POUL ANDERSON (1926-2001)

Americký autor, potomek dánských přistěhovalců, jejichž příjmení vlastně

znělo Andersen. Patří ke klasikům science fiction. Vyrůstal v Texasu, s

psaním začal během studia fyziky v Minnesotě. Jeho rozsáhlé dílo tvoří

kolem 70 románů a více než 250 povídek. U nás je znám především jako

autor Strážců času, volně spojených povídek o „temporální policii“, která

dohlíží na to, aby cestující v čase nenarušili správný chod dějin (č.

souborně Stráž času, 1997). Další dvě úspěšné série tvoří příběhy o

mazaném galaktickém obchodníkovi Nicholasu van Rijnovi a o

mezihvězdném agentovi Dominiku Flandrym. Trvalou slávu si Anderson

zajistil romány B min Wave (1954, Mozková vlna), Kosmičtí křižáci (1960,

The High Crusade, č. 1991) a Tau Zem (1970, Tau Nula). Stylistickou

vytříbeností a originalitou vynikají povídky „Není smíru s vládci“,

„Královna vzduchu a temnot“, „Lidé z nebe“ či „Nejdelší plavba“.

Vedle nápadité moderní sci-fi, kterou psal až do 90. let minulého století,

např. román Genesis (1995, č. 1997), se Anderson rád nechával inspirovat

evropskou a zvláště dánskou mytologií. Mezi jeho nejlepší fantasy romány

patří Tři srdce, tři lvi (1961, Three Hearts and Three Lions, č. 1999) -

úsměvný příběh Holgera Carlsena, který se z bojiště 2. světové války náhle

ocitá v jednom z paralelních světů, kde je nucen stát se hrdinou a bojovat

proti silám Zla. Motiv paralelních fantasy světů s odlišným dějinným

vývojem autor rozvinul v dalším románu Bouře noci svatojánské (1974, A

Midsummer Tempest), v němž Shakespeare byl toliko dějepiscem a ve

svých dílech zaznamenal skutečné historické události. Román je úspěšným

pokusem o inovativní fantasy, je doslova prošpikován jinotajnými odkazy

na Shakespearovo dílo a hrdinové v přímé řeči nezřídka hovoří

blankversem a „bezděčně“ citují dílo velkého anglického dramatika, resp.

historika.

1

I

BLESKY A HROMOBITÍ,

HOLÁ PLÁŇ JAKO BY MĚLA KAŽDOU CHVÍLI

VYBUCHNOUT

Toho zasmušilého dne si jen kanóny občas prohodily pár slov mezi

znesvářenými stranami. Jinak válka jako by nebyla. Ruprecht nejdřív čekal

na Yorkshirské a potom na svítání a byl si dobře vědom toho, že jeho

nepřátelé, sžíráni hladem a památkou na porážky, které jim uštědřil,

budou ve střehu.

Jak se však blížil večer, na obloze se začala

shlukovat modročerná mračna. Za nimi burácel mrazivý vítr

a skučel ve skaliskách. Temnou oblohu s rachotem křižovaly

záblesky. Teď Bůh vysílá svou artilerii, běželo Ruprechtovi

hlavou. Její řev proťal hluboký ostrý zvuk. A Ostříhanců

palba je mu ozvěnou. Snad bouři slyší jako signál

„pal“.

Pobídl koně ostruhami a klusem míjel řady své kavalerie a mušketýrů, až

dorazil k muži, kterého hledal. „Vzduch voní bojem. Hej, kaplane,“ zvolal.

Vítr mu bral slova od úst. „Začni s modlitbami.“ Cestou zpět utrousil

jízlivě: „Udělali jsme, co jsme mohli.“

Když znovu zaujal pozici, u nohou mu čenichal

jeho pes a sklesle vrtěl ocasem. Sklonil se, aby

podrbal velkou bílou hlavu. „No, Boye,“ broukl, „tak, tak, hodný,

kamaráde. Tři roky už to táhnem a stále stojíme pevně na

nohou.“ Náhle jako by jej uvnitř cosi bodlo. Ale u

Aylesbury jsem do útočit nešel, na ústupu jsem ztratil

čtyři sta mužů, zůstali v závějích a v záplavách — to bídné

počasí, tenkrát bylo stejné jako dnes.

Začala mše. Helmu si opřel o rozsochu sedla. Bílý chochol,

jeho znak, se mihotal v přítmí a zaleskl se, když udeřil blesk.

Téměř nevnímal slova krátkého kázání. „…Silný Bůh

Hospodin, silný Bůh Hospodin, onť ví, ano sám Izrael pozná,

zeť jsme ne ze vzpoury a všetečnosti proti Hospodinu to

učinili, jinač nezachovávejž nás ani dne tohoto,“ — slova z

knihy válečníka Jozue. V mysli však bloudil příštím bitevním

polem.

Osobně řídil královskou jízdu nastoupenou vzadu vlevo, své křídlo, které

teď mělo dočasné útočiště mezi kravinami a v příkopech. Po jeho pravici

stáli nastoupení Goringovi jezdci. Na prsou se jim leskly krunýře brnění,

koně pohazovali hlavami a hřívy jim vlály, kopí a muškety se odhodlaně

tyčily k nebi. Za nimi se jako číhající šelmy krčila děla, doutnáky

připravené u pochodní dělostřelců. Bílé úbory Yorkshirských za jejich

píkami vypadaly jako bělavá mlha. A potom Byronovo jezdectvo, irské

jezdectvo a beztvará masa rezervistů vzadu.

Ruprecht zabloudil pohledem k nepřátelům. Byli rozloženi na

malém pahorku osetém žitem. Už pomalu dozrávalo na srp,

když je přišli pošlapat Angličané válčící proti Angličanům. A

k rebelům se přidali Skotové vázaní presbyteriánskou

úmluvou. Sám Ruprecht stál tváří v tvář presbyteriánské

kavalerii. Vlevo se rozmístila Fairfaxova pěchota a ještě dál

jezdectvo Nezávislých. Zvědově hlásili, že se puritánská linie

opírá o jednotku, kterou vede jistý Oliver Cromwell… V šeru

bylo špatně vidět. Rebelové neměli tolik zbraní jako royalisté a

o to bylo obtížnější je spočítat. Proti posledním paprskům

zapadajícího slunce bylo na obzoru vidět spíše marstonské

střechy než vojsko.

Zachvěl se. „To čekání nahrává kulatým hlavám,“ broukl

bezmyšlenkovitě, „chlad pro chladnou krev a ledovou duši.“

„Šak vy je zahřejete,“ ozval se unylý hlas s jižanským

přízvukem.

Ruprecht se otočil a na hubeném omšelém kom poznal postavu, která

připomínala strašáka na zahradu. „Kuš, Wille, poslouchej mši,“ řekl. Náhle

se vzpamatoval. „Ne, už skončila.“

Dragoun se rozesmál. „Tak to můžete žhavit kule, jak

se vám zlíbí, pane — jako teda jejich, ty jejich kulatý lebky, poněvadž

3

ty vzplanou pod vaším dechem, Ohnivý Ruprechte, Dračí Princi -

jejich pisálci vás tak přeci nazvali v tom svým odporným

hanopise.“

Z obou stran duněla a blýskala děla, rachotily a jiskřily muškety. V

mrazivém vzduchu Ruprecht tu a tam zachytil obláčky nahořklého kouře,

výkřiky velitelů, klení vojáků nebo jekot raněného zvířete. „Mnoho

mluvíš,“ řekl. „Nevím, proč tě vůbec vedle sebe trpím, když odhlédnu od

toho, jak se staráš o má zvířata.“

Dragoun pokrčil rameny. „Ty flinty mluví víc a

hlasitějc, pane. To je hatmatilka, jak se překřikujou

v ty svý dyšputaci, a to jsou krutý argumenty. Mně by

se teda víc líbilo, kdyby se místo toho hašteření namlouvaly — ale

to ne, to by se nakonec stejně obrátilo proti lidem, jako je starej dobrej

Will, a mně se zdá, že už jsme toho i tak dostali

dost.“ Sundal z koženého pásku láhev a podal mu ji. „Jestli vám

je zima, Vaše Výsosti, tu-máte, posilněte se, to je z

rekvizice z jedny puritánský domácnosti. No, nežinýrujte se,

je to ďábelský nápoj, ale bezpečný. To jsme měli před sebou

dlouhou cestu, velkou žízeň a tenký zásoby.“

„Ne,“ řekl Ruprecht. „Na místo, šašku.“

Dragoun se ještě chvíli nakláněl ke svému veliteli, jako by si

chtěl zapamatovat jeho rysy, než bude pozdě.

Ačkoli nebyl nijak malý, musel zvedat oči nahoru,

protože Ruprechtova atletická postava byla vysoká sto

devadesát centimetrů. Černé kadeře princi splývaly podél

větrem ošlehané tváře až na ramena. Nepodřídil se

royalistické módě knírků, nosil hladce oholenou tvář. Tím

ovšem vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Vypadal

přísně. Měl výrazné hnědé oči s vyrovnaným obočím, rovný

vysoký nos, plné rty a důlek na bradě. Mluvil s náznakem

holandského akcentu.

Netrpělivě si zvedl helmu i čapku a posunul je dozadu. Vojáci zmizeli ve

tmě. Ruprecht sklouzl pohledem dolů na svého psa. „Postarej se dobře o

Boye,“ křikl.

Nebesa zahájila kanonádu. Několik minut se z oblohy valil

nepřetržitý vodopád, kroupy rachotily o železo a sypaly se po

zemi, blesky zahalovaly vojsko barvou roztaveného kovu a

hrom burácel své kletby na utopená děla.

Bouře ustala. Mraky se začaly trhat. Na obzoru se objevil

slabý zelenavý pruh světla. Muži se dali do pohybu.

Ruprechtova šavle jako by sama vylétla nahoru. Pozvedl hlas

k bojovému pokřiku, který sám zvolil: „Za Hospodina a za

krále!“ a slyšel jeho tisícinásobnou ozvěnu. Za dusotu koní

vojsko halasně vyrazilo vpřed.

Žitem, které se vlnilo jako řeka — nahoru na kopec — proti

promočenému jezdectvu, které stálo před nimi. Stejný spěch

viděl na protější straně, nepřátelské vojsko se hřmotným

klusem vydalo proti jeho mužům. Náhle ho pojala hrůza:

Byron, ten blázen, opustil naši nejsilnější pozici a vyjel proti

lačnému nepříteli. Udeřil proti Skotům.

Vyštěkly pistole. Nevěnoval tomu pozornost,

nevěnovali ji ani ti, co jeli za ním. Meče jiskřily

proti brnění, krájely lidská těla, trhaly látku. Všude kolem

něho se tlačil dav. Popohnal ostruhami koně a

vyrazil dopředu. Ocel rachotila, lidé křičeli, koně

supěli a rzali, tu a tam se ozval zvuk trumpety. A

nad tím vším se třepotaly zakrvácené prapory na znamení

věrnosti králi a parlamentu.

Tady už Ruprecht nemohl předvídat, co bude dál. Přesto si

však mezi helmami a pološílenými tvářemi všiml náznaků, v

nichž už uměl číst. Vpravo vyrazili Goringovi muži stejně jako

mí. V takovýchto chvílích se tenhle vychloubačný mizera

dokáže zhostit svého úkolu tak, že bych ho v tom okamžiku

miloval jako vlastního bratra… Maurici, jsi tu dnes se mnou?

Skotové royalisty postupně zaháněli. Když se střetli s

rezervisty vzadu, na chvíli ustali.

Okolo Ruprechtovy levé nohy s jekotem přeběhlo něco bílého.

„Boye!“ vykřikl. „Ty jsi utekl podkoním? Boye, Boye, pojď

5

sem!“ Z nemilosrdného davu proti nim vyšlehlo několik

plamenných jazyků. Pes jednou poskočil, potom se stočil,

upadl do podupaného bláta a zůstal ležet. Útočníci si nevšímali

jeho těla a pokračovali dál.

Ruprechtovi stékaly po tvářích kapky potu a mísily se se

slzami. Jeho meč volal po odplatě. Skotský šik se prolomil.

Královská garda je hnala z kopce dolů. Stovka jich zůstala

ležet mrtvých vedle Boye.

Ruprecht se zastavil na hřebenu kopce, aby se podíval, jak pokračuje bitva

na druhé straně.

Viděl jen trosky.

Tu vlnu zkázy, v níž se ocel leskla jako mořský příboj,

kvílející a vřeštící. Děla rachotila, muškety pálily, puritánské

bubny hřměly o překot a jejich rachotem pronikal bojový

pokřik. Kůň se pod ním zachvěl, docházel mu dech. Ruprecht

se díval do sirného pološera a snažil se pochopit, co se vlastně

děje.

Kulaté hlavy po levé straně zničily pravici royalistů,

pomyslel si nakonec, když znovu pevně uchopil své

roztěkané myšlenky, spojili se s našimi střelci a

udělali z nich Jidáše, kteří se vkradou do našich řad, v

nichž teď krvácejí obětní beránci na oltáři loajality —

„Cekají nás ještě zatraceně kruté chvíle.“ V hrubém hlase bylo

slyšet vyčerpání.

Ruprecht se otočil v sedle. „Buď zticha,“ vyhrkl. „Když neumíš ani ohlídat

psa!“ Téměř vzlykal.

Will postrčil koně, ale ne daleko. „Už držím jazyk za

zuby, Výsosti, radši zmizím.“

Ruprecht na něho zapomněl v chaosu kolem přeskupení vojska. Šlo to

špatně a pomalu. Mnoho mužů se poztrácelo na míle daleko při

pronásledování Skotů. Ti, které našel, byli otřeseni vším, co za svitu měsíce

viděli.

Byli to staří spolubojovníci a viděli už mnoho vojáků umírat, i

z vlastních řad. Nový a hrozný však pro ně byl rychlý postup

jezdectva Nezávislých. Jejich velitel je učil neztrácet čas ani na

to, aby se zastavili a vystřelili z pistole. Jejich úkolem bylo

zamířit rovnou do středu nepřítele a on stál vždycky v jejich

čele.

Začátek dnes patřil jemu. Vyrazil nadšeně a prudce, ne

tryskem, ale semknutým vytrvalým klusem, ne s povykem, ale

se zarytým mlčením, ne jako bratrstvo od džbánu, ale jako

soustrojí, které vytvořil Cromwell.

„Za Hospodina a za krále!“ vykřikl Ruprecht. Uprostřed

kanonády tato slova zněla osamoceně. Odpovědělo pár

Ruprechtových následovníků. Několik se jich shromáždilo

kolem něho.

Nezávislí jeho linie prorazili a pod jejich meči i sekerami řady

royalistů řídly. Ruprecht se ocitl v obklíčení a začal si probíjet

cestu. Přes pláň viděl v mrazivém šeru porážku své jednotky.

Krunýře vojáků se leskly jako kapky rtuti. Začali ho dohánět

nepřátelé. Utekl, aby rychle postavil nové mužstvo, povzbudil

je a vedl znovu do boje.

Znovu. A znovu. Naposled.

Nad rozbrázděným bahnem, rozbitými dělovými lafetami, trčícími

mrtvými těly a sténajícími raněnými se vznášela děkovná píseň

puritánů. Royalisté byli poraženi a sever byl nyní jejich.

Po šedomodré obloze plul roztrhanými hřebeny mraků měsíc. Zahalil celý

svět do stínu. Ruprecht s Willem seděli mezi oběťmi své poslední bitvy. O

pár kilometrů dál k nim přes rozdupanou zemi, donedávna ještě úrodnou,

směřovala jednotka nepřátelských jezdců.

„Já bych řek, že by bylo rozumný vzít nohy na ramena,“ supěl

dragoun, „můžou tu pořád eště někde slídit.“

„A já mohu stále ještě doufat, že dám dohromady šik, který odčiní tu

porážku… moji porážku,“ řekl Ruprecht.

Nedaleko stál vysoký dřevěný plot. Mezi tyčkami bylo vidět

pole s fazolemi. Za ním se černalo cosi, co z dálky

připomínalo prchající royalisty, a na pozadí labyrint živých plotů a

cestiček, kde by se mohli zastavit a setřást své

7

pronásledovatele palbou zblízka - ovšem pokud se před ně

dostane vůdce. Povzbudil koně a popohnal ho

ostruhami. „Tak ještě jednou, můj chrabrý němý příteli!

Kéž bys měl křídla!“

Vyčerpané zvíře se pohnulo kupředu. Trysku, kterého nakonec dosáhlo,

však chyběl elán i pružnost. Předními se tyčil plot. Ruprecht zabodl

ostruhy koni do slabin. Kůň vyletěl nahoru.

Narazil do plotu a upadl.

Ještě v letu se Ruprecht vymanil z třmenů. Dopadl

na zem a koulel se mezi vysokými výhony fazolí. Náraz

zachytily spíše svaly než brnění. Vyskočil na nohy a

viděl koně, jak leží na zemi a sténá. Jednu nohu měl ošklivě

zkřivenou, byla zlomená.

Kůň jeho společníka před plotem couvl. V tu chvíli se k nim přihnali

puritáni. Poznali bílý chochol? Zem duněla pod jejich kopyty jako

zemětřesení. Kov se leskl chladně jako ledovec.

Will seskočil z koně. Měsíc na chvilku zakryl mrak a

všechno zahalila tma. Na tuto vzdálenost si nemohli

všimnout, že si utrhl z oblečení královské znaky a

odkradl se do temného ústraní.

„Zapomněl jsi meč zabodnutý v mých zádech!“ křičel za ním

Ruprecht. „Myslel jsem si vždycky, že jsi dobrý aspoň jako

pes, i když ne tak bystrý jako Boye, kterého jsi nechal umřít!

Sbohem, Wille — Will Fairweather není ani trochu fair —“

Sklonil se, vytáhl dýku a udělil svému válečnému koni poslední milost.

Potom vytasil meč.

Kulaté hlavy přeskočily plot a obklíčily ho.

Přehlížel jejich šavle a pistole, jednu po druhé.

Muž drsného výrazu, patrně jejich velitel, si ho

prohlížel s přimhouřenýma očima. „To je ale přece

Ruprecht, princ rýnský,“ vyhrkl.

Napřímil se a zasalutoval na pozdrav, až ocel zařinčela. „Vaše Výsosti, vy

si mě asi nebudete pamatovat,“ řekl. „Byl jsem obyčejný rytíř, kterého jste

potkal u dvora, tenkrát, když jste jako mladík přijel z Holandska na

návštěvu za Jeho Veličenstvem vaším strýcem — který je stále naším

králem a my jeho věrnými poddanými — bojujeme jen proti jeho

zlovolným rádcům —“

„Jste schopný, že jste mě dopadl,“ odpověděl Ruprecht.

„Žádám vás, Vaše Výsosti, abyste se vzdal. Dostane se vám veškeré

úcty, která vám náleží.“

Ruprecht se kousal do rtu. „Jinak skončím jako mrtvola nebo jako

omráčené a spoutané zvíře?“ Tváře proti němu se snažily skrýt v helmicích

svou škodolibou radost. Ruprechtův meč poklesl a princ jej podal jílcem

kapitánovi. „Dobrá,“ tohle si ode mě vezměte, pane — jaké je vaše ctěné

jméno — do úschovy.“ Zvedl hlavu. „Nakonec není takovou hanbou

podlehnout takovému nepříteli, jako je Cromwell. Vaši muži jsou jako z

ocele.“

9

II

PANSTVÍ ASI TRI MILE PO PROUDU ŘEKY AIRE

ZA LEEDSEM

Přestože to byl dům nedávno postavený z moderních cihel a

dlaždic, vypadal, jako by patřil do historie. Jeho

protáhlou siluetu s děly a padacím mostem přes příkop

zdůrazňovaly dvě věžičky na cimbuří. Majitel při návratu

do Anglie zjevně čekal potíže. Poblíž po pravé straně stálo

zachovalé, ale opuštěné kirkstallské opatství, další památka

poznamenaná časem a porostlá břečťanem, mírumilovnější a

smutnější. Obě se tyčily a čněly nad upraveným okolím.

Kolem domu se rozprostíraly trávníky s altánky a záhony podél potoka, v

němž se zrcadlily tisy a vrby. Za domem stála řada

přístřešků, stáje, domy upravené ze stájí a chatky, které komusi

patřily. Půda v okolí byla většinou obdělaná. Na

několika polích v dálce bylo vidět venkovany v pracovních

halenách, jejich ženy, děti a zvířata. Opuštěná usedlost zatím

nebyla zbořena, protože tu ještě nedávno bydlel poslední

zkrachovalý zeman, poslední obyvatel, z něhož se stal obyčejný

námezdní dělník. Dál na sever, kde se vršky tyčily až k

obloze, zahalovala modravá mlha pozůstatky divokého

hvozdu.

Toto místo poznamenala budoucnost ještě víc než minulost. Z

největšího z přístřešků vedla železniční trať přímo ke

kamennému mostu přes řeku a ztrácela se kamsi na jih. Poděl

trati stály jako stráže vysoké hubené semafory, umístěné na

dohled od sebe. Vlevo se krčil shluk kostelních věží, zdí a

střech —město Leeds. Vypadalo jako v mlze, spíše než

vzdáleností to však bylo kouřem z tuctu vysokých továrních

komínů, který vše halil do šedavé clony. Kolem starého města

se začínala roztahovat šeď továren a činžovních domů. Ve

vzduchu bylo cítit pohybující se železný kolos, dýmající a

supící. Na obzoru na západní straně bylo podle kouře a sazí

poznat, kde leží Bradford.

Tady však byl svěží červenec. Paprsky ranního slunce probleskovaly

malými toulavými mráčky a vytvářely tisíce odstínů zeleněna trávě a listoví

a zlaté na polích s obilím. Vzduch voněl květy, půdou a růstem. Z větví

stromů se ozýval zpěv ptáků.

Když se otevřela vstupní brána usedlosti, dali se do zuřivého

štěkotu dva mastifové přivázaní poblíž děl. Ztichli,

když k nim přistoupil sir Malachi Shelgrave, ale

ještě cenili zuby a vrčeli na Ruprechta, cizince

po jeho boku. Zezadu vyšli čtyři halapartníci v

helmách a krunýřích, přes záda měli zavěšené obouruční meče a

za opasky pistole. Padací most duněl pod jejich

těžkým krokem.

Zajatec neměl zbraně ani výzbroj. Oblečení, které měl na sobě

pod brněním - hrubou lněnou košili, kožený přiléhavý kabátec,

hrubé kalhoty ke kolenům a modré teplé vysoké a nahoře

rozšířené boty - prošlo spěšnou očistou, po níž -na něm zbyly

nepatrné skvrny od trávy, hlíny, potu a krve. Byl učesaný a

oholený, ale prostovlasý.

Jeho společník byl středně vysoké postavy, takže musel

zaklánět hlavu, když chtěl Ruprechtovi pohlédnout do očí.

Krátce se pousmál a řekl pedantsky: „Lituji, že Vaše Výsost

musí jít takto oblečená jako prostý venkovan. Jste

neočekávaným hostem a v tomto domě není nic, co by vám

mohlo padnout.“

„To nevadí,“ odpověděl Ruprecht lhostejně.

„Ne-li vám, vadí to mně. Siru Malachimu Shelgraveovi

velí čest, aby byl hostitelem, jak se patří“ - nadechl se

- „Ruprechtovi, princi a synovci krále, hraběti rýnského kurfiřtství,

vévodovi bavorskému a cumberlandskému, hraběti holdernesskému

a rytíři podvazkového řádu, ovšem přede všemi tituly z

přízně krále Karla jeho vrchnímu veliteli.“

Ruprecht na okamžik přestal ovládat svůj strojený klid. Za-

11

stavil se a pozvedl pěst. Rty poodhalil bílé zuby a zachmuřil

obočí. Stráže sáhly po zbraních.

Shelgrave trval na svém, doširoka rozevřel dlaně a vykřikl: „Odpusťte,

jestli jsem vzbudil dojem, že žertuji! Chtěl jsem pouze ukázat, s jakou péčí

jsem studoval vaši osobu, můj slavný soupeři.“

Ruprecht uvolnil sevření pěsti. Na jeho tváři opět nebylo nic

znát. Kulaté hlavy si zjevně oddechly.

„Dnes přijede z Leedsu mistr krejčí,“ pokračoval

Shelgrave spěšně. „Vezme si na vás míru, nechá vší ostatní

práce a oka nezamhouří, dokud nebudete oděn, jak se sluší na

prince — do sametu, hedvábí a karmínu.“

„Není třeba,“ odpověděl Ruprecht. „Jsem vojáka žádný fintil.“

Zkoumavě si prohlížel svého oponenta. Shelgrave se očima setkal s jeho

pohledem a chvíli tak stáli proti sobě.

Padesátiletý pán této usedlosti byl stále upravený a stál zpříma. Vlasy z

jeho vysokého čela ustoupily, krom krátce zastřižené

kštice nad ušima. Stále mrkal šedýma očima. Pod tváří s

jasnými rysy měl volný lalok kůže pod bradou. To však

byly jediné známky, které mu dosud uštědřil postupující

čas. Na sobě měl puritánsky prostý oděv strohého střihu i

zabarvení, i když jeho lesk prozrazoval drahý materiál.

U pasu mu visel rapír a velké pouzdro.

„Vaše Výsost potřebuje oděv na převlečení, lépe tři,“ řekl.

„Myslím, že tento dům poctíte delší návštěvou — možná tak

měsíc.“

Ruprechtovi se nepodařilo skrýt překvapení. „Tak dlouho?“

„Prosím, uvažte, pane.“ Shelgrave se opět začal procházet. Ruprecht s ním

srovnal krok, jak mu to jeho dlouhé nohy umožnily. Shelgrave se na něho

podíval a potom pokračoval. „Říkají o vás, že jste velmi přímý člověk.

Mohu tedy mluvit upřímně?“

„Mluvte, prosím. Jsem syt dvojsmyslné dvornosti —“ přerušil

ho Ruprecht.

Shelgrave znalecky přikývl. „Nuže, tedy,“ spustil, „Vaše

Výsost — a Maurice, váš bratr, především ale vy poslední tři

roky stojíte v čele našich nepřátel. Vaše jméno v Londýně

nahání stejnou hrůzu jako Luciferovo. A bez tohoto živoucího

hromu, jímž je vaše osoba, by armády bezpráví — odpusťte —

byly na dlouho izolovány od krále jako bouřkové mraky před

očistným větrem.“

„Z tohoto pohledu,“ obořil se na něho Ruprecht,

„jste vy krutá a mrazivá vánice.“

„To se mýlíte.“

„Pokračujte, co jste chtěl říci.“

„Mohu ukojit svou zvědavost?“ (Ruprecht stroze přikývl.) „Ačkoli jsem se

nenarodil vojákem jako vy, prošel jsem za mladých let službou pod

Buckmghamem a stal jsem se tedy rytířem. Jako student umění válečného

jsem mezi jiným přečetl nejen Caesara a další starodávné učence, ale i

kroniky pozdějších strategií, např. neporazitelného Gustava. Nabyl jsem

tedy znalostí, abych po zásluze ocenil vaše umění. Říkají o vás, že jste

ukvapený — ale téměř vždycky jste, pane, zvítězil. A tak mladý —

čtyřiadvacet let!“ Shelgrave mrkl na zajatce, ten se však nechoval jako

člověk, kterému právě někdo lichotí. „Proto mi bitva na Marstonské pláni

připadá tak podivná. Když jste se dal na sever, abyste osvobodil obléhaný

York, zjistil jste, že nepřítel je špatně zásobován, demoralizován, znesvářen

uvnitř a rozdělen na frakce a v nemilosti u většiny obyvatel severu. Mohl

jste je uštvat jako vlci dobytče, dokud by nepodlehli. Toho jsem se také bál,

to jsem čekal, že uděláte. Namísto toho jste ale vyrazil do bitvy na bojišti,

které vás zjevně stavělo do nevýhodné pozice. Zajímalo by mě, proč.“

„Měl jsem rozkazy,“ odpověděl Ruprecht podrážděně. „Víc

vám neřeknu.“

„To je od Vaší Výsosti čestné — i když zbytečné, protože

zajisté není žádným tajemstvím, jaká závist a intriky kroužily

kolem mladého cizince, který hledal krále, když vypukla válka.

Který z nepřátel za těmito rozkazy stojí, princi? Žádný puritán

by nikdy nepodkopal —“

„Dost!“ Ruprecht opět zaujal jakoby bojovou pozici.

Shelgrave se před ním poklonil. „Jistě. Mně jde jen o to

ujasnit si, jak jsem přišel k tomu potěšení z vaší

13

společnosti. Víte, vy jste nesmírně cenný pro naše nepřátele, a

tudíž pro nás. Vaše zajetí, to pro nás byl dar z nebes, díky němuž

už je snad v dohledu konec této války. Přesto ale

royalisté ještě nějakou sílu mají. Z jejich centra v Oxfordu to

není tak daleko do Londýna, a rozhodující úder vedený, řekněme,

Mauricem by vás stále ještě mohl vynést zpět do vůdčí

pozice, což si váš úhlavní nepřítel ani v nejmenším nepřeje. To

se nesmí stát. Tak to vidí i Fairfax. Proto vás nechal v největší tajnosti

odvézt sem na dobu, dokud nebude celý východ naprosto čistý. Až

nebude existovat hrozba žádných vašich případných

osvoboditelů, můžete být převezen do Londýna.“

„Za jakým účelem?“

„To záleží na parlamentu.“

Ruprecht sevřel rty, až se mu kolem nich vytvořily vrásky.

„To jsem si myslel.“

Shelgrave mu dvorně nabídl rámě a vedl ho po cestě. Po obou jejích

stranách rostly vysoké keře růží a pod nimi se skromně krčily macešky.

Vzduch byl prostoupen jejich vůní. Mezi stromy pronikaly šikmo na zem

sluneční paprsky a vytvářely na trávníku nepravidelné skvrny. Pod nohama

jim vrzal štěrk.

„Zapuďte chmury, Vaše Výsosti,“ naléhal Shelgrave. „Tady

naleznete kratochvíli a odpočinete si od boje. Služebnictvo

a lidé, které tu potkáte, je vázáno přísahou nepromluvit s vámi ani slovo

a je známo svou oddaností a spolehlivostí. Za dne se můžete — byť

pod ostrahou — volně pohybovat po celém pozemku.“

Omluvně si povzdechl. „Nemohu vám povolit jízdu na

koni.

Kéž bych mohl - jsem vášnivý lovec, jistě se vám budou líbit

mí koně a mí psi.“

Ruprecht na okamžik zaťal pěsti.

„Ale můžete lovit ryby, hrát s míčem, jak vám bude libo,“

sliboval Shelgrave. „Jak jsem se doslechl, máte rád filozofii. Já

také. Vyberte si z mých knih. Hrajete šachy? Já nejsem špatný

šachista. Přes noc ale bohužel budete muset být zamčen ve

svém apartmá, nahoře tam v té věži. Bude ovšem zařízeno

uměleckými předměty — říkají, že jste náruživý kreslíř a rytec

- a budete mít otevřeno na střechu. Já tam často trávím bezesné

noci, sleduji na obloze měsíc a hvězdy. Přijďte. Ukáži vám

tajemství noční oblohy,“ — hlas se mu zachvěl a v očích mu

zableskla vášnivost - „možná vás obrátí k pravdě.“

Ruprecht divoce zakroutil hlavou. „Ta ve vaší

špatné svatouškovské víře netkví.“

Shelgrave zrudl, ale nechal ho domluvit. „Nedostalo se vám snad

kalvinistického vychování, můj pane?“

„Já chci vždy správným protestantem být, však nic ze starých

časů nezmařit.

Chci slýchat službu boží a ne žvást; chci římské přáteli a ne

klatými zvát; já neznám práva říkat , zlý je Žid' a ženu jako

čarodějku štít.“

A trpce dodal: „Ten den, kdy jsme dobyli Lichfield, 'jsem s potěšením

nechal všechny jeho neochvějné ochránce se ctí odejít. Potom jsme však

přišli blíž ke katedrále a viděli, jak toto krásné starobylé místo znesvětili

—“ Ruprecht jako by roztínal vzduch hranou dlaně. „Dost.“

„Už nový den se vzbouzí zvolna dnes,“ řekl Shelgrave, „a

hvězdy jasné nelze více zřít, však prokletí ty dojdeš,

hvězdo, věz, že tyranu tvůj patřil jasný svit!

Je chybou zlou noc hájit minulou.“

„Ručím za to, že Jakub nebyl nejlepší z králů —“

„Byl nejhorší… sláva ho omámila. Kruté daně k udržení

marnotratného dvora, útisk pozvedajících se obchodníků, v

němž tkví šéme slávy Anglie, venkov v rukou zpátečnických

zemanů - to bylo dědictví, jehož se Karel nezřekl. A ještě hůř -

sama královna je katolička; papeženci jsou shovívavě snášeni a

církev anglikánská zůstala neočištěna. Potom není divu, že

svobodomyslní lidé žádají prostřednictvím parlamentu tak

dávno potřebnou reformu.“

„Toho já nejsem soudce,“ odpověděl Ruprecht, „já jsem jen

loajální. Ale přece - vy lidé tolik tlacháte o svobodě -“ Mávl

15

rukou směrem k nádeníkům na polích. „Jak se cítí tihle? O ty

se žádný pán nestará. To vy máte svobodu poslat je na žebrotu

do té zbrázděné začouzené krajiny, kterou byste tu udělali.“

Oba muži šli dál chvíli mlčky a postupně se

uklidňovali. Potom Shelgrave řekl opět mírným

hlasem:

„Domníval jsem se, že Vaše Výsost je filozof, který se zabývá

uměním mechaniky.“

„Ano, to jsem,“ připustil Ruprecht. „Mám zálibu v dobrých

strojích.“

„A jak se díváte na nedávno sestrojené vozy, které jsou

poháněny parou a táhnou za sebou vlak?“

„Viděl jsem je bohužel jen velmi letmo a stavitelé železnic jsou snad

všichni puritáni. Zmocnili jsme se jedné takové… lokomotiva se nazývá,

že… u Shrewsbury, tam na té jednokolejné trati, co vede na západ.

Obdivoval jsem ji, ale válka mi nedala čas skutečně si ji prohlédnout.“

Ruprechtův pohled, jako by čímsi veden, sklouzl po kolejích k velkému

přístřešku. Z komína na jeho střeše vycházel kouř.

„Miluji je stejně jako své dostihové koně,“ řekl Shelgrave tiše,

„kdo zná však zítřek, jenž v nich ukryt jest? Dnes malé,

nemnohé a slouží všem, však mocné dravé šelmy našich cest.

Většinou tahají vagóny uhlí, které pohání hladové motory v

mlýnech a textilních manufakturách, a materiál, z něhož lidé jako já

stále více stavějí —“ A vzrušeněji pokračoval: „Možná úplně

nechápete, co děláme, ale vy - ale dnešní lidé se jednou dožijí toho,

že bude celá tato země protkaná železnicí s lokomotivami,

které utáhnou každý náklad a ještě cestující a za války vojsko i

zbraně, že se dožijí dne, kdy moc a síla nebude pramenit z

urozenosti či meče, ale z továren a pecí.“

„Snad.“ I když Ruprecht odpověděl úsečně, stále ulpíval pohledem na

přístřešku.

Jeho společník to zpozoroval, pousmál se, znovu princi nabídl rámě

a řekl: „To je moje vlastní kolej, nechal jsem si ji tu

položit, jak jste si jistě všiml. Myslel jsem, že

se Vaší Výsosti bude líbit pohled na vlak v pohybu, že ho snad

bude chtít zkusit řídit.“

„Jste velmi laskav, sire Malachi.“ Ruprechtovi se nepodařilo

zcela skrýt své nadšení.

„Tedy pojďte,“ pobídl ho Shelgrave.

Jeden z dělníků uvedl oba muže i stráž do tmavého přístřešku.

Za chvilku se u příjezdové cesty, která zahýbala směrem k

bradfordské silnici, s rachotem objevila lokomotiva a čtyři

vozy. Zastavila a vzadu vystoupil služebník, otevřel dveře a

podával ruku cestujícím. Jennifer Alayneová si jí však

nevšimla. Vyskočila z vozu, rozhlédla se a radostně vykřikla:

„Ach, zase doma!“

Služebník se uklonil. Usmál se a s ním i strojvůdce. „Buďte

vítána, slečno Jennifer,“ řekl.

„Děkuji.“ Stiskla mu rameno — nečekal to a byl příjemně

překvapen — a běžela přes štěrk na trávník. Míjela šeříkový

keř vysoký asi jako dospělý člověk, ještě mokrý od rosy, která

přišla po deštivém počasí posledních dnů. Přitáhla k sobě jeho

květy a zabořila se do jejich voňavých nachových lístků.

Po ní poněkud decentněji vystoupila z vozu její služebná a

pospíchala za ní. „Slečno Jennifer!“ volala. „Buďte opatrná!

Zmáčíte si šaty —“ Zastavila se. „Bože, už se stalo.“

„Vy byste se měla jmenovat Prudence a ne já.“ Dívka

se rozesmála. Otočila se, šaty měla skutečně mokré.

„Odpusť své bujaré Jennifer, já už se polepším.“

Prudence sevřela rty a vzpřímeně následovala Jennifer. Kdyby

mladá dívka a její starší hubená společnice neměly stejné černé

šaty, střízlivě lemované bílou stuhou, mohly klidně patřit

každá k jiné lidské rase. Jennifer byla vysoká, štíhlá jako

proutek, až na poprsí, a měla příznačně temperamentní chůzi.

Kapuce jí visela přes cestovní plášť a jantarové vlasy měla

spletené do těžkých stočených copů. Pod klenutým tmavým

obočím měla velké zelené oči s hustými řasami a mírně

zvednutý nos. Její měkké a široké rty kontrastovaly s výraznou

17

bradou a lícními kostmi.

„Ale já jsem jen vaše pokorná služebná a průvodkyně,“

odpověděla Prudence a sehnula šíji jako v kostele, „přesto

ovšem ve službách sira Malachiho a jeho paní, kteří mi

nakázali dobře se o vás postarat. Je mou povinností pomoci

vám osvojit si správné vystupování.“

„Jsem ti vděčná.“ Tato přímá odpověď vyvolala na její tváři takový výraz,

že Jennifer spěšně dodala: „Teď cítím, že jsem tu doma. Ty víš, že se mi

stýskalo po moři, na něž jsem byla zvyklá, a po mých kopcích, často mi

bylo v Londýně i tady smutno -ale to bylo ještě před tím, než jsme strávily

tu dobu v Bradfordu“ — její slova dostávala spád - „ty roky, celou věčnost!

-jen špína, strojů lomoz, sirný vzduch, mdlí dělníci, v nichž není čilý duch,

a děti, které obsluhují stroj, a nevole, jež v bohatství má zdroj.“ „Pomalu,

dítě“ přerušila ji Prudence, „nemluvte špatně o pokroku.“

„Nezlob se, nechala jsem se unést. Totéž jsem ale

viděla i v Leedsu.“ Jennifer jako by zapomněla na

výtku. Otočila se tak rychle, až se jí sukně zvedla nad

kotníky, rozhodila ruce a volala: „Tady je záře, korunní plátky jsou

jako stínítko lucerny, červenka je meteor a pavouk má v síti

ukořistěné diamanty -“ Tančila od keře ke stromům a k

záhonu, pohrávala si s květinami a zpívala:

„Tys starý kmet, jenž zášti zbled, vsak odpouštím ti, kmete.

Jen zahoď svou zlost, buď slunce tvůj host, vždyť celý svět s

ním kvete.

Houpy houpy, holala holá, vezmi svou paní, háj vás volá!“

„Mlčte, slečno. Taková prostopášná písnička,“ volala za ní Prudence.

Jennifer ji neslyšela.

„Tu potok, les i včela kdes a vánek nezná tíseň, vždyť zazené

mrak a zazpívá pták, zní celý svět, jak píseň.

Houpy houpy, holala holá, vezmi svou paní, háj vás

volal“

„Je jí sedmnáct,“ jako by Prudence říkala na vysvětlenou nebesům a

přitom se velmi neelegantně snažila dívku předběhnout. „Je načase

napomenout rodiče, vždyť Satan cítí kořist a snové sítě!“

„Dnes voní vzduch a kvete luh a na něm sedmikrásky.

Tak přestaň se bát jít životem rád, vždyť svět je plný lásky-

Houpy houpy —“

Její zpěv však přerušilo výbušné zasupěni. Jennifer se

vzpamatovala a Prudence ji dostihla. Společně se podívaly k

přístřešku. Vyšel z něj oblak páry a rozplynul se.

Objevil se dělník v košili od oleje a v krátkých kalhotách a

otevřel vrata. Se supěním a klapáním vyjela lokomotiva.

Na velkých červeně natřených kolech seděl třímetrový kotel. Komín, asi o

polovinu kratší, chrlil kouř, jiskry a saze. Když se lokomotiva pohnula,

zacinkal mosazný zvonek. Na otevřené plošině stáli čtyři muži. Jennifer

znala sira Malachi Shelgravea i strojvůdce a topiče, který přikládal do kotle

— neznala však onoho mladého vysokého mladíka, který lpěl očima jako

ostříž na všem, co dělal strojvůdce, ani vojáky rozsazené na trámech po

stranách tendru. Lokomotiva táhla dřevěný vagón se špičatou střechou.

Skrz jeho olovem okovaná okna bylo vidět interiér zařízený jako kancelář.

„Strýčku, jedeš na projížďku?“ Jennifer se znovu dala do

běhu. „Můžu s tebou?“

Shelgrave poklepal strojvůdci na rameno. „Udělej si pauzu,

posečkej.“ Motor vybafl páru a s trhnutím se zastavil. Topič si

sedl a otřel si zápěstím čelo. Jeho ruka zanechala na zaprášené

kůži bílou stopu. Ruprecht ho stále sledoval a vyptával se.

Shelgrave se sehnul přes zábradlí plošiny. „Tak co, Jennifer,

jak jste se měly v Bradfordu?“

„Bylo to nudné,“ odpověděla, „jsem ráda, že jsem

zpátky.“

Zvedl prst. „Tedy by ses neměla hned oddávat radovánkám,“

plísnil ji, „ale spíše modlitbě a poděkovat Bohu, který tě

přivedl zpátky.“

Ruprecht to slyšel, zachmuřil se a přistoupil k Shelgraveovi. Když

zpozoroval dívku, poklonil se. „Vaše Výsosti,“ řekl Shelgrave, dovolte mi

představit vám svou neteř a schovanku Jennifer Alayneovou.“

Uklonila se a tváře jí zalil nach. Shelgrave se k ní obrátil:

„Pokládej za čest, že ses setkala s nejmilostivější

Výsostí Ruprechtem, synovcem našeho krále, princem rýnským a

19

vévodou cumberlandským —“

Jennifer zalapala po dechu. Jedna ruka jí vyletěla k ústům a zornice se jí

rozšířily.

„Bože dobrý, Ruprecht!“ vyjekla Prudence a omdlela.

Jennifer si k ní klekla. „Ona omdlela, chudinka,“ řekla, položila si šedou

hlavu do klína a ovívala ji cípem svého pláště. „No tak, klid,“ šeptala.

Prudence se chvěla oční víčka. Zasténala. Několik mužů se dalo do smíchu.

„Nesmějte se, hňupové!“ vybuchla. „Vždyť je to o strach.“

Ruprecht seskočil na zem, došel až k nim, sehnul se a třel ženě

ruce. „Nemějte strach,“ řekl. Zatrpkle sevřel rty. „Já vím, že o

mně vaše pamflety píší jako o Princi Loupežníkovi, vévodovi

plundrlandském a tak. Jistě vás právě pro vaši bezpečnost

odvezli z tohoto sídla, když se začalo mluvit o tom, že mířím

na sever do Yorku.“ Zvážněl. „Jen jedinkrát jsem válčil se

ženou —“

Jennifer se na něho překvapeně podívala.

„Nevěděl jsem to,“ řekl na vysvětlenou. „Z počátku této

války, když jsem měl jen malou jednotku, jsem se snažil

zmocnit rebelantského sídla. Vzbouřenci kladli velký odpor a

drželi nás v šachu, dokud jim nedošlo střelivo. Potom jsem

zjistil, že jich bylo jen pár a že jejich velitelem byla žena.

Vyzval jsem jejího manžela, aby se přidal k nám, ale on

odmítl. Nechal jsem je být i s jejich majetkem. Vydobyla si na

to právo.“ Povzdechl si. „Jinak - ano, často jsem zabavoval

majetek, tak se to dělá na kontinentu a v tomto královském

konfliktu je to nezbytné. Až jej vyhrajeme, splatíme dluhy.“

Úsměv mu povadl. „Ale teď jsem zajatec, a to neškodný.“

„Mluvíte tak vznešeně, pane,“ řekla šeptem dívka. Ve tváři se jí objevil

střídavě nach i bledost.

Prudence se namáhavě posadila a vybuchla s novou

odvahou: „Neškodný? Je ohrožením života, ztělesněný

Satan!“

Ruprecht se rozesmál. „Dovol tedy, aby ti Satan pomohl na

nohy.“ Neměla na vybranou. Jakmile se postavila, zavrávorala.

„Potřebuje podepřít,“ usoudila Jennifer. „Omluvte mě, pane.“ Podala jí

rámě, ale mnoho pozornosti jí nevěnovala.

„Pomoz jí dovnitř a jdi také,“ řekl Shelgrave na

plošině lokomotivy. „Pojedeme, Vaše Výsosti?“

„Nashledanou večer, Jennifer Alayneová,“ řekl Ruprecht. Políbil jí ruku.

Tam, kde byl vychován, to bylo běžnou součástí zdvořilého vystupování,

Jennifer se však podlomila kolena. Protože se o ní vyděšená Prudence

pevně opírala, obě ženy klesly k zemi.

Ruprecht jim pomohl vstát. Ve tváři se snažil udržet neutrální

výraz a mumlal nesmyslná slova. Když už stály na nohou,

zanechal je v jejich zmatení, přehlédl připevněný žebřík, chytil

se za zábradlí a vyšvihl se na plošinu. Vlak ožil a s bafáním se

vydal přes most směrem na jih.

„Měly bychom jít dovnitř, drahá slečno Jennifer,“ řekla

Prudence slabým hlasem.

Dívka zůstala stát a dívala se za oblakem kouře.

Prudence naléhala. „Jennifer!“ zavolala hlasitě.

Dívka zamrkala. „Aha.“ Odvrátila pohled od horizontu. „Ano.

Ano. Už jdu.“

Na druhé straně padacího mostu se zastavila pohladit hlídací psy.

Vrtěli ocasem, strkali jí čenichy do sukně a

olizovali ruce dlouhými jazyky.

„Vy se k těm ošidným tvorům stavíte moc zblízka,“

napomenula ji Prudence. „Jsou hluční a nebezpeční.“

„Pro mě ale ne.“ Jennifer znovu ožila. „Kdo jiný se s nimi kdy

pomazlí?“ Hladila je po uších a drbala na krku. „No tak,

Smrtihlave, hodný, Hnáte.“

„Vy to s tou hloupou láskou ke zvířatům přeháníte, slečno.“

Prudence přelétla pohledem podél kolejí a zachytila odjíždějící

vlak. „A on,“ mumlala, „to Zvíře, to Zjevení—“

Jennifer vešla do domu. Služebná odešla za ní. Majordomus za nimi zavřel

dveře.

21

III

VĚŽ OBSERVATOŘE, NOC

Ruprecht zvedl oči od dalekohledu. „Tak jsem viděl

měsíce Jupiterovy a krátery na našem Měsíci,“ řekl tiše. „Je to

vskutku zvláštní pocit.“

„Vy jste to až doposud neznal?“ zeptal se Shelgrave.

„Slyšel jsem o tom, jistě,“ odpověděl Ruprecht, „ale neměl

jsem čas se tomu věnovat, jedině ty tři roky v Linci, když jsem

byl v zajetí, tam jsem však přemýšlel o jiných věcech. Ani

jsem takto detailně neznal dalekohled. Mnoho vám odpustím,

sire Malachi, za to, že jste mi otevřel nebesa.“

Mávl rukou směrem k nebi a k zemi. Měsíc, který se blížil k

úplňku, oslaboval záři většiny hvězd, ne však malé planetky.

Jeho světlo ozařovalo louky, vzdálená pole, hřebeny kopců a

obrovské černé koruny stromů. Světlo lampy, která stála před

krytou budkou na střeše, bylo proti němu nápadně mdlé.

Budka sloužila jako úložný prostor pro různé nástroje — ty

však teď byly postaveny a opřeny o zídku a připomínaly

vyplazené jazyky nad vystupujícími zuby cimbuří. Poblíž stáli

zahaleni stínem, v němž se tu a tam zablýskla jen helmice,

náprsní krunýř nebo hlava halapartny, čtyři vojáci, kteří měli

na starost noční hlídku u zajatce. Bezpochyby neschvalovali,

co viděli.

Vzduch byl klidný, vlahý, plný vůní zeleně. Bylo slyšet

cvrčky.

Ruprecht si opřel ruce o orosený kámen, podíval se nahoru

a pokračoval stejným tichým hlasem: „Teď skutečně cítím, že

jsme posádkou na palubě lodi, která neustále pluje kolem

Slunce.“

Pod vysokou čepicí téměř nebylo vidět Shelgraveův

zachmuřený výraz. „Dejte si pozor,“ řekl úsečně. „Přestože

23

Bůh je k nám milostivý a dopřává nám zpříjemnit si bezesné

noci - jak dobře to vím — svou astronomií, je tu i Satan se

svými lákadly. Pohybující se Země, to je proti Písmu

svatému.“

Ruprecht zvedl obočí. „Já nejsem teolog, ale znám velmi

pobožné lidi, kteří mi říkali něco jiného.“ Přelétl pohledem

stráže. Při pohledu na ně se nahrbil a odměřeně prohlásil:

„Bezpochyby popřete, že je Země kulatá.“

„Ale to ne, to nepopírám. To je přijatelné. To z prastarých dob

známo musí být. Když v šeré zemi sídlil pohan Brit, i před

Římskými byl to známý fakt.“ Ruprechtovu nelibost přemohl

zájem. „Jak to?“

„Nekřičel snad mučený Lear ,hrome, ty zkruš na plocho tu březí oblost

země'? Nedovolím si tvrdit, že velký historik měl božskou inspiraci, ale

společně s mnoha vědci věřím, že hovořil pravdu.“

„Často jsem o tom přemýšlel,“ řekl Ruprecht

vzrušeně. „Na kontinentě Římští spálili tolik spisů, že je

téměř jediným pramenem, který máme, potvrzujícím existenci prvního

království zvaného Cechy na břehu mořském, nebo předchůdce

Ruska ve starořeckých dobách. Čerpal však ze

skutečnosti nebo z pouhých legend? Jak může tradice

ponechat nedotčenou panenskou pravdu po celá

pokušitelská staletí?“

„Když jsou jejími nositeli lidé zvolení od Boha,“ odpověděl Shelgrave

slavnostně. „To jsou Angličané, on je jejich kronikář.“

Ruprechtovi se ve tváři objevil náznak úsměvu. „Nuže, já

jsem poloviční Angličan, pokračujte.“

Shelgrave přecházel sem a tam, ruce sepjaté pod kabátem, a

mluvil rychle. „Jak jinak vysvětlíte přítomnost

anglického národa — takového, jaký je, ve své podstatě a se svou

řečí vznešených šlechticů i prostých poddaných, přede zdmi

trojskými, v Theseových Athénách, v Římě v pozdější Itálii, v

Dánsku -než tím, že se anglická rasa rozšířila odkudsi z

jihu ze staré země, kterou musela opustit? A když

dobře studujeme naši anglickou bibli, je zřejmé, kdo

byli našimi předky - nikdo jiný než oněch deset

ztracených kmenů izraelských! Jejich potomci, kteří se usadili

cestou, se smísili s místními obyvateli a ztratili tak svou čistou

podstatu. V Británii však zůstali sami sebou -bez

ohledu na Římany, Sasy, Dány a Normany — kteří jsou koneckonců

pokrevně spřízněni. A i když byli oblouzeni mnoha

lžemi, stejně jako Izraelité ode dnů Abrahamových, vždy

drželi sémě pravdy při životě a to vzklíčilo ve

velkém historikovi.“

Ruprecht si sáhl na bradu. „Je to možné… jednou jsem spal v jeho domě.“

Shelgrave se zarazil: „Skutečně?“

„Přesné před rokem. Královna se nedávno předtím vrátila do

Anglie s vojskem i penězi. Doprovázel jsem ji do Oxfordu za

jejím královským manželem. Náhodou jsme strávili noc ve

Stratfordu. V jeho domě bydlí jeho vnučka se svým manželem

a ti nás pohostili. Druhý den jsem se pomodlil na jeho hrobě.“

Ruprecht se opřel o cimbuří. Před očima viděl

majestátné zbytky opatství. Málem na ně ukázal. „Jestli vás zajímá

dávná historie,“ zeptal se, „proč se tolik snažíte skrýt jeho

slávu?“

Shelgrave přistoupil k němu. Hlas mu zhrubl. „Vzkřísíme skutečný

dávnověk - Jehovu Hromovládce — a jeho syna, který vyhnal

penězoměnce z chrámu — jediného na nebi a v lidské duši. Můj pane,

myslel jsem, že jste protestant.“

„Jsem především křesťan,“ odpověděl Ruprecht tiše.

„Navzdory všem chybám jsou zdi křesťanství silnou tvrzí

pravdy.“

„Až jednou tato zkázonosná válka skončí, nechám je srovnat

se zemí, vyplením pod nimi hroby a na jejich místě bude sídlit

můj ocelový stroj.“

„To je barbarské. Proč?“

„Abych vyhnal duchy, kteří se dosud zjevují důvěryhodným

mužům a straší v těchto ruinách a lesích.“ Shelgrave udělal

25

rozmáchlé gesto přes krajinu. „Je pravda, že církev římská

bývala zprvu čistá, když dobrý Augustin kázal Sášům. Však

vplazil se do ní had kacířství a pohanství — nejhorší v západních

královstvích, kde v Irsku, Walesu a Glastonbury konali své obřady

keltští takřečení křesťané —“

„Glastonbury prý byl Avalon.“

„Jestli ano, propadl korupci v éře poartušovské. A stejně i zde - katolíci se

brzy sbratřili s bezvěrci. A polím zjara žehnal světec a ne Bůh — jaký

rozdíl? Májové tance a díky za úrodu jsou hrubé a obscénní, Vánoce nejsou

nic než slavnost slunovratu. Lidé stále obětují obilí a mléko skřetům a knězi

nad tím mhouří oči — ze samotného Puká se stal křesťanský šotek!“

Shelgrave zatahal Ruprechta za rukáv. „Nepleťte se, ony

existují,“ sykl, „tyto bytosti, stejně jako čarodějnice a ďábel a

Lucifer, aby se vysmívaly Bohu a stražily pasti pekelné. Mám

německou knihu, kterou byste měl číst, Malleus Maleficarum,

a ta to vysvětluje a říká, jaké utrpení povede k pravdě, že oheň

a voda mohou ďábla očistit či provaz nebo pranýř jej mohou

zadusit.“

Ruprecht stál pod hvězdnou oblohou ozářenou měsíčním

svitem a na chvilku se zamyslel: „A to jste badatel v astronomii. Myslím,

že bych měl raději odejít do své cely.“

IV

MÍSTNOST VE VĚŽI

Za zdmi věže panovalo pochmurné počasí. Slunce se skrývalo

za souvislými mraky a chvílemi mžilo. Dobytek, který se pásl

v nedalekém výběhu, měl na pozadí zeleného trávníku

fantastickou červenou barvu. Otevřeným oknem šel dovnitř

syrový vzduch a v něm praskaly a vyletovaly jiskry z ohniště v

krbu.

Ruprecht své obydlí popisoval velmi obrazně. Pokoj byl

široký, pohodlně vybavený, zdi potažené látkou a tapetami.

Většinu věcí odstrčil, aby měl prostor pro pracovní

stůl. Tady ryl do vosku na měděné desce. Chvilkami si

ukousl chleba a masa nebo upil z poháru piva.

Ozvalo se důrazné zaklepání na dveře, ale na dubovém a

železném masivu téměř nebylo slyšet. Ruprecht podrážděně

zabručel. Podrážděnost však byla ta tam, když se ve dveřích

objevila Jennifer. Jeden ze strážců na schodech se postavil do

dveří.

„Pojďte dál, slečno. To je milé překvapení.“ Princ se poklonil. Přestože

měl na sobě plášť samou skvrnu, krátké kalhoty a domácí přezůvky,

zatímco ona byla oblečena do nákladných, i když prostých šatů, působil

elegantně. Začervenala se, sepjala ruce s propletenými prsty a sklopila oči.

Ruprecht se protáhl. „Jak mám za ně poděkovat?“ zeptal se. A

s úsměvem dodal: „A kde je vaše opatrovnice?“

„Já… já jsem jí utekla,“ zašeptala dívka. „Ona by sem nikdy

nevstoupila.“

„Aha, nepřišustila by naškrobená a nedotknutelná do mé sirné

nory? Prudence asi opravdu ne!“ Ruprecht se hlasitě rozesmál.

„Proč jste ale přišla vy poprvé za ony čtyři týdny, které jsem tu

již napočítal?“ Ztrácel veselý tón. Postavil se k ní a řekl: „Váš

strýc to jistě neschvaluje, i když nic neříká — poznám to podle

27

náznaků — nevidí rád, když jsme spolu, když se procházíme,

hovoříme, hrajeme šachy nebo dámu, když zpíváte za mého

doprovodu na flétnu… a to vše na veřejnosti —“ Uvědomil si,

že ve dveřích stojí strážce od kulatých hlav a jízlivě se na něho

podíval. Strážce mu oplatil kyselým pohledem. „A, my tu

máme garde.“

„Není třeba.“ Hovořila a dívala se na své sepjaté ruce. „Vždyť

Vaše Výsost ctihodný je muž, já přišla… že jste vězněm

dlouho už… a nemocen zda nejste, ptát se Vás.“ Zelené oči k

němu upřely zvídavý pohled. „Však zdáte se být zdráv.“

„Jsem.“

„Díky Bohu.“ Nebyla to prázdná slova, byla to modlitba.

„Je od vás milé, že si se mnou děláte starosti. Protože bylo

deštivé počasí a nebylo možné vycházet ven, věnoval jsem se

umění, jako tehdy v Linci. Byl jsem natolik zaujat prací, že

jsem ji nemohl přerušit, a pro jídlo jsem si posílal.“ Ruprecht

se zadíval na dívku. „Teď najednou vidím, jak jsem vás

zanedbával.“

„Ale -“ polkla. „Mohu vidět, na čem pracujete, Výsosti?“

„Lept, svatý Jiří bojuje s drakem, ještě nevítězí, ale bojuje udatně.“

Doprovodila ho ke stolu. Podívala se nejdříve na obraz, který používal jako

předlohu.

„To je jako živé,“ vzdechla.

„A výstižné pro naši dobu,“ odpověděl a zvážněl. „Děkuji

vám, Jennifer.“ Snažil se setřást ze sebe pochmurnou náladu.

„Posadíte se na chvilku a pohovoříme si?“

Postavil dvě židle proti sobě před krbem. Nesedla si, dokud se sám

neposadil, nohu přes nohu, ruce spojené konečky prstů, s tázavým

pohledem. Úsměv potlačil strohost, kterou tak často míval ve tváři.

„Toto místo je v mnohém podobné Linci,“ poznamenal, „dokonce i,

ano, přítomnost dámy.“

Jennifer ztuhla. Ve tváři se jí objevil strach. Bylo jej slyšet i v

hlase. „Jaké dámy?“ Po chvilce dodala zmateně: „Omluvte

mou přímost, pane.“

„Není důvod k omluvám, slečno. Ale - to je zvláštní, já jsem

vám nevyprávěl o dceři hraběnky Kuffsteinové? Zajímala jste

se tolik o mou minulost — a o ní každý muž nerad hovoří před

krásnou dívkou — že jsem si myslel, že už znáte celou mou

biografii.“

„Ne, tyto tři roky, když jste byl vězněm v Rakousku, jste

letmo přešel.“ Naklonila se k němu. „Rozumím. Ta podobnost

je bolestná.“ V hlase měla neklid. „Tak už o ní se mnou

nemluvte, princi Ruprechte.“

„Myslím, že bych rád,“ řekl, „pokud vám to nevadí.“

„Potom tedy mluvte.“

Nespustila z něho oči. On sklouzl pohledem na předivo

rudozlatých odstínů v krbu. „Tohle teplo způsobuje tání,“

přemítal, „zvlášť dítěti Zimního krále.“

„Zimního krále?“

„Vy neznáte tuto přezdívku?“ zeptal se Ruprecht a udiveně se

na ni podíval. „Vždyť tak nazývali mého otce, protože jeden

rok vládl v Království českém. Vím, že víte, jak bylo v Anglii

pod vlivem palatinátu.“

„Nejsem vzdělaná, Vaše Výsosti,“ odpověděla Jennifer

skromně. „Jak víte, jsem z divokého a opuštěného

cornwallského pobřeží. Od čtrnácti let se mi nedostalo žádného

dalšího vzdělání, žila jsem v izolaci.“ Náhle se jív očích

objevil rozpustilý pohled. „Prosím, neříkejte to strýci

Malachimu.“

Ruprecht se také rozesmál a vrhl zákeřný pohled na strážce. Pokud

mluvili tiše, nemohl je slyšet.

„Vy jste mi o sobě skoro nic neřekla,“ uvědomil si.

Hrudník se jí zvedl a zase klesl. „To nestojí za vyprávění, Výsosti.“

Ruprecht zvážněl. „Jennifer,“ řekl, „svým šarmem, veselostí

a… prostě svou starostlivostí jste v této temnotě kolem mě

29

rozžehla hvězdy. Dnes je zřetelně vidím. Myslím, že už tu

dlouho nebudu —“ Zarazilo ji to. Pokýval hlavou. „Ano.

Denně přicházejí zprávy, jak royalisty všude porážejí kulaté

hlavy. V Londýně brzy již žádní nebudou a já budu převezen

tam… Má paní, nuž, chcete-h mne rytířem svým zvát, byť na

opačné straně jsem a sám, jak v časech starých též mi dejte

znát — ať památku já stálou na vás mám.

Vyprávějte mi o svém životě, od samého jeho počátku. Nevadí, že jsem

něco již slyšel.“ Zatvářil se spiklenecky. „Připomeňte mi, že nejste

z krve Shelgraveů.“

Začervenala se, nebo to byl jen odlesk záře z krbu? Chvíli se

dívala do plamenů, potom se k němu spěšně otočila a řekla:

„Pokud vy uděláte totéž, pane.“

„Ujednáno.“ Snažil se znovu rozesmát, vztáhl k ní ruku a

položil prsty na její. Zalapala po dechu, ale neuhnula; na

řasách se jí chvěly slzy. Puritán, který stál ve dveřích a nahlížel

dovnitř, se naklonil ke kolegovi a cosi mu šeptal.

Ruprecht pustil Jennifer a opřel se o opěradlo

židle. „Ale není to spravedlivá výměna, protože já uslyším

samé nové věci — víte, že ani nevím, kdo byl váš otec? —Ale

vy se dozvíte historky už jistě otřepané.“

„Jak může být příběh o hrdinství otřepaný?“

Ruprecht se zavrtěl. „Mluvte. Dámy mají přednost.“

Začala váhavě. „Jak jistě víte, moje matka a teta byly dcery

Horatia

Binstocka,

yorkshirského

obchodníka,

kongregacionalistického, byť tolerantního, žádného striktního

reformátora. Moje teta se provdala za Malachiho, ale neměli

žádné potomky. Moje matka, mladší, kurážnější, se potom

tajně provdala za Franka Alaynea, napůl francouzského a

napůl cornwallského původu, kapitána lodi… a katolíka. Když

její otec zemřel, sir Malachi se začal mstít a zapříčinil otcovo

vyhoštění. Potom si rodiče museli hledat domov a našli jej ve

vesničce na kamenitém lesnatém břehu. Otec tu mohl být

jedním z majitelů člunu, na němž se rybařilo, převážely

náklady, nebo i pašovalo.“ Zvedla oči a když zjistila, že se na

ni upřeně dívá, zase je sklopila. „Tam jsem vyrostla, jako

nejstarší ze čtyř dětí. Jediné vzdělání, kterého se mi dostalo,

byla francouzština od tatínka a od jeho přátel z druhé strany

kanálu. Když maminka zemřela, musela jsem v deseti letech

dělat opatrovatelku svým mladším sourozencům a tatínkovi,

který se vrhl na nemírné pití. Jednoho podzimního dne čtyři

roky poté se utopil. Obávám se, že jsme mnoho nechodili do

kostela. Náš pastor byl ale přesto tak laskav, že napsal do

Londýna mé tetě a strýci. Protože byli bezdětní, přijali nás jako

pěstouni.“

„Jak se vám u nich dařilo?“

„Nebyli nevlídní - alespoň na nás ne; služebnictvu ovšem

naháněli hrůzu. My jsme nikdy předtím neměli tak

pěkné bydlení ani oblečení. A naučili jsme se literatuře a…

pravé víře.“ Jennifer se rozjasnily oči. „Londýn je

ztělesněná pohádka - ty nádherné pohledy, o kterých jsem

snila —“

„Kde jsou ostatní děti?“

„Zůstaly s paní Shelgraveovou, když loni sir Malachi

odjel na sever za svými zájmy. Obával se, jako ostatní, že Vy,

strašný princ Ruprecht… vstoupíte do Londýna, vypleníte jej… V obem

se mýlil, to už vím… Moje sestra je ještě malá a ti ostatní jsou chlapci;

ale já, řekl, mám jet s ním… pro výstrahu.“

„Snad předpokládal, že jeho žena bude v bezpečí čekat, až přijde její čas,“

řekl Ruprecht suše.

Kulaté hlavy, které se tísnily v kroužku, poslaly jednoho ze

svých mužů dolů. Ruprecht s Jennifer si toho však nevšimli.

„To je vše o mém bezvýznamném životě, Vaše Výsosti,“ řekla

Jennifer.

„Ale ne, ne, to je jen hrubá kostra.“

Zvedla hlavu. Ve světle plamenů se jí rudě leskly copy. „Teď

31

je řada na vás, pane,“ odpověděla, „a až potom přijde vše, co

hrubou kostru zdobí-“ Zastavila se, povzdechla a ukryla rudou

tvář v dlaních.

Ruprecht chtěl rychle zahnat její rozpaky. „Tak nadhodíme mou kostru a

budeme sledovat, jak padá. Často jste ji slyšela chřestit, ale chtěla jste to

tak. Moje matka byla dcera krále Jakuba a Anny Dánské. Provdala se za

Fridricha, kurfiřta rýnského palatinátu. Měli se rádi — měli třináct dětí a to

smolné, které se jim narodilo čtvrté v pořadí, jsem byl já. No, a když

protestanti v Praze vyhodili císařovy vyslance z okna, obrátili se na mého

otce, aby se stal králem svobodných Cech, a on přijal. Tam jsem se narodil,

ale nebyl mi ještě ani rok, když otce císařská armáda svrhla. Rodiče

odhodili korunu a odešli jako uprchlíci, až našli azyl v Nizozemí. To jim

zaručila krev Viléma zvaného Tichého, která kolovala v žilách mého otce.

Jeho žena i potomstvo sami zažili stísněné poměry. S bratrem Mauricem

jsme brzy odešli do války, nejprve za podpory Fridricha Jindřicha, prince

Oranžského, potom za pomoci Švédů ve snaze znovu získat kurfiřtství, na

něž si dělá nárok můj nejstarší bratr. Dostal jsem se však na tři roky do

zajetí u hraběte voň Kuffsteina v Linci. Dlouho se vyjednávalo o mém

propuštění.“ Všiml si, jak se uklidnila. „Vy už jste tohle všechno slyšela.“

Dodala si odvahu a odpověděla: „Ne, ne to o té dívce.“ „To byla

Kuffsteinova dcera, Susanne. Kuffstein byl starý člověk, měl mě rád a

doufal, že se dám k římské církvi. Dokud rozhodoval on, měl jsem zajetí

lehké — může-li být zajetí lehké - podobně jako tady, také jsem se těšil

společnosti rozkošné slečny, na niž budu vždy vzpomínat se zalíbením a

úctou.“ „Já si ale netroufám být… druhou Susanne.“ „Budete, dokud mám

hlavu pevně na krku.“ Jennifer se vymrštila ze židle. „Co tím myslíte?“

„Nic,“ odpověděl Ruprecht v rozpacích. „Byl to hloupý žert.“

„Žert - to ne, vy jste takový věcný člověk —“

prudce se postavila. „Vy se obáváte, že by parlament

— to se jistě mýlíte!“

Také vstal. „Já se těch psů nebojím, ať udělají, co chtějí,“ odpověděl

úsečně. „Ale jsou to psi, jsou bezohlední a koušou a já jsem si jejich

nenávist zasloužil.“

Hlas se jí zachvěl. „Ale vy jste z královské krve.“

Ušklíbl se. „Banda, která poslala lorda Stratforda na špalek pod pouhou

záminkou, a která drží ve vězení svého vlastního arcibiskupa — ne, má

paní, ti se nezastaví ani před královraždou.“

Téměř vykřikla. Z očí jí vytryskly slzy. Vrhla se k němu. „Oni

nesmějí— ty — nesmějí— Bůh jim to nedovolí—“

Držel ji nezvykle nemotorně. „No tak, klid,“ utěšoval ji. „Nebojte se, má

milá holubičko. Možná jsem to viděl horší, než to ve skutečnosti je.“ Hladil

ji po vlasech. Přivinula se k němu blíže.

Strážce uhodil pažbou halapartny o zem. Do místnosti vtrhl sir

Malachi. „Co se to tu děje?“ vyhrkl. „Jaká bezostyšnost?!“

Chytil dívku za rameno. „Ty jedna babylonská běhno!“

Ruprecht rychle odtáhl ruku, až mu zapraskala látka mezi

prsty. „Zadržte, sire,“ řekl se zaťatými rty. „Stala-li se tu

chyba, je vina na mé straně. Řekl jsem něco, při čem se

slečně udělalo slabo.“

Jennifer klesla na podlahu a s rukama na tvářích plakala. Ruprecht a

Shelgrave si dlouze vyměnili pohledy. Nakonec puritán prohlásil. „Beru

vás za slovo, pane, ale trvám na tom, aby se s vámi již nesetkala, a doufám,

že brzy odjedete.“

„Já také,“ odpověděl Ruprecht nevrle.

Jennifer zvedla hlavu, zavrtěla jí, vstala, stála se

zaťatými pěstmi a dusila v sobě vzlyky. „Pojď,“

poručil jí Shelgrave.

Podívala se na Ruprechta oslepena slzami. „Sbohem,“ řekla.

„Sbohem, jasná paní.“

Když se ocitl o samotě a zamčený, došel k oknu a díval se ven

do hustého deště. Hlavou se mu honilo mnoho věcí…

Má paní, krásu šlechetnosti znáš, jak jsi však křehká v mladém věku svém!

Já o sedm let dřív jen zrozen jsem, však světem prošel celým křížem kráž,

že starcem připadám si teď —jak ten, kdo smrt snad čeká, jíž se obáváš.

Snad jednou potkáš klidné lásky sen a dětí budeš chovat

plný klín.

A mně tvůj obraz ve vzpomínkách jen hřát bude duši, až ji

potká splín. Udělá Mary Villiersová v Oxfordu totéž?

Vévodkyně richmondská, byl jsem tvým služebníkem —pouze

služebníkem, pestrobarevným motýlem —jakého sis přála —

tvůj manžel je můj skalní stoupenec — nezahanbil bych

33

přítele, i když tam, kde bys měla být a nejsi, cítím tak velikou

prázdnotu. Napřímil se. No tak, řekl si, uděláme ještě nějaký

ten vryp do vosku, hochu, a nebudeme napodobovat uplakanou

oblohu, ona totiž ne-truchlí, jak sis myslel, ona jen sedí a

fňuká.

A Fortuna kol mnoho ještě má teď před sebou, a komu štěstí

dá, v svém kole posledním, to Bůh jen zná.

V

KIRKSTALLSKÉ OPATSTVÍ, RÁNO

Zachovalo se tu mnoho starých zbytečných zdí. Byly porostlé

břečťanem, na podlaze rostla mezi dlaždicemi tráva. Jediným

shromážděním v kostele byli havrani a netopýři. Dosud

nestačili dokončit to, co puritáni nestihli. Přilehlé budovy

bránily výhledu na usedlost.

Jennifer prošla mezi hostinským apartmá a společenskou

místností do křížové chodby. Na listech, které se pnuly do

výšky všude kolem ní, se třpytily kapky vody a kaluže se

leskly jako kovové. Svítalo. Konečně se objevilo slunce. Po

modravé záři putovaly malé bílé chomáčky. Ptáci jásali.

Chladný vlhký vánek pohupoval zbloudilými pampeliškami.

Dívka se sotva znatelně chvěla a snažila se zahřát v rohu

hlavní a příčné chrámové lodi. Měla bledou tvář a tmavé kruhy

kolem očí, prsty pevně sevřené. Přejela pohledem ze zvonice

bez zvonu k rozpadlé trestnici. Mluvila do prázdna:

„Už skřivana a pěnkav hlasy zní, že mračna bouří dávno jsou ta tam, že

květy voní vůní nevšední, že déšť jen v srdci zarmouceném mám. Když

viděla jsem včera hoře tvé, jak z nebe blesk by rozťal zemi zlou, hrom

burácel a vichr za bouře snad na staletí halil všechno tmou.“

Povzdechla si.

„Však přece musí přijít nový den, nad mračny bouře zářit

slunce svit. Ne přírodu, to lidské srdce jen smí vedle lásky

smutek obydlit.“ Sklonila hlavu.

„Tvé hoře pokud konce nemá znát, já v dešti věčně sama budu

stát.“

Ale konec, to není jen smrt, můj drahý. Ty jsi sehrál příliš dokonalé

divadlo. Netušila jsem, jak hlubokou ránu dokáží tvá pouta rozední, ani ze

za tvými nenucenými legráckami číhá popravčí špalek a sekera —

Zaslechla jakýsi zvuk a to ji vrátilo na zem. „Je - je tam někdo?“

35

Muž, který vklouzl na nádvoří, zůstal stát v bezpečné

vzdálenosti. Byl hubený a vysoký a neohrabaně se poklonil.

„Will Fairweather, slečinko.“ Hlas mu přeskakoval a jinak

měkký jižanský přízvuk tak dostával ostřejší ráz. „Nebojte se.

Vy si asi myslíte, že jsem cvok. Válka je neškodná, jen dokáď

si s ní něco nezačnete. Se mnou si asi začít nechcete, že jo.“

Mačkal si nos a deformovalo mu to celý obličej. Celo a brada,

jako by se bály převislého nosu, ustoupily dozadu a proti nim

se dralo strniště. Úsměv odhalil křivé zuby a pod pískově

zlatými vlasy mžouraly světlé oči. Na sobě měl halenu, která

mu byla nápadně krátká, a pod kalhotami z lepšího materiálu

mu vyčnívaly děravé obnošené boty, zjevně nejlepší, jaké se

daly vy-žebrat, aby do nich stísnil své dlouhé nohy. „Vy jste

tulák?“ zeptala se dívka pomalu. „No, ne tak docela, slečinko.

Já tu jsem tak přechodně. Hmm, a vy jste Jennifer Alayneová z

toho domu od Shelgraveů, že jo?“

„Ano. Ale za tu dobu, co tu bydlím, znám lidi z okolí-“ „A

mě ne, že jo? Tak poslouchejte, slečinko, tohlecto

já vám hned vysvětlím, ale nejdřív bych se jako vosmělil se vás

zeptat,“ — najednou znejistěl — „jestli se přátelíte s princem

Ruprechtem.“

Jennifer zavrávorala a opřela se o zeď, až zašuměly listy břečťanu a spadlo

z nich pár kapek vody. Zavřela oči, znovu je otevřela a nadechla se.

„A-ano.“ Will Fairweather přikývl. „Jo, tak to jsem si myslel.

Já taky, slečinko. Kdybyste jen věděla, jak jsem čekal na tuhle

příležitost! Slyšíte, jakou mám rýmu — to jak jsem se tu

schovával v křoví. Vždycky, když jste u něj byla — to by

znamenalo vykopnout čtyři kulatý hlavy — a jak rád bych je

byl vykop! — nebo se dostat do křížku s někým jiným,

nejčastějc s takovou pochodující rašplí, co má hlavu jako

sušená švestka.“

„Prudence!“ Jennifer se neudržela a dala se do

smíchu.

„Jako vopatrnost, no ty já mám dost —“

„Já jsem od té své Prudence dnes utekla, abych byla sama.“

„No, teď ji musíme nechat být, slečinko, protože nám teče do

bot. Vono se totiž říká, že ve východní Anglii nevostane

jedinej royahsta, že budou všichni zahnaný daleko na západ

nebo na jih, aby se nedostali do Londýna. A já bych řek, že to

bude pravda. Voni vobyčejný lidi mají na tohle nos a roznesou

to rychlejc, než si šlechta myslí. Voni si nedělají hlavu jen s

pošlapanou úrodou nebo se ženskýma. Teda vás vyjímaje,

slečinko. No, takže nezbejvá než prince Ruprechta z ty věže

dostat, protože parlamentaristi si servítky brát nebudou.“

„To ne —“

Jennifer se zachvěla, napřímila se a pospíchala přes nádvoří. Chytila jej za

ruce a vykřikla: „Ty mu můžeš pomoci?“

Will se přestal usmívat. „My mu můžeme pomoct, slečinko.“

„Kdo jsi? Co jsi? Dobrý Bože —“

„No, to zrovna ne, tak vysoko bych nemířil. Já jsem jen

nájemní dělník ze Somersetshiru, dal jsem se k dragounům,

když zavelel král, a dostal jsem se až k princi Ruprechtovi,

protože jsem se dobře staral o zvířata. Pár jsem jich měl —

bílýho psa, opici a klisnu — puritáni žvanili, že jsem snad

čaroděj nebo co, ale já jsem to jen uměl se zvířatama… a

vždycky jsem nějak přechytračil nepřítele… já asi moc

mluvím, že jo?“

Jennifer se rozhlédla. „Oni mě asi budou postrádat a budou

mě tu hledat. Neprozraďte mě!“

Will si dřepl na porostlou zídku. „Jo, slečinko, a

nezapomeňte, že ho máme voba rádi, a krále taky.“

Krále? pomyslela si Jennifer jako omámená. Ne, krále ne, toho

suchopárného Skota, co je proti Angličanům a proti anglické víře — tak mi

to aspoň vždycky říkali—ale Ruprecht — sedla si do dřepu, objala si

kolena a dívala se do dálky. Nemotorná postava se šourala tam a zpět a

hovořila:

37

„Já vám ze zoufalství musím důvěřovat, paní. Nemám na vybranou

— ale ani vy, jestli mu chcete pomoct - všichni o vás říkají, že

jste taková hodná, veselá, tolerantní, pravý opak toho vašeho

studenýho zkostnatělýho patrona. A krom toho, já jsem na vás koukal,

jak jste šla s mým generálem, a-no na tomhlectom poli Ruprechtovi

odvaha a chytrost zrovna dvakrát nepřebejvá.“ Will zakroutil hlavou a

mlaskl. „Ne zas že by na něm nikdy nic nepěstoval

nebo nesklízel, ani to člověku nejde do hlavy. Ale před

ženskou je plachej, anebo je natolik zaujatej

válkou, že si se sladší bitvou neumí poradit. Jenže já jsem ve

vaší chůzi a postoji viděl něco, co jemu a možná i vám

uteklo —“ Zarazil se. „Slečno, vy se červenáte, že by s várna

oheň podpálil.“

„Jděte pryč nebo jděte dál,“ odsekla mu Jennifer.

„Vodpusťte, slečinko, já jsem jen venkovskej balík — a když pomyslím na

Ruprechta - no, abych se přiznal, já jsem se dal k vojákům taky proto,

abych si odpočinul od manželky, deseti dětí a pluhu — ne že bych je neměl

rád, rozumíte, ale vono toho je, no, trochu moc — taky jsem zatoužil po

troše zábavy a třeba i toho rabování, jako za starejch časů. Ale potom jsem

poznal Ruprechta… a na Marstonský pláni jsem ho přímo před jeho

vočima zradil.“

Lítost v jeho hlase vzbudila dívčinu pozornost. Napřímila se.

„On jednou něco naznačoval o muži, kterému kdysi věřil,“

řekla zmateně, „který mu neuhlídal psa, takže mu ho

zabili, a sám potom utekl.“

Will zvedl pěst. „Já za to nemůžu,“ zasípal. „To je hlupák — no, já vám to

vysvětlím, slečinko. Když jsem viděl, že ho zajali, připadalo mi nejlepší

vzít nohy na ramena a potom ho vystopovat. K čemu by mu byl další

vězeň?“

„Jak jsi ho stopoval?“ zajímala se Jennifer.

Will pokrčil rameny. „S nasazením života, slečinko, od

Mendip Hills až po kanál, od řeky Avon až k Exmooru — a

nejvíc kolem našeho domu, okolo Glastonbury Tor, ale tam je

nížina, placatá, rovná a otevřená — a pověste mě, kdybych

nevyčmuchal jedinou kulatou hlavu na pět mílí okolo. Nejdřív

jsem se zaplet mezi nepřátele, protože odcházeli ve zmatku.“

Mluvil stále sklíčenějším tónem. „A zmatek to teda byl

pořádnej, jak tam vodkráglovali ty ženský.“

Jennifer vyskočila. „Jaké ženy?“

„Co šly s táborem, některý byly vopravdu manželky. A i

kdyby nebyly — kdyby to byly děvky nebo Irky, copak si

zasloužily smrt? A ty kulatý palice je přeci všecky poslaly na

onen svět a ani je nesoudily.“ Will si odplivl. „Já myslím, že až

přijde soudnej den, tak se na to Pán Jéžiš teda podívá hezky

zblízka, ale zatím jen doufejme, že se Ruprecht dostane na

svobodu a požene ty parchanty pokrytecký karabáčem.“

Dívka se upřeně dívala před sebe. „Kdybych věděla, že se ti

dá věřit.“

Zasmála se a otočila se na něho. „No a dál?“

„Dostal jsem se až ke stanu velitelů, viděl jsem, jak ho odvedli

a jak ho druhej den ráno odvážejí. Běžel jsem za vozem, aby

mě neviděli, oni by vo doprovod nestáli.“

„To jste jim stačil?“

„Člověk stačí koni i jelenovi, když je ve formě a má výdrž.

Koně táhli vůz, já netáh nic, neměl jsem žádnou zátěž, jen

voblečení, výzbroj a dva meče a pak pár drobáků, který jsou

celkem k ničemu. Viděl jsem, jak prince odvedli do tohohle

domu a napadlo mě, že tu asi nějakou dobu zůstane. No, tak

jsem tu zůstal taky a číhal jsem, co se děje, abych pak moh

chytit příležitost za pačesy.“

„A kde jste mohl čekat?“

„No, tak všude. Nemůžu jmenovat, ale royalistů

vyrostlo v tomhle kraji jako plevele. Tu jsem

dostal zajíce, tam talíř fazolí se slaninou od takový baculatý statný

paninky, co má manžela ve válce — tady je spousta tuláků. Když

si dá člověk bacha, nepřitáhne víc pozornosti, než je

potřeba, aby zjistil místní drby.“

„A s Ruprechtem,“ Jennifer vyskočila na nohy, „máš nějaký

39

plán? Co můžeme udělat pro jeho záchranu?“

Will poodstoupil a dlouze se na ni zadíval. „To záleží na vás,

slečno Alayneová.“

Jejich oči se setkaly. „Jak?“

„No, nejdřív se tomu podíváme na zoubek,“ řekl po zaváhání.

„Tak von je zamčenej tam nahoře ve věži, z vokna skočit

nemůže a za dveřma má stráže… každou noc. Ze jo?“ Krátce

přikývla. „Ve dne může ven, ale stráž ho nesmí spustit z očí,

leda tak když jde na záchod. Tak to nepude, naši spojenci

potřebujou noc.“

„Spojenci? A kdo, když je tam sám?“

„No, najdou se, jako za starejch časů, jiný než já,“ řekl Will tajemně.

„Nejdřív ho ale musíme vosvobodit, že jo? Kolem pasu mám pod touhle

košilí omotaný lano — to víte, jako dragoun se tu potulovat nemůžu. To by

se vám mohlo vejít pod sukni. Kdybyste ho Ruprechtovi mohla podstrčit,

vyhodil by ho z vokna ještě dnes večer.“

„Proboha! Já k němu nesmím.“

„Ale vy si určitě ňák poradíte, slečinko, třeba že máte nějakou

důležitou zprávu nebo tak nějak, dostanete se přes stráže,

budete mluvit nenápadně a přitom mu dáte ten provaz a

vysvětlíte mu to. Jo? Lidi… no, lidi říkaj, že máte statečný

srdce, a tohle je jen taková klukovina.“

„No, ono to není tak jednoduché, Wille. Budou štěkat psi —“

„Vy si s nima ale umíte poradit, přej.“

Dlouze se na něho zadívala. Slunce zastínil malý mráček a na

chvilku se ochladilo.

„Kdo ti to řekl?“

Podíval se na ni. „No, moh bych říct, že jeden na poli, že vás

viděl, jak se s nima kamarádíte, ale nechci lhát. Víte,

slečinko, vono to ještě není všechno, že mu dáte ten

provaz a že na něj dole budete čekat a projdete s ním

vokolo těch psů. Já to tu neznám a netroufnu si přiblížit se k

domu víc než sem. Vy ho ale musíte doprovodit na jedno místo v

lese. A tam já budu čekat se zbraněma, co jsem vzal na

Marstonský pláni, a s koňma. A taky mí přátelé, a Ruprechtovi a

vaši, když dovolíte… uvidíte je. Dál už vám nesmím nic říct, leda

vám zaručit, že pokud je to v jejich silách, a mejch,

dostanete se zpátky do postele a nic se vám nestane.“

Rozhlédla se ze strany na stranu. „Bez úhony.“

„Nikdo z nás se vás nedotkne jinak než jako bratr.“ Will se zasmál.

„Budeme mít naspěch.“

„Myslím, že mám povinnosti ke své vychovatelce… a k víře

—“

„Ty má i Ruprecht.“

„A k Ruprechtovi, jestli ne on ke mně…“ Jennifer se prudce

otočila. Na vlasy jí dopadly sluneční paprsky. „Tak ujednáno,

Wille Fairweathere, ty jsi dar z nebe!“ vykřikla. „A teď mi

rychle řekni, jak mám ten tvůj plán provést.“

„Tak pojďte do kostela, tam si o tom popovídáme, tam nás

nikdo neuvidí,“ navrhl. „Každopádně to bude nebezpečný jak

pro Anglii, tak pro Ruprechta i pro nás.“

Přikývla a vedla jej klenutou chodbou.

41

VI

PŘED VENKOVSKÝM SÍDLEM, NOC

Za úplňku působilo sídlo, celé město i zbořené zdi mrazivě.

Bílé chladné světlo zahalovalo řeku, stromy, trávu, na níž se

začínala třpytit rosa, pole s úrodou i les lemující severní

vrcholky hor. Obloha vytvářela šedomodrou klenbu, na níž

nesměle probleskovaly hvězdy. Vzduch byl studený a

nehybný. Kdesi vzadu zurčel potůček, jinak bylo hrobové

ticho.

Jennifer se sklonila, aby dosáhla oběma psům na krk, a

zahlédla úzkou věc připomínající hada, jak se vine pod

cimbuřím levé věže přes keře, než zmizela ve tmě. Zadržela

dech. Psi cítili, že má strach. Jeden kňučel, druhý rachotil

obojkem. „No tak, ticho,“ napomenula je šeptem. „Oplaťte mi

teď moje mlčení.“

Znovu se rozhostila tma. Ruprecht sklouzl z okna na zem.

Přikrčil se a zatáhl za jeden ze dvou konců, po nichž se

spouštěl dolů, dokud mu celý provaz nesklouzl k nohám.

Opatrně se připlížil k Jennifer, aby nevyplašil psy. Mezitím si

stočil provaz kolem ramene jako pás na náboje. Zase měl na

sobě své prosté šaty a vojenské boty.

V měsíčním svitu vypadali on i Jennifer jako stříbrné stíny. Vrhla se mu do

náruče. Rychle ji objal. Jeden z psů zavrčel. Jennifer se vymanila z objetí, i

když prsty stále hladila Ruprechta po vlasech, a chvilku zůstala skloněná a

uklidňovala psy.

Ruprecht stál nad ní a celý se chvěl. Zvedl k obloze a k obzoru

tvář, v níž mu ve tmě zářily oči i zuby. „Volný, volný,“

vydechl slavnostně. „Svět přede mnou už není na zámek.

Raději smrt, než se ještě jednou nechat uvěznit.“

Jennifer vstala, vzala jej za ruku a vedla k

padacímu mostu. Nikdo už si nedělal starost s jeho

zvedáním nebo hlídáním, když byli všichni royalisté pryč.

Pod mostem ležel jako černá jáma ztemnělý příkop zarostlý

plevelem.

Ušli ještě několik metrů, než se Ruprecht odvážil promluvit.

„Až do této chvíle jsem dbal každého slova, které… jsi… mi

napsala,“ řekl pomalu. „Ale není správné, abys dále riskovala.

Vrať se dovnitř. Dál půjdu sám a v každé modlitbě, kterou

vyslovím, bude tvé jméno.“

Pod kapuci jejího pláště bylo sotva vidět, jak kroutí hlavou.

„Nemůžeš jít sám, pěšky a neozbrojen. Já tě mám odvést na

místo, které znám z výletů, hluboko v lese. Tam na nás čekají

naši pomocníci.“

„Jací pomocníci?“

„Krom toho, o němž jsem psala, nevím — a bojím se pomyslet, co jsou zač

— ale jde tu přece o tvůj život!“ Pak prosebně dodala: „Ruprechte, jestli mi

snad něco dlužíš, splať mi to těmi několika hodinami, co ještě

budeme spolu.“

V bledé záři nebylo vidět, jestli se červená, ale díval se do

země. „Ty jsi moc lehkovážná, Jennifer,“ varoval ji, „v mnoha

směrech.“

Odpověděla rozhodně. „Ne, můj nejdražší. Protože jsem se

rozhodla riskovat pro tebe nejen život, ale i peklo, budu

lehkovážná slovy i skutky.“ Nadechla se. „Máme před sebou

dlouhou cestu. Pojďme.“

LES

Měsíční svit tiše dopadal na listy, rozsvětloval bílé sloupy

bříz, sledoval tmavé duby a na zemi vytvářel krajkoví z jejich

stínů.

Po léta nastřádanými vrstvami stárnoucí země prorůstaly

houby a sasanky. Na zemi modře svítil spadlý kmen. Vzduch

tu byl teplý, obtěžkaný vůněmi půdy a růstu.

Oberon vystoupil dopředu. Z ramen mu splýval pavouci

plášť, na haleně se mu třpytily křišťály - nebo to byly

43

kapky rosy? Zvedl ke rtům roh a zatroubil. Jeho zvuk se

rozléhal po celém lese.

Zatroubil znovu a znovu. Mezi větvemi a kmeny se objevily

jiskřičky světlušek. Svítily měkce všemi barvami duhy. Když

se přiblížily, bylo vidět, že jsou to světélka na dlaních postav,

které vypadaly jako nevelcí lidé - ale byly příliš krásné na to,

aby mohly být lidmi — a létaly na motýlích křídlech.

Oberon odložil roh. „Hou, lesní lide!“ vykřikl. „Kde je

královna Titanic?“

Hejno zatřepetalo křídly a slétlo se k němu. Po chvilce

odpověděl ženský hlas připomínající vánek. „Létala jsem tady,

Oberone, a zaslechla jsem, jak říkala Pukovi, že by odtud

nejraději odešla, kdyby ji doprovodil a osedlal dva rychlé

noční vánky, aby ji odvezly někam na jih, daleko od

otráveného města, aby prolétli jako chmýří pampelišky do

našeho milovaného domova v Řecku a zjistili, jestli tam už

konečně najdeme klid před hrozbou od Turka — a nebudeme

znovu vyhnáni sem na tento dnes už také zbídačený sever.“

„Můj okvětní lístku,“ vzdychl Oberon, „pokud tě nechám jít svou cestou,

zažiješ do úsvitu znovu to, co už oba dobře známe.“ Mluvil naléhavým

tónem. „Nutně potřebuji královnu Titanii. Jděte všichni a hledejte ji, dokud

ji nedosáhnete a nepřivedete zpátky ke starému kameni, kde na ni budu

čekat.“ A pochmurně pronesl:

„Už nikde není naděje, kam jít, ta nemoc zhoubná bude v

patách všem, až zamoří nám celou tuto zem, když nezasáhne včas

ten, kdo chce žít. Nám naděje jen malá zdá se být, však

kouzla, čáry a dva lidé k nim snad pomohou - nuž, jděte rychle

již — ti dva už k nám se zvolna blíží tmou.“

Poslední slova řekl hlasitě a gestem zahnal své hejno. Na jeho špici

zazářilo světlo. V náhlém závanu větru, který zasténal mezi větvemi,

zmizelo jeho elfí stádečko z dohledu.

VĚŽ OBSERVATOŘE

Odklápěcí dvířka zapadla a sir Malachi vešel na střechu. Ve

svitu měsíce ani nepotřeboval svítilnu. Její žluté světlo jen

narušovalo ledové odstíny měsíční záře.

Postavil lucernu na stěnu budky s nářadím, otevřel

dveře a po částech vyndal dalekohled, astroláb, bronzový a

křišťálový globus oblohy, pracovní stolek, posuvná měřidla,

knihy, mapy, papír na poznámky, inkoust, pera… A nakonec

pendlovky. Předtím připravil závaží a dal si na nos brýle, aby mohl

srovnat čas na hodinkách, které vytáhl z pouzdra na opasku.

Blíží se půlnoc. Hodina pozorování, pomyslel si a zachvěl se.

Málem závidím pověrčivému papeženci s jeho křížem. Ale ne.

Znamení ani idol nejsou ochranným štítem. Plíživé démony

temnot zazené jen pravá krása boží korunovaná počestností.

Poklekl, zvedl tvář, sepjal ruce a promluvil rozechvělým

hlasem: „Bože mých otců, já, chybující hříšník, prosím o Tvé

milosrdenství. Ty, jediný vševědoucí, vidíš, jak mi v hrudi

bouří pekelné svody. Zlé pokušení se mi vysmívá ve spánku,

abych byl slabý a… vystrašený —“

Sklonil hlavu a bušil pěstmi do kamenné střechy. „Proč nemohu

zapomenout na ta mladá léta, která jsem trávil svedený z cesty v tenatech

pekla, ve zhoubné divočině, opilství, hráčské vášni, v prokletí, nahlížeje do

zarostlých jeskyní, až do oné noci, kdy mi kletba mého umírajícího otce

otevřela oči? Neutopil se tenkrát starý Adam v krvi obětního beránka? Proč

to tělo tolikrát opustilo svůj hrob, aby bralo do svých černých rukou mé

myšlenky — ano, i když kolem projde má neteř —“

Po chvíli opět zvedl hlavu a řekl pevněji: „Všechno

předurčuješ a všechno, co učiníš, je dobré. Poslal jsi

mě do tohoto ohnivého jezera, abys mne očistil od všeho

nečistého, abys mne zocelil, dokud má duše nebude jako ostří

meče do Tvé bitvy,“ — mluvil stále rychleji — „do Tvé svaté bitvy, k

níž nás vyzýváš, abychom ponížili naduté krále a donutili je

pokleknout před Tvou mocí, abychom zašlapali do prachu

idoly a jejich uctívače a potom se zmocnili celého

45

světa - zaslíbené země pro Tvůj nový vyvolený národ, pro Tvé

anglické Izraelity toužící po spáse.“

Vyskočil na nohy. „Slyším Tvůj hlas, Jehovo Hromovládce!

Mám sílu k úderu, mám silné paže.“ Zvedl ruce se zahnutými

prsty, jako by se chystal něco sebrat. „Nebo je-li Tvá vůle,

abych nebojoval a raději chystal železné svaly… nuže, už to

činím, Pane.

Svůj slib tu dávám dvojí sílu vzít, chtíč spálit v prach, hnus

zmařit, čest jen ctít.“

Několik minut tak stál a potom dodal klidně: „Dnes večer

uhasím oheň a zchladím své spálené údy zdrženlivým

pozorováním a měřením Tvých hvězd, dokud nepřijde spánek

nebo jitro.“

Povolil stojan dalekohledu.

VII

MÝTINA V LESE

Stromy tvořily kolem dokola temnou ojíněnou stěnu. Měsíc vrhal bílé

světlo na trávu, sedmikrásky a petrklíče. Rosa, která studila a smáčela

nohy, odrážela paprsky měsíce. Přibližně uprostřed mýtiny se tyčil vysoký

monolit. Přestože jen vítr a lišejník věděly, jak dlouho tu stojí, vypadal

impozantně.

Poblíž stáli dva obyčejní tažní koně, přivázání řetězy. Z

tlam se jim ozývalo hlasité chroupání a sladká vůně se linula

z rozžvýkaných bylin.

Na kameni se rozvaloval Will Fairweather a jídelním nožem si

dělal manikúru. Opět měl na sobě i v tomto žalostném stavu

dragounskou uniformu, ovšem bez royalistických znaků. Na

každém boku mu visel jezdecký meč. Sotva slyšitelně si

zpíval, mohlo to znít jako tiché brumendo, kdyby to nebylo tak

falešné:

„Jo, když já tě tenkrát chtěl milovat, hej dery hou dery, ach to

už je tak dávno, ty jsi zas chtěla se se mnou prát, hej dery hou

dery, tam na seníku ráno.

Na obloze tisíce hvězdiček, hej dery hou dery, noc mela horký dech,

nevstával tenkrát jen měsíček, hej dery hou dery, a matrace

jařmech.

Když ale—“

Náhle zmlkl. Na obzoru se objevili Ruprecht a Jennifer,

prodírali se křovím. Jejich oblečení — potrhané, zmáčené a

špinavé — dopadlo po té dlouhé cestě ještě hůř než oni sami.

Jennifer nicméně vděčně klesla mezi květiny.

Ruprecht je přeskočil. „Wille!“ vykřikl. „Ty starý ničemo!“

Přiskočil k němu a objal ho, až mu zapraskala žebra.

Will zavrávoral. „Jejda! Vzdávám se, Výsosti. Ten měsíc v lochu u

kulatejch hlav vám neubral ani trochu síly. Pozor, prosím vás, jinak mi

uděláte z brnění kastrol.“ Znovu nabyl rovnováhy a postavil se před

47

prince. Po chvilce mlčení se zeptal: „Vysvětlila vám Jen —

slečinka Jennifer to s tím lístkem, jak vám napsala?“

„Ano.“ Ruprecht se na ni obdivně podíval. „Kdyby tak všichni mí

důstojníci uměli psát takové pokyny — jasné, stručné a úplné. To bychom

na tom teď byli lépe. Dokonce mi i vysvětlila, že nemůžeš za to, jak to bylo

s Boyem. Proč bych ti to nemohl odpustit, ani stran té zrady, ale nerozumím

tomu všemu — potom, co jsi udělal.“

„Neudělal - teprve začal. Musíme jít dál, můj pane.

Podívejte, tady jsem vám ukrad na tom bojišti zbraň. Potom jsem

vočíhnul, kde mají venku tyhle dva koně a dnes v noci jsem je

vosvobodil. Ale žádný Pegasové to teda nejsou, na ty jejich

špičatý hřbety nejde ani sedlo a uzdu si budeme

muset uříznout z vašeho provazu. Jídla jsem taky moc nesehnal,

jen tuhle kus chleba a starýho sejra vod ty dámy, co mě nechala

přespat ve stodole. Vona tam pak za mnou večír

přišla, no jo, ale párečky, ty vona má pod zámkem. Kolik

peněz pro nás slečinka sehnala?“

„Ale, já jsem myslel - nikdy by mě nenapadlo —“ Ruprecht se

otočil k Jennifer.

Sáhla po peněžence u pasu. „Jen pár šilinků,“

odpověděla smutně. „Víc nedostávám.“

„Něco si cestou seženeme,“ ujistil je Ruprecht.

„Cestou přes půl Anglie nebo ještě dál, když nám tady

nikdo nepřeje?“ namítl Will. „Brzy se rozkřikne, že jste vzal

roha — pošlou to po těch semaforech na železnici -

a nedivil bych se, kdyby na vás vypsali tučnou odměnu.

A člověk vaší vejšky a vystupování se jen tak neschová.“

„Zkusíme — jet v noci —“

„A jestli se dostaneme k royalistickýmu jezdectvu, co tam

najdeme? Ty zvěsti, co kolujou, jak je Cromwell rozprášil, na

těch určitě bude něco pravdy. Pár byste jich snad dal

dohromady, pane, ale já myslím,, že už je moc pozdě, že už se

ničeho nedocílí.“

Ruprecht se zachmuřil. „Co jiného mi káže čest než vrátit se a

sloužit králi?“

„Sloužit králi můžete různě, pane.“ Will zatahal Ruprechta za rukáv.

„Pojďte, odpočinete si u slečny Jennifer. Ona to taky musí slyšet, jak mi

bylo řečeno.“

„Řečeno?“ zeptal se Ruprecht příkře. „Kým?“

„No, to vám právě chci říct, pane a paní, kdybyste mě poslouchali.“

Ruprecht se rozhlédl, potom pokrčil rameny a následoval

Willa. Když si sedl do trávy vedle Jennifer, vzala ho za paži.

Zůstal podivně nehybný. Will Fairweather se skrčil jako

skládačka a přisedl k nim. Měsíc svítil, koně se pásli a z keřů

se ozval vzdech.

Will se naklonil dopředu a velkýma rukama nemotorně

gestikuloval na všechny strany: „Můj pane, má paní, já

jsem křesťan, věřte mi, že jo. Jo, hřešil jsem proti

sedmi přikázáním, a ještě víc, nesvětil jsem den sváteční,

krad jsem, sázel jsem, chlastal jsem a nevidím moc naděje, že se

někdy polepším, ale přeci mám v ty svý chatrný duši víru a lituju

toho, i když to nevydržím dýl než od ranního bolehlavu do

prvního džbánu piva, co to rozpustí. Ale já věřím v Ježíše Krista,

našeho Spasitele, kterej prolil krev za takový, jako

jsem já.“

Vypjal plochý hrudník a pokračoval. „Ale copak nesměje jen nekonečná

milost našeho Pána všechno, co jsem napáchal? Kdyby byl člověk jen

vobyčejná kytka, i ta kytka by byla objektem boží lásky — nebo ryba, pták,

zvíře — všechno boží stvoření. Já tak někdy přemejšlím, jestli ty lotři v

pekle jsou tak hrdý, že nepřijmou jeho lásku.“ Ruprecht se zavrtěl a

zamračil. „No jo, pane, já vím, já se rouhám, neměl bych vo takovejch

věcech vůbec mluvit — jen vo tyhle jedny,“ - zvedl prst - „že totiž jsou

taky osoby, který myslej, mluvěj a přeci to nejsou úplný lidi. Já nemluvím

jako o andělech, rozumíte, já mluvím o stvořeních z naší matičky země,

jenom nestárnou a mají schopnosti, který my nemáme. No, ale my zas

máme schopnosti, co nemají voni, přej máme nesmrtelnou duši a voni ne.

Ale já jsem jenom vobyčejnej trouba, já vo tomhletom nic nevím. Vím jen,

že jsou takoví přelétaví. Nejsou pokřtěný, to je jako zvířata, a taky jako

voni se nikdy nebouří proti vůli boží, že jo? No, když není hřích postarat se

vo psa nebo vo koně, tak taky nemůže bejt hřích kamarádit se se skřítkama

z naší matičky země, no ne?“

49

Jennifer se od něho odtáhla a přitiskla se k Ruprechtovi. Princ

už byl také netrpělivý. „To je pohanství,“ řekla vyděšeně. „Za

to by ses mohl dostat do pekla.“

„No, někdo by moh, to by moh, někdo. Ale co je

špatnýho na hovádkách, co pluly s Noemem na arše s lidma

najednou? Když můžete nosit mlíko micince, aby chytala

myši, tak co je špatnýho na tom, posloužit neškodnýmu

šotkovi? Když žijou zvlášť od lidí —“

Ruprecht se zavrtěl. „Ty ses s nimi sám někdy setkal?“ „No, moc ne, pane,

ale párkrát jo. Pod hvězdárna, když jsem… pátral; vona naše rodina jim

projevovala patřičnou úctu. Nikdy jsme nezabili zvíře nebo nepodřízli

strom, aniž bysme předtím smekli nebo udělali kříž —“

Jennifer byla dvojnásob zděšená. Will se na ni omluvně

usmál. „— když s náma bydlí na jedny matičce zemi,“

dokončil řeč. „Snad jsem si s nima trochu povídal, nebo jsme

si připili - tou jejich divokou kořeněnou medovinou a čistým

světlým pivem — nebo jsem na ně koukal, jak tancujou hezky

v kruhu na hudbu, která mi mluvila ze srdce. Nikdy jsem si s

nimi nic nezačal, ale já jsem na ně moc vobyčejnej… Udělal

jsem snad něco špatně, pane?“

„Pokračuj,“ odpověděl Ruprecht tiše.

„No, tak jsem se schovával v lesích a hledal jsem, jak bych vám

a králi moh jako pomoct. Vrátit jsem se nechtěl — ještě aby mě

zavřely kulatý hlavy nebo aby mi prokristapána ještě dělaly

kázání. No, tak jsem se potuloval po lesích a hledal zajíce. A přitom

jsem někoho potkal a dali jsme se do řeči a

mluvili jsme a mluvili, až přišlo svítání a zahnalo

hvězdy, a pak zase přišla noc — no, Vaše Výsosti, to mi

dodalo kuráž bojovat dál. Takhle jsem se totiž dověděl o

slečince Jennifer, že by třeba byla pomocná s tím

útěkem.“ Jennifer si zakryla tvář. „No, tak zkrátka a

dobře jsme udělali plán.“

Will vstal. „Pane, já jim rukoudáním slíbil, že za nima přijdete

a vyslechnete je. Voni vás nebudou do ničeho nutit - to ne, to

ani nemůžou — ale upřímně, já nevidím jmou možnost než

vzít, co nabízejí. Prosím vás, vyslechnete je, když přijdou jako

přátelé?“

Ruprecht se také postavil. Jennifer namáhavě vstala a opírala

se o jeho ruku. Princ měl ve tváři chladný výraz a řekl pevným

tónem: „Ano.“

„Ach ne!“ Jennifer vytryskly slzy. „Uvrhnete do nebezpečí naše duše!“

Ruprecht ji vzal za obě ramena, podíval se jí do očí a

řekl něžně: „Neuvrhnu. Puritáni ti lhali. Snad jsi nečetla

velkého historika, ale já ano. Z Faerie nepřijímali pomoc jen naši

předkové z pradávných dob, ale přijímají ji i dnešní křesťané. Ano,

i určité magické schopnosti jsou legální, jsou-li použity ke

správnému účelu. Vzpomeň si na své sousedy v Cornwallu. Byli

přece stejní jako Willovi — copak oni nežili podle starých

mravů?“ Beze slova přikývla. „A myslíš si, že proto

byli hodni zatracení?“ Pomalu zavrtěla hlavou. „Tak si

to nemysli ani teď.“ Nucené se na něho usmála. „Jsi hodná.

Máš zlaté srdce!“ Pustil ji a obrátil se k Willovi. „Tak je

zavolej, ty nás zázraku!“

„Zavolalo nás tvé svolení.“ Ruprecht zaslechl tenký hlásek a

otočil se. Před kamenem stály dvě zvláštní bytosti. Byly

vysoké a měly podivuhodně krásné postavy a rysy, které

připomínaly figurky ze slonoviny. Z očí jako by jim vyzařoval

měsíční svit. Skutečný měsíc zářil na vysoké koruny zvláštních

tvarů, na lesklé tuniky a třpytivé řízy. Nad nimi, za nimi a

kolem jejich světlých vlasů poletovalo a svítilo cosi malého s

křídly.

U nohou jim seděla robustnější svalnatější postava — kdyby

stála, dosahovala by sotva k Ruprechtově opasku. Měla

kulatou hlavu, zvednutý nos, špičaté uši a srst. Nad šibalským

úsměvem jí zářily oči. Byla to mužská postava oblečená do

kůže a listí.

Will udělal krok dozadu. Jennifer ho následovala. Ruce měla

51

sepjaté a tiše pohybovala rty. Ruprecht postoupil dopředu.

Nepatrně na chvilku sklonil hlavu, potom se podíval do

zvláštních očí a promluvil do ticha: „Myslím, že mluvím s

králem Oberonem.“

„Mluvíš,“ odpověděl muž.

Ruprecht se poklonil směrem k dámě. „A s královnou

Titanií.“

„Vítej v našem polosvětě, princi,“ řekla zpěvným hlasem. „Děkuji, Vaše

Veličenstva.“ Ruprecht zaváhal. „Použil jsem správný titul? Víte, že právě

sloužím králi Karlovi, a pokud mne ten nevyváže z mých závazků, nemohu

se já vázat jinde - jak stojí Bůh nade mnou.“

Královský pár před tímto slovem ani neutekl, ani necouvl. Jennifer se

začala zklidňovat. Will to zpozoroval a usmál se na ni.

Ohlédli se na mýtinu, kde jen Ruprecht a koně vypadali jako

skuteční.

„Vidíš, že jsme touhle zkouškou prošli,“ vložil se do hovoru

malý tvoreček. „Chceš nás zkoušet dál? Můžeš, já ti vyjmenuji

všechny svaté a anděly. Poslouchej: Adalbert, Agata,

Alexandr, Alžběta, Ambrož, Anastázie, Anežka, Anna,

Antonín —“

„Tiše, Puku,“ přikázal Oberon. „Chovej se důstojněji.“ Pak se

otočil k Ruprechtovi: „Odpusťte mu, princi. Nestárnoucí lesní

lid často nezakoření v čase a nevyzraje k moudrosti jako vy

smrtelníci.“

„Příliš lichotíte lidem, Vaše Výsosti,“ řekl Ruprecht. Titanii se chvěly bílé

ruce. „Dost už!“ řekla prosebně. „Kvapem se blíží kruté ráno, v němž my

budeme bezmocní a ty pronásledovaný. Pospěšte si!“

Oberon přikývl. Na koruně se mu houpaly a třpytily

kameny. „Vskutku. Ale nejdřív bych ti měl vysvětlit,

princi Ruprechte, proč jsme ti pomohli v tomto

tvém pozemském sporu. Je to i náš spor. My skřítci jsme duší

živého lesa, vyhledáváme jeho panenskou samotu, jsme strážci,

pomocníci i lékaři přírody, z níž čerpáme svou životní sílu.“

„Někdy jste rozverní, někdy strašliví,“ řekl Ruprecht.

„Inu, taková je i země a moře a obloha a oheň. Kdyby nebyli v

lesích vlci, pak by jeleni a zajíci ohlodali stromy do poslední

třísky.“ Oberon se odmlčel a potom pochmurně dodal: „Pokud

ovšem člověk nepoužije své jedy, zbraně a nástrahy. To by

proměnilo zemi v pohřebiště, dokud se nespasena vegetace

sama nezahubí a nespálí. Měl by prokazovat úctu matičce

zemi. Staré mravy udržují pravé místo člověka v přírodě, proto

mají požehnání skřítků.“

„Pokud to nevede k pohanství.“

„Nemusí. Už jsem viděl za svůj nekonečný život mnoho lidí a mnoho

vyznání. Od lovců z doby kamenné po válečníky v mosazných vozech. My

známe dobře plémě Adamovo. Když přišla doba železná, bylo to zlé,

protože to byl lačný tesák namířený proti divočině, nesoucí s sebou

chladnou a krutou sílu, která našince spaluje na pouhý dotek. Po neklidných

letech však přišlo vyrovnání. Zemani chtěli úrodná pole, chtěli ve svých

domovech lásku a syny a vnuky, chtěli ochranu před démony, duchy a

čarodějnicemi - a na oplátku nám dali, co potřebujeme.“

Titanic dodala tiše: „I když je méně lesů, máme

úrodnější pole - a v panenské lásce nebo dětském smíchu pramení

zázrak stejně jako v tajném zřídle.“

„Křesťanská víra, jakkoli se jinak změnila, není s touto

harmonií v rozporu,“ pokračoval Oberon.

„Nás nikdo nechce jako bohy ctít, my nechcem úctu studenou

jak led, i knězi nechali nám právo žít a v míru s námi celý

lidský svět i matku zemi, její zvony znít.“

„Oni jen změnili jména -“ skřehotal Puk, „jména - jména.“

Ruprecht i Oberon se na něho zamračili a král chvatně

pokračoval. „Když Jindřich VIII. setřásl římskou nadvládu, pro

nás to byla jen politická záležitost pozemských smrtelníků.

Anglikánská církev nás nepronásledovala ani se nesnažila

přetnout staré mravy. Ale potom —“

„Přišli puritáni,“ řekl Ruprecht, protože Oberon zaváhal, jako

by to slovo ani nechtěl vypustit z úst.

„Přišli.“ Král zvedl pěst. Navzdory své výšce a kráse se

53

najednou zdál křehký, jako by přímo propouštěl paprsky

měsíčního svitu a stíny kolem sebe. „To ledové krédo, jehož

jediným teplem je peklo, kde obřady, které se jednou postaví

za člověka s tajemstvím, jsou zadupány, kde je tento člověk

postaven proti ostatnímu živému světu a je mu zakázáno

dodržovat svůj zvyk, svůj svátek, kde je neskrývané veselí

odsouzeno jako neřest a hlupáctví, kde je láska muže k ženě

pokládána za obscénní — a kde je Faerie a stará Anglie

veřejným nepřítelem!“

Jennifer polkla, sevřela pěsti, napřímila se a nesměle se

ozvala: „Ale ne, pane, to není tak docela pravda -“ Nikdo ji

zřejmě neslyšel. Ruprecht stál nehnutě jako zkamenělý.

Oberon a Titanie na něho upírali tajemný pohled. Na malých

polekaných tvářích skřítků tančila modrá, zlatá, nachová,

zelená a rubínová světélka.

Will Fairweather ji zatahal za loket. Puk se odplížil k okraji

mýtiny a dřepl si u jejích nohou.

Mezitím Ruprecht promluvil ke dvěma postavám, které mu

připomínaly víry a proudy měsíčních paprsků kolem něho.

„Vaše Veličenstva nejsou z lidské krve. Co pro vás znamená

naše víra?“

Oberon se zahalil do pláště, jako by se ve vlahé tiché noci náhle zvedl vítr

a on hledal v pavučinové tkanině pláště ochranu. Mluvil tiše, že ho bylo

stěží slyšet. „Víra, která nezná lásku k matce zemi, která v ní naopak vidí

nepřítele, která z ní chce kořistit, která ji znásilňuje, zraňuje, zbídačuje, ničí

a pohřbívá pod dlažbou, hlušinou a odpadem, která nechává stroje houkat

nad jejím hrobem… ta si sama vybrala svůj osud —“

Svěsil hlavu. „Ale mnohem dříve budeme my i s našimi

kouzly, lesy a vodami mrtví. Už teď nám saze a železo

omezují prostor k životu. Když se nás všichni duchovní děsí a

zahánějí nás… ztrácíme sílu. Před takovou klatbou

neobstojíme. První půjde Anglie a po ní celý svět —“

Rychle se mu však vrátilo odhodlání. Napřímil se a řekl

rozhodně: „Royalisté hájí staré mravy, možná aniž by o tom

věděli. I když mají chyby — ta arogance krále a biskupů,

šlechta je chamtivá a nenasytná, zemani a měšťané jsou

těžkopádní a dopouštějí se někdy drobných, ale někdy

neomluvitelných krutostí — ale takoví už jsou lidé. A vy byste

aspoň zachovali to, co uchrání váš lidský rod před zhoubou,

aby se nestal morem pro celou zeměkouli a nesmetl z ní i naši

Faerii.“

Zvedl ruku. „Mé čáry, můj kouzelný proutek, mé tajné prameny

mi napovídají, že je tu jakýsi slabý náznak naděje, i když

sám nevím, jaké, která tkví ve vás třech. Proto jsme pomohli k

tvému útěku, princi Ruprechte. Teď od nás dostaneš

další pomoc a radu, budeš-li chtít. Tím jsme vyčerpali své

možnosti a můžeme jen čekat, jestli naše naděje

vložená do vás vzklíčí.“

I když se Ruprecht téměř nepohnul, zdálo se, že se sklonil.

„Člověku běhá mráz po zádech,“ řekl, „když dostane takovou

výzvu od nesmrtelné bytosti. Artuš ji však přijal. Mám se bát?“

„Já se bojím, já se bojím,“ Jennifer měla pláč na krajíčku. „Je to jako zlý

sen. Maminko, prosím, probuď mě.“

Will jí položil ruku na ramena. „Zabloudila jste do tajemného

světa, chudinko,“ broukl chraplavě, „ale člověk rychle

přivykne.“

„Proč pořád tak řeční?“ namítal Puk. „Vždyť jsme na dně.

Udělejte něco. Když se kulatá hlava ostříhá, nic proti ní

nezmůžeme. Ale,“ dodal po chvilce, „zvedněte tu

rukavici, Ruprechte, on ví, co dělá.“ Zvedl hlavu a podíval se

na Jennifer. „Já mám takový pocit, že vy do toho dobrodružství

půjdete taky.“ Krátce ji plácl. „No, vy jste hezky

polstrovaná.“

Jennifer vyskočila, zalapala po dechu a. udeřila ho do obličeje. Chtivě po

ní pošilhával. Její strach se změnil v rozhořčení. Podívala se na Ruprechta.

Ten si ničeho nevšiml. Pozorně stál a řekl: „V zájmu víry a morálky, pane,

— a selského rozumu — se budu řídit Vašimi radami.“

55

Na Oberonově tváři se rozhostil úsměv. „Není pochyb, že

potřebujeme dobrého kandidáta,“ řekl a dodal opět vážně.

„Obávám se, že nemůžu udělat nic víc, než tě poslat na cestu

za něčím, ale vím jen velmi matně, kam a za čím. Nemůžeš jít

za svou věcí, za službou králi, pokud nebude země na tvé

straně. Alespoň tak praví prorocká kouzla. Jak však může

země, pouhá půda a kámen a voda, pouhý vzduch a život,

odolávat železu a smrti?

Kdysi byla mocná slova a silné symboly. Možná právě ony

mohou pozvednout své živly v ohrožených dětech matičky

země. Velcí mágové severu jsou však již dávno popel a prach a

nezůstalo než pár čarodějnic a zbytky našeho lesního lidu ve

Faerii.“ Oberon zakroutil hlavou a pomalu s ní pokyvoval. „A

přece,“ vydechl, „jsem viděl věštce, kteří šeptali o ostrovu

někde na jihu v místech, která neznám — protože leží západně

od Řecka, které bývalo kdysi naším domovem — ostrovu, kde

ještě nedávno bydlel mocný čaroděj —“

„Sám Prospero?“ vyhrkl Ruprecht.

„Tak ty jsi četl tu kroniku sám.“ Oberon se zachvěl jako měsíční záře na

jezeře při poryvu vánku. „Myslím, že to byl on.

Nejsem si jistý. Ani má kouzla a výzvědy nic nezjistily. Asi

odjel ze země neviditelný, aby nikdo nemohl zneužít jeho

nástroje, aniž předpokládal, že budou někdy potřeba v zájmu

dobra. Jeho přátelský duch nic netušil o našem trápení. Kdybys

ty věci přivezl —“

„Když se to nepodařilo vám,“ zeptal se Ruprecht, „jak je

může objevit obyčejný smrtelník?“

Královna Titanic se zamračila. Ruprecht poklekl na jedno koleno.

„Skláním se před krásou,“ řekl důrazně.

Usmála se a dotkla se jeho hlavy. „Ne, před slabostí, princi,“

odpověděla tiše. „Jistě jsi četl, jak si ze mne

ztropili šprým.“ Šibalsky se podívala na Oberona.

„Ačkoliv, kdybys byl na místě toho šprýmaře Klubka

ty —“ Puk se rozesmál. Pokynula Ruprechtovi, aby vstal. Náhle

zvážněla podobně jako král.

„Vy smrtelníci jste obdařeni schopnostmi a vědomostmi, které

jsou zraku obyvatel Faerie skryty,“ řekla. „A k nim patří i síla

pozemské lásky.“ Mluvila s nostalgickým přídechem. „Mí

nesmrtelní přelétaví tvorové znají… určitý druh… lásky, ale

jen povrchně, je pro ně něco jako píseň nebo cukrátko. Pravá

lidská láska je ale něčím zcela jiným. V jejích výšinách a

hlubinách nastává rozbřesk i bouře, kterým my nemůžeme

porozumět, protože v nich je posvátnost a nevyhnutelnost

smrti.“

Zvedla ruce. V dlaních se jí objevily dva prsteny, jeden větší a

druhý menší, jinak stejné - stříbrné kroužky připomínající

brejlovce, který si kouše ocas a na hlavě má korunu s

broušeným drahokamem.

„Tyto prsteny, které před tebou držím, byly vyrobeny před

mnoha staletími v Egyptě. Vyrobil je poslední čaroděj této

staré země, aby pomohly vznešenému páru zamilovaných.

Dokud prý každý z tohoto páru půjde věrně za svým nelehkým

úkolem, záře tohoto prstenu jej povede až k cíli. Čím bude cíl

blíže, tím jasněji bude prsten zářit.“ Titanic vzdychla. „Lidé

jsou ovšem příliš slabí a vypočítaví. Oba zklamali a zemřeli a

plamen prstenů uhasí.

Spletitou cestou se tento poklad dostal až k nám, kteří

nevládneme silou a čistotou lidské lásky schopné plamen

znovu zažehnout.“ A potom dodala jako dravec, který slétá ke

kořisti: „Ale vy jste smrtelní, princi! S tímto prstenem místo

kompasu můžete najít ostrov a cestou poznat, kde získáte

pomoc či útočiště. Pravou ruku potřebuješ na otěže a meč.

Navlékni si ho na levou.“

Jennifer měla sevřenou hruď. Ruprecht se zachvěl. Udělal

krok dozadu a řekl nejistě: „Nemám ale nikoho —“

Naklonila se k němu. Vlasy jí poletovaly jako obláček a voněly tymiánem

57

a růžemi. „Mary Villiersová?“ zašeptala.

Jako by ji chtěl odstrčit. „Ta nikdy mou nebyla.“

Jennifer se odtrhla od svých společníků a utíkala trávou, na

níž se třpytila rosa. „Pryč od něho s těmi tvými kouzly, ty

čarodějnice!“ křičela.

Titanic ustoupila směrem k Oberonovi a usmívala se. „Jedna

dívka si tu chce s tebou něco vyměnit,“ řekla.

Ruprecht chytil Jennifer za zápěstí. „Uklidni se, oni to s námi

myslí dobře.“ Jennifer se zastavila, ale dívala se na Titanii a

řekla:

„Co po nás chceš?“

„Vždyť jsi nás slyšela, dítě,“ odpověděla Titanic

laskavě. „Vezměte si prsteny a vzájemně si je

navlékněte na prst. Slibte si věrnost, aby se

prsten mohl stát světlem, které vás povede na cestě a bude

vás chránit.“

Jennifer chvíli stála, dívala se nejdřív na Titanii, potom na

Ruprechta, který tam stál v bílém světle mezi stíny. Měsíc

zapadal a vzduch chvílemi čeřil chladný vánek. Nakonec

Jennifer řekla: „Nemůžu mu dát to, co už mu patří.“

Za dubem se přitočil Puk k Willovi: „Jestli od ní ten prsten

nevezme, tak je hlupák, pokud nemá za lubem něco jiného.“

„To je holka!“ souhlasil Will. „To je odvaha, takhle riskovat

krk.“

Ruprecht se díval na Jennifer, potom jí podal ruku a řekl tak

jemně, jako by se bál rozbít křehký křišťál: „Má drahá,

nezasloužím si tvou věrnost. A tento slib nemůže posvětit

zákon ani církev svatá —“

„Platí však navěky,“ řekla přerývaně.

„To já nevím, ani ty. Vzpomeň si, že patříme každý na jinou

stranu v životě i ve válce. Ani já nemám rád tyhle pohanské

rituály.“

„Ale… budeš se jim muset podrobit… abys získal pomoc?“

Přikývl. „Jsem voják. A mou povinností je jít vstříc riziku.

Budeš-li stát při mně, než se vrátím, nebo dokud nepadnu,

budu i já stát vždycky při tobě. A potom, dopřeje-li nám to

osud, promluvíme si.“

Odpověděla mu se slzami v očích: „Budu žít nadějí, co mi potom

řekneš.“

„Poklekněte, děti, zde před posvátným kamenem,“ přikázal

Oberon. Poklekli ruku v ruce. Oberon k nim přistoupil a jeho

skřítci mu udělali nad korunou ohnivý vír. Oberon položil

dlaně Ruprechtovi a Jennifer na hlavu.

„Jak dub a keř a jarní slunce svit, jež časy staré zřely, nové

budou zřít, jak dole zem a nad ní vzdušný vír, ' jak živý

plamen, tiché vody mír, tak věrni stůjte sobě navzájem, slib za

slib budiž toho důkazem.“ Odpověděli současně jako ze sna:

„Slibujeme.“ Titanic přistoupila ke svému pánovi. „Navlékněte

si navzájem prsten,“ řekla jim. Poslechli a udělali to. „Ať se

tento znak vašeho spojení stane poutem, které pojí chlapce s

dívkou, muže s ženou, a září vám na cestu životem.“

„Sbohem,“ pronesli Oberon a Titanic současně. „A

přijdete--li k cestě zarostlé, jen láska pomůže vám

zdolat zlé.“

Ruprecht a Jennifer i s doprovodem odešli. Mýtinu zahalila

tma.

„Kde jsi, miláčku?“ vykřikla Jennifer. „Já najednou nic

nevidím!“

„Měsíc se schoval pod koruny stromů, drahá,“ odpověděl. „Neboj se,

dokud máš hvězdy nad sebou.“

Puk šťouchl do Willa Fairweathera. „I já musím pospíchat,“

řekl. „Myslím, že tuhle noc žerty ještě neskončily.“

„My se taky musíme vydat na cestu, s princem,“ odpověděl

Will. „Až jeho domácí zmerčí, že zmizel bez zaplacení, bude

lepší bejt už o pár mil dal.“ Mluvil ustaraně. „Já na ty kouzla

moc nekoukal. Ona do toho dala celý srdce, ale on ne. Ono by

59

se to taky nemuselo povíst, kdyby to odbyl… A my vlastně ani

nevíme, jakým směrem se vydat!“

„Já bych řekl, že na západ,“ radil Puk. Odmlčel se a potom

dodal: „No, a kdybyste se zajímal o hospody a tak - příteli,

kdybyste někdy nutně potřebovali přístřeší, tak nezapomeňte

na tohle. Znám hospodu, kterou lze vidět nebo do ní vstoupit,

jenom když jste nějak spojený s kouzly. Ona se stěhuje z místa

na místo, ale možná by ji našel ten prsten, třeba by vám i do ní

otevřel dveře… Už musím jít. Pán volá. Rychle.“ A byl pryč.

Jak si Willovy oči zvykly na šero, zpozoroval na

skále Jennifer s Ruprechtem.

„Nechci tě poslat zpátky, samotnou a vyčerpanou.“ V princově hlase

bylo skutečně slyšet bolest.

„Ale nemůžeme dělat nic jiného,“ řekla Jennifer. „Já zůstanu,

budu se za tebe modlit a vždycky tě budu milovat, Ruprechte.“

Políbili se. Vydala se na cestu do temného lesa. Chvíli se za ní díval a

potom řekl: „No tak, kamaráde, připrav se na cestu,

dokud je odliv a vítr ještě nemá sílu.“

VIII

KUCHYŇ VENKOVSKÉHO SÍDLA

Místnost byla postavená z obyčejných červených cihel.

Podlaha se svažovala k odpadovému žlabu, který ústil v

příkopu. Nad otevřeným ohništěm s komínem visel hák na

velký kotel, v němž se vařila voda. Vedle ležela hromádka

srovnaného dřeva a poblíž stál zvýšený pultík a dřez. Všude

byla rozestavená vědra, škopky a nejrůznější nádobí, police

byly plné kuchyňského nářadí a jiné viselo ještě na stěnách.

Lesk mědi a temně barevné nádobí činily z této prostory

nejpestřejší místnost celého domu.

Pozdě v noci tu však byla zima. Siru Malachimu Shelgraveovi

šla od úst bílá pára. Když se zastavil, utichl klapot jeho

podpatků, odpovědělo mu však vrznutí vchodových dveří.

Zvedl lucernu a ta vrhla kolem sebe obrovité stíny.

Vstoupila Jennifer. Když ho spatřila, přerývaně se nadechla, zavrávorala a

uskočila dozadu.

„Stůj, běhno!“ vykřikl. „Zůstaň, kde jsi, nebo se zastav.“

Nemohla ho úplně poslechnout. Upadla. Nohy se jí

rozjely na podlaze a jejich štíhlost prosvítala dírami v ušpiněné

zmáčené sukni. Zůstala opřená o lokty, hlava se jí propadla mezi

nahrbená ramena, lokny jí spadaly do tváří a celé tělo jí rozechvívaly

tlumené vzlyky.

Shelgrave stál nad ní. „Už chápu, proč mě Bůh nechal tuto noc bdít,“ řekl

hlubokým hrdelním hlasem. „To abych tě viděl ze své pozorovatelny na

střeše, jak se plížíš přes můstek k zadnímu vchodu, který sis jistě nechala

otevřený — kolik hodin?“ Divoce jí přikázal: „Mluv, děvko!“

Stále ještě nabírala sílu a dech. Postavil lucernu na pultík.

Prostoupil kuželem jejího světla, chytil Jennifer za hlavu,

uchopil plnou hrst jejích vlasů a škubl jí hlavou dozadu

nahoru. Druhou dlaní ji bil do tváří — pravá, levá, pravá, levá.

61

Pod údery jeho ruky se jí nakláněl krk ze strany na stranu.

„Našla sis smrdutého pasáka vepřů,“ těžce oddechoval, „a

pelešila ses s ním v nějakém špinavém chlívku? Nevděčná

Jezebel, nebudeš mít klid, dokud z tebe nevymáčknu pravdu.“

„Neudělala jsem nic špatného,“ chrlila přerývaně mezi údery

jeho ruky. „Pří… přísahám před Bohem —“

Pustil ji, napřímil se a stál s rozkročenýma nohama a hřbetem

ruky na ústech. Vysoká čepice vytvářela přes jeho

obličej stín jako masku, v níž mu svítily jen oči. „Tak co

tedy?“

„Ani já jsem nemohla usnout,“ vzlykala. „Myslela jsem si, že by mi

pomohla procházka… došla jsem ale moc daleko a… ztratila jsem

cestu —“

„Dívka sama potmě venku? Neříkej!“

Zvedla ruce. „Prosím, strýčku, pro pouto, které nás váže —“

Ve světle se zablýskl její prostředníček na levé ruce.

Shelgrave ji popadl za zápěstí. Sevřel jej tak pevně, až vyjekla

bolestí. Chvíli se na ni díval a potom jí strhl prsten a pustil ji.

Dala si ruku k ústům, aby utišila bolest. Prst měla červený, jak

jí z něj ve spěchu sedřel kůži. Dívala se na něho pohledem

polapené laně.

„Kdo ti to dal?“ řekl nakonec šeptem. Otáčel prstenem v ruce.

Kámen se třpytil jako vzácný drahokam. Zařval na ni: „Žádné

další lži!“

Schoulila se a mlčela. Zvedl nohu, jako by ji chtěl kopnout do

obličeje. Přitlačila se ke zdi, kryla se rukama a koleny a čekala.

Dal nohu dolů. „To je královský prsten,“ mumlal. „To je od

toho prince Prolhance?“ Náhle se vyděsil, až se zapotácel. „Od

prince. Od prince Ruprechta —“ Otočil se a ječel: „Naffertone,

vzbuď se! Co jsi to za lokaje, válíš se v posteli a před očima ti

tu běhá ďábel. No tak, Naffertone, ke mně!“ Bylo slyšet jen

ozvěnu. Zdola se ozval štěkot probuzených hlídacích psů.

Majordomus prošel v noční košili temnou chodbou do

kuchyně. „Jdi za strážemi u komnat prince Ruprechta,“ poručil

mu Shelgrave. „Podívej se, jestli tam je. Rychle, hňupe!“

„Ano, pane.“ Drkotaly mu zuby. „Jen mi dovolte zapálit

lucernu od vaší svíčky. Je tu tma jako v hrobě.“

„Tak pospíchej, ať se v něm co nevidět neoctneš.“ Shelgrave

strhl z přihrádky řezbářský nůž.

Nafferton odvrátil pohled od Jennifer, zapálil si svíčku a

spěšně odešel.

Shelgrave zíral na Jennifer. Sledovala, jak stále znovu a znovu

zkouší ostří nože o palec. Na tváři se mu objevil zvláštní

úsměv. „Tak co jiného tě mohlo vylákat v noci ven, no?“ řekl.

„Je přece naprosto jasné, že sis ho oblíbila, toho královského

zloducha. A když skončil den, tak jsi ho proti mé vůli

vyhledala.“

„Nedělala jsem nic tajného, strýčku, vůbec nic.“ Snažila se

jazykem navlhčit rty, ale ústa měla vyprahlá a hlas jí

přeskakoval, že ji bylo sotva slyšet. „A jak bych vůbec mohla?

Věděla jsem, že by ses to dověděl. Prostě jsem řekla stráži po

pravdě, že jsem ztratila dárek od maminky na památku, který

jsem mu ukazovala, že mohl zůstat u něj ve věži. Tak mě

pustili dovnitř. Mluvili jsme před nimi, pomáhal mi hledat, ale

nic jsme nenašli… a pak jsem se rozloučila.“

„A na druhé straně místnosti, když vás na okamžik nebylo

vidět za závěsem postele nebo za jeho širokými zády

— ti ukryl ten prsten mezi ňadry?“ Shelgrave napíchl prsten na

nůž. Prsten na noži zacinkal a to vyvolalo

hysterii u probuzených psů a hlasité okřiknutí odkudsi z

křoví.

Jennifer se namáhavě postavila na nohy. Musela se opřít o

zeď, aby se udržela ve stoje, a hlasitě nabírala dech. Zvedla

však hlavu a odpověděla pevně. „Uhodl jsi. Byl to důkaz

jeho… lásky. Chtěla jsem si ho schovat, dokud nebude mír…

ale dnešní noc jsem neodolala —“

63

„Tak zrádkyně,“ přerušil ji jízlivě, „zradila jsi dům, který ti

poskytl přístřeší - měli bychom ti useknout bradavky z tvých

zrádných ňader, abys na nich nechovala jeho ďábelského

spratka, nebo ti usekneme nos, jako to dělávali běhnám?“

„Ne, ne, Bože, pomoz!“ Dusila v sobě výkřik, nadechla se a

zvedla ramena. Pozvedla k němu oči zelené jako rys. „Já mám

ale svá zákonná práva,“ odsekla. „Postav mě před soud, jestli

chceš. Nic jiného udělat nemůžeš, za ty bludy, co tu říkáš, by

tě postavili mimo zákon.“

Hodil nůž na zem, až zarachotil na kamenné podlaze. „Mám

ale poručnické právo, ty prostopášnice, tě svléknout a zmrskat

ti záda i zadnici, dokud tě ten satan nepustí.“

Blížící se hluk odvedl jejich pozornost ke vchodovým dveřím.

Do kuchyně vběhl halapartník. Lucerna, kterou vzal z držáku

ve věži, vrhala rudé záblesky na jeho helmu, krunýř i na jeho

tvář, jejíž přísný výraz se rozplynul v neskrývané hrůze. Za

ním vstoupil Nafferton a služebnictvo, které probudil hluk.

Netroufli si vstoupit až do místnosti, tísnili se jen ve dveřích.

„Sire Malachi, váš vězeň uprchl!“ vykřikl voják.

Shelgravea zamrazilo. „Jste si jisti?“ zeptal se.

„Prohledali jsme všechno kousek po kousku, jak

jste nám přikázal.“ Hlasitě zavrčel. „Ostatní ještě

hledají - nikde není ani stopy - jak mohl uprchnout? Nic jsme

neslyšeli. Jedině že by skutečně byl černokněžník. Na

jakých netopýřích křídlech slétl?“

„Nefňukej,“ okřikl ho Shelgrave. „Žádný nepřítel ještě ne-přelstil

zbožnost.“

„Ale já… já jsem hříšník.“

„Ty jsi člověk. Jdi připravit oddíl, který ho bude stíhat, a taky denní stráž a

psovoda. Vyjedeme během hodiny.“

„Za tmy?“

„Zanedlouho bude svítat. A nemůžeme ztrácet čas, dokud je

stopa ještě čerstvá.“ Shelgrave se naklonil k Jennifer a řekl

šeptem. „Nejdřív půjdeme po tvém pachu… nebo po

Ruprechtově, jestli se smísily. Máme spoustu věcí, které jste

oba používali.“ A hlasitěji dodal: „Připravte se. Rozsviťte v

domě, sbalte jídlo a připravte všechno jako na hon na vlka. Ty,

Naffertone, pošli pro Prudence Whitcombovou,“ — odmlčel se

a přemýšlel — „a pro čeledína Sima.“ Nastal chaos, mluvili

jeden přes druhého. Shelgrave zvedl ruce, aby je utišil, a řekl s

důrazem na každé slovo: „Buďte všichni opatrní. Drželi jsme v

tajnosti, že tu byl, ten pekelník. Teď vám důrazně přikazuji,

držte v přísné tajnosti, že je pryč. Povzbudilo by to

nespravedlivé. To nesmíme dopustit, počkejte, až bude

bezpečně v poutech v Londýně. Potom ať vejde ve známost

pravda.“

Udělal rozmáchlé gesto rukou. Všichni se rozešli. I když jejich rozchod

provázel ještě větší hluk a sílilo světlo, jak se zapalovala jedna lucerna od

druhé, Shelgrave a Jennifer zůstali o samotě.

Řekl jí téměř smutně: „Nejitři rány, které jsi mi už

uštědřila tvrzením, že s tímhle nemáš nic společného.“

Odpověděla stejně klidně a tiše: „Ne, je to pravda.

Naplánovala jsem lest. Chtěla jsem schovat prsten a doufat, že

se hned nezjistí pravda a nic se se mnou nebude spojovat.

Cožpak náš Pán nepřikázal, aby muž a žena odešli od

ostatních?“

„Co se mezi vámi stalo?“ vyhrkl.

„Méně, než bych si přála,“ vzdechla.

„Jak jsi mu pomohla? Zhřešila jsi?“

„Upustila jsem provaz, který jsem měla pod sukní, a

lístek, kde stálo, že uklidním psy a odvedu ho do lesa. Nic víc.“

„Ale ten prsten tě usvědčuje ze lži. Je toho víc. Když ovšem

budeš přísahat na bibli —“

Zakroutila hlavou.

„Ne? Potom musím připustit ještě něco horšího, než je

65

větévka shořelá v žáru — třeba čarodějnictví. Ten prsten s

hadem by mohl být znamením Satana a Ruprechta osvobodily

čáry, ne lest.“ Přiblížil jí prsty k hrdlu. „Jestli ses dostala až tak

blízko k peklu, vzpomeň si, co stojí v Písmu: Čarodějnici

nedáš živu býti.“

Zavřela oči a sevřela pěsti, potom oboje otevřela a řekla:

„Přísahám ti před Kristem, že taková nejsem. Víc už mluvit

nebudu.“

„Ty si to ještě rozmyslíš.“ Shelgrave se rozhlédl.

Ve dveřích se hrbil ošklivý neupravený muž. Byl cítit hnojem.

„Chtěl jste mě?“ zeptal se.

„Ano, Sime.“ odpověděl Shelgrave. „Viděl jsem tě krotit

svéhlavá zvířata. Tuhle práci máš rád. Dám ti příležitost.“

Nečekali dlouho a vstoupila Prudence. Bývala by

přišla dřív, kdyby se nemusela narychlo oblékat. Zapomněla však

na účes a vlasy jí splývaly v šedých splihlých pramenech. „Co se

děje, sire Malachi?“ zeptala se ve dveřích. Když

zpozorovala Jennifer, spěchala k ní s nataženýma rukama.

„Chudinko malá! Kde jsi byla? A ty modřiny na tvářích —“

„Dost!“ zarazil ji Shelgrave. „Není žádná chudinka, je to poběhlice a

pustila našeho vlka z klece.“

Prudence si dala ruce na ústa a doširoka otevřela

oči. Sim se hihňal. Jennifer se na ně rázně podívala.

„Jsem na cestě za ním,“ řekl Shelgrave. „Vy dva se o ni zatím

postarejte. Neubližujte jí, ale držte ji zavřenou v jejím pokoji.

S nikým se nesmí setkat. Může dostat jídlo, ale nesmí spát, ani

na okamžik nesmí usnout.“

„To nemohu udělat, i kdyby byla zaprodaná peklu,“

protestovala Prudence.

„Já můžu,“ prohlásil Sim dychtivě.

„Říkám ti, neubližuj jí…“ připomněl mu Shelgrave. „Ale

kdyby usínala, zatřes s ní, nebo křič, štípni ji, polej ji vodou —“

Obrátil se k Jennifer: „To je ten nejmírnější trest, jaký znám. Jestlipak si

troufneš poděkovat Bohu, kterého jsi zradila, za to, že jsem

tak milosrdný?“ A odměřeně poručil ostatním: „Odveďte

ji. Já vyrážím na hon.“

67

LESNÍ PASEKA

Nad hustou černí stromů tančily hvězdy před blížícím se

úsvitem. Tráva nasáklá rosou byla matně šedá a stojící kámen

vypadal jako posetý olověnými skvrnami. Nad zemí se

vznášela průhledná mlha.

Ticho odcházející noci náhle přerušil jakýsi hluk. Ozval se

štěkot psů, křik mužů a halas trubek. Za hlasitého dusotu kopyt

a praskání větví se sem přihnali Ruprechtovi pronásledovatelé.

„Holá, stát!“ vykřikl Shelgrave. Ztratil v lese čepici a temeno

hlavy mu svítilo. „Psi už začínají šílet!“

Psi byli skutečně nepříčetní a neustále štěkali. Psovod

vyskočil ze sedla a práskl mezi ně bičem. „Ticho, klid!“ křičel

na ně. Přiblížil se Shelgraveův kůň, plachý jako ostatní.

Psovod zvedl oči od smečky k vůdci a řekl: „Chytili tu nějaký

pach, který je úplně zbláznil.“

„Ďábel,“ ozval se hlas z rozbouřeného davu jednotky. „Ať nás

nebesa dnes chrání.“

„Ať si ďábla vezme peklo!“ vykřikl Shelgrave. „My chceme Ruprechta.“

Jeho kůň zařehtal a couvl. Opřel se do ostruh a donutil zvíře zastavit.

Podobným způsobem si vynutil disciplínu i psovod. Měl tucet

psů, většinou slídičů, tři byli vysocí chrti, poslušní a snadno

zastrašitelní. Podobně ukáznili koně i ostatní jezdci. Jeden kůň,

který jezdce neměl, ještě rozčileně podupával a ržál, čísi ruka v

rukavici však pevně uchopila jeho uzdu.

Občas se zablýsklo brnění. Jinak byla jednotka sotva vidět.

„Sire Malachi,“ ozval se jakýsi muž, „to bylo

vyčerpávající tápat tou tmou —“

„Měli jsme před sebou cestu,“ odsekl Shelgrave. „Ano,

většinou. Ale i tak jsme unaveni. Nebylo by rozumnější počkat

na svítání?“

„Naše kořist nepočká,“ Shelgrave se napřímil. „Co to slyším

za zvuk?“

Pasekou se ozval škodolibý smích. Mlha zhoustla a vytvářela

zlověstné stíny. Psi vyli a tísnili se k sobě. Koně znovu

zneklidněli. Palčivý zápach jejich potu se mísil s kyselým

pachem potu lidského.

„Zabloudili jsme na zapovězené místo, obávám se,“ šeptal

psovod. „Podívejte,“ ukázal před sebe. Všude mezi stromy,

jejichž větve se ohýbaly na pozadí Mléčné dráhy jako zahnuté

drápy, blikala tlumená modrá světélka. „To je Eliášův oheň,

mámení smrti.“ Ticho jako by se prohlubovalo. „Sovy houkají

a havrani hladově krákají.“

„Sire Malachi, vraťme se domů,“ naléhal jeden z vojáků,

„dokud můžeme.“

Shelgrave vytáhl meč. „Kdo tohle místo zapověděl?“ zeptal se.

„Přinejhorším nějací duchové. Čeho se bojíte víc, jejich nedomrlé zášti

nebo Božího hněvu za to, že jste utekli před svou povinností? Švihni ty

čokly! Odtud určitě vede stopa.“

V dálce se ozval zvuk rohu. Rychle se přibližoval. I když se

vlhký vzduch ani nepohnul, na obloze bylo cítit vichr a dusot koňských

kopyt.

Shelgrave bičem a ostruhami donutil koně, aby s ním objel mýtinu.

Prodírali se křovím a větvemi. „Tak si to vezmi, špinavce, a tohle, a tohle

taky,“ křičel přes usekané větve. „Jestli máš sílu, jsem tady, budu ti dělat

terč.“

Psům jeho chování dodávalo odvahu. Psovod dva držel za

obojky a nechal je pátrat. Mezitím se stejně jako jeho druhové

bezvýsledně rozhlížel na všechny strany.

Hluk přerostl v bouři. V neviditelné vichřici se mísil rachot

lebek s dusotem koňských kopyt a vytím vlků. Kolem projel

obrovský jezdec vyčnívající nad koruny stromů. Zahlédli jen

parohy na jeho hlavě, tyčící se ke hvězdám, které náhle

vypadaly nepřátelsky. Zatroubil na roh, až jim to projelo celým

tělem.

„Herně, Divoký lovec!“ vykřikl kdosi. Opřel se do ostruh,

69

otočil koně a ujížděl domů.

Shelgrave byl blízko. I on pobídl koně, chytil zběha za rameno

a zacloumal s ním. Voják sklouzl ze sedla, dopadl na zem,

několikrát se převalil a omámeně si sedl.

Nebeský jezdec mezitím zmizel. Slyšeli, jak utichá hluk.

Postupně jej přehlušilo Shelgraveovo posměšné volání:

„Třeba to byl on - hrdina z babských povídaček, strašidlo z pohádek pro

děti nebo pro paničky, to mi připomíná toho tlustého Falstaffa. A dostal za

to, co zasloužil… lidskou rukou. Slyšíte mě? Lidskou, lidskou. Není

pochyb o tom, že se Ruprecht spolčil s peklem a jeho přisluhovači nás teď

chtějí zastrašit. Ale protože jsme ho porazili na Marstonské pláni a

rozprášili jsme tu jeho bandu - tak vidíte, jak je peklo neschopné! Tihle

divocí pohanští duchové jsou bezmocní, když na nás můžou posílat jen

vidiny. Nevšímejte si jich nebo je proklejte, jestli si myslíte, že vám za tu

námahu stojí, ale nikdy se před nimi nezastavte.“ Jeho kůň se vzepjal na

zadní a ostří meče se zalesklo. „Psi štěkají, jeďme. Za chvíli nám na cestu

vysvitne slunce a posvítí nám na naši kořist.“

Jak kolem nich utichal hluk, dodali si odvahy,

které se jim zpočátku nedostávalo. Psi chytili stopu a vyběhli na

jelení stezku. Psovod a shozený voják vyskočili do sedla.

Shelgrave zanotoval válečnou píseň a brzy se k němu

přidaly hluboké hlasy za jeho zády.

IX

MOST PŘES ÚDOLÍ

Ruprecht s Willem jeli po mostě a východ slunce měli po levici. Dole v

údolí se mísila záře se stíny a ranní mlhou. Objevil se náznak slabého

kovového paprsku. Vedle se táhla sytě zelená pastvina plná bílých a zlatých

řeřich pod zvonkově modrou oblohou. Před sebou měli na dohled dvě

chaty. Byly několik mílí daleko mezi stromy. Blíže k nim stál pasáček,

opíral se o hůl a zíral na dva cizince na mostě.

Za nimi se na obzoru směrem na sever tyčily mlýny

nového věku a vypouštěly do oblohy špínu.

Ruprecht pobídl patami koně. „Ták se pohni, ty loudo,“ řekl

bez většího efektu.

„Já bych nebyl pro vzpouru,“ poznamenal Will, „ale láme mi

srdce to pohrdání Vaší Výsostí. Taky už mě svrbí pozadí.

Království za sedlo!“

Ruprecht se uvolnil. „No,“ smál se, „když tvoje zadní část vyznává

buřičství, ať jede přede mnou. Jaké království že to nabízíš?“

„To, co teď jedu dobýt, to by mohlo bejt až v Americe,

kdybych měl sedlo. Zatím se ale, pane, musíme spokojit s tím, jak

se couráme, jak zpívají skřivani a bzučí čmeláci, s tou studenou

sladkou vůní — i když na tohle jsem líp vyzbrojenej než vy,

pane — a to vo moc. Moc tedy pozor nedáváme - bezpečně

jsme se ztratili. Už taky bude čas na oběd.

Rozbijeme tábor?“ Will otevřel mastnou koženou tobolku

u pasu a lovil v ní chleba a sýr.

Ruprecht nepřítomně přikývl, v duchu cosi počítal. „Počkej, já

si vybavím mapu,“ mumlal. „Přímo do Chesteru, snad sto

padesát kilometrů, možná méně. Doufejme, že zůstal v rukou

přátel. Jestli ne, je to brána do severního Walesu, který je

pořád silně loajální.“

„Proboha!“ vykřikl Will. „Pozor!“

Ruprecht se otočil a sáhl rukou po meči. „Co?“

71

Will si odhrnul neupravené světlé vlasy a nastavil ucho.

„Vzadu. Psi. Slyšíte je?“

Přes šustot trávy, která jim sahala až po kotníky, bylo z dálky

slyšet těžký dusot koní a jakýsi zpěv. „Možná je nějaký zeman

na honu na lišku,“ řekl Ruprecht. Mluvil monotónním drsným

hlasem. „Nebo na jelena, když dnes může každý šašek okrást

krále -“

„Možná,“ odpověděl Will skepticky. „Blíží se rychle. Poplácal

koně po krku improvizovanými otěžemi. „Měli bychom se

radši schovat. Tam v tom lesíku?“

„Ten nás před psy neschová,“ namítl Ruprecht. „Nanejvýš si tam najdeme

stanoviště. Hyjé!“ Ruprecht i jeho společník pobídli koně k trysku.

Zanedlouho se dostali až na hřeben, z něhož bylo vidět do

daleka. Sluneční paprsky jim dráždily oči. „Na slunce brnění

neplatí,“ řekl Ruprecht.

Will tleskl dlaněmi o sebe a svraštil neoholenou tvář.

„Proboha, generále! Ze už by vás doma pohřešovali?“

„Vypadá to tak. Tuším, jak se to stalo.“ Ruprecht sklíčeně sevřel

rty. „Chudák Jennifer.“

Po chvíli se otřásl a řekl: „Ne. Snad můžeme doufat, že to tak

zlé nebylo. Vždyť jsem viděl, jak přívětivým pohledem ji strýc

sleduje — snad to nebylo pokrytecké ani mechanické -když ji

bude trestat, jistě nebude příliš krutý.“

„To bude až na nás,“ řekl Will. „Co radíte, pane?“

V Ruprechtovi se probudil válečník. „Rychle. Musíme si najít

dobrý úkryt, odkud nás živé nedostanou, a donutíme je, aby za

nás draze zaplatili.“

„Oškubeme je.“

„ Pokud ovšem nedojde ke šťastné náhodě —“ Ruprecht

se naklonil, zastínil si oči proti slunci a podíval se

dolů do údolí. Mlha se začínala zvedat a v údolí se objevila

železniční trať a semafory. „Tuhle trasu jsem zvolil

navzdory tvé radě, Wille, protože - podívej se, co je tam

dole. Snad abychom to šli prozkoumat, když nic jiného.“

Pobídl koně k úbočí kopce.

Své pronásledovatele tak na chvíli ztratili z očí. Když se však

znovu objevili, byli tak blízko, že bylo možné dobrým zrakem

rozlišit i detaily: osm mužů v helmách a krunýřích, jeden

puritánský civilista celý v černém a jeden muž v červeném

kabátě, který křičel povely na smečku psů. Když před sebou

spatřil oba uprchlíky, zatroubil na polnici.

„Ano, to je opravdu Shelgrave,“ potvrdil Ruprecht. „Za chvíli bude u nás!

Honem! Raus mit dir!“ Tasil meč a popíchl hubený koňský zadek, až se

jeho majitel dal do klusu. Vyžadovalo značnou jezdeckou zručnost udržet

se na koňském hřbetě bez sedla. Will zůstal vzadu, držel se křečovitě hřívy

a vlál ze strany na stranu. Cesta se svažovala a koleje byly najednou blíž.

Blíž byly ovšem i kulaté hlavy a veškerý halas kolem nich včetně syrového

zpěvu jejich psů.

Ozvalo se zahoukání. Podél hřebenu kopce pod úpatím asi dvě

míle od severu k jihu jel vlak. Ruprechtovi na ruce zazářil

prsten. Princ si toho však nevšiml.

Lokomotiva bafala, rachotila a chrlila kouř a

jiskry jako černé monstrum uprostřed této poklidné krajiny.

Něco krásnějšího snad Ruprecht ještě neviděl. Za

lokomotivou rachotil tendr a půl tuctu prázdných

otevřených vagónů. Určitě míří k uhelným dolům, aby mlýny

měly čím mlít.

Ruprechtův kůň zafrkal a polekal se. „No tak, ty divochu,“ uklidňoval ho

princ. Kůň cítil z jeho kolen a rukou klid a oporu. „Ták, dobře, dobře,

statečný hoch, odvážný chlapík, echter Knecht —“ Ohlédl se přes rameno a

viděl neohrožená zvířata svých pronásledovatelů. Škodolibě zavolal na

Willa: „Díky, chlapče, za tvou apatii!“

Postupoval dál. Odhadoval rychlost a vzdálenost, stával se

kentaurem, dojel až k trati pár metrů a vteřin před vlakem.

Kameny na náspu chrastily koním pod kopyty. Strojvedoucí

cosi rozhořčeně křičel, ale v rachotu a skřípění to nebylo

slyšet. Zatáhl za provázek a pronikavě zapískal. Ruprechtův

kůň se rozběhl úprkem a princ se objevil vedle vlaku. Do tváře

73

mu dýchlo horko, pára a mastný pach oleje. Chytil se zábradlí

na plošině a jedním skokem se ocitl na lokomotivě.

Strojvůdcova tvář, v jejíž černi od sazí vynikal

nápadně růžový jazyk, ztuhla v úděsu. Topič, který byl

robustnější, se rozmáchl lopatou. Ruprecht však chytil násadu do

levé ruky. Byl o půl hlavy větší než oba muži. Po boku se

mu leskl meč. Vztyčil se nad ně a gestem naznačil

povel. Posádka se uchýlila na hromadu uhlí v tendru. Skrčení a

reptající sledovali, jak pracuje s pákami, které regulují tlak a řídí brzdy.

Vlak zpomalil do houpavého tempa. Will Fairweather spadl z koně a

koulel se po trávě ze svahu. Když se postavil na nohy, měl v patách chrty.

Tasil šavli, několikrát s ní máchl kolem sebe, na slunci se zatřpytila

rubínová krev, psi se skáceli nalevo a napravo a zbytek smečky se se

zmateným jekotem rozutekl. Kulaté hlavy se mezitím ze všech sil

snažily udržet se v sedle. „Honem, Wille!“ volal Ruprecht.

Dragoun vzal nohy na ramena. Na to, jak nemotorně běžel, se

dostal k lokomotivě neuvěřitelně rychle. Ruprecht mávl na

strojvůdce a topiče. Pochopili a vyskočili. Potom popadl Willa

za ruku a vytáhl ho nahoru. „Tady je topeniště,“ křikl.

„Přikládej jako ďas, který si jde pro někoho z nepřátel, a jako

bys zase nakládal hnůj.“

Zapískal na píšťalu a zazvonil na zvon, aby vyplašil koně.

Kola pod jeho vládou opět nabrala rychlost. Will si

nenechal ujít příležitost, aby udělal dlouhý nos na

pronásledovatele, a pustil se do práce.

Než se dala Shelgraveova družina znovu dohromady, byl vlak

pryč. Chvíli seděli a dívali se mlčky jeden na druhého, jen

koně tu a tam frkali a funěli. Z udidel se jim kouřilo, slabiny

jim byly sladce cítit. Psi leželi poblíž vyčerpaní.

„Tak, sire Malachi,“ zeptal se konečně psovod, „co máme

dělat dál?“

Shelgrave se napřímil. Navzdory své bledé tváři a mžourajícím očím

působil v tu chvíli nejodhodlaněji ze všech. „Jedeme dál, samozřejmě,“

vyhrkl. „Pokud se to nepodaří… potom zvážím, co dál.“ Pobídl koně. Ten

byl schopen jen klopýtavé chůze.

75

U SEMAFORU

U druhého semaforu Ruprecht zastavil. Byla to vysoká dřevěná věž,

z níž se zvedala dvě nápadně pruhovaná ramena se špičkou

z leštěné mědi. Z kladek vedla lana k plošině, na

níž byly připevněny dva vrátky se západkou, jimiž se celé

zařízení zvedalo. To stálo před prkennou budkou, odkud se

vypotácel stařec, který měl na starost obsluhu. Na

tuto práci byli vždy najímáni starci nebo sotva odrostlé děti.

Nepotřebovali nijak zvlášť dobrý zrak, i když

konstrukci vlevo i vpravo bylo sotva vidět.

Součástí jejich výbavy byly dalekohledy.

„Co se děje?“ zeptal se třaslavým hlasem. (Ruprecht

majestátně seskočil z lokomotivy. Zadunělo to a zvedl se oblak

prachu.) Muž přimhouřil oči a podíval se zblízka: „No ne, ty

nejsi od posádky… nemáš uniformu… vlasy na ramena —

proboha, kavalír!“

„Neublížím ti, mistře, když zůstaneš klidně stát,“ řekl

Ruprecht. Došel k vrátkům, vytáhl meč, přeťal lana a stočil je

dovnitř. „Potřebujeme na chvíli přerušit spojení. Proto musím

tahle lana rozsekat jako bylinky k obědu — a, hmm, tohle

hezké optické zařízení si taky vezmu.“

„A eště kódovací knížku,“ dodal Will z plošiny lokomotivy,

kde pečlivě sledoval ovládací zařízení. „Nakrmíme s ní kotel.

Vsadím se, že ta bude eště hůř nahraditelná nežli ty špagáty

nebo to špiónský kukátko. A jaký slitování by zasloužil

chladnokrevnej puritán, kterej se stejně furt jen učí ty jejich

litanie.“

Ruprecht se plácl do stehen. „Nebesa, ty máš ale hlavu na svém místě!“

„Tak ji tam mějte taky, Výsosti. Ta moje by totiž visela,

kdyby to moje Adamovo jabko tu váhu neuneslo.“

„Tu knihu ale nespálíme,“ usoudil Ruprecht. „Až přerušíme ještě víc

článků řetězu, budeme třeba chtít sami poslat vzkaz. Budu o tom

přemýšlet.“

Ostří jeho meče zatím sekalo a sekalo. Když se uspokojil,

že oprava nebude jednoduchá, vešel do budky, vzal

knihu a sklíčeně se usmál, když si na titulní straně

přečetl, že byla před několika lety registrována se

souhlasem Jeho Veličenstva. Potom znovu vyšel ven. „Ten

dalekohled, mistře,“ řekl. „Nemusíš se bát hněvu

svých nadřízených, proti nám jste bezmocní.“

„To jistě jsem. Díky Bohu, pane.“ Stařec vtiskl nástroj princi

do ruky.

Ruprecht zvedl obočí a podíval se dolů na malou shrbenou

postavu v omšelé pracovní haleně. „Ty jsi věrný králi?“

„Zapřísahám vás, ani slovo,“ odpověděl muž. „Musel bych na žebrotu, a

nejen já — mně už se nic nestane — ale moje Sára, ta vykašlávala celý

plíce po krvavejch kouskách - já jsem šel prosit vo trochu uhlí, abychom si

aspoň ohřáli ten kurník, co jsme v něm bydleli - ale když zaplatíte nájem a

nějaký ty fazole, co vám zbyde…? Já ne, pane, ale můj syn, jedinej, co nám

se Sárou zůstal naživu, a jeho žena a děti, voni by přišli vo místa, co mají u

tkalcovských stavů a na trati v Bradfordu, a co by s nima bylo? Už tak se

jim žije prachbídně.“ Snažil se stát rovně, aby viděl princi do očí, ale strávil

příliš velkou část života v předklonu.

„Za mýho dětství to bylo jinak,“ řekl. „Viděl jsem aspoň

kousek toho, jak se žilo postaru a často jsem si

říkal, jaký mám štěstí, že jsme se se Sárou nenarodili zrovna

nikde jinde, kam ještě tenhle pokrok nedošel. Ne že by

byl náš zeman nějaký anděl, to ani zdaleka ne, pane.

Ono ohýbat se od rána do večera nad srpem taky nebyl žádnej

med, člověk se pak sotva udržel na nohou, jak se mu

klepala kolena. Ale někam jsme patřili, pane, a

měli jsme k povinnostem taky svý práva a ručil za ně

sám Earl Siward. No jo, u toho jsme si museli mlít jídlo na jeho kamenech

za jeho cenu, museli jsme s ním na lov, ale když nás jeho hlídač

chytil se zajícem, s jedním z těch stovek, co nám chodily na

zelí, tak za to bylo bití nebo den na pranýři. Ale jak je Bůh nade

mnou, pane, zeman nikdy nezabral kus obecního

pozemku, nikdy nikoho nevyhodil z baráku a jeho paní taky nikdy

nenechala chudáka nemocnýho nebo starce na holičkách. .. a pane, Bůh

77

ochraňuj krále.“

Will přešlapoval z nohy na nohu. „Nejsme o moc dál, než

jsme byli včera, Výsosti,“ naléhal.

„Ano, vydáme se na cestu.“ Ruprecht poklepal na shrbené rameno před

sebou, otočil se a vyhoupl se na plošinu.

Koleje vyprávěly svůj příběh, lopata cinkala a škrábala o uhlí,

ukazatele se rozkmitaly a lokomotiva se trhaně dala do

pohybu.

Mistr u semaforu, malá postavička mizící v dálce, mával

vlaku na cestu, dokud nebyl z dohledu.

DÁLE NA JIH

Krajina byla stále hornatá, ale zvolna se měnila z pastvin na

ornou půdu. Na slunci zlátlo obilí a louky měly smaragdově

zelenou barvu. Na polích už začaly žně, za nekonečnými

řadami ženců se srpy šly ženy s hráběmi. Zde se mezi velkými

statky ještě zachovaly samostatné menší farmy, hrázděné

domy s přístavbami a větrem pročesávanými ovocnými sady

— i když už i tady bylo tu a tam vidět moderní žáci stroje

tažené koňmi, které obsluhovali dva nebo tři najatí dělníci.

Silná vůně posečeného obilí přehlušila i pach asfaltu a oleje.

Na západě se kupily obrovské bílé a modré mraky.

Vlak duněl svou cestou stále dál. Ruprecht svíral kola, tahal za páky,

sledoval ukazatele a lesknoucí se cestu před sebou. Bylo příjemné cítit pod

nohama pulz rychlosti. Žár a kouř byly skutečným dechem svobody.

Spojovaly zemi s oblohou. Rozesmál se, když viděl jiskru mezi sazemi, a

začal zpívat píseň jezdců z kontinentálních válek. Občas zatáhl za provaz a

zapískal na píšťalu.

„Morgenrot, Morgenrot, Leuchtest mir zum frühen

Tod?

Bald wir die Trompete blasen.

Dann muss ich mein Leben lassen, leh imd mancher

Kamerad!“ (Hvíízd! Hvíízd!) Willu Fairweatherovi se zdálo,

že na ohništi je zatím přiloženo dost. Prudce vydechl a odhodil

lopatu. Poklepal Ruprechtovi na rameno. „Věřte mi, pane,“

řekl a pokračoval, když se princ ohlédl, „že jsem dost neocenil

tu vaši intuici, že by nám sem moh Pánbůh poslat tenhle

ufuněnej kotlík na kolečkách.“ Mluvil do Ruprechtova zpěvu.

„Ale nejedeme my náhodou teda jako zrovna tam, kam se

tomu zachce? Vono jedno hnízdo rebelů jako druhý.“

„Ne, já tyhle cesty znám.“

Will zalapal po dechu. „Znáte? Já jsem nikdy ani za mák

nevěřil těm povídačkám o Vaší Výsosti, ale teď vidím —“

79

Poškrábal se ve světlých vlasech. „Ze byste tu plechovou

potvoru vo-pravdu zkrotil?“

Ruprecht pustil kola a páky, skrčil se na malou lavičku a řekl na

vysvětlenou: „Podívej, mě vždycky zajímala mechanika stejně jako

alchymie a všechno ostatní. V tomhle jsme se sirem Malachim zajedno, i

když jsme nepřátelé. Byl nadšený, že mi může ukázat, co má a co ještě

plánuje. Bezpochyby si myslel, že mě to pomůže obrátit na jeho víru.

Vždycky se snažil mě získat, aby si polepšil u pastora v kostele v Leedsu,

kam chodí, ale mně žádného kuráta neposkytl.“ Zachmuřil se.

„Jo, vono víno a chleba hned tak nedostaneme,“ konstatoval Will,

„takže Vaše Výsost si může klidně utáhnout opasek a žíznit po

Duchu svatým.“

Ruprecht přikývl. „Není to poprvé. V Linci jsem zase odmítl jezuity.“

Pomyšlení na svobodu mu zvedlo náladu. „No,“ pokračoval, „mimo jiné

mě Shelgrave vzal mnohokrát na projížďku svým soukromým vlakem a

nechal mě řídit, kdykoli se mi zachtělo. Samozřejmě s pistolí na mých

zádech. Hodně jsme mluvili o tom, co on a jiní magnáti udělali a co do

budoucna plánují. Tedy není pochyb o tom, že mají velkorysé plány. Viděl

jsem mapy, nákresy, rozpočty. Už jsem samozřejmě takové věci studoval

dřív, když jsem se připravoval na válečná tažení — v Anglii mnoho

železničních tratí není a vojenský velitel musí mít přesnou paměť. A

výsledek je, že znám železniční síť stejně dobře jako kdokoli jiný. Ano, a

ještě si umím vybavit, co kavalíři zničili, takže to znám nakonec lépe než

Shelgrave.“

„Takže náš generál má plán?“ Will se zatahal za bradu. „To je

hloupá otázka. Generál má dycky plán. Nebo nápad, nebo

představu, nebo cíl, nebo něco.“

„Když to Bůh urychlí. A já věřím, že urychlí, protože už

nechal stavitele vybudovat trať - těsně před válkou — mimo

velká nebezpečná města, jako je Manchester nebo Sheffield.

Teď budeme potřebovat uhlí a vodu, to vezmeme v Buxtonu,

ten už není daleko. Nikdo tam teď v téhle nelehké době vodu

nebere - takže myslím, že tam bude na stanici jen pár lidí a že

se nám podaří je nějak obalamutit. Budeme muset, protože

jsme nedali zprávu z normálního depa, takže nám věřit

nebudou.“

„Zprávu, pane?“

„Ano, ze semaforu ve Stokeu. Tam musíme zase nakrmit a

napojit tohle monstrum. Řeknu jim, že máme zvláštní poslání a

že nám musí pomoci bez ohledu na to, jak vypadáme.

Přestřiháme za sebou dráty, aby to nikdo nemohl dementovat.

Ve Stokeu přejedeme na jinou trať, která vede na západ. Trať

na Chester byla zničená, a jestli ji někdo opravil, tak jedině

nepřátelé. Ale já mám na mysli jinou, ta končí v Llangollenu a

měla vlastně napojit jih na železnici a propojit waleská uhelná

ložiska s manufakturami ve středozemí. Válka to ale přerušila

a z Llangollenu se stala konečná, která není pro nikoho ničím

zajímavá a… západ je na straně krále.“

„No, to je důmyslný, Vaše Výsosti,“ Will přímo zářil.

„Skutečně hodný vítěze u Powick Bridge, u Edgehillu,

Brentfordu, Cirencesteru, Birminghamu, Chalgrove, u

Whitebridge, kde jste je rozprášil ještě před snídaní a pak jste

se vrátil oholit, z Bristolu, Newarku —“ Najednou jako by se

něco vzpříčilo v jeho hubeném krku. „Ehm, pane, promiňte,

nechci kritizovat, vážím si vás — ale —“

„Co se děje?“ Ruprecht vyskočil na nohy. Will ukázal směrem k oblaku

dýmu a popela. Daleko za kopci postupně sílil sloup kouře.

Ruprecht popadl dalekohled. „Ano, na trati je

další vlak,“vy-hrkl. Pod černými roztrhanými rukávy mu naskočily

svaly. „Bál jsem se, že by se to mohlo stát… Lépe řečeno,

věděl jsem, jakou máme asi pravděpodobnost. Nejsme v

žádném jízdním řádu, nikdo s námi na téhle trati nepočítá.“

Will plivl na lopatu. „Konečně se tě zbavím.“ Pak se obrátil k Ruprechtovi:

„Mnó, Výsosti, jestli může starej… mazák… radit, tak tamhle jsou lesy a za

nima žitný pole. To se dá projít, aniž byste někoho potkal.“

„Snad bys neopustil tohohle našeho věrného koně. V

tom druhém vlaku budou stejně překvapeni jako já. Ruprecht

se nahlas rozesmál, i když to byl spíš válečný pokřik než

skutečné veselí. „Přikládej uhlí!“ Postavil se k ukazatelům. Will

81

vypadal vyděšeně, ale dal se znovu do práce. „Tak jo,“

zabručel, „esli si budeme tam na tom mostě hrát na

Robina Hooda, tak vy můžete se svou vejškou dělat tak

akorát Malýho Johna.“

Strojvůdce druhého vlaku zapískal a začal brzdit. S hlasitým rachotem a

skřípěním zastavil stroj. Ruprecht zabrzdil pomaleji. Posledních pár metrů

dojel krokem, že by mu stačili naháněči dobytka.

Neznámý muž ve druhé lokomotivě vyhlédl ven a zuřivě

ječel: „Co ses zač, ty bastarde mizerná, ty vagabunde?

Kterej idiotskej dispečer tě sem poslal? Zpátky, zpátky!“

Ruprecht odpověděl stejně hlasitě, ale mnohem klidněji.

„Jsme oba u Buxtonu, tam pojedeme každý jinam, když nás

pustíte.“

Jeho protivník, statný rusovlasý mladík v doprovodu ještě

robustnějšího topiče, zamával pěstí. „Ty hňupe! Copak tady

nevidíš nápis Westminster, Birmingham, Manchester? A ty,

nějaká upachtěná lokálka, máš žaludek na to, abys po mě chtěl

porušit jízdní řád?“

„Válka ti tu tvou hrdou linku trochu načechrala. Tak měj rozum a couvej.

Já mám důležitější poslání než textil nebo pivo, co vezeš ty.“

Strojvedoucí popadl hasák: „Já ti dám poslání!“ „Skutečně,

příteli?“ Ruprecht tasil meč. Odrazil se jako tygr, několika

velkými skoky byl na své lokomotivě, přeskočil na druhou a

pomalými pohyby mečem přetínal obláčky kouře.

„Já myslím, že by bylo křesťanským činem mě

poslechnout.“ Hasák a lopata s hlasitým bouchnutím spadly na

podlahu. Posádka stála v údivu nad jeho výškou a zbrojí. „Ale když

vy jste tak neochotní někomu posloužit, tak

posloužím já vám a svezu vás v jednom z vašich nákladních vozů,

bezpečně pod zámkem. Teď jděte dolů na zem. Nesnažte

se utéci. Mám delší nohy, to sami vidíte!“ Will odemkl a otevřel dveře

vagónu a zajistil je, když Ruprecht postrčil zajatce

dovnitř. „Myslím, že si tady vyměníme vlaky, pane,“ řekl.

(Ruprecht přikývl.) „Este moment, prosím. Já bych se eště

podíval dovnitř.“ Z dalšího vagónu, který prohlížel, se ozvalo

radostné zavýsknutí. „Tady je pití, celý sudy světlýho piva. Budeme

možná unavení, ale ne žízniví.“

„Naše kořist má plnou nádrž i tendr,“ řekl Ruprecht. „Vydržíme do Stokeu,

možná ještě dál, pojedeme stálou rychlostí, úsporně, ale nejdřív musíme

poslat tu zprávu.“ Pohladil rukou pochvu meče a jeho rukojeť. „Tak se

tam nakonec dostaneme.“

Během pár minut stála lokomotiva ze severu opuštěná a její jižní

sestra couvala po trati.

83

BUXTON

Jak Ruprecht předpokládal, město svými minerálními prameny

v tomto nešťastném čase nepřilákalo mnoho návštěvníků.

Osamocené jako by snilo mezi vysokými vršky, které je

obklopovaly, pod modrým nebem, na němž se kupily obrovité

sněhové mraky. Jeho dominantou byla jedna široká ulice

lemovaná luxusními starými domy a tržiště s impozantním

starým křížem. Pár domů stálo podél klikatých uliček a na

západní straně jim vévodila stavba z alžbětinské doby.

Železniční stanice ležela u řeky Wye, aby mohly vlaky čerpat

vodu, aniž by bylo nutné vrtat studnu. Jinak byla vybavená

zásobníky uhlí, seřaďovacím nádražím, semaforem,

technickým stavením, ale všechno bylo ponuré a zašlé. Když

lokomotiva přisupěla na nádraží, Ruprecht udělal znechucenou

grimasu. „Tady je to tak ošklivé, až to hraničí s rouháním.

Když nic jiného, tak by si tu alespoň mohli udělat záhonek, už

jsem to tak viděl na mnoha místech.“

„Dřív tu byl, pane,“ ukázal Will na semeniště plevele. „Nový přednosta

bude určitě pravý puritán, ten myslí na vyšší věci, než je zelenina.“ Podíval

se na sud přivázaný k lavičce na nástupišti. „Nedáme si pohárek, pane?

Víte, co jsme vypotili, než jsme pro ten soudek našli místečko? Co je na

tom, že jsme toho polovinu rozlili, a pak jsme museli stát na hlavě a pít

rovnou z díry na špunt!“

„Měli bychom spíš jít shánět jídlo,“ usměrnil ho

Ruprecht. „Anebo jet dál za svým posláním.“

Podíval se ve směru, kudy musí projet, aby se dostali skutečně

na jih. Neměl dostatečné zkušenosti, aby pro něho bylo řízení

snadné, když za sebou táhne šest vagónů. Opatrně nabíral

směr. Vyšel přednosta stanice. Byl vysoký, statný, na sobě měl

tmavé oblečení. Přes čelo měl jizvu, která sahala až do krátce

ostříhaných vlasů. Kulhal, ale to mu nijak neubíralo na statném

zevnějšku. „Veterán od kulatých hlav, který tady dosluhuje,“

řekl Ruprecht šeptem Willovi. „Zacházej s ním jako se žhavou

petardou, jestli se té stanice máme zmocnit.“ „Stát!“ vykřikl

muž. „Co to má znamenat?“ Ruprecht poslechl, zasyčela pára a

princ se vyklonil přes zábradlí a odpověděl: „Stav akutní

nouze. Bandité.“ „Ale — co ta papeženská hříva!“

„Ne, počkejte, pane. Já jsem bojoval za krále, ale padl jsem do

zajetí a tam jsem zjistil pravý stav věcí a stal jsem se mužem

sira Malachi Shelgravea. To jméno jste asi slyšel, ne? Jeli jsme

s přítelem tajně jako stráže, ale zaútočili na nás banditi.

Nečekali jsme je tu, to spíš na severu, ale zahradili nám cestu

pár mil odtud. Než jsme se zmohli na odpor, zabili

strojvedoucího a topiče. Nakonec jsme ty ničemy pobili, ale

nemohli jsme jet dál, museli jsme se vrátit.“

Puritán strnule stál a poslouchal Ruprechtova uhlazená slova. „Opravdu?“

zareagoval. „To jsou vskutku špatné zprávy. Dojdu si pro kódovací knížku

a hned to oznámím.“ Odkulhal ke staniční budově.

„Dávej tady pozor,“ pošeptal Ruprecht Willovi. „Já ho

zajistím.“ Seskočil na kameny u trati a šel směrem k budově.

Znovu se objevil přednosta stanice. Za opaskem

měl pistoli a na rameni mušketu. „Odlož meč,“

vykřikl. „A ruce nahoru, nebo ti vystřelím ten tvůj

zrádcovský mozek!“

Ruprecht ztuhl. Viděl, že má prst na spoušti. „Udělal bych to s obrovskou

chutí, kavalíre,“ řekl přednosta.

Ruprecht zvedl ruce. „Vy se moc mýlíte, pane,“ začal. A

pro sebe zamručel: Zde hrana zvoní všem mým nadějím.

„To se uvidí,“ odpověděl. „Jestli vaše slova potvrdí příslušné osoby,

budete volní, a jestli máte špetku rozumu, budete děkovat Ebenezeru

Smailovi, že je obezřetný. Dnes se tu plíží všelijaké pekelné existence, a

ještě hůř — uprchlí kavalíři. Já bych řek, že vy jste taky jedni z nich — ale

lepší pověsit zítra, než zastřelit dnes, ne?“ Vykřikl: „Ty tam nahoře!

Zapískej na píšťalu! Přivolej mi pomoc!“

Will se vyklonil a přiložil si dlaň k uchu. „Eh?“ zeptal se.

„Cože?“

85

„Zatáhni za provaz píšťaly, ty troubo, jinak tě nakrmím

broky!“

„Já špatně slyším, pane,“ řekl Will monotónní dikcí nedoslýchavých. „Vy

se zlobíte? Asi vám jsme podezřelí, že jo? No, z toho vás jeden nemůže

vinit. My se ale nemáme čeho bát. Já vám rád splním, co si přejete, jestli

přijdete blíž, abych vás slyšel.“

Smail zíral před sebe. „Ani se nehni,“ řekl Ruprechtovi.

Bokem, aby na prince stále viděl, se přiblížil k lokomotivě.

Will se na něho usmíval. „Podívej, odepnu si šavli, abys

viděl dobrou vůli,“ zavolal. Šavle zazvonila o

kameny. Will se hluboko vyklonil. „Prosím, nahlas.“

Má něco za luhem, uvědomil si Ruprecht. Až se ten puritán

přiblíží až k němu, vyruším ho…

„Pozor!“ vykřikl z plných plic.

V okamžiku, kdy přednosta odvrátil pohled, se Will Fairweather přehoupl

přes zábradlí. Nohama je vyvrátil, obloukem vyletěl a srazil Smaila k

zemi. Mušketa vystřelila.

Ruprecht přeskočil dlažbu. Dragoun a přednosta se váleli po

zemi a šli si navzájem po krku. Ruprecht chytil Smaila za

ucho, popotáhl jej za hlavu a udeřil pěstí do brady. Jeho

protivník zůstal bez sebe.

Will vylezl zpod Smaila. „To byl šok!“ vydechl.

„Až mi mrazilo v zádech. Zabil jste toho lumpa?“

„Ne, jen si chvíli pospí. Ty—“ Ruprecht uchopil úzká ramena.

„Wille, vždyť té mohl zabít!“

„Ta rána mi načechrala bradku, pane.“ Pokrčil rameny. „Je to

podle mě blázen. On nepochopil, že se radši nechám na místě

zastřelit, než budu čekat na provaz.“ Zašklebil se. „Představte

si ten bordel, co by mu tu zůstal k uklízení.“

Ruprecht zůstal vážný. Nepovolil sevření. Řekl pomalu: „Můj udatný

příteli, už mi neříkej ,pane'. Ode dneška jsem tvým přítelem a budeš mi

tykat.“

„Cože? Cóó? Já vám nějak nerozumím, Vaše Výsosti.“

„Copak nemluvím anglicky? Když se dva Němci stanou

přáteli, dohodnou se, že si budou tykat — říkají si du — ,ty', ne

,vy'. Byl bych rád, kdyby to tak bylo i mezi námi dvěma.“

Dragoun se začervenal a přešlapoval. „Ale, pane,

opravdu, tohle nejde, to není správný. Já bych to nemohl

vypustit z huby, takhle mluvit o Vaší Výsosti.“

Ruprecht se zamračil. „Já to tak chci.“

Will pochopil. „Dobře, pane, když říkáte… říkáš. Předpokládám, že to ale

nebude platit, když budeme někde mezi pánama, jako je Tvá Výsost.“

Uvolnil se. „Pane, teď ale nemáme čas na dlouhý řeči. Ten výstřel sem

určitě přitáhne nějaký zvědavce.“ Ruprecht přikývl. „Máš pravdu. Vezmi si

šavli. Nabij mušketu, na stanici je určitě střelivo — svaž tady našeho

hostitele, zažeň každého, kdo by sem chtěl přijít, řekni jim, že tu máme

tajné poslání, které je oficiální a spěchá. Nepočítám, že by sem šel někdo

ozbrojený. Nicméně si musíme pospíšit. Já odpojím vagóny, nahřeju motor,

dám signál, že máme zvláštní poslání — zajistím pro nás prázdnou kolej,

seženu rezervy pro lidi i stroj jako ve Stokeu a potom odříznu semafor.

Když nám bude Bůh nakloněn, budeme za hodinu hotovi.“

„Doufám, že najdu kalíšek,“ řekl Will. „V tuhle

hodinu mám po tom tykání vyprahlo v žaludku. To proto si na

to Němci připíjejí?“

87

MEZI CHESHIRSKÝM A SHROPSHIRSKÝM

PANSTVÍM

Pochmurné deštivé počasí se pomalu přesouvalo na východ a lokomotiva

teď směřovala přímo do něho. Obloha byla odpoledne modrošedá, paprsky

slunce, které pronikly obrovskými mračny, měly barvu mosazi prostupující

zelení luk a listí a ty jako by zářily svým vlastním jasem. Rozeseté na

strmých kopcích se krčily statky, podél serpentin železnice stálo pár vesnic.

Bafání a rachot lokomotivy přehlušovaly mrazivé poryvy větru, tu a tam s

sebou přinesly pár pichlavých kapek deště.

Will se krčil nad naloženým ohništěm, aby si zahřál ruce.

„Brrr!“ vydechl. „Proč nad sebou nemáme střechu a kolem

sebe stěny?“

„Má snad kormidelník na moři kolem sebe stěny?“ odpověděl

Ruprecht ze svého stanoviště.

„No, na některý lodi má.“

„Dřevěná budka by hned vzplála od jiskry.“

„A železnou by jeden nezaplatil. Vono je jednodušší nahradit

posádku, když dostane kašel a horečku. I když ten váš puritán-

skej mistr by vám určitě řek, že je nechává na větru, aby jim

povzbudil morálku.“

Ruprecht seřídil ventil. „No tak, hlavu vzhůru. Než se setmí,

budeme v Llangollenu.“

„A nemohli bychom počkat do zejtra a najít si nocleh někde v

suchu a teple? Vono se nehodí, aby princ rýnskej dojel jako

promočená myš, nehledě na to, že myši mají v tomhle ohledu

víc rozumu.“

Ruprecht zakroutil hlavou. „V Buxtonu nás čekalo

překvapení, málem nás stálo život. Vzpomeň si, jak nás

podezírali ve Stokeu -“

„Stoke - to byla pěkná stoka. To je teda díra.“

„I kdyby dostali naši zprávu — i přesto, že to tu Cromwell

všechno dobyl a málokdo si dovede představit, že by ještě

někdo mohl vzdorovat, mohli by nás zadržet a vyšetřovat.

Viděl jsi ta vypálená stavení. Nevím, kam až sahá vláda

kulatých hlav. Je příliš riskantní se tady kolem Walesu někoho

vyptávat.“

Will přibouchl dvířka ohniště a vstal. „A nemůžeš se zeptat

toho svýho prstenu?“

Ruprecht se otočil a zamyšleně se na něho podíval. „Jak to myslíš?“

Dragoun pokynul gestem k prstenu s motivem brejlovce. Jeho

kámen tlumeně svítil. „No, tady ten, vod královny Titanic.

Zaměř ho na nějakej barák tady kolem cesty. Jestli je tam pro

nás pomoc, tak se kámen rozsvítí.“ Schoulil se a zívl. „No jo,

možná nám poskytne nejen suchej nocleh, ale i něco teplýho

do žaludku, třeba svařený víno. Za pokus se nic nedá, no ne?“

Otevřel ústa dokořán a zívl. „Vod včerejšího rána jsme

nezamhouřili voko. Tvoje Výsost je mladá a má mladý kosti a

svaly jako z vocele, ale já jsem starej dědek a rád bych si

dáchnul, padají mi víčka.“

Ruprecht se zamračil na broušený kámen a hladil si

neoholenou tvář. „Hmmmm… čím víc hodin i mil jsme

vzdáleni od toho měsíčního snu, tím nepravděpodobnější mi to

všechno připadá. Co se to vlastně stalo? A proč?“

„Bylo to natolik skutečný, aby se tenhle tvůj prsten

změnil v maják, když jsme se ráno přiblížili k tomu

vlaku, co jsme s ním potom jeli.“

„Opravdu? Já si nevšiml.“

„Ale já jo, můj pane. Jenže já nemám ve zvyku dávat všechno

najevo jako ty.“

„O tom nepochybuju. A který z nás dělá dobře? Jak

daleko mám za touhle věcí na prstě jít? Jediný coul?“

„No tak! Neměl bys jen tak odhazovat takový poklad, ne?“

Ruprecht svěsil ramena ještě níž, než byla skleslá únavou.

Mluvil povadlým hlasem. „Jsem ti náležitě vděčný, Wille, i…

89

Jennifer a… no, těm ostatním. Ale přesto, jak u nich má člověk hledat

bezpečí? Mohou to být jen pestrobarevné návnady, lákadla k tenkému víku

pasti — samotného pekla. Nebo to jsou šibalové, kteří nás jen provokují,

jako když kluci rýpou do mraveniště. Nejsou to lidé. Nebo, i když to myslí

dobře, je hlupák každý, kdo si zahrává s ohněm. Nebo ještě větší ten, kdo se

cítí natolik moudrý, že nepamatuje na ten druhý svět.“

Jeho společník zůstal jako opařený. „Výsosti, Ruprechte! Ve

vás teď zvítězil kalvinista nad kavalírem!“

„Já nevím.“ Jeho slova vyzněla ustaraně. „Nevím, odpusť mi.“

Potom se náhle napřímil. „Ano, vím! Ber to, jak chceš, ale

jedno je jisté: nemůžeme sejít z pravé cesty, pokud se budeme

držet slova božího a povinností vojáka.“

„To je hodně přímá cesta, jestli vede rovnou k porážce.“ „Ale nejsou na ní

nástrahy a pasti. Boží vůle bude naplněna a cesta skončí vavřínovým

věncem zde na zemi nebo korunou nebeskou. A krom toho jsem přísahal,

že budu věrně sloužit králi - a ne že se budu honit za měsíčním přeludem,

když mě zrovna potřebuje. Budeme hledat královský dvůr.“

„To je jako hledat žebráckej lágr,“ bručel Will.

Ruprecht ho neslyšel. Will se zachvěl a dřepl si

ke džbánu piva.

Kola pravidelně bušila o kolejnice. Byli na přímé trati,

nepotřebovali navigaci. Ruprecht otáčel prstenem sem a tam.

Mám vyhodit tu věc a přát ji zmar, jež září barvami jak ohně

žár? přemítal. Rozhodně: Ne, zbabělý by byl ten čin už tím, ze

o té věci příliš málo vím. Přec nezavrhnu dárek z ruky té, jez

zpět nežádá víc než blaho mé.

Na rtech se mu objevil náznak úsměvu: Je to jen prostá divila

— mladá, ač ne Mlada, obyčejná, ač kromobyčejně krásná — a

Angličanka každým coulem! Vzpomínám si, jak jsem jako

mladíček na první návštěvě Anglie jel dostihy a přál jsem si,

abych upadl a zlámal si vaz, abych mohl navěky spočinout v

této zemi. Ty anglické lány pšenice se stébly tak štíhlými jako

ona, zrající na slunci a vlnící se jako její chůze. Jejich barva a

tíha připomíná její vlasy a duše nad tím vším se vznášející není

žádný přelétavý holedbavý motýlek s diamanty na křídlech, ale

spíše, řekl bych, mladý jestřáb, který osamocen brázdí na

perutích vetru.

Zachvěl se. Tak dost! Třeba ji už nikdy nespatřím. Nebo —

spatřím-li ji po válce, bude to se strojenými lichotkami jejímu

choti a dárečky pro jejich osm nebo devět boubelatých dětiček.

Doufám, že mu nebudu muset podkuřovat… To ovšem v

případě, že zvítězí král. Jestli zvítězí král. Jestli.

Na trati se objevila ostrá zatáčka. Ruprecht přibrzdil.

91

LLANGOLLEN

Mezi nízkou oblohou a střapatými vrcholky hor zářil poslední

žlutavý pruh světla. Proti němu čněly zdi zříceniny

pevnosti na špičatém kopci asi míli pod osadou. Město tvořily

střechy a kostelní věže vystupující ze šera podél řeky

Dee. Od železniční stanice dolů po řece bylo vidět

impozantní starý obloukový most. Šepotem chladného větru

pronikal hlas zvonů. Na nástupišti se rozsvítily dvě

vysoké pouliční lampy a zastínily tak další výhled. Will se přiblížil

a řekl. „Proč to tam svítí, když se ta západní trať

nepoužívá?“

„Možná proto,“ odpověděl Ruprecht, „že po ní posílají pro zásoby, jestli

tam sídlí posádka. Doufejme, že naše zásoby nám stačí, než se

dostaneme do postele.“

„Jen aby nebyla ve věznici, ta postel.“ Will se

postavil, aby viděl před sebe. „Prsten nic nedělá.“

„A měl by? Já jsem myslel, že má zářit jen při mimořádné příležitosti k

pomoci, ne tam, kde jen nejsou nepřátelé.“ Ruprecht se na okamžik zarazil.

„Ano, nepřítel se asi dostal až sem. Připrav si mušketu, já mám na opasku

pistoli. Nevystoupíme, dokud nebudeme mít jistotu. Když bude potřeba,

vycouváme, a než se zorganizují a vypraví za námi, budeme dávno pryč.“

Zpomalil, aby mohli zastavit, a bedlivě sledoval okolí. Na vedlejší koleji

stálo pár vagonů. Před staniční budovou byly jako obvykle vyložené

krabice a sudy a pár neobvyklých vozů k odvozu nákladu, které tahali koně.

Nic jiného tam nebylo. Za okny staniční budovy nebylo nikde vidět světlo

svíčky. „Holá!“ Ruprecht vypustil páru. „Je tam někdo?“

Ze dveří vyskočil tucet mušketýrů ve žlutohnědých kabátech a

rozprchli se na všechny strany. Jejich kapitán rozvážně zůstal

na místě. Pod lampami se mu leskla helma a meč. „Stůjte!“

vykřikl. „Heslo!“

„Tak ti nás merčili už zdaleka a připravili se na nás — no tak

jedem,“ řekl Will.

„Kdo jste?“ zeptal se Ruprecht.

„Nezávislí generála Cromwella,“ vyštěkl kapitán. „Tak

mluvte.“

„Zas už budeme válčit,“ sykl Will. „Aby je čert vzal.“

„Postav se mezi něho a mě,“ řekl mu Ruprecht

šeptem. „Aby mi neviděl na ruce. Připravím se na útěk.

Mezitím budu mluvit —“

„Aha, dobře,“ odpověděl nahlas.

„A to říkáte vy s tou hřívou na hlavě?“ vyštěkl kapitán.

Ruprecht zdůraznil cizí přízvuk. „S touchle válkou my ale

nemáme nic společného, doprý muži. My jsme žemeslníci od

holandského statholder, studujeme tady vaše vlaky. Zkoušíme

tuchle mašinu, náš šéf zůstal ve Stokeu. Viděli jsme tam

takovou divokou společnost, tak jsme raději ujeli. Ještě že jsme

přijeli k vám.“

Kapitán začal mluvit přívětivěji. „Tady se o vás nedovědí. My

jsme se sem dostali až dnes. Semafory nefungovaly a vlaky

sem nedojely, protože se tu bojovalo.“ Zůstával však ve střehu.

„Tak pojďte dolů. Já vás musím vyzpovídat. Nemusíte se bát,

jestli mluvíte pravdu. No, bezpochyby s vámi bude chtít mluvit

sám generál Cromwell.“

„Moment, prosím, my jen připravíme motor — tak!“

Opět byl plný tlak. Ruprecht začal couvat. Lokomotiva se dala do

pohybu.

Kapitán vykřikl. Vyštěkly muškety, nejen z úkrytů podél

nástupiště, ale i z odstavených vagónů. Kulky se odrazily od

kotle a zmizely. Z úkrytu za bednami vyběhli dva vojáci. Vrhli

se na koňský povoz. Will tušil, co mají za lubem. Z jeho

muškety vyšlehl oranžový plamen, vyšel modravý kouř a

olověné krupobití. Muži se ukryli ve voze. Postrčili jej na

koleje a vítězoslavně hrozili pěstmi. „To vám nevyjde,

bludaři!“ volali výsměšně.

„Já s tím ale nemám nic společnýho,“ naříkal Will a v ruce

svíral zbraň, která vystřelila.

Tendr narazil do vozu. Jeho dřevěný rám skřípěl pod

93

železnými koly a blokoval je.

„Ven, ven všichni muži!“ křičel kapitán, „obkličte je. Když se

nevzdají, zabijte je!“

Kulaté hlavy, buď zaslepené svou vírou nebo vychytrale

tušící, že je nečeká žádná velká přestřelka, se vyrojily po obou

stranách. Ruprecht vytáhl šavli a přeťal všechny provazy, které

držely sud s pivem. Chaotická skupina vojáků běžela utvořit

řadu podél vozu. Ruprecht pustil šavli a chopil se sudu. Zaťal

svaly, až mu zepředu i zezadu praskla košile. Jediným

pohybem zvedl obrovský předmět nad hlavu a hodil jej mezi

puritány.

Ruprecht pil velmi málo a Will sám mnoho ze sudu vypít

nestačil. Jen samo dubové dřevo vážilo bezmála dvě stě

kilogramů. Prkna se rozpadla a všude kolem vytryskla záplava

piva a pěny. Ozvala se rána a po ní výkřiky, bublání tekutiny a

tlumené kletby.

Ruprecht se znovu chopil šavle, a než dopadl sud na zem, byl připravený k

boji. Vyskočil na poničenou dlažbu a se zvednutou šavlí vykřikl „En

avantl“ a vedl Willa chaotickým davem zmáčených, šokovaných,

vrávorajících a pivem oslepených a napolo utopených puntánů.

Další vyběhli za lokomotivou a tendrem. Tři z nich, dobří

běžci, utíkali z náspu, aby chytili uprchlíky u staniční budovy.

Jeden, který nepoužil mušketu při přestřelce, ji vzal s sebou.

Ruprecht ho postřelil, ale nebyla to smrtelná rána - přesný

zásah z této vzdálenosti by byl velmi nepravděpodobný.

Zasažený muž však klesl na kolena a držel se za poraněné

rameno. Jeho společníci měli vytasené meče. „Ty napravo,

Wille, já nalevo,“ volal Ruprecht. Zaútočil. Výstřel se sprškou

jisker vyrazil jednomu z kulatých hlav zbraň. Ruprecht se k

němu vrátil a poranil mu stehno. Mezitím Will držel jinak

nepoužitelnou mušketu u nosu svého protivníka a snadno ho

zneškodnil, když se k němu přiblížil.

Utíkali za staniční budovu a zmizeli ve tmě. „Oni se vzchopí a

budou nás pronásledovat,“ volal Ruprecht do rytmu svých

rychlých kroků. „Vezmou si posily a psy a určitě seženou

průvodce, kteří to tu znají, dobrovolné nebo nedobrovolné.

Veď nás teď ty.“

„Teď nám zálesácké zkušenosti stačit nebudou, pane,“

odpověděl Will.

95

ÚBOČÍ HORY, RÁNO

Kdesi v hustém vlhkém lese zurčel potůček. Jeho zvuk však přerušovalo

praskání a křupání, jak se Ruprecht nemotorně prodíral kravinami, jimiž

jeho společník prošel hladce bez jakéhokoli násilí. Slabě, ale slyšitelně se z

dálky ozýval štěkot psů.

„Dood ok ondergang!“ Ruprecht těžce oddechoval. „Raději

bych se utkal s linií švýcarských kopiníků než s těmihle pařáty

stromů a větví. Jak se tu můžeš vyznat? Vždyť je tu tma jak u

Etiopana v žaludku.“

„Musíme se tu vyznat oba,“ ozvalo se ze tmy. Zahřmělo. „I

kdyby za chvíli začlo pršet a smylo to naše stopy, stejně už je

pozdě, protože tu po nás zůstanou polámaný větve a pošlapaný

keře.“

„To je moje práce,“ připustil Ruprecht. Hned se mu

však vrátila hrdost. „Já jsem lovec, ne pytlák.“

„Jo,“ zafuněl Will. „Ty ses asi nikdy nechtěl přiblížit

nepozorovaně k jelenovi a skolit ho jednou ranou. Ne, to ho

honíš na koni, až nemůže dál. A pro tuhle hrůzu, pro tu

štvanici má francouzština jméno pro každou její fázi, že jo?

No, princi, dnes je můžeš pojmenovat sám!“

Ruprecht se až zastavil, když viděl tu zlobu. „Odpusť mi,“ řekl.

„Nechtěl jsem tě urazit — chtěl jsem jen omluvit svou

nemotornost.“

„Ááále…“ Willova zlost slábla. „Jak se můžu zlobit na

člověka, když je takovej formát, že může takhle

mluvit. Já jen měl strach, vono nejde jen vo můj

kejhák, pane, ale je tu těch deset dětí v Somersetu… no, a

jejich máma.“

„Ty se té honičce můžeš vyhnout.“

„Ale ty ne. Tak jdem. Musíme najít ten potok, co je tu slyšet,

přebrodit ho, abychom přerušili stopu, přenocovat

někde mezi veverkama a doufat — že se to povede —

Ježíš! Bože dobrej! Podívej!“

Na Ruprechtově levé ruce zářilo světlo. Rubínové, bronzové,

zlaté, smaragdové, tyrkysové, safírové, ametystové — zářilo z

plošek kamene a osvětlovalo vyčerpané neoholené tváře,

rozcuchané vlasy, praménky potu na obličeji černém od uhlí,

jako by rozsvěcovalo celou noc, a odráželo se v očích.

„Ta věc od těch elfů,“ řekl Will polohlasně. „Pomoc je

blízko!“

„Anebo zatracení,“ mumlal Ruprecht. „Tvůj plán nás mohl

zachránit. Tohle ukazuje… jinam.“

Znovu zahřmělo. Vítr skučel v korunách stromů ještě hlasitěji, větve

vrzaly a praskaly.

„Poslouchej,“ řekl Will, „muži od jezdectva jako ty a já jsou

přece jen otrlí, tvrdší k duši než k zadnici, tak ty můžou klidně

zjistit, že se upsali ďáblu. Ale slečinka Jennifer, myslíš, že i ji

by chtělo peklo zrovna koupit?“

Ruprecht se chvíli díval do tlumené záře a potom tiše

odpověděl: „Máš pravdu. Půjdeme tam, kam svítí prsten.“ Byla

to vlastně cesta zpět napříč dolů z kopce. V každém jiném

směru prsten pohasl, jen v tomto směru jasně zářil na cestu.

Hlas psů a rohů byl nicméně stále blíž a přehlušoval zvuky

blížící se bouře.

A tak jsem se spolehl na Jennifer, pomyslel si Ruprecht. A

nahlas řekl: „Já myslím, že ale prsten neodhalil, co

potřebujeme, ať je to, co je to. Jinak už by nám to ukázal

cestou sem. Ne, nějaká síla nám něco musela přichystat —“

„Nějaká docela blízká,“ dodal Will. „A na západě se teď dějí

kouzla. Robin Goodfellow mi říkal, že se tu tyhle věci dějí…

Húúú, už prší!“

Mezi listím se cosi zablesklo. Krátce jako by cosi zahořelo

kdesi za větvemi stromů a změnilo černou oblohu na bílou.

Mezitím se ozvala další kanonáda hromů a vítr přinesl první

mocný příval vody. Studené kapky dopadaly tak rychle, až

pálily.

97

Les končil loukou s květy. Na ní stála budova s jednoduchou střechou,

docela obyčejná tvarem i velikostí, i když mohla být dvoupatrová, s konci

trámů zdobenými zvláštními řezbami.

Ruprecht se zastavil. „Kdo mohl postavit takovýhle dům

uprostřed divočiny?“ téměř vykřikl.

„Nikdo, pane. A taky tu dlouho stát nebude.“ Jeho společník

jej postrčil dopředu. Cestou je bičovaly proudy vody.

Zastavili se před těžkými dveřmi s měděnými hřeby.

Nad nimi byl připevněn kroužek a u něho se houpala

zavěšená tabule. „Hospoda, tady budou mít víno,“ řekl Will přes

bubnování deště. „Ne, počkej. Co to je? Tohle tu

kvete uprostřed léta?“

Ruprecht upíral pohled na tabuli. Ve světle bylo vidět nádherného ptáka s

dlouhým, ohnivě zlatým peřím, který nese v zobáku větvičku na stavbu

hnízda. „Fénix na hranici smrti a vzkříšení,“ zašeptal. „Takové jméno jsem

nikdy neslyšel —“

„Starý Fénix,“ vydechl Will. „Ta hospoda, jak o ní mluvil Puk…

včera? Nebo mnohem dřív?“

„Holá!“ volání téměř zanikalo ve větru, dešti a burácení hromu. Ve fialové

záři blesku se objevila skupina lidí a psů.

„Kulaté hlavy!“ Ruprecht sáhl po meči a zakryl záři na svém

prstě.

Will ho zatahal za roztrhaný rukáv. „Tohle je naše příležitost,

pane,“ vyhrkl s hrůzou v hlase.

„Jdeme, jdeme!“ Vůdce puritánů se oháněl mečem.

„Za nimi, dokud ta vichřice, co vykouzlili

nečistými čárami, nesmyje jejich stopy.“

Pronásledovatelé se trmáceli pasekou a zmizeli ve tmě.

„O… oni si nás nevšimli,“ řekl koktavě Ruprecht. „Ani toho

domu —“

„Protože nemaj prsten slečinky Jennifer,“

odpověděl Will. „Tak pojď ochutnat, co tam vevnitř

nalejvají.“

Chopil se kliky ve tvaru sloní hlavy s chobotem. Dveře se hladce otevřely.

Ruprecht vstoupil první. Jakmile překročil práh, prsten přestal zářit. Jeho

poslání bylo tentokrát již splněno.

99

XI

VÝČEP V HOSTINCI STARÝ FÉNIX

Will za sebou zavřel dveře a tím byli definitivní chráněni před jakýmkoli

náznakem bouře. Okna byla pevně uzavřena okenicemi. Oba muži drželi

pravou ruku těsně nad jílcem meče a rozhlíželi se kolem sebe.

Místnost však působila zcela mírumilovně. Až podivně se v ní

cítili jako doma. Byla možná o trochu širší, než bylo u

vesnického hostince běžné, ale ne o moc. Masivní stropní

trámy, podlaha a táflování z dubu se sotva znatelnými lety,

dlouhý stůl s lavicemi uprostřed a několik malých stolů se

židlemi s rovným opěradlem, to všechno působilo velmi

domácky. V krásném kamenném krbu tančil plamen za

vlastního doprovodu hukotu a praskání a šířil všude okolo

teplo a vůni borového dřeva. Kolem krbu stálo několik křesel

zdobených složitými řezbami a vykládaných slonovinou, v

jejichž polstrování hledalo pohodlí za ta léta již mnoho

návštěvníků.

Výzdoba místnosti byla možná trochu neobvyklá, jako by sem

námořníci přivezli dary z celého světa. Na krbové římse stály

veliké přesýpací hodiny a dva sedmiramenné svícny z

kroucené mosazi. Jejich světlo doplňovaly úzké svíce ve

svícnech na stěnách. Jejich záře osvětlovala řadu obrazů,

jejichž druh, styl a námět tvořily zvláštně harmonizující

směsici. Po pravé straně stál mahagonový bar s mosaznou

trnoží a. překvapivě moderním výčepním pultem a za ním

police plné lahví a různých nádob na nápoje. Dveře poblíž baru

pravděpodobně vedly do kuchyně, protože se odtud linula

vůně. Na sousední zdi proti vchodu vedl průchod na chodbu a

schodiště. Vedle něho stála vysoká přeplněná knihovna a vedle

ní psací stůl s jakýmisi písemnostmi a dvěma globusy.

Ruprecht to všechno zaregistroval, když se rozhlížel po

nějakých lidech. Mnoho jich tu nebylo: barmanka, muž a žena

sedící u ohně a ještě jeden pár u jednoho z malých stolků.

Přerušili hovor, když oba kavalíři vstoupili. Přesto se na ně

nedívali ani nepřátelsky, ani ostražitě - prostě zvědavě.

Muž, který seděl u ohně, vyskočil a běžel k

příchozím. „Dobrý večer, drazí pánové. Buďte srdečně vítáni,“

pozdravil. Mluvil hlubokým zvučným hlasem s náznakem západního

přízvuku.

Ruprecht si ho přeměřil pohledem. „Vy jste… majitel…

Starého Fénixe?“ zeptal se.

Muž přikývl. „Co si ráčíte přát, pánové?“ Zvedl ruku a usmíval se. „Ne,

nechtě mě hádat. Jeli jste v dešti, jste unavení a vyhladovělí. Koupel, suchý

oděv, teplé jídlo, pohár něčeho pro povzbuzení, postel a potom snídani, než

odjedete.“

Ruprecht si ho stále prohlížel. Protože vyskočil na

nohy rychleji než ostatní, skrýval pod svou boubelatou vizáží

atletickou postavu. Obličej měl kulatý, růžový, tupý nos, hnědá

přimhouřená očka, hladce oholenou bradu a úplně

holou hlavu. Jeho oděv nebylo možné zařadit k

žádnému stylu, ale byl z velmi kvalitní látky. Přesto na něm bylo

něco, co jim aspoň trochu připomínalo Puká.

„Máme hubené peněženky,“ upozornil Ruprecht.

Hostinský mávl rukou. „My tady peníze nebereme.“ K jejich

údivu se dal do smíchu. „Jestliže se zlato Faerie v lidských

peněženkách změniv obyčejné listí, k čemu je nám vaše

zlato?“

Ruprecht strnul. „To jsme zabloudili na podivné místo,“ řekl

polohlasně Willovi.

„Ale přátelské,“ odpověděl dragoun, nyní docela klidný.

„Ano, ke všem, kteří nás vyhledají,“ odpověděl hostinský. „U

nás se nemusíte bát, že zaplatíte takovou nekřesťanskou cenu

jako ve Venusbergu. Mně stačí jako odměna za mou

pohostinnost setkání s lidmi jako vy, v nichž září hvězdy

mnoha světů a osudů. Rád se s nimi setkávám a rád jim

101

naslouchám.“ A vážně dodal: „Do života bych jim nikdy

nezasáhl, opravdu. Ale zdá se mi, například, jako byste unikli

nějakému nebezpečí. No, kdybyste měli jiné útočiště, nikdy

byste se do mého hostince nebyli dostali.“

„Leda tak potok a nocleh na stromě,“ přitakal Will. „Já osobně

dám přednost vaší posteli.“ Obrátil se k Ruprechtovi: „Neboj

se. Nás sem přece dovedl její dárek.

Princ se zachvěl. „Ano,“ kývl se strnulým úsměvem. „Třeba si

zvyknu i na trolly.“ Kývl na hostinského: „Děkuji vám z

celého srdce. Rád bych nás představil: Já jsem princ Ruprecht,

uprchlý rýnský kurfiřt, a můj přítel je Will Fairweather.“

Hostinský se uklonil. „Mám mnoho jmen,“ odpověděl. „Říkejte mi

hostinský. Teď pojďte za mnou nahoru. Čeká na vás teplá voda, mýdlo,

ručníky, vše, co je potřeba, abyste se dali do pořádku, a čisté oblečení. Zítra

je vrátíte, až budete odcházet -vaše šaty budou vyčištěné a zašité. My už

jsme jedli, ale vy dostanete pečeni se vším, co k ní náleží, abyste se v klidu

navečeřeli a v soukromí si poručili, co je vám libo. Každý máte připravený

pokoj. Doufám, že nebudete spěchat na lože.“

„Ne, vrátíme se,“ — Ruprecht se zdvořile rozloučil s

ostatními — „abychom se s vámi mohli seznámit.“

Když je hostinský vedl okolo baru, Will se málem udusil a

Ruprecht se náhle zastavil. Nebylo to při pohledu na ženu u

baru - stála tam kyprá dáma s veselým výrazem, s šedými

vlasy učesanými do drdolu, dokonalá ženská podoba

hostinského, a také patrně byla jeho manželkou, protože měla

na ruce snubní prsten. Zastavil se však při pohledu na krb —

odtud byl jiný. „Tamhleto děvče v tom křesle,“ řekl Will

šeptem, „panečku —“ „Ať je to kdokoliv, není pro takové,

jako jsi ty,“ varoval ho Ruprecht.

Hostinský to patrně zaslechl, protože poznamenal přes rameno: „Dnešní

hosté vám budou připadat sdílní. Míváme stálé hosty, ale jen málokdy. Zde

jsou všichni stejně vzdáleni od svých světů a žádný nemůže odejít jinými

dveřmi než těmi, kterými vstoupil, a nemůže si odnést víc než zotavení,

radost a vzpomínky. A tak vlastně všechno, co se tady stane, jako by se ve

skutečnosti ani nestalo. To je svoboda, kterou si může dopřát málokdo.

Prosím, pojďte.“

Všichni tři odešli z místnosti.

Muž u stolu, který seděl s korbelem v ruce a pozoroval okolí,

si dopřál mohutný doušek. „Áááá!“ vydechl. „Det gaar godt.“

Potom přívětivě oslovil mladou ženu, která seděla naproti:

„Kdo mohli být tihle chlapíci?“

„Nevím.“ Mluvila stejně jako on angličtinou, jakou mluví

cizinci, i když s odlišným přízvukem. „Vypadají tak trochu

renesančně. Jen se mi zdá, že tenkrát lidi nebyli takhle velcí.

Ten tmavý je velký jako vy.“

Její společník byl skutečně vysoký. Tvář měl pohlednou, téměř zvláštní, až

na nerovný nos; žluté vlasy krátce ostříhané, bradu oholenou. Na sobě měl

kalhoty a košili s rozhalenkou z pevné hnědé látky, boty s podrážkou do

terénu. „No,“ řekl, „v jejich světě to možná chodí jinak. I když, vlastně, v

mé časové ose — myslím v té, ze které jsem vyšel — se tu a tam obři

vyskytli už od středověku. Třeba král Harald Haardraade z Norska, který

zemřel v roce 1066, když se snažil dobýt Anglii ještě před Normany.

Ten měl přes dva metry.“

„Potom nepochybně totéž platí i pro mou historii,“

odpověděla žena. „Naše historie jsou tak podobné, možná jsou

docela stejné až do — mmm — dohodli jsme se na roce

1900?“

„Už jsem ti říkal, já nepatřím tam, odkud jsem přišel.“

Poklepala ho po ruce. „Já vím. Neber si to tak, Holgere. Jen se

ti snažím pomoct.“ Byla půvabná, vysoká, štíhlá, měla smělý

pohled a modré oči stejné jako její soused. Přes uši jí padaly

červenohnědé lokny. Oblečena byla do dámských šatů, do

zelené verze jeho oblečení. Na levé straně jí zářila stříbrná

brož ve tvaru sovy.

„Kdybychom tak měli víc času!“ řekl. „Co se můžu dovědět

za jedinou noc?“

„No, čas nemáme. Prostě ti musím nacpat do té tvé velké

103

hlavy, co se dá, než nás pan Bonifác zdvořile, ale nesmlouvavě

pošle, odkud jsme přišli.“

„Proč je tu možné strávit vždycky jen jednu noc?“

„To je přece jasné. Kdyby to bylo víc, mohlo by dojít k

rozhodující interakci. Tohle je neutrální půda.“ Dívka zadržela

dech. „Představ si, no, představ si, že bych tady potkala Aba

Lincolna — jsem si jistá, že je tu žádoucí bez ohledu na to,

jestli tu někdy skutečně byl - no, a kdybychom tu měli víc času

společně, asi bych neodolala pokušení varovat ho před

Fordovým divadlem. Bůhví, co by to udělalo s jeho světem.

Vzniklo by nové kontinuum? Nejsem si jistá, jestli je tohle

možné, vím jen, že na tyhle věci není dost moudrý nikdo jiný

než Bůh. Já myslím, že už my dva porušujeme pravidla.“

„Jsi moc hodná,“ řekl.

„Blbost! Mě to baví.“ Upila ze skleničky vína. „A až

přijdou ti dva, chtěla bych s nimi mluvit. Jde mi

nakonec o výzkumný projekt. Tak ať do té doby uděláme co

nejvíc.“ Vstala. Chtěl také vstát, ale ona jej gestem usadila. „Zůstaň

tady. Já se jen podívám, jestli tam v té knihovně není něco, co by

se nám hodilo.“

Přešla místnost dlouhými ráznými kroky. Holger si sedl k

pivu. Žena v křesle se naklonila dopředu. Setkal se s jejím

pohledem a chvíli se na sebe dívali.

Volbou materiálu, střihu, bižuterie a dalších doplňků

proměnila ozdobnou štolu v cosi velkolepého. Ovšem proti té

nádheře pod oblečením byla i štola pro každého normálního

muže nezajímavá. Projela si prsty havraní hřívou a svůdně se

na něho usmála.

„Kruci,“ lamentoval, „kdybych tak s vámi mohl mluvit.“

Broukla, aby ji slyšel pouze on: „Dá mia basia mille.“

„Det var som Fanden! Už jsem zapomněl úplně všechno z latiny, co jsem

kdy uměl. Zůstalo mi jen pár slov z kostela.“ A pomalu dodal: „A

potřebujeme vůbec k něčemu jazyk?“

Napůl vstal. Dívka, která původně seděla s ním, si toho všimla

a zavolala na něho: „Pomalu s tou láskou, kamaráde. Sex a

matematika nejdou dohromady. O tom jsi ještě neslyšel?“

„Ale no tak, Valerie, já se jen snažím být zdvořilý -“

„Jo, tuhle zdvořilost já znám. A navíc jsi mi říkal, že hledáš pravou lásku.

Chceš vědět, jak na to, nebo ne?“

„Jistěže chci.“ Holger prudce dosedl na židli.

Jeho mžouravý pohled na druhou ženu vyvolával mrzutou a

současně smyslnou odezvu. Zašátral po dýmce a sáčku

tabáku.

Valerie přelétla očima hřbety knih. Byly velmi rozmanité co

do velikosti i vazby. Prsty přejela globus oblohy na vedlejším

stolku. Globus Země byl také velmi podrobný, měl barevně

označená místa jako Atlantis a Huy Braseal.

Vrátil se hostinský. Když došel k Holgerovi, zeptal se: „Vil

Herren ikke gemě ha et Krus til?“

„Jo, tak,,“ odpověděl vysoký mladík. „Proč mluvíte

dánsky? Ano, děkujeme, dal bych si ještě pivo, Herr

Kromand. Nepil jsem lepší.“

„To je od člověka vaší národnosti kompliment,“ rozzářil se

hostinský. Jakmile zvýšil hlas, změnil přízvuk. „Povídám,

drahoušku, ten pán tady chce ještě půllitr černého.“

„Už jdu, miláčku,“ odpověděla barmanka. Odběhla pro

Holgerův půllitr a naplnila jej.

„A vy byste si nic k pití nedali?“ zeptal se jich Dán.

„Děkujeme, pane, ale já tady musím obsluhovat,“ řekla barmanka.

„Ovšem mohla bych si trochu natočit, to bych mohla.“

„Já se musím starat o hosty,“ dodal hostinský. „Chudák

tamhleta dáma tu dnes nemá nikoho, s kým by si mohla

popovídat. A krom toho vy tu máte práci. Ale přijedete za

námi, až budete moct, viďte?“

Došel k ženě u krbu, sedl si zpátky do křesla, pozvedl svou

sklenku k její a pokračoval v hovoru.

105

„Hej!“ volala Valerie. „Jupí! Už to mám - Sokolnikoff, Úvod

do paratemporální matematiky“ Podívala se zblízka. „Je, a

hned vedle je Příručka alchymie a metafyziky, tak pro ni ani

nebudu muset chodit nahoru.“ Vzala ze stolu oba svazky a

papíry a tužky.

Když se vrátila k Holgerovi, přisunula si k němu židli a

sedla si. „Podívej, já tě nemůžu naučit všechno, na co

v mém světě přišli. Krom toho já sama rozumím taky jen

základům. A i naši vědci mají ještě velké oblasti

neprobádané. Ale na základě teorémů, které znám, můžu

přecházet z jednoho kontinua do druhého se slušnou

pravděpodobností, že přistanu v tom, do něhož jsem

chtěla, nebo v jeho víceméně věrné kopii. Dokonce jsem

vydedukovala, že musí existovat mezivesmírný nexus. Tak jsem taky

našla Starého Fénixe. Ty jsi ho našel náhodou, ne?“

„No,“ řekl opatrně, „taky jsem cestoval.“

„Jo!“ zašklebila se. „Za pomoci kouzel z té středověké knihy

plné předsudků a pověr. To bys tímhle chaotickým způsobem

mohl honit časové osy až do smrti. Nebo vlastně ne, tak dlouho

ne — dokud bys nepotkal něco tvrdého a rychlého a malého.

Už několikrát jsi měl namále, viď?“ Poklepala na knihu. „Fajn.

Jsi přece inženýr. Měl bys ocenit systematický přístup. Mohlo

by ti svitnout, jak aplikovat transportační kouzlo, které dává

reálnou šanci, že se dostaneš tam, kam chceš.“ Vzdychla.

„Doufám, že pro začátek budeš mít na to, pochopit základní

myšlenky trans-cendentálního kalkulu, protože to je cesta, jak

dokázat teorémy, které potřebuješ, a pokud jim neporozumíš, k

ničemu ti nebudou.“

Holger sáhl po knize. „Vysvětluj, prosím,“ řekl pokorně.

„Neměla by sis dávat takovou práci s cizincem.“

„No jo, dobře. Ty se mi ale líbíš, hochu.“ Valerie začala mluvit a kreslit

diagramy. Druhá žena si povídala s hostinským -Bonifácem - Kromandem,

i když byla nesoustředěná a roztěkaná. Barmanka vlídně a trpělivě

čekala.

XII

POZDĚJI

Ruprecht s Willem se vrátili čistí a viditelně osvěžení,

Ruprecht vznešeným krokem a Will nemotorně, v oblečení

nadčasového střihu a pestrých barev. Zastavili se u vchodu.

Ruprechtovu pozornost upoutal obraz velmi odlišný od všech

portrétů, krajin a výjevů kolem: barevný lesklý tisk, jehož

techniku neznal, tajemně krásný svou perspektivou hvězdné

noci, po níž pluje stříbřitá planeta s třpytivými prstenci.

Hostinský kývl. „A, buďte vítáni, drazí hosté,“ zdravil z

dálky. „Udělejte si pohodlí a napijte se. Co byste si přáli?“

„Pivo!“ řekli oba současně.

Hostinský se pobaveně usmál. „Já jsem si to myslel.“

Ruprecht šel první ke krbu. „Jste velmi laskavý, pane hostinský,“ řekl.

„Kdepak, Výsosti, já jsem tlustý lstivý pavouk, který si spřádá svou

tenkou síť orosenou pivem, vínem a ještě silnějšími moky a

tak chytá do osidel celá hejna lidských životů, aby parazitoval

na jejich příbězích.“

Hostinský pokynul ke křeslům. „Přisedněte k nám. Ovšem

nejdříve vás musím představit.“ Hovořil k ženě a udělal přitom

příslušné gesto: „Ruprechtus, filius comiíis palatini Rheini, et

Guillermus, miles et famulus suus.“ Potom se obrátil k

mužům: „A toto je Clodia Pulcherová původem z Říma.“

Will se na ni usmíval. Ruprecht zůstal zaražený. „Ta Clodia

— Catullova Lesbia?“ zeptal se opatrně. (Hostitel přikývl.)

„Ale ta je přece dobrých šestnáct set let po smrti!“

„Ne ve svém světě, můj pane. A zde může spočinout každý,

kdo se sem dostane jakousi trhlinkou v realitě a nalezne dveře

a může zde zaplatit svými neobvyklými historkami.“

Hostinský spiklenecky mrkl. „Ona je tu častým hostem, naše

paní Clodia. Dnes byla jakási rozmrzelá, až dokud jste nepřišli.

Sedněte si, pánové, prosím!“

Ruprecht se ovládl, uklonil se dámě nad rukou, políbil ji a ženu

107

pozdravil: „Salvě domina; adservitium tuum.“

Celá se rozzářila a šťastně odpověděla: „Oh! Loqueris latine?“

Ruprecht pokrčil rameny. „Aliquantulum, domina.“

Byl příliš vyveden z míry na to, aby se dál pokoušel bojovat

s tímto jazykem, zvlášť když se jeho výslovnost a nepochybně

i gramatika tolik lišily od její mluvy. Posadil se

vedle hostinského.

Hostinská přinesla dva velké korbele plné až po okraj. Poklonila se a

podala jeden Ruprechtovi se slovy: „Tady je pro Vaši Výsost.“ Willovi

podala druhý a méně strojeně řekla: „A tady pro tebe. Doufám, že vám

bude chutnat.“

„Děkujeme, dobrá ženo,“ odpověděl Ruprecht nepřítomně.

Will se posadil vedle Clodie, i když ta věnovala

pozornost spíše jeho pánovi. Měl oči navrch hlavy a

stěží vnímal, jak mimořádně kvalitní nápoj pije.

Valerie strčila do Holgera. „Pojď si k nim na chvíli přisednout,“

navrhla.

„No, docela bych si udělal přestávku,“ souhlasil. „Víš, já

málem vylít z diferenciálních rovnic na technice a teď s tím na

mě vyrukuješ ty.“

Změřila si ho přísným pohledem. „Podívej, kamaráde,“ řekla,

„ty se svým zázemím bys měl už dávno vědět, že Bůh

nikdy nezamýšlel učinit vesmír snadno srozumitelným.“

„Nebo nám srozumitelným,“ vzdechl. „Naa, da, jdeme.“ Vzal si do úst

dýmku, do ruky korbel a loudal se výčepem.

Clodia, která u Ruprechta nevyvolala žádnou odezvu, si Valerie

nevšímala, ale soustředila veškerou svou energii na

Holgera. Ten se zhluboka nadechl a pozdravil.

Valerie cosi zamumlala a Ruprechtovi a Willovi

řekla: „Dobrý večer, pánové.“

Princ vstal a poklonil se. Jeho kolega byl příliš zabrán čímsi jiným.

„Dovolte mi, abych se představil… madam —“ Hlas mu selhal.

Usmála se. „Nejste zvyklý na ženy v kalhotách, viďte?

Omlouvám se. Jsem Valerie Matuchek ze Spojených států amerických

— jestli vám to něco říká.“ Podala mu ruku. Na chvilku zaváhal, potom

usoudil, že nemůže nic zkazit tím, že jí prokáže

zdvořilost, která možná neodpovídá jejímu postavení, a ruku jí

políbil stejně jako předtím Clodii. „Jejda!“ vyjekla. „Víte, že jste

první muž, který tohle udělal se vší důstojností?“

Ruprecht se napřímil, až ji převyšoval, a odpověděl, „Já vám nerozumím,

ctěná slečno.“

„My máme oba podobný cizí přízvuk, že? Vy mluvíte podobně

jako Holger — tady, Holger Carlsen, je z Dánska, i

když žil dlouho v naší zemi, ovšem v jiném hyperplánu.“

Oba dloubáni si podali ruce. „Já jsem Ruprecht, kurfiřt

rýnský,“ řekl kavalír podle vybraných mravů. „Moje babička

byla dánská princezna - Anna, provdaná za krále Jakuba, krále

skotského a anglického. Tyto dvě země byly s Dánskem velmi

spřáteleny od dob Hamleta.“

Holger zvedl obočí. „Hamleta?“

Valerie ho gestem usadila a sama si sedla proti Ruprechtovi.

„Pohovoříme si, ano?“ navrhla. „Nemáme na to zas tolik moc

času, raději půjdeme hned k věci. Vy jste tedy z Porýní,

Ruprechte?“

„Pouze pokrevní přízní — krev je víc než voda, jak se říká,

nakonec se však přec v prach obrátí,“ odpověděl princ

sarkasticky. „Teď zrovna jako synovec krále Karla bojuji na

jeho straně proti revoltě. Já i můj anglický přítel jsme

zabloudili ve Walesu stíháni puritány a… naskytla se nám

cesta… na toto šťastné místo.“

Valerie se napřímila. „Moment — král Karel — puritáni - vy

myslíte kulaté hlavy?“ (Přikývl.) Z jaké jste doby?“

„Proč… já jsem ztratil pojem o čase, ale… srpen, tisíc šest set čtyřicet

čtyři.“

„Aha,“ zajásala. Sevřela štíhlou rukou opěradlo židle. „A

kolik toho víte o situaci — paralelní světy, jazz - asi nic,

že? No, podívejte, Ruprechte, já jsem z Ameriky. O Americe víte, ne?

Odtud pocházím, to jsou nezávislé státy. A… když jsem odjížděla z

domova, byl rok 1974. Tady Holger odjel v roce

109

1950 — ale ne v tom samém roce 1950, kdy jsem se já

narodila.“

Ruprecht byl zticha. „Tak tahle studna je na Willa moc hluboká,“

postěžoval si Fairweather. Otočil se ke Clodii, kterou očividně rozčilovalo,

že jí ani Ruprecht ani Holger nevěnovali žádnou zvláštní pozornost, a

šibalsky na ni mrkl: „Pro tebe taky?“ Její pohled se krátce setkal s jeho.

Hostinský se opřel, seděl se zkříženýma nohama a rukama v klíně a byl

zjevně potěšen. Oheň v krbu dohoříval. Z kuchyně přiběhla podivná

postava a přiložila další dřevo. Hostinská s obvyklým řinčením pobrala

prázdné korbele, naplnila je a přinesla zpět.

„Takže vy jste z budoucnosti,“ řekl Ruprecht

tiše, „a Clodia je z dávné minulosti - a zdaleka?“

„Ani ne,“ odpověděla Valerie. „Nevím, jak vám to vysvětlit,

ale pokusím se. Podívejte se, vy jste se narodil v tom světě,

který znáte. Má takové a takové vlastnosti — zeměpisné,

astronomické, přírodní zákony, druhy života, lidi, národy,

společenství, minulost, přítomnost a budoucnost. Ano?“

(Ruprecht přikývl.) „No, a představte si, že by nějaká

významná událost v minulosti třeba dopadla jinak. Bitva by

místo vítězstvím skončila porážkou — například.“

Ruprechtovo vzrušení hraničilo s okouzlením. Podíval se na Holgera. Ten

si třel bradu. Nakonec řekl: „Třeba řekněme, že by princ Hamlet nezemřel

při pomstě a že by se tudíž Fortinbras nestal dánským králem - i když to tak

nebylo. Ta dynastie měla mnoho pout s Anglií. Hamlet mohl přijít a pomoci

svým blízkým zde svrhnout Macbetha, skotského tyrana. Dánové by si

potom vzpomněli na krále Knuta a zaútočili na Normana Viléma, když

přišel. Ze severských států totiž tenkrát měli děla jen Dánové, a i když byla

primitivní, nikdo jiný je neměl.“

„Hvad for Pokker?“ vložil se do řeči Holger.

„Klid,“ odpověděla mu Valerie. „On je z jiné

časové roviny… to bych ráda věděla —“ Planula nadšením.

Naklonila se k Ruprechtovi. „Nejdřív vyřídíme tu teorii, Ruprechte,

ano?“

Will sledoval, jak se ji jeho pán ze všech sil snaží pochopit. Potom

poznamenal směrem ke Clodii, „děkuju Pánubohu, že jsem se nenarodil

jako myslitel,“ a ťukl korbelem o její skleničku vína. „To bych nikdy neřek,

že člověk ztratí balanc na židli.“

Valerie zatím pokračovala: „No, tak jestli si dokážete

představit, že mohla historie prostě odbočit na jinou kolej, tak

můžeme pokračovat dál. Předpokládejme, že obě koleje, ta

původní i ta nová, jsou skutečné. A tak je jeden svět, kde

Hamlet zemřel mladý; jiný, kde získal dánskou korunu a

zastavil nor-manskou invazi. Obojí se stalo. Dokážete to

pochopit?“

„Netroufám si uvažovat o tom, jaké meze postavil Bůh

svému stvořitelskému dílu,“ povzdechl si Ruprecht. „Ale jak je to

možné?“

„Dva celé vesmíry… celé vesmíry se svým prostorem i časem,

hvězdami, galaxiemi, bezpočtem planet… které se liší v

jediném detailu, a samozřejmě potom v jeho následcích —

jenže ono to tak ve skutečnosti není. Tyto dva vesmíry byly

vždycky rozdílné, od samého počátku — to se jen ten jejich

rozdíl projevil teprve teď. A krom toho my nemáme jen dva

vesmíry. Nikdo v mém světě zatím nedokázal, jestli jich je

nekonečno, nebo zda jich je přesný, byť obrovský počet — N

faktoriál, abychom byli přesní, kde N je celkový počet

existujících částic hmoty a energie… Můžete si představit, že

tyto vesmíry leží paralelně vedle sebe jako listy v knize. Ani to

ovšem není úplně pravda. Ony zaujímají stejný časoprostor a

jsou odděleny souborem dimenzí.“

„Zadrž, Valerie,“ řekl Holger. „Měj slitování. Už to vypadá,

jako bys mě chtěla hodit přes palubu - a podívej se na chudáka

Ruprechta.“

Valerie přestala mluvit a zasmála se sama sobě. „Omlouvám

se, máš pravdu. Ehm, Ruprechte, dívejte se na to takhle: je

mnoho světů. Některé jsou skoro stejné jako ten váš, některé

jsou úplně jiné. V některých je třeba království anglické v roce

1644, v jiných je jiné datum a ještě v jiných britské království

111

vůbec nikdy neexistovalo. Lišit se můžou dokonce i přírodní

zákony. Co je možné v jednom světě, není možné v jiném a

naopak. Rozumíte mi?“

Ruprecht se pokusil o úsměv. „Jako na pohyblivém písku, v bažině, jako v

trní, v dešti nebo uprostřed noci.“

„A když člověk ví jak, potom může přecházet z jednoho světa

do druhého,“ pokračovala Valerie. „Rozumíte? Vlastně jste

v izolovaném univerzu.“

Ruprecht se napil dlouhými doušky. „Aspoň to pivo mi

připomíná jistotu domova,“ řekl hostinskému, „ale je sladší

jako dávno zapomenutý sen.“

„A já vím, co je eště sladší, cukroušku,“ řekl Will šeptem a

sevřel Clodii ruku. Ta se ohlédla na Ruprechta a Holgera, kteří

jí nevěnovali pozornost, pokrčila rameny a vrhla do místnosti

svůdný pohled.

„Vy jste ale z… odjinud, slečno… Matuchek?“ zeptal se

Ruprecht. „Máte tak trochu české jméno a odtud pocházím i

já.“

„Jsem odjinud a z jiné doby,“ odpověděla, „i když na tomto místě tato

slova moc neznamenají. Chci říct, nepatřím do vaší budoucnosti.

Pochybuju, že váš svět bude podobný tomu mému, až v něm bude rok

1974. Ani Holgerův.“

Ruprecht se zadíval na Dána, který zabafal z dýmky a potom

rozpačitě utrousil: „No, víte, já jsem zvláštní případ. Já patřím

- já jsem se narodil ve světě, kde platí karolínské mýty - víte,

Roland, Oliver, a tak.“

„Jsi příliš skromný,“ řekla Valerie.

„Ne, jen nechci, abychom se do toho ještě víc zamotali,“

odpověděl. „Nezáleží na tom, jak, ale dostal jsem se do úplně

jiné časové osy — tam neplatí kouzla, možná jen v oblastech,

jako je mimosmysiové vnímání- ale to teď nehraje roli. Snažím

se najít cestu zpátky. Nemám nic než kouzlo, které mě přenese

přes bariéru času - ale nevím, kam. Po mnoha omylech —

naposled jsem se dostal do zajetí aztéckých bohů a stěží jsem

vyvázl - jsem nasbíral různé tipy a nápady, které mě dovedly

sem do té hospody. A měl jsem to štěstí, že je tady slečna

Matuchek.“

„Já ale nevěřím, že to byla jen shoda náhod,“ řekla Valerie.

„Ale to teď necháme. Podstatné je, Ruprechte, že Holgerovo

dvacáté století je podobné mému — racionální, průmyslové,

demokratické aspoň v západní civilizaci. Ale jsou tu i rozdíly.

Například v obou našich světech stály Německo a Spojené

státy v první světové válce na opačné straně. Ale v Holgerově

světě byla druhá světová válka — on v ní také bojoval - proti

Německu a Japonsku a Itálii - ale v mém světě byla proti

Saracénskému kalifátu. Ty rozdíly jsou podle mě způsobeny

jen parafyzikálními silami. Buď jsou tak slabé, jako si myslí

Holger, nebo tam ještě nikdo neobjevil, jak odmagnetizovat

efekt studeného železa — na to v mém světě přišli v roce

1900.“

„Ale,“ vložil se do hovoru Holger, „v jejím světě udělali z

magie vědu —“

„Ne z magie, z parafyziky,“ opravila ho. „Nebo z umění, jestli

chceš.“

„To je jedno. Ona je na mě moc hodná, pomáhá mi.

Třeba by mohla pomoci i vám, pane, Herr — ehm, princi

Ruprechte.“

„Možná,“ odpověděla Valerie nejistě. „Ono hodně záleží na

vašem zázemí. Je racionální, jako to moje. Kolik toho víte o

matematice a tak?“ Vzala svou sklenici. „A taky, abych pravdu

řekla, bych o vás potřebovala víc informací. Nic ve zlém, ale

mohlo by se ukázat, že máte nějaké poslání, kterému bych

nemohla napomáhat, protože by mi připadalo špatné.“

„Nebo bych od vás možná pomoc nepřijal,“ odsekl Ruprecht.

„Co tu vlastně děláte v přestrojení za chlapce?“

Valerie se usmála. „Vy jste teda opravdu z jiného světa! No, já vám to

113

vysvětlím, jestli vám to bude dávat nějaký smysl. Tam, kde jsem doma, je

tohle normální běžné dámské oblečení na volný čas. A já tu volný čas

trávím, sbírám materiál na disertační práci. Lidem z našeho světa se

podařilo dostat do jiných světů teprve nedávno. Zatím pořád zjišťujeme

parametry —“

„Jak legální je u vás umění kouzel?“ zeptal se Ruprecht.

„Zcela legální,“ odpověděla nasupeně.

„Počkej, já myslím, že rozumím, o co mu jde,“ řekl Holger.

„Pamatuješ, Valerie, jak jsem ti říkal, že v mém

světě, teda v tom karolínském, jsou elfové většinou

nepřátelé lidí? Třeba u Ruprechta platí to samé.“

Valerie chvilku přemýšlela a potom kývla na prince. „Dobře,

tak poslouchejte. Ve světě, z něhož pocházím, není na

kouzlech a priori nic dobrého ani špatného. Tvoří je soubor sil.

Můžeme je použít v zájmu dobra nebo zla, chytře nebo hloupě

nebo jakkoli jinak. Můj otec je vlkodlak, moje máma je

čarodějnice a jsou to dva nejhodnější lidi, jaké byste u nás

mohli potkat. Spousta mých přátel jsou trpaslíci.“

Ruprecht se dlouze zamyslel. „Omlouvám se vám, slečno

Matuchek,“ řekl. „Dal jsem slib Oberonovi.“ Poslouchala

velmi pozorně. „Tento prsten, který mám od něho a od jeho

královny - a od té druhé - mne sem dnes dovedl. Předtím, jak

mi bylo řečeno, mocně zaržál, když jsme se přiblížili k tomu

parnímu vlaku, jehož jsme se zmocnili a který nás dnes dovezl

z Yorkshiru do Walesu.“

„Moment,“ zamračil se Holger. „O Oberonovi něco vím; ja, i

o občanské válce v Anglii - vlastně si vzpomínám, že jsem četl

o nějakém princi Ruprechtovi, který se jí účastnil — ale parní

vlak?“

Valerie vyskočila. Celá se chvěla. „Počkejte, možná přijdu právě na

tenhle paradox. Dejte mi chviličku, jo?“

Její kroky se rozléhaly na pozadí praskání a hukotu ohně. Jeho

záře se mísila se světlem svíček a osvěcovala

Ruprechtovo napětí, Holgerovy rozpaky a soustředěný pohled

hostinského.

Will strčil do Clodie. „Tak se mi zdá, že z toho všeho budu za

chvíli jelen,“ zareptal. „My dva ale máme společnej jazyk, ty a

já. A ani tak moc nepotřebuje slova. Co když se spolu

odkrademe někam pryč a zkusíme si popovídat?“

Valerie celá zářila. Ukázala prstem na Ruprechta. „Vy jste mluvil o

Hamletovi a Macbethovi, jako by oba byli skuteční,“ křičela. „Skoro

současní. Říkal jste, že jste se setkal s Oberonem a… Titanií… osobně.

Poslouchejte, žili někdy Romeo a Julie? Král Lear? Falstaff? Othello?

Zmiňoval jste se o děle v Hamletově době. Co takhle, můj Bože, co takhle

Wittenberská univerzita, byla už tehdy? Měli za Julia Caesara bicí hodiny?

Byl Richard III. skutečně ošklivý hrbáč? Mělo České království moře? A

co čarodějnice?“

Na každou otázku Ruprecht přikývl, jako by na něho dopadaly

dobře mířené rány.

„Tak fajn,“ - Valerie byla celá napjatá — „znáte jméno William

Shakespeare?“

„Jistě,“ odpověděl Ruprecht jako omráčený. „To byl

velký historik.“

„To je ono!“ Valerie se obrátila na Holgera. „Jestli… jestli ty

ses mohl narodit ve světě, kde jsou karolínské mýty

skutečností. .. tak jinde mohou být skutečností Shakespearovy

hry,“ vychrlila překotně. „To zapadá, to sedí. Oni byli ze

začátku technicky vyspělejší než můj svět— i když jen v

některých oblastech — průmyslová revoluce u nich začala, v

17. století, asi to bylo spojené s puritanismem —“ Naklonila se

zpátky k Ruprechtovi. „Ruprechte, my si máme tolik co říct!“

Holger zavrtěl hlavou. „Myslím, že bych se měl podívat na tu učebnici,

cos mi dala,“ řekl.

„Jistě. To tě lituju. Přijdu ti potom pomoct.“

Políbila ho na čelo. „Já ale musím mluvit taky s Ruprechtem.

Chápeš? Krom toho Shakespeare byl můj idol, vždycky

jsem sympatizovala s kavalíry. Třeba to byla jen

115

dětská romantika, a každopádně v Ruprechtově světě to

všechno možná funguje jinak. Pochybuju, že by mohl

postupovat podle instrukcí, které jsme mu tu dali. Ale

aspoň bych se na tu dobu mohla zpětně podívat. Třeba

mu budu moct nějak poradit, trochu ovlivnit události

směrem k lepšímu. Cítím povinnost to zkusit“

Will se postavil. Vstala i Clodie a zavlnila přitom boky. „Pardon,

pane,“ řekl Will směrem k Ruprechtovi, „budeš mě ještě

potřebovat?“

Ruprechtovi chvilku trvalo, než se vzpamatoval. Pousmál se,

vstal a poklonil se. „Nesmím tě potřebovat. Dámy mají

přednost i před princi.“

„Ale princ… je před… obyčejným…“ vykoktal Will váhavě,

když viděl, jak se Clodia vlní před jeho pánem.

Ruprecht mu poklepal na rameno. „Dnes v noci je všechno

jinak. Já tu budu diskutovat až do svítání. Kéž by únava ne-

otupila bystrost mysli.“

„To mně se nestane, pane,“ odpověděl Will a vzal ženu kolem pasu.

Vzdechla a podívala se na Ruprechta, ten se však vrátil pohledem k Valerii

a Holgerovi. Clodia se přivinula ke svému společníkovi. Odešli nahoru.

Holger se přidušeně rozesmál a potom se vrátil ke knihám.

Valerie a Ruprecht se usadili a začali si povídat. Hostinský

poslouchal.

XIII

LES, RÁNO

Déšť smyl všechnu špínu a vyčistil vzduch. Každý lístek se třpytil na slunci

a vrhal stín. Ptáci zpívali ve větvích. Bylo příjemně a postupně se

oteplovalo.

Ruprecht s Willem se zastavili u pramene. Voda zurčela v

korytu uprostřed zelené plochy. Will se k ní nahnul a sáhl do

trávy. „Je úplně suchá, dalo by se na ní ležet a spát,“ hlásil. „A

spalo by se pohodlně, jako v tom hostinci.“

„Ano?“ Ruprecht se pousmál a zívl. „Ty jsi spal? To bys mě

zklamal stejně jako slečnu Pulcherovou.“

„Kdepak, spát, ani oka jsem nezamhouřil, to mi věř.“ Will

mluvil jako ze sna. „To bylo pořád dokola, jako když běží

tryskem ty nejsladší klisničky. Škoda, že ty jsi celou dobu

zaměstnával jen jazyk. Já bych ti řek.

Ruprecht pobouřeně odsekl: „Ušetři mne historek

starého chvástala. A buď rád, že jsem se něčemu přiučil.

Možná to ochrání tvé hrdlo před oprátkou za chvastounství.“

„No, to teda vodpusť, Výsosti,“ omlouval se Will.

„Pozapomněl jsem, že takoví jako ty musí bdít na stráži a

hlídat zbloudilý vovce, jako jsem já. Nemáte to lehký.“

Ruprecht se uklidnil. „Nevadí. Neměl jsem se na tebe

osopovat. Jsme oba vyčerpaní. Dva dny už jsme nezamhouřili

oka. V tom hostinci jsme si odpočali určitě nějakým kouzlem.

Když jsme odešli…“ Oba se posadili. „Ááááá. Dnes bych si

nenechal dát budíčka před polednem ani od kaprála Gabriela.“

„Co teda uděláme?“

„Musíme se dostat k moři. To znamená urazit tak padesát

šedesát mil. Jídlo, přístřeší a pomoc snad dostaneme od lidí,

kteří jsou pro krále. Budeme-li mít štěstí a dostatek

diplomacie, dostaneme se přes kanál. V Holandsku získám od

117

své přízně peníze a budeme pokračovat dál na jih.“

Will ožil. „Takže pudeš podle Oberonovy rady… a nebudeš hned hledat

tábor kavalírů?“

Ruprecht přikývl. „Ano. Ti dva z toho hostince mne

přesvědčili. Zvlášť ta dívka hovořila o hrůzách, při

nichž se mi až svírá hrdlo. Je pravda, že její historie tohoto

století není přesně stejná jako naše — ale nepodobná také není.

Byl bych skutečně zrádce, kdybych nejednal podle rady, jíž se mi

dostalo — člověk sám bez pomoci nemůže vyváznout z

čelistí, které cení zuby na naši krajinu.“ „Co nám

předpovídali?“

Ruprecht se zachvěl. „Něco ještě horšího než porážku

kavalírů. Král má být popraven.“

Will polkl naprázdno. „To nemůže být pravda, pane!“ zalapal

po dechu. „To přece… přece ne král!“

„Stuartovci si nijak nekryjí záda. Ta dívka s tím mládencem mi řekli, že

tohle bude… byla v jejich světě první královražda v dějinách. A po ní

vždycky následovalo totéž — teror, tyranie, ti, kteří tvrdí, že hovoří

jménem lidí, těm lidem šlapou po zádech, aby dosáhli svého. Aspoň

restaurace Stuartovců v Anglii —“ Ruprecht se zárazů. „Já nechci říkat nic

špatného o princi z Walesu - je to bystrý, pohledný a milý mladík. Ale

zkazila ho léta v exilu. Jeho vláda by byla slavná, ale nic dobrého by

nepřinesla. No, vždyť by ještě došlo k válce proti Holandsku, které je se

mnou a s mými lidmi v přátelském poměru. A oni nás na moři porazí a

posměšně poplují s koštětem na vrcholku stěžně. A tak po druhém Karlovi

bude celá dynastie vbrzku smetena z trůnu, jehož pilíře jsou už nyní

nenapravitelně oslabeny…“

Ruprecht udeřil pěstí do trávy a zabořil se do jejího měkkého

povrchu. „Pro rány Kristovy, to se nikdy nesmí stát, jestli tahle

moje cesta může pomoci!“

„A moje, pane,“ řekl Will tiše. „A možná i slečinky Jennifer.“

Ruprecht se podíval na prsten. „Jak se asi má?“ přemítal.

„Snad není nemocná. Možná byla pokáraná, ale teď má jistě už

klid.“ „Jako my,“ řekl Will, lehl si do trávy a dal si ruku přes

obličej.

Ruprecht pohladil stříbrného hada, chvíli se nepřítomně

díval po lesních cestách a potom následoval Willa.

119

LOŽNICE JENNIFER

Ložnice byla skromně zařízena. — pár knih, několik

rozpracovaných výšivek, váza s květinami, lept malého

Ježíše a Jana s matkou — vše typické pro Jennifer. Starobylá

truhlice byla bohatě vyřezávaná a ostatní vybavení bylo strohé.

Za okny panoval rozpálený letní den.

Jennifer zavrávorala.. Prudence Withcombová ji podepřela a zachvěla se.

„No tak, ovečko moje, chudinko malá, opři se o mně.“

Jennifer sevřela její paži, až na ni zůstaly rýhy od

nehtů. Nezdálo se, že by v sobě ještě měla tolik síly.

Vlasy jí zplihle visely kolem obličeje, který byl kost a kůže. Oči

měla zapadlé, vodnaté a červené, vyprahlé v temných otvorech.

Šaty měla lepkavé a páchnoucí potem.

„Hýbejte se!“ křikl voják, který stál za nimi. Dupl do podlahy.

„Jestli bude stát, upadne.“

„A usne.“ Prudence se zlostně ohlédla přes rameno. „Nebo omdlí. Ty ji

celé dny a noci budíš, třeseš s ní, křičíš na ni, poléváš ji - jako bys ani

nebyl člověk.“ Odplivla si.

„A ty jsi člověk, ty stará semetriko?“ odpověděl.

„Kdybys ji věčně nekonejšila, tak už by se tahle

čarodějnice byla dávno vzdala.“

Jennifer cosi zachrčela a vrávorala dál, podpírána Prudence,

kolem zdí.

„Čarodějnice?“ vykřikla Prudence. „Ty se jednou setkáš se

skutečnými čarodějnicemi, ty ztělesněná ctnosti, to až tě pohltí

peklo.“

„Ale dřív ji uvidím na šibenici na tomhle světě. A vedle ní babiznu, která ji

v té její umíněnosti ještě podporovala. Kdyby nebyl sir Malachi nařídil,

abys byla u toho —“

„Protože ví, jaký je to chlípník—“ Prudence ukázala směrem k

posteli — „a ty jakbysmet, pod tím tvým plechovým

pobožnůstkářstvím —“ Jennifer se podlomily nohy. Prudence

ji sotva zachytila. „Ona si musí sednout.“

„Ale nesmí spát,“ řekl strážce. „Kdy se přestaneš do všeho plést, ty stará

čarodějnice —“

„Víc mi nahání husí kůži, že se musím vyspat na loži, které

pošpinil Sim, než tvoje zloba, z níž by zkyslo i

mléko, Gersone starší.“

Cosi se pohnulo pod přikrývkou a vynořilo se z ní temeno podkoního

ostříhané na ježka. „Zaslechl jsem, že dáma zatoužila po my matraci,“

ušklíbl se jízlivě.

Prudence se opovržlivě otočila a pomohla Jennifer na židli.

Sim s hlasitým zíváním a šramocením vylezl z postele. Po

límci se mu procházela veš. Chytil ji, rozmáčkl ji mezi zuby a

postavil se před Jennifer.

„Je dáma připravena k rozhovoru, prosím?“ ušklíbl se. „Ne.“

Odpověděla sotva slyšitelně.

„Dobře, dobře, já nespěchám. Já mám milej úkol, a příjemnej,

budu vás budit.“ V očích se mu zablesklo, když se podíval na

modřiny, které měla na rukou, na krku a na prsou,

kam až bylo vidět v jejím neupraveném oděvu, po

štípancích. „Klidně usněte, kdy se vám zachce.“ Protáhl se,

hlasitě říhnul, ještě hlasitěji vypustil větry a zíral do

prázdna. „A ty zatím přines něco k jídlu a pití.“

Voják přikývl. Když stál ve dveřích, Jennifer sklouzla po židli

a hlava jí zůstala viset na opěradle. Sim se zasmál a popadl ji

za vlasy. Prudence ho chytila za ruku. Zavrčel a odstrčil ji.

Začal Jennifer políčkovat. „Vstávat, vstávat, máme bílý den,“

zpíval. „Dnes si pro tebe přijede ten tvůj parohatej milenec, že

jo, babo? Řekni, kdo ti pomoh nasadit mu parohy? No tak,

vzbuď se, vstávej!“

„Ne,“ naříkala Jennifer.

Sim ji pustil. Upadla na podlahu. „Budu mluvit,“ zasípala.

„Jen mě nechtě spát, dobrý Bože, řeknu vám, co chcete, když

mě necháte vyspat.“

Prudence si k ní klekla. „No tak, rychle,“ křikl sluha. „Dojdi

pro starýho.“ Gerson naprázdno polkl, otevřel dveře a utíkal do

121

haly.

„Tak jsme ji nakonec přeci zlomili, že jo?“ Sim se rozvalil na kraj

postele a strčil si prst do nosu. „Hanebnice.“

„A ty teď půjdeš zpátky na hnojiště, z kterého tě vytáhli,“

ušklíbla se Prudence. „Pro Kristovy drahé rány, co jen mohlo

přimět člověka, kterého jsem pokládala za spravedlivého,

udělat tohleto bezbrannému děvčeti?“

„Ale vona není tak bezbranná,“ prohlásil Sim. Jennifer

vzlykala, ale už neměla slzy.

Přiběhl sir Malachi Shelgrave. „Opravdu přestala

vzdorovat?“ vykřikl. Postavil se nad Jennifer.

„Chceš se skutečně vy- • znát z toho hnusu?“

„Mučením nedocílíte vyznání, ale jen prázdných slov, sire,“

domlouvala mu Prudence. „Pouhých slov.“

„Mučením?“ Shelgrave zvedl ruce. „Co to blábolíš? Je to

moje svěřenkyně. Nikdy bych neuronil ani kapku krve, kterou

má společnou s mou manželkou. Já jsem jen nařídil, aby ji

udržovali bdělou, a to v zájmu její nápravy, aby mohla

meditovat o svém hříchu a činit pokání. Nic víc se nedělo, jak

jsi sama mohla vidět.“ Sklonil se k Jennifer: „Teď mi řekni, co

se stalo a co má následovat.“

Zvedla vyzáblou tvář. „Kdybych tak mohla spát,“ řekla.

„Ano, ano, dostane se ti veškerého odpočinku, jehož

příroda žádá, tělo ti zahojí duši, až z ní vypustíš tenhle

jed. Poslouchej, ještě nespi. Poslouchej, povídám!

Budeš přísahat na bibli, že tvé svědectví bude úplné, pravdivé a

prosté úhybných úmyslů. Rozumíš? Musíš přísahat na svou naději

na spasení.“

„Rozumím… myslím… nevím, co myslím,“ řekla vyčerpaně. „Ano, přines

Písmo, strýčku, budu na něj přísahat třeba stokrát, hlavně když na ně

potom budu moci složit hlavu.“

SHELGRAVEOVA PRACOVNA

Byla to prostorná a strohá místnost zařízená velkými těžkými kusy nábytku.

Na strohosti jí neubraly ani folianty, ani čtvrt-archy, ani cenné obrazy nebo

socha Cata Staršího, ani krb. Otevřenými okny bylo vidět modrý soumraká

slyšet hlas cvrčků.

Majitel pracovny seděl u psacího stolu a cosi psal novým

ocelovým perem ve světle nové lampy se skleněným stínítkem. Když

zaslechl zaklepání, zvedl hlavu. „Dále,“ zvolal.

Vstoupil majordomus a ohlásil: „Reverend Nobah Barker,

pane, pastor v našem kostele v Leedsu.“

„Znám ho,“ odpověděl Shelgrave suše. „Rád bych si s ním

promluvil mezi čtyřma očima. Ať nás až do večeře nikdo

neruší, ani kdyby to byl sám generál Cromwell.“

Postavil se a podal návštěvníkovi ruku. „Vítej, příteli. Je od tebe laskavé,

že jsi přišel.“

„Tvůj vzkaz zněl naléhavě,“ odpověděl. Barker byl poměrně

mladý, ale jeho nahrbená postava s velkým břichem a

šouravou chůzí vyvolávaly dojem spíše staršího člověka. Jeho

oči vypadaly v podlouhlé tváři s výraznými lícními kostmi pod

rovnými hnědými vlasy jako dvě ledové kroupy. Kněžský

kolárek působil na pozadí černého oblečení umouněně.

„Láska k bližnímu s sebou nese závazky, že ano, stejně jako

příslušnost k našemu společenství v Kristu,“ odpověděl

hostitel. „Mohl jsem požádat o pomoc mnoho jiných lidí, ale

tebe znám a tobě důvěřuji. Posaď se, posaď se. Tady je káva,

čerstvě přivezená z Janova, a tady v tom džbánku pálenka —

nový vynález naší úžasné doby. Dáváš si do kávy smetanu a

cukr, pokud si dobře vzpomínám, že?“

„Nebudeme ale dlít příliš dlouho u světských záležitostí,“ řekl

Barker a sedl si na kraj židle.

Shelgrave sevřel rty. „Pomáhá mi to odhánět ďábla z blízkosti

mé duše. Přibližuje se ke mně a já s ním musím bojovat,

123

musím ho zahánět, zatímco nerozumní nepřátelé by mi rádi

nasadili okovy. Je tak málo lidí, na které se mohu spolehnout!

Ani má vlastní přízeň —“

„Kdo? Jennifer? Minulou neděli jsem ji neviděl v

kostele. Prý je nemocná.“

„Je to hnusný zhoubný vřed a možná jej ani ten nejostřejší nůž

neodstraní. A přesto se já o to musím pokusit. Ale mám ještě

naléhavější povinnost než tuto - k Bohu, ke své zemi, k naší

svaté věci - ony však jdou souběžně. Ale o co jde, Nobahu —

hned to vysvětlím.“

Nalil šálky na kraji stolu a sedl si naproti svému hostovi.

„Prokázal jsi mi přízeň a pomáhal jsi mi jako starší naší

pokorné kongregace od chvíle, kdy jsi slyšel mé první kázání,“

odpověděl Baker. „Jsem vděčný za to, že jsi byl nástrojem vůle

Boha tam, kde jsem nebyl pověřen přímo já.“

„To byl pouhý krůček, od jáhna k druhému pastorovi. Doufám, že tě

uvidím postoupit ještě mnohem dále. Nyní však stojím před tebou v

nouzi.“

„Máš veškerou mou pomoc, božský Malachi. Máš ji mít.“

Shelgrave sevřel křehké ouško šálku, až mu zbělely klouby na

prstech. Díval se přímo před sebe. „Budu mluvit otevřeně,“

řekl. „Prožívá-li člověk buď velké trápení, nebo velké

nebezpečí, ztrácí schopnost vybroušené mluvy — a z

posledních sil, které mu zbyly, míří prostými slovy přímo k cíli

- a já jsem teď v pozici obou dvou. Tak poslouchej. Říkal jsem

ti důvěrně, že tu držím v zajetí Ruprechta, prince banditů,

dokud ho neodvezou do Londýna.“ (Barker přikývl.) „Tím

jsem zpečetil svou důvěru k tobě, Nobahu. Byl jsem si vědom

toho, že bys mohl mít vliv na mou rodinu, kdyby se kdokoli z

ní dostal na scestí — nedovolil jsem si riskovat, že se nějaký

potřeštěnec doví, kde princ je, a přichystá útěk… Nu, a on

uprchl.“

„Ať jej stihne Boží trest!“ vykřikl Barker s rozmáchlým

gestem, které by bylo vyznělo dramatičtěji, kdyby nebyl

držel v ruce šálek kávy. Vzápětí mu stékala po tvářích.

Shelgrave si toho nevšímal. „Ovšem, co je horší,“ řekl polohlasně, „svedl

přitom mou přízeň — ano, Jennifer Alayneovou. Dopomohla mu k útěku.“

Barker, který vytáhl z rukávu kapesník, si přestal otírat

obličej. „Skutečně? No, to je hrůza! Ale mluv dál,

ubohý příteli. Vylič mi tu hanbu dopodrobna, každé slovo,

každý pohyb, abych věděl, jak Satan pracoval, a mohl ti

poradit. Jaké použil triky? Jak s ní jednal? Jak často s

ní byl?“

„Kdyby to bylo jen prosté znásilnění! Ale to ne! Ona zůstala pannou.“

„A-ha. Tedy po italsku. Pokračuj, pokračuj!“

„Vždyť ti říkám, nebyl to obyčejný tělesný chtíč. Ona přísahá

na Písmo svaté, každou přísahou, jakou mohu vymyslit, že se

Ruprechta jinak nedotkla než ústy na ústa.“ „Ale…“ Barker

se znovu začal otírat.

„A jsem si jist, jak její umíněná ústa začínají mluvit, že mluví

pravdu. Já ji znám. Ona je zbožná, po svém, ona by se nikdy

nedopustila křivopřísežnictví — vždyť se mohla uchránit

utrpení, kdyby mi hned zpočátku odpřísáhla nějakou

věrohodně znějící polopravdu, a vymyslit by si ji uměla na

místě, tomu věřím. Mimochodem, k výpovědi ji přimělo, až

když jsem ji zabránil spát — s tímto prostředkem mám své

zkušenosti. Kéž by o něm více věděli dobří lidé, kteří na

kontinentě pronásledují čarodějnice. Je lepší než skřipec nebo

kolo, když se správně použije.“ „A neškodný — před popravou

bude mít větší strach.“

„Zadrž!“ vykřikl Shelgrave. „Oni ji nepověsí.. .ji ne.“ Znovu

se ovládl. „Budu stručný. Později to uslyšíš celé. Ruprecht asi

měl svého člověka, který po něm slídil jako pes — a ten

navnadil Jennifer, aby Ruprechtovi pomohla. A tenhle člověk

byl zřejmě veden nějakými neznabožskými skřety, kteří straší

v našich lesích a zříceninách.“ A k Barkerově zděšení dodal:

„Ano, jmenovala samotného Oberona a Titanii - a jistě to tak

125

bude, protože když jsme ho s vojskem stíhali, zjevovaly se

nám přízraky. Ale ještě předtím jsem přistihl Jennifer, jak se

snaží nepozorovaně vkrást do domu — Z ní jsem dostal

doznání, ale Ruprecht zůstal na svobodě. Není o něm zpráv,

ani že byl znovu zajat, ani že se dostal k nepříteli. Ale prohlásit

ho za mrtvého by bylo předčasné.“

„Co s ním a s tou jeho půlnoční legií tedy podnikneme?“

zeptal se Barker. Jeho rozechvění postupně přešlo v odhodlání.

„Smím prosit ještě kávu?“

Shelgrave mu podal konvici a zatím odemkl a otevřel zásuvku

ve stole. „Ti démoni mu poradili, že má hledat pomoc ve

Středomoří,“ pokračoval. „Ona si nevzpomíná na podrobnosti,

protože nemá dostatečné vzdělání. Myslím, že můžeme

předpokládat, že se vydal tím směrem. Možnost jeho úspěchu

je stejně hrozivá jako epidemie moru. Má prsten, který ho vede

-jeho kámen září jasněji, když má nablízku pomoc. Je v něm

pekelná síla. Ona také dostala prsten, stejný.“ Usmál se.

„Ejhle, jak se vůle Boha projeví i skrze nástroj pekla. Ten

prsten mě totiž upozornil na její skutek. Tady.“

Vyndal prsten.

Barker upustil šálek do klína. „Jemine!“ vyjekl. „Dej to pryč, je to

ďábelská věc, dej to pryč!“

„Považoval jsem tě za odvážného muže, Nobahu,“ řekl

Shelgrave.

Nobah se začervenal. „Odpusť. Bylo to tak

nečekaně nepříjemné překvapení - jako když sevřeš známou

dlaň a zjistíš, že má místo prstů samé hady.“ Vstal - šálek se

rozbil — ukázal na prsten a recitoval: „Ty dílo Belzebubovo, střež se,

neboť tě v hněvu srazí nebeský blesk!“

Kap, kap, bylo slyšet, jak mu z kalhot kape káva.

„Prosím, klid.“ Shelgrave odložil prsten stranou, vzal hosta za

ramena, pomalu jej usadil zpět na židli, stál nad ním a mluvil

tichým uklidňujícím tónem: „Podívej, jsme lidé praktičtí, ty a

já, stejně jako morální — víme, jaká nás čeká na tomto světě

práce a jaká odměna. Odhalil-li nám sám Hospodin — jak

jsem říkal — tímto předmětem hřích či zlý skutek — jako

ukázalo zlaté tele Mojžíšovi hřích našich předků - není to

potom znamení od Boha? Nedává nám On sám tento předmět z

ruky ďáblovy, abychom jím polapili ďáblova spojence

Ruprechta?“

Barker se na něho dlouho díval s přimhouřenýma očima a

potom odpověděl: „Ty už máš plán. Já tě znám, Malachi.“

„To mám, a ty jsi jeho srdcem. Poslouchej. Když bude mít . smutná,

zmatená Jennifer prsten na ruce, zazáří a povede ji vždycky tam, kde bude

mít nepřítel nablízku pomoc — tak by tomu bylo, kdyby cestovala volná. Já

jsem magii studoval stejně, jako člověk musí studovat nemoc, aby na ni

nalezl lék. Její podstata je slepá, mechanická — magie sama o sobě

nerozliší nepřítele od přítele o nic lépe než nabité dělo.“

„Dobrá. To dá rozum, že oba prsteny povedou ke stejnému

cíli, že? Ať tedy jde ona za svým prstenem a Ruprecht zase za

svým — oba by je měly dovést, až se dostanou ke

Středozemnímu moři, na jedno místo, kde se setkají. A bude-li

ona pod ochranou spolehlivých ozbrojených mužů, kteří budou

mít na paměti, že Ruprecht je uprchlík, který má v patách

maximálně jednoho dva zoufalce…“

„Ruprecht je ovšem také z královského rodu,“ namítl Barker.

„Pojede nejdřív do Holandska a přiveze si posilu.“

„Přemýšlel jsem o tom, ale pochybuji,“ řekl Shelgrave. „Mohl

by tam jet pro peníze, i když jejich dvůr je zchudlý, samý

exulant. Ovšem Holanďané jsou většinou kalvinisté a zhrozili

by se a možná by ho i zatkli, kdyby věděli, jaké je jeho

skutečné posláni. A on by taky neztrácel čas tím, že bude

stavět vojenskou jednotku. Nezapomeň, že jednak je zbrklý a

jednak ten jeho král už mnoho týdnů bez pomoci nevydrží. A

tak bude ve spěchu najímat dobrovolníky, a přivede kdoví

koho. I když je možné, že se mýlím. Ti z nás, kdo vyrazí za

127

ním, by měli postupovat obezřetně. Ale jsem si jist, že jej malá

odhodlaná skupinka může polapit.“

Barker polkl naprázdno. „Mám takový pocit, že chceš,

abych tu výpravu vedl, Malachi.“

„To chci. Já jsem příliš známý a okamžitě by se přišlo na to,

že jsem odjel. Navíc mohu ještě chvíli udržet v tajnosti

Ruprechtův útěk. Jen já vím, komu v tomto domě mohu

důvěřovat, kdo bude mlčet. Jestli pro něho z Londýna pošlou

příliš brzy, odpovím, že je nemocen a že se nemůže vydat na

cestu. Kdyby vyšlo najevo, že uprchl, otřáslo by to armádou.“

„A tobě by to v parlamentu také nepomohlo,“ podotkl pohotově Barker.

„No, vím o třech zlomyslných pomlouvačích, kteří by mě rádi

dostali pryč. Ale to nesmějí — protože podstatná část mého

poslání, kterým mě zde Bůh pověřil, je stále ještě

neuskutečněna. A mimoto Jennifer… a tady jí dávám šanci

dojít spásy, protože kdyby se její zločin dostal na veřejnost a

Ruprecht byl na svobodě, obávám se, že by jí nic nezachránilo

před popravou — byla by prohlášena za čarodějnici. A

nakonec, Nobahu, myslím i na tebe. Na tvou příležitost.“

Shelgrave se důrazně podíval na svého hosta a pokračoval

tiše s naléhavostí v hlase: „Ty máš svatou duši, kterou

peklo nemůže omámit, ty rozumíš kouzlům a temným silám,

takže je těžké tě oklamat magií. Navíc jsi jako můj syn,

syn, kterým mě Bůh neobdařil — pokud, jako Abraham

— ale nechme to. Takovýto triumf ti otevře všechny cesty

k postupu. Přijde čas, kdy tvá kázání pohnou

Evropou.“

Barker si navlhčil rty. „Ale cestovat jen tak s ní,“ utrousil, „a

nakonec se setkat… nejen s ďábly… ale s… ním?“

„Budeš mít společnost, jeho osm statných hlídačů. Znáš je

jako přísné a statečné muže. Je tu Gerson Počestný, Gerson

mladší, Boží Meč, Jashubilém Brown, Meeker Předák,

Waterman Přírůstek, Uriáš Prickett, Nehemias Scudder,

Zerubbabel Throckmorton - všichni jsou to dobří muži, kteří

Ruprechta dopadnou a bud' ho odvedou domů, nebo jeho hlavu

pověsí na londýnskou bránu.“ Při těchto slovech jim zazářily

oči. Shelgrave vykřikl: „A Nobahu, pomysli na tu slávu, která

tě čeká!“

129

XIV

RYBÁŘSKÁ ŠALUPA

Obloha měla stejně šedou kovovou barvu jako moře.

Pod celistvou vrstvou oblačnosti pluly černomodré

mraky přesycené vodou. Vzduch byl chladný, mžilo a vál ostrý vítr,

takže brzy nebylo nic vidět - jako by obzor ani

neexistoval. Člun se potácel mezi vlnami a kolébal se po

špicích z bílé pěny. Byl cítit dehtem a starými úlovky. Jeden muž

stál u kormidla, druhý u zábradlí vedle Willa a poblíž Ruprechta,

který seděl na lavičce u vchodu do kajuty. Will i

Ruprecht na sobě měli obnošené vlněné svetry, Ruprechtův

byl vytahaný na ramenou, kalhoty a boty však měli svoje, ne

námořnické hrubé kalhoty a bosé nohy obuté do dřeváků jako

ostatní.

Člun nabral kurz a s hlasitým skřípěním, nárazy příčného

ráhna a šustěním vybledlého červeného plátna se otočil. Will

zavrávoral, málem upadl, nakonec však nabral rovnováhu a

hlasitě zaklel. „Aby tě Pán Bůh poslal ke dnu, ty zchátralá

zkroucená rachotino! Ty bys mě chtěla shodit, herko stará?“

„Nemluv tak,“ napomenul ho Ruprecht. „Copak nevíš, že na moři si

nemůžeš dovolit takhle se rouhat?“

„Čím míň toho vím vo moři, tím lip pro mě. Já se s mořem

seznamovat netoužím. To vono ke mně skáče a olizuje mě

jako starej uslintanej bernardýn.“

Drsný malý muž s rudými vlasy se usmál. „Buďte rád, že nemáte móžskou

nemoc, seržante. Ne že by se na ni zrovna umíralo, to tedy ne, takové štěstí

zase ještě nikdo neměl.“

„Ale já už jsem z toho ,móže' nemocnej až dost,

kapitáne Prici.

„Ap Rhys, když dovolíte. Owen ap Rhys.“

„Pardon. Já občas zapomínám, jaký jste vy Velšani. Prosím

vás, neberte ty moje řeči tak doslova. Jak dlouho nám bude

trvat cesta, co myslíte?“

„Mnó, pžed chvílí jsme minuli Sicílii —“

„Minuli, no jo, v tomhle nečase se jeden netrefí.“

„A ten vítr má sílu, nevypadá to, že by se měl uklidnit,

musíme projet průplavem a potom tím úzkým móžem — no,

do Holandska to může trvat pár dní.“

Ruprecht se zamračil: „Mezitím by nás ale mohli dostihnout

námořníci — a námořníci, to jsou kulaté hlavy.“

„Ničeho takového se nebojte, Vaše Výsosti,“ ubezpečoval ho ap Rhys. „Mí

lidé proslídili celý pžístav. A kdybychom se jim nevyhnuli, náš člun má

falešné dno a pod ním se můžete schovat i se svým pžítelem, byť v

poněkud stísněných poměrech.“

„A budeme tam ležet jako herinky v hrnci,“ bručel

Will, „a za pár dní tak budeme i cejtit.“

Ruprecht si ho nevšímal. „Jak rád bych vám ještě jednou z celého srdce

poděkoval, kapitáne,“ řekl. „Jsme vám neskonale vděční, že pro nás hodláte

podstoupit takové riziko — ačkoli jsem vás varoval, že král v exilu je

člověkem bez rodokmenu i bez peněz.“

„To je naše služba králi, pane — i když bych byl velmi

povděčen, kdyby Vaše Výsost, až bude král opět na

trůnu, u něho ztratila slovo za dva poctivé rybáže,

kteží se bídně protloukají jako obchodníci —“

„Jistě se za vás přimluvím. Chtěli byste snížit daně, že?“

Ap Rhys zůstal stát jako přimrazený, než ze sebe

vypravil: „Ale to ne, Bože dobrý, to ne, víte co by to s

obchodem udělalo? Ne, my naopak potžebujeme vyšší clo,

kdyby to bylo možné, co nejvyšší, a… méně lodí —“

„Loď na pravoboku!“ vykřikl kormidelník.

Všichni tři se nahrnuli dopředu. Sedavý stín před jejich očima

nabýval skutečného tvaru. Byl to menší trojstěžník se dvěma

hranatými plachtami na nejnižším ráhnu včetně čelenu — na

záďovém stěžni se vzdouvala trojúhelníková plachta. Trup měl

hladký, skloněný směrem dovnitř, ozdobený zlacenými

postavami na červených a černých trámech. Na ploché a dosti

131

nízké zádi se třepotal praporek v křiklavých barvách.

„To není námožnictvo,“ řekl ap Rhys. „To je patrová pinasa.

Cizí.“

Ruprecht přikývl. „Stříbřitá barva, lev na zadních nohách, čtyři berličkové

kříže, zlato — to je vlajka Tunisu.“

Will zalapal po dechu. Vymrštil paži a ukázal na

Ruprechtovu levou ruku. Loďka se zakymácela a Will zavrávoral.

Upadl na zem a stále přitom ukazoval a vřeštěl, až

přehlušil hukot větru výkřiky ve velštině: „Prsten,

Ruprechte! Z-z-z-září!“

„Lieve hemel“ šeptal princ do vlnící se duhy. „Tam tedy

jsou… lidé, kteří… nám pomohou… a plují na místa, která

hledáme… Otočit!“ vykřikl. „Následujte je!“

„Nepžete se s tím Bludným Holanďanem,“ volal vyděšený ap Rhys.

„Poslechněte ho!“

Jeho syn se opřel do kormidla. Loď zabočila do ostrého úhlu.

Will vrávoral u břevna nad palubním odtokem. Z moře ho

přelila vysoká vlna. „Copak tohle je ňáký štěstí?“ vyjekl.

„Táhnout se celou tu mizernou cestu po moři?“

NA PALUBĚ TUNISKÉ LODI .

Ruprecht vylezl na provazový žebřík a přehoupl se přes

zábradlí. Will pomalu šplhal za ním, obtěžkaný rezavou

výzbrojí a hlasitě klející. Šalupa se chvíli kývala na vlnách,

potom chytila vítr a vyrazila na severozápad. Ruprecht za ní

mával a volal:

„Sbohem, přátelé! Šťastnou cestu domů! Až se vrátím,

přivezu vám s sebou zpátky krále!“

Potom se soustředil na novou loď. Námořníci se zastavili a

cosi brebentili ve své mateřštině. Byli to snědí vousatí muži ve

volných halenách ovázaných u kolenou a se šerpami, na nichž

měli připevněné zahnuté nože. Velitelé byli Evropané,

oblečeni byli ovšem podobně, měli dlouhé vlasy a do špičatá

zastřižené bradky a kníry. Na krku měli většinou kříž. Byl

mezi nimi i římskokatolický kněz celý v černém.

Ruprecht se uklonil před párem, který stál přímo proti němu a opíral se o

zábradlí. „Vaše Urozenost mi prokazuje velikou čest,“ řekl, „tím, že mi

umožní cestovat do vaší země.“

„To je to nejmenší, co pro vás můžeme udělat z radosti, že

poznáváme Vaši Výsost,“ odpověděla žena nízkým hrdelním

hlasem. Přestože byla mladá, ani volný oděv nedokázal skrýt

plnost její postavy a ležérnost. Na vysokém účesu z ebenově

černých vlasů měla mantilu připevněnou sponami s drahými

kameny. Stejně černé a třpytivé jako vlasy měla i oči ve snědé

tváři se zakřiveným nosem a plnými rty. Za ní stála krásná

dívka, v její blízkosti však jako by zanikala.

I muž po její levici působil rozporuplně navzdory svému

oblečení z bohaté černé látky. Byl malý, prošedivělý, s

dlouhýma hubenýma noha.ma a celý zelený od mořské

nemoci. „To je velké překvapenííí,“ řekl rozechvěle

angličtinou, která měla ještě výraznější akcent než řeč jeho

ženy.

133

Ruprecht se na sebe podíval a řekl smutně: „Po pravdě, Vaše

Urozenosti, když jsme se setkali minule v Oxfordu, byl jsem

lépe oděn i vyzbrojen.“

„Brzy se vám dostane oděvu patřičné velikosti i

důstojnosti,“ odpověděla žena. Ukázala směrem k dívce.

„Moje služebná Nina hbitě vládne jehlou — Santa Maria? Que?“

Ruprecht zahlédl svého společníka, jak šplhá přes zábradlí.

Rozesmál se: „Will Fairweather, je to kentaur, ale žádná

podmořská obluda to naštěstí není.“ A vážně dodal: „Je to můj

hlavní zachránce, nikdy se neshrbil před nepřízní osudu.“ „Ale

až se tahle skořápka namočí, tak se teda shrbím,“ zavrčel

dragoun. Když si všiml, že stojí před urozenými lidmi, sundal

si helmu a patřičně se uklonil. „Promiňte, služebník.“

„Máme štěstí —“ Ruprecht se kradmo podíval na prsten, ten

se však třpytil jen jako obvykle. „Touto lodí se vrací

velvyslanec Jeho Veličenstva tuniského krále, vznešený

vévoda z Kartága, don Hernán Ferdinande Juan Sebastian dél

Monte de Gavilanes y Palomas.“

Jejda!“ vyhrkl Will.

„Se svou vznešenou paní, doňou Belindou,“ dodal Ruprecht.

„Náš kapitán, Vaše Výsosti, don Alonso Mena,“ řekla

vévodkyně a ukázala na statného muže, který Ruprechta

pozdravil po námořnícku.

„Vévoda začal namáhavě polykat naprázdno a dal si ruku na

ústa. „O-omlouvám se,“ zakoktal, „nevolnost, náhlá nevolnost,

si,“ a klopýtal, jak nejrychleji mohl, na záď, kde měl své

soukromé kajuty.

Belinda vzdychla. „Chudák, není to o nic větší námořník než tady váš

společník,“ přiznala.

„Proč jste tedy vyrazili za tak špatného počasí?“

zajímalo Ruprechta.

Zvedla obočí. „Což bývá tady na severu někdy lepší počasí?“ Zvážněla.

„Ne, my totiž máme naspěch. Pan velvyslanec to tušil a napsal na své

ministerstvo, aby pro něho poslali loď. Udělal dobře.“ Pokrčila rameny.

„Ne že bychom byli v ohrožení života. Ale když rebelové odvezli krále

Karla z Oxfordu a pronásledovali zubožené zbytky jeho armády po celé

zemi, nebylo tu už mezi těmi zakyslými kacíři pro vyslanectví tak vzdálené

a ještě k tomu katolické země místo. Bylo nejrozumnější odjet a ohlásit, co

se tu děje.“

„Ale —“ zpozorovala Ruprechtovo ohromení, vzala ho za obě

ruce a naléhavě se ptala: „Co je s vámi, Výsosti? Nevypadáte

dobře.“

„Není mi dobře,“ odpověděl. „Můj král… už je na

ústupu?“

„Vy jste to nevěděl?“

„Byl jsem donedávna v zajetí,“ připomněl jí, „a potom na

útěku. Žádné zprávy se ke mně nedostaly.“

„Myslím, že to byl skutečný důvod.“ Mluvila velmi

naléhavě. „Bez Ruprechtova vedení jsou royalisté v úzkých…

Máme se otočit? Dosadíme vás zpátky na vaše místo —“

Zakroutil hlavou. „Ne, madam, děkuji, ale já mám poslání na

místech, kam směřuje vaše loď, možná méně beznadějné.“

Vévodkyně se rozzářila. „Tedy vítejte, Ruprechte!“ A něžněji

dodala: „Smím vám říkat Ruprechte a smím pro vás být

Belindou?“

Dvorné chování mu nikdy nebylo vlastní. Rudý ve tváři

odpověděl: „Jste velmi laskavá, bude mi ctí.“

„Ne, mně je ctí, že mne moře obdařilo darem vaší společnosti

na cestě, která by pro mne jinak byla bezútěšnou. Cožpak

nevíte, jak byly dámy u dvora okouzleny vaší dovedností a jak

záviděly Mary Villiersové, které jste dával přednost — tak

zdrženlivě!“ Káravě mu poklepala na rameno, usmívala se a

mrkala dlouhými řasami. Potom jej vzala za paži a pobídla. „A

teď vás budu mít celou cestu jen pro sebe. Pojďte, půjdeme se

podívat, kde budete mít kajutu. A potom — no, máme toho

tolik k povídání.“

135

Následoval ji jako ve snách. Za nimi vyšla služebná, ale doňa Belinda jí

gestem dala najevo, aby zůstala. Dívka přikývla, odešla k zábradlí a dívala

se na moře.

Přistoupil k ní Will Fairweather. Mezitím kapitán chrlil rozkazy na

důstojníky a posádku a ti se rozprchli za svými povinnostmi.

Will si odkašlal. „Ehm,“ řekl, „máme před sebou vobá asi

dlouhou cestu, tak si pobudem na čerstvým vzduchu, co?“ Vrhl

na ni obdivný pohled. Oblečena byla velmi zdrženlivě, ale

působila příjemným dojmem kypré malé černé koroptvičky.

„Asi bych měl vzít zpátky, co jsem řek vošklivýho vo vodě, já

nečekal, že si tu bude po palubě špacírovat takový pěkný

stvoření. Jmenuju se —“

„Já jsem slyšela, pane,“ odpověděla. „Patříte k tomu

statečnému princi.“

„To jste ale slyšela jen začátek… ehm… ?“

„Nina Valdes, doprovod Její Urozenosti.“ Vyměnili si plachý pohled i

úsměv.

„Španělka, že jo? No, já nemám předsudky. Ať je člověk, jaký

je, zaplať Pánbůh.“

„Ne, pane, jsem z Tuniska.“

Will odložil helmu a projel prsty světlou kšticí. „Jo? No jo,

vážně, Ruprecht — já mu mezi náma říkám Ruprecht, my jsme

jako bratři, to vám budu povídat - tak nějak nazval vaši vlajku.

Ale není Tunisko maurský? A když vo tom tak přemejšlím,

tam u vás asi není moc křesťanů, co?“

„To bylo dávno, pane. Tunisko dobyl don Juan ďAustria a

založil tam království. Obyčejní lidé jsou většinou pohani, ale

král je křesťan španělského původu. Není to velké království,

možná jste o něm ani neslyšel - i když naše královna Claribel

je dcera z královského rodu z Napoli — Neapole, vy říkáte,

že?“

„Neříkejte mi pane.“ Položil svou dlaň na její ruku, kterou

měla opřenou o zábradlí. „Lepší je Wille, Nino, ehm, Nino.“

Přišel za ním loďmistr. „Schrastili jsme pro tebe kavalec na

malý palubě,“ řekl. Nepochybně někdy pracoval na anglické

lodi.

„Cože?“ zadrmolil Will. „Mluv slušně, kamaráde. Je tu

dáma.“

„Tak pojď vočíhnout tu palandu,“ odpověděl loďmistr netrpělivě, „abys

věděl, kde máš kutloch a žvanec.“

Will se uklonil před Ninou. „On mě zve na jídlo,“ řekl. „Hlad

teda mám, ale hází to tady, až hanba, jednomu z toho žaludek

dělá kotrmelce — až něco sním, tak přijdu.“

„Mmm-hm,“ zachichotala se a dívala se, jak odchází.

137

XV

POŠTOVNÍ LOĎ

Bylo to plavidlo se širokými trámy, s vysokou ošklivou

nástavbou a krátkými stěžni. Plachty mělo svinuté. Po stranách

se otáčela lopatková kolesa. Motor bafal a rachotil, trup se

chvěl, z komínu se valil kouř. Ve slunečních paprscích se

leskla křídla racků, kteří za hlasitého pokřiku křižovali oblohu

nad modrými, zelenými, nachovými a stříbřitými odlesky

vodní hladiny. Kolem proplouvaly lodi a za zádí se vzdalovaly

křídově bílé skály nad shlukem červených střech.

Jennifer stála u zábradlí a dívala se dozadu. Pod kapuci šedého

cestovního oděvu měla bledou tvář, i když už se jí vrátila

síla i jiskra v oku. Poblíž postávalo v puritánském civilním oblečení

osm strážců, někteří se procházeli, jiní posedávali na lavičkách.

Prostor byl zčásti ohrazen stěnou kabiny a balíky nákladu.

Už sbohem dávám tobě, Dovere můj, pomyslela si, byť viděla jsem stěží

stín jen tvůj z těch oken, za něž sotva budu smět, vsak cítím zdáli tvůj

rybářský svět, sůl moře, na dláždění klapot bot, řeč rybářů, řeč anglickou i

smích— a Cornwall rázem vrátil se mi zpět.

Můj Ruprechte, když ty jsi přisel sem, co srdci

tvému bylo tenkrát bliž, že oblíbil sis Anglii — víc lid ti k,

srdci láskou mluvil nebo zem ?

Náhle k ní dolehla plachá slova: „Má paní, což ani tato krása

nepohne vaším smutkem?“

Otočila se a všimla si mezi svými strážci mladíka, sotva odrostlého

chlapce, ne o mnoho vyššího, než byla sama. „Co je ti po tom, tohle hlídat

nemusíš, Gersone.“

Jeho tvář pod krátkými světlými vlasy zčervenala, jako

by byl napomínaným školákem. „To ta… vaše bolest… paní…

sevřená tady a zbytečná,“ koktal a položil si ruku na srdce,

„ale přesto bylo radostné pozorovat, jak se vám navrací

zdraví.“

„Po tom, co mi udělal tvůj bratr Gerson Počestný.“ Obrátila se

k němu zády.

„On to myslel dobře… přísahám… i když já bych nikdy —“ „A jak mě

nutili nic nedělat a jen jíst a spát, když chystali tuhle cestu na jih. Proč jsem

měla zase zesílit, když už jsem si tak zvykla na neklid a hlad?“

„Přemýšlejte, má paní!“ naléhal. „Jedete odčinit — ne hřích,

to ne, ani skvrnu na charakteru nebo pověsti, nic takového — ale

pouhý omyl, k němuž prohnaný ďábel omámil nevinnost — brzy

získáte úplnou svobodu. A zatím je před námi Francie, krásná země,

prý, a pro nás nová. Slyšel jsem, že i ve vašich žilách

koluje francouzská krev —“

„Takto už stačí!“ vyštěkl jeho starší bratr. „Jsi tu na stráži, tak nech těch

hloupých tlachů.“

„Poprvé vítám bratrova slova,“ řekla Jennifer chladně.

Mladík ustoupil stranou za úšklebků a poznámek svých kolegů a

sedl si na palubu, přitáhl kolena k bradě a otočil se

zády k ostatním.

U kabiny se objevil Nobah Barker v doprovodu dalšího muže. Ten mohl

být pokládán dokonce i za kavalíra, protože měl dlouhé vlasy, bradku a knír

zastřižený do špiček stejně dokonalých, jako byla špice jeho meče. Na

hlavě měl helmu s chocholem a na rukou šperky. Jen jeho oblečení bylo

křiklavé a prozrazovalo, že jeho rodiště je kdesi na východě. Na jeho

energické tváři bojovala zdvořilost s nudou.

„Mesír ďArtagnan,“ drmolil Barker, až popletl i

jméno s titulem, „to, co jste viděl z Anglie na své nynější misi od

krále Ludvíka, to je jen pouhý zlomek nového Jeruzaléma, který tu

vybudujeme. Potom i vaši lidé, inspirováni naším příkladem, vezmou

puritánství za své - a brzy z křesťanské lásky naše dvě velké říše

osvobodí porobenou Svatou zemi a omyjí ji krví Turka.“

„Snad,“ odpověděl ďArtagnan skepticky. Tvář se mu však

rozjasnila, když zahlédl Jennifer, která při pohledu na něho

nemohla tak docela skrýt zvědavost. Zrůžověla ve tváři,

odstrčila si zlatou loknu z čela a dívala se, jak se pod kolesy

čeří voda.

„Kam se chystáte ve Francii cestovat?“ zeptal se.

139

„Do Márseje,“ odpověděl Barker. „Doklady máme v pořádku,“ připojil

spěšně.

„Zastavíte se v Paříži? Kdybych měl čas —“ D'Artagnan

udělal směrem k Jennifer zvláštní gesto, nebyla to poklona,

protože se Jennifer nedívala, ale patrně to měla být, „ukázal

bych… vaší… dceři… krásy Paříže.“

„Ne, děkuji —“

„Se vším rrrespektem, zajisté, s garde.“

„To není moje dcera! Cožpak vypadám tak staře?“

(D'Artagnan zvedl obočí.) „Ona je — no, tady je to v

dokumentech —“ Barker přistoupil blíž a ztišