu dosud nějaká naděje zbývá. „Ne, nestřílejte!“ vykřikl. „Nestřílejte, prosím!“

Simon ohrnul ret. „Ty smrade ubohá! Ty…“

David vyčkal, až Simon začne opět pomrkávat. Pak švihl pravicí a vyrazil tomu parchantovi uzik z ruky.

Zatímco samopal drkotavě klouzal po betonovém dně tunelu, Simon odlehčil nohu, která až dosud drtila Davidovu hruď. David oběma rukama popadl jeho botu, zakroutil jí jako vývrtkou a Simon se zřítil na zem.

Ten samopal, pomyslel si David. Musím sebrat ten samopal. Zbývala méně než minuta. Zvedl se, ale zůstával sehnutý, tak aby nevdechoval příliš mnoho hélia. Pár vteřin mu trvalo, než uzik zahlédl zapadlý pod paprskovou trubicí, asi šest metrů od něho. Vyrazil směrem k němu, ale ztratil

už příliš mnoho času. Než dokázal uběhnout tři kroky, Simon už ho chytil kolem pasu. Mrštil jím o stěnu a sám se rozběhl pro zbraň.

Na okamžik ochromila Davida hrůza. Pak se otočil a skočil opačným směrem, zpátky k východu z tunelu. Hnal ho pouhý instinkt, pomyšlení na únik, jenomže pro něho nebylo úniku, pokud nepřeruší chod urychlovače. Zatímco Simon klečel a natahoval se pro uzika, David se zoufale rozhlížel po něčem těžkém, čím by mohl uhodit do paprskového potrubí. Pak zvedl hlavu a uviděl žlutou multikáru. Visela napůl v proraženém vchodu, v riskantní nerovnováze na hromadě trosek, motor dosud běžel a zadní kola se jí točila ve vzduchu.

Když k ní skočil, uslyšel za sebou kroky. Simon se hnal tunelem s namířeným uzikem v ruce. Spoušť však nestiskl; palba zdálky byla příliš nebezpečná, střely se mohly odrazit. Nevypálil a poskytl tak Davidovi drahocennou vteřinu k činu. Chytil za předek vozidla a vší silou zatáhl. Multikára se však ani nepohnula. Byla těžká, vážila dobré dva metráky a vězela na hromadě pokrouceného kovu. Cukl znovu, bez výsledku. Bestie trčela na troskách dál.

Když už byl Simon pouhé tři metry od něho, zvedl uzik a zamířil. David vyrazil zoufalý výkřik, téměř zvířecí skřek vzdoru. Žoldák vypálil, jenomže David se právě sehnul k ještě jednomu pokusu, takže střely mu jen hvízdly

nad hlavou. A v téže chvíli si multikára dala říct a smekla se do tunelu.

V okamžiku, kdy se její zadní kola dotkla země, vyrazila kupředu jako býk. Simon okamžitě uzik sklonil a hnal se k ní. Vrhl se dovnitř, hmátl po volantu, jenomže v posledním okamžiku mu bota sklouzla po skleněném střepu.

Padl multikáře do cesty právě ve chvíli, kdy se rozjížděla proti paprskové trubici.

David přeskočil rozvalená vrata a odkulil se stranou, za betonovou zídku. Vzápětí následoval oslnivý záblesk a ohlušující detonace.

*

K PROFESORU GUPTOVI DOLEHLO vzdálené zadunění.

Vzápětí ustal hukot supravodivých magnetů. Během pár vteřin celý kolizní pavilon ztichl. Chod Tevatronu se zastavil.

Gupta, sedící v koutku skladu, uslyšel bušení vlastního srdce. Zamhouřil oči a před sebou spatřil zvrásněnou vlnící se plochu, stejnou, jakou vytvořil ve své počítačové simulaci. Sledoval roj sterilních neutrin, jak se vynořují z plochy, osvobozují se a volně prolétají jejími záhyby jako triliony do běla rozžhavených jisker. Pak omdlel a nevnímal vůbec nic.

Probral se až za pronikavého křiku svých studentů.

Museli být nedaleko, úzkostnými hlasy ho volali: „Pane profesore! Pane profesore!“ Gupta se násilím pozvedl, doplazil se ke dveřím komory a zabušil na dveře.

Hlasy se přiblížily. „Jste tam, pane profesore?“

Někdo našel klíč a dveře otevřel. První, koho Gupta uviděl, byli Richard Chan a Scott Krinsky, kteří vběhli dovnitř a poklekli vedle něho. Další je následovali, až byla místnůstka zcela plná. Gupta měl tak vyschlo v ústech, že sotva mluvil. „Richarde,“ zasípěl, „co se stalo?“

Richardovi tekly po tvářích slzy. „Pane profesore,“

vzlykal, „mysleli jsme, že jste mrtvý!“ V dětinském gestu Guptu objal.

Profesor se odtáhl. „Co se stalo?“ opakoval, tentokrát už důraznějším hlasem.

Předstoupil Scott, brýle nepořádně nasazené. Přes rameno mu visel uzik. „Postupovali jsme podle Simonových příkazů, ale pár sekund před impaktem došlo k nějaké explozi v E0 sektoru paprskového tunelu.“

„Takže kolize vůbec nezačala? K narušení časoprostoru nedošlo?“

„Ne, výbuch narušil dráhu svazků a Tevatron se zastavil.“

Guptu zaplavil hřejivý pocit úlevy. Díky Bohu.

„Po tom přerušení jsme vás začali hledat,“ dodával Scott. „Báli jsme se, že vás Simon zastřelí, jak hrozil.“ Hryzl

se do spodního rtu. „Zabil Garyho a Jeremyho. Našli jsme jejich těla u tunelu, před vchodem F2. Přinesl jsem jedno z jejich uzi.“

Gupta se zahleděl na šeredně černou zbraň. „Kde je Michael?“ Podíval se dozadu za Scotta a Richarda, hledal vnukovu tvář. „Ten s vámi nepřišel?“

Nervózně pohlédli jeden na druhého. „Ehm, nepřišel,“

odpověděl Scott. „Neviděl jsem ho od chvíle, kdy jsme odešli z řídícího střediska.“

Profesor zavrtěl hlavou. Studenti kolem něho stáli jako hlouček bezradných dětí. Naprosto selhali, a teď od něho očekávají odpuštění a nové pokyny. Vztek dodal Guptovi nové síly. Napřáhl ruku ke Scottovi. „Pomozte mi vstát,“

nařídil. „A dejte mi ten samopal.“

Scott mu bez váhání pomohl na nohy a samopal mu odevzdal. Když Gupta vycházel z místnosti, přehodil si jeho řemen přes rameno. „Půjdeme najít Michaela a začneme znovu s experimentem.“

Richard se na něho zděšeně podíval. „Ale paprsková dráha je přece vážně poškozená! Podle monitorů je půltucet magnetů zničen.“

Gupta přezíravě mávl rukou. „To se opraví. Potřebné vybavení pro to máme.“

Rázně kráčel kolizním pavilonem k jednomu z východů, studenti celí nesví v zástupu za ním. Na další pokus ještě není pozdě. Oprava paprskové dráhy může trvat

pár hodin, ale s trochou štěstí se jim může podařit akumulovat další dávku částic ještě před večerem. Tentokrát zaměří neutrina podle původních souřadnic, pět tisíc kilometrů nad Severní Ameriku. Exploze zalije svou nádhernou září celou oblohu, právě když se nad kontinent snese noc.

Když vycházeli z budovy, Scott ho doběhl a šetrně ho vzal za loket. „Je tu ještě jeden problém, pane profesore,“

říkal. „Ostraha laboratoře už o nás ví. Viděli jsme tři z nich, jak zamířili do řídícího střediska, právě když jsme odtamtud odešli.“

Gupta pochodoval dál, namířil si to přes parkoviště k náspu nad paprskovým tunelem. „Na tom nezáleží. My svůj osudový úkol splníme. Přetvoříme svět.“

„Ale ti strážní jsou ozbrojení! A dorazí další!“

„Už jsem vám řekl, že na tom nesejde. Lidstvo muselo čekat celou polovinu století. Einheitliche Feldtheorie už se nedá dál skrývat.“

Scott Guptův loket stiskl silněji. „Pane profesore, poslouchejte mě, prosím! Musíme odtud, než nás všechny zatknou!“

Profesor Scottovu ruku setřásl a pozvedl uzika tak, že hlaveň zamířila přímo na jeho hruď, na toho blázna zatraceného. Ostatní studenti ohromeně stanuli. Hlupáci!

Cožpak nedokážou pochopit, co je teď třeba vykonat?

„Zastřelím kohokoli, kdo se mi pokusí překážet!“ zařval.

„Mě teď už nedokáže zastavit nic na světě!“

Scott zvedl obě paže nad hlavu, ale neucouvl. Namísto toho, chudák, pokročil vpřed. „Prosím vás, pane profesore, buďte přece rozumný. Snad to budeme moci zkusit někdy později znovu, ale teď musíme –“

Gupta ho umlčel střelou do srdce. Pak zastřelil Richarda, který se zvrátil nazad a padl na asfalt parkoviště.

Ostatní jen stáli, oči rozšířené hrůzou. Nenapadlo je ani utíkat. Rozzuřen jejich stupiditou profesor střílel dál, pohybem uziku kosil jejich ohromené tváře. Padali trhaně, jako nějaké loutky. Gupta do nich vypálil ještě několik dávek, aby měl jistotu, že jsou všichni mrtví. Byli mu už tak jako tak k ničemu, škoda i slov. Vrátí se sám a dokoná své dílo.

Otočil se a vydal se směrem k Wilson Hall, podél náspu nad tunelem, když na silnici před ním zastavilo černé esúvéčko, z něhož vyskočili tři muži v šedých oblecích.

Přikrčili se za vozidlem, namířili na něho pistole a cosi nesrozumitelného a nesmyslného na něho vykřikovali. Další várka kdovíjakých stupidit, pomyslel si profesor. Dnes se s hloupostí nějak roztrhl pytel.

Uraženě se obrátil směrem k nim a pozvedl znovu uzika, ale dříve než stačil stisknout spoušť, uviděl, jak z ústí jedné pistole vyšlehl žlutý záblesk. Vzduchem proletěla devítimilimetrová střela, trajektorií tak přímou jako dráha

vysoce energetického protonu, třebaže zdaleka ne tak rychle.

Kolize roztříštila Guptovu lebku, do všech stran se rozlétly částice kůže a krve a kostí. A pak se profesorova mysl oprostila od našeho časoprostoru a rozptýlila se do bezmračného nebe.

*

U TUNELOVÉHO VSTUPU F2 stála ambulance a hasičský vůz, motory obou běžely. David přidal do kroku, belhal se tak rychle, jak dokázal, k tvárnicovému domku. Po explozi v tunelu ztratil vědomí, takže neměl představu, kolik času uběhlo od chvíle, kdy Monique opustil. Dvacet minut?

Třicet? Vybavoval si jen ony hrozné dvě rány v jejím trupu, krev prýštící z obou boků. Doufal jen, že se k ní záchranáři dostali včas.

Když mu chybělo už jen asi dvacet kroků, spatřil na zemi ležet tělo celé zakryté plachtou. Stáli u něho dva hasiči v plné zbroji a mrtvolu si prohlíželi. David zavrávoral, stanul, nohy se mu podlamovaly. Hruď se mu sevřela, když uviděl další ležící tělo pod přikrývkou, jen pár stop nalevo od prvního. A pak, ještě více nalevo, zahlédl dva záchranáře v modrých kombinézách, jak do ambulance nakládají nosítka. Stačil postřehnout hnědou tvář s nasazenou kyslíkovou maskou. „Moniko!“ vykřikl a vyrazil k nosítkům. Ona žije!

Třetí záchranář, vytáhlý mládenec s knírkem, ho dostihl dřív, než se David prodral k ambulanci. „Hej, pomalu, pomalu, kamaráde!“ říkal záchranář, chytil ho za paži a prohlížel si ho. „Copak se to stalo vám?“

David ukázal na nosítka. Břicho měla Monique obtočené gázou. Ovázanou měla i jednu ruku. „Jak je jí?

Dostane se z toho?“

„Nebojte se, už jsme ji stabilizovali. Ztratila spoustu krve, ale bude určitě zase v pořádku. A ty uříznuté prsty jí chirurgové přišijí.“ Se zjevným znepokojením se díval na Davidovo potlučené čelo. „Mně se zdá, že vy byste taky potřeboval trochu naší péče.“

David sebou škubl, ukročil nazad a vytrhl paži ze záchranářova sevření. Měl takový strach o Monique, že docela zapomněl, čím právě prošel sám. Třebaže se odkulil za betonovou zeď ještě dřív, než paprsková roura praskla, věděl dobře, že vysoce energetické protony dokáží vygenerovat všechny možné ohavné sekundární částice.

„Nesahejte na mě,“ varoval mladého záchranáře. „Byl jsem v paprskovém tunelu, mohl bych být radioaktivní.“

Chlapcův knírek sebou cukl. Hoch couvl a obrátil se k jednomu z hasičů postávajících u mrtvol. „Alexi! Potřebuju změřit radiaci, rychle!“

Alex přichvátal s Geigerovým počítačem, tlustou kovovou trubicí připojenou na přenosný monitor. Pokud by byl David vystaven spršce částic z paprskové trubice,

počítač by odhalil radioaktivní materiál na jeho šatech nebo kůži. David zatajil dech, když ho hasič začal trubicí objíždět od hlavy až k patě.

Konečně muž vzhlédl. „Nic to neukazuje,“ ohlásil.

„Jste čistej.“

David si ulehčeně hvízdl. Nějakou radiaci inkasovat mohl, ne však tolik, aby ho to zahubilo. Díky pánubohu za tu betonovou zídku. „Měli byste poslat další jednotku ke vchodu E0,“ oznamoval hasiči. „Ten sektor tunelu bude třeba zajistit. Je tam taky další nebožtík. Moc z něho ovšem nezbylo.“

Alex zavrtěl hlavou. „Prokristapána, co se to tu dnes ráno dělo? Lidi se střílej uzikama, pomatenej teenager nám tu řádí jako tornádo a vy nám teď říkáte, že máme další mrtvolu někde –“

„Moment! Teenager?“

„Jo, nějakej pošuk, kterej ostošest ječí na parkovišti vedle řídícího střediska a roztlouká všechno vybavení v náklaďákách a… Počkejte, kam nám zase utíkáte?“

David vyrazil vpřed. Zatímco na něho hasiči křičeli a sahali po radiostanicích, oběhl tvárnicový barák. Poslední etapa jeho pouti, posledních pět set metrů. Byl sám, vyčerpán až na pokraj zhroucení, ale přece jen mu ještě zbylo dost sil, aby se vyšplhal na kruhový násep, pokračoval dál kolem hlavního injektoru a antiprotonového zdroje, hlavního urychlovače a akumulátoru, až konečně doběhl k

rozlehlému komplexu budov, v nichž bylo řídící středisko Tevatronu.

V plném tempu se vřítil na parkoviště, kde byly odstaveny Guptovy furgony. První, čeho si všiml, byla černá esúvéčka blokující oba vjezdy tak, aby nikdo nemohl odejet.

Pak ke své radosti uviděl Karen s Jonnym, sedící na kapotě dalšího ze suburbanů. Poblíž stál párek agentů FBI, Jonnymu servírovali cosi jako snídani a Karen podávali pohárek vody. Tihle agenti vyhlíželi pozoruhodně mírumilovně; žádný z nich nesáhl po pistoli, když se k nim David klusem přiblížil. Jeden se dokonce usmál, když Jonny sjel z kapoty dolů a vrhl se Davidovi do náruče.

Počkali si, až se otec se synkem náležitě obejmou, pak Davida popleskali po ramenou a odvedli stranou. Poté se k nim přidružil jejich velitel, šedovlasý gentleman s odznakem Notredamské univerzity v klopě, rovněž samý úsměv, a podával mu ruku. „Já jsem agent Cowley,“ představil se.

„Jste v pořádku, pane doktore Swifte?“

David si ho ostražitě prohlížel. Proč je z něho, k čertu, najednou takový výlupek laskavosti? „Jo, už je to lepší.“

„Vaše bývalá paní už nám vyprávěla, jakým utrpením jste prošel. Měl jste velké štěstí.“ Zatvářil se vážněji, ztlumil trochu hlas. „Snad všichni ostatní jsou mrtví, obávám se.

Profesor Gupta i všichni jeho studenti. Krev tu tekla proudem.“

„Takže o Guptovi už víte? I o tom, oč se tu chtěl pokusit?“

„No, všeobecně ano. Cestou sem mi agentka Parkerová poskytla takový hrubý obraz. Ale pár otázek ještě budeme mít. Velice bychom ocenili, kdybyste se s námi mohl odebrat do našeho úřadu a zbývající nejasná místa nám pomohl vyplnit. Až vám zajistíme ošetření, samozřejmě.“

Agent se s dědečkovskou blahosklonností usmál a stiskl mu rameno. Nic z toho ovšem Davida neošálilo; FBI jde ještě pořád po jedné a téže věci. Tahle hraná zdvořilost znamená pouhou změnu taktiky. Jejich předchozí pokusy selhaly, takže teď chtějí vyzkoušet něco nového.

Opětoval nicméně úsměv. „Okey, to svedu. Ale nejdřív bych chtěl vidět Michaela.“

„Michaela? Myslíte toho vnuka profesora Gupty?“

„Jo, chci se přesvědčit, že je v pořádku. Je to autistický chlapec, víte?“

Agent Cowley se na vteřinu zamyslel. „Jistě, vidět ho můžete. Hoch toho ovšem moc nenapovídá. Ječel, jako když ho na nože bere, když jsme se ho ujímali, ale teď z něho nedostanete jediné slovo.“

Agent položil Davidovi dlaň na záda a vedl ho k jednomu z Guptových furgonů. Když došli blíž, uviděl David hromadu rozbitého počítačového vybavení, která vypadala, jako když trosky někdo vyházel zadními dveřmi vozu ven. Agenti FBI natáhli kolem celého prostoru žlutou

pásku, nezdálo se však, že by byli schopni cokoli užitečného z té změti vyzískat. Všechny počítače, kterých Gupta užíval k simulaci průrvy v časoprostoru, byly násilím otevřené a bez harddisků. Celé přilehlé parkoviště bylo poseto blyštivými střípky paměťových disků.

Michael stál mimo oblast vymezenou páskou pod dozorem dalších dvou agentů. Ruce měl spoutané za zády, nezdálo se však, že by ho to nějak vyvádělo z míry. Hleděl s úsměvem na hromadu rozbité techniky, jako by to byl ten nejkrásnější dárek k narozeninám. Až do této chvíle ještě David neviděl tohoto chlapce tak šťastného.

Cowley dal kývnutím signál agentům, kteří Michaela střežili. Chlapi o pár kroků poodstoupili. „Tady ho máte, doktore Swifte. Nadělal tu pěknou paseku, ale teď už se zklidnil.“

David s úžasem pozoroval poničené obvody, čipy a disky, které alespoň nakrátko nesly záznam teorie všeho.

Rázem si uvědomil, jak nesmírně Michaela podceňoval.

Třebaže lsti svého děda chlapec prohlédnout nedokázal, byl si David jistý, že agentům FBI teorii nikdy neprozradí, bez ohledu na to, jak dlouho ho budou chtít vyslýchat. Byl to koneckonců Einsteinův pravnuk. Tak jako Hans Kleinman splnil slib, který si od něho vyžádal Herr Doktor, dodrží i Michael slib daný Hansovi.

David se na chlapce usmál a ukázal na haldu počítačového rumu. „Tos udělal ty, Michaeli?“

Hoch se naklonil rty až k samému Davidovu uchu. „Já musel,“ šeptl. „To nebylo bezpečné místo.“

Epilog

JEN TĚŽKO BY SI BYL ČLOVĚK za onoho hřejivého říjnového odpoledne dokázal představit utěšenější místo, než byl dvorek školy na Sedmasedmdesáté západní ulici. Na padesátimetrovém asfaltovém obdélníku dobré dvě desítky kluků kopaly do fotbalových balonů, driblovaly s basketbalovými míči, oháněly se lakrosovými holemi nebo švihaly baseballovými pálkami. Jejich rodiče většinou posedávali na lavicích na krajích hřiště, četli noviny anebo okusovali grilovaná kuřata, donesená z prodejny odnaproti.

David ale stál uprostřed dvorku, v samém středu všeho toho hemžení, a cvičil s Jonnym a s Michaelem nadhozy.

Z hlubokého záklonu mrštil David míček vzhůru, dobrých patnáct metrů vysoko. Jonny ho chytil do košíku své lapačky a přízemním hodem ho poslal Michaelovi, který ho přesným zásahem odpálil zpátky k Davidovi. Míček do jeho rukavice dolétl s uspokojivým žuchnutím. Není to špatné, říkal si David. Chlapci od srpna hrají baseball každý víkend a výsledky jsou znát. Jakmile člověk věnuje čemukoli dostatečný čas, musí se to nakonec na úrovni jeho činnosti projevit. Což stejně dobře platí zrovna tak o baseballu, jako o šachu anebo o piánu či o fyzice.

Karen seděla na lavičce s Ricardem, svým novým přítelem. Ricardo hrál na kontrabas v jazzovém kombu

vystupujícím v několika menších manhattanských klubech.

Měl dlouhé ježíšovské vlasy, nikdy zato nenosil ponožky a byl trvale bez groše, ale Karen do něho byla celá blázen. Po pravdě řečeno se Davidovi zamlouval Ricardo mnohem víc než její předchozí přítel, obstarožní advokát Amory Bůhvíjakdál. Jméno toho starého prďoly si David nikdy nebyl schopen zapamatovat.

Na sousední lavičce si Monique četla. Od chvíle, kdy se stala Michaelovou opatrovnicí, sem pravidelně zajížděla.

Sblížila se s chlapcem během oněch dvou týdnů, kdy ležela na univerzitní klinice v Chicagu a zotavovala se z průstřelu břicha a kdy jí léčili zmrzačenou ruku. Navštěvovat ji povolila FBI Davidovi a Michaelovi každý den, tou dobou agenti stále ještě hráli ty hodné – v naději, že z nich přece jen vypáčí nějaké informace. Když Úřad toto úsilí nakonec vzdal, pokusili se agenti předat Michaela jeho matce, ale Beth Guptová ho odmítla vzít k sobě. Po dvou týdnech zadržení už ji všechno pálilo, nechtěla nic než vrátit se na Victory Drive. A tak šéfka pracovní skupiny FBI – Lucille Parkerová, táž, která kdysi zahájila Davidův výslech – všechny překvapila návrhem, aby hoch byl svěřen Monice a žil nadále v Princetonu.

David zopakoval vysoký nadhoz Jonnymu. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc si uvědomoval, jaké štěstí je tak vlastně potkalo. Agentka Parkerová by je byla mohla zadržovat ještě celé dlouhé měsíce, znavovat je

každodenními výslechy, ale namísto toho jim ukázala vlídnou tvář. David vytušil, že celé záležitosti litovala a chtěla se s ní takto vyrovnat. Možná ale také pochopila rizika spojená s tím, že by se pokoušela pátrat do přílišných hloubek. Z událostí ve Fermilabu si mohla odvodit, že Einsteinova teorie padla do rukou šílence, který věci dovedl takřka do katastrofických rozměrů. Sama skutečnost, že ani David ani Monique nebyli ochotni o oné teorii říci jedno jediné slovo, jí dostatečně výmluvně napověděla, jak nesmírně je nebezpečná. A kdoví, snad se agentka Parkerová dopracovala k témuž závěru, k jakému před půlstoletím dospěl už sám Einstein: že totiž teorie všeho má zůstat skryta. Ani vládě ji nelze s důvěrou svěřit.

Jejich baseballový trénink pokračoval. David se rozhlédl po lavicích a viděl, že Karen s Ricardem jsou na odchodu. Zřejmě má Ricardo před sebou nějaké vystoupení kdesi v centru; Jonny tedy přespí u Davida. Karen se s ním mávnutím rozloučila, poslala vzdušný polibek Jonnymu a připomněla mu, že si musí řádně čistit zuby. A pak, těsně před odchodem, se naklonila k Monice a políbila ji. Snad největším ze všech překvapení pro Davida bylo, jak hluboké přátelství se zrodilo mezi jeho exmanželkou a jeho novou přítelkyní. Hrůzná epizoda ve Fermilabu vedla k tomu, že se obě ženy sblížily, a Karen teď Monice poskytovala rady, jak zvládat všelijaké Davidovy neurózy. Vesmír je opravdu dost podivné, ba podivuhodné místo.

„Tak házej, tati!“ křikl na něho Jonah. „Čekám!“

David nepřítomně prstem ohmatával stehy na baseballovém míčku. Probral se, obloukem ho hodil Jonnymu a svlékal rukavici. „Budete s Michaelem chvilku hrát sami, ano? Já si dám pauzu.“

Došel k Moničině lavičce. Četla noviny, nějaký článek v zahraniční rubrice. Posadil se k ní a naklonil se, aby si mohl prohlédnout titulní list. MINISTR OBRANY

REZIGNUJE hlásal hlavní titulek. A řádek pod ním menším písmem informaci ještě doplňoval: VICEPREZIDENT

OCENIL JEHO ZÁSLUHY.

„Čteš si ten článek o exministrovy obrany?“ zeptal se David. „Ve Fort Bennigu jsme si poslechli úplný koneček jeho projevu, pamatuješ?“

Monique zavrtěla hlavou. Rozložila noviny a ukázala prstem na zprávu na samém spodku čtrnácté strany. Byla nadepsána FYZICI OBJEVILI NOVOU ČÁSTICI. „Já ty hochy znám,“ vysvětlovala. „Pracují na urychlovači LHC v Ženevě. Nalezli boson se zbytkovou hmotou jedno sto šestatřicet miliard elektronvoltů.“

„A to znamená co?“

„Podle standardních teorií by tahle nová částice vůbec neměla existovat. Jenomže jednotná teorie pole ji předpovídá. Einstein ji předpověděl.“

„Já ale pořád –“

„Je to nápověď, Davide. A když fyzici dostanou takovýhle signál, začnou teoretizovat.“ Noviny složila a hodila do koše. Ustaraně nakrčila čelo. „Až se vyskytne ještě pár takovýchhle objevů, začnou mezi nimi hledat spojitosti. Je jen otázka času, kdy někdo dospěje až k řešení.“

„Máš na mysli jednotnou teorii? Tu že by mohl někdo znovuobjevit?“

Kývla. „Už k tomu mají hodně blízko. Na podkladě toho, co už dnes známe, by se teď mohl těmi rovnicemi docela dobře s úspěchem vypořádávat i nějaký studentík v Princetonu nebo na Harvardu.“

David ji vzal za ruku. Nic víc pro ni udělat nemohl.

Pro tuto chvíli bylo tajemství, které Herr Doktor tak důkladně skryl, bezpečně uloženo v Michaelově mysli, ale veškerá opatření, která až dosud podnikli, by byla k ničemu v okamžiku, kdy by k objevu teorie dospěl nějaký další fyzik a své výsledky zveřejnil. Od toho dne by jim nezbývalo už nic než naděje. David se zachvěl, ohlédl se po Monice, která sledovala školní dvůr plný rozdováděné mládeže. Je to všechno tak strašlivě křehounké, pomyslel si.

V mžiku by mohlo tohle všechno zaniknout.

Pak položil dlaň Monice pod ňadra a rozevřenými prsty hladivě přejel hebkou látku její blůzičky. Obrátila se k němu a usmála se. „Nic zatím neucítíš, ještě je moc brzy. Ta nezačne kopat dřív než ve čtvrtém nebo v pátém měsíci.“

David úsměv opětoval. „Proč říkáš ‚Ta nezačne‘? Jsi si jistá, že to bude holčička?“

Monique pokrčila rameny. „Mám prostě takový pocit.

Tuhle jsem měla takový zvláštní sen – že už ji odvážíme domů z porodnice. Ukládala jsem ji do vozu, zapínala jsem pásy dětské sedačky, a ona z ničeho nic začala mluvit. Ona se mi představila! Povídala, že se jmenuje Lieserl.“

„Jů. To byl opravdu zvláštní sen.“ Hladil ji bříško nad pupíkem. „A ty bys ji tak chtěla pojmenovat? Lieserl?

Anebo Albert, kdyby to byl chlapeček?“

Ošklíbla se. „Zbláznil ses? Poslední věc, kterou svět potřebuje, je nějaký další Einstein.“

Rozesmál se, a i když dobře věděl, že něco takového je prostě nemyslitelné, byl by přísahal, že ucítil, jak se pod jeho dlaní cosi pohnulo.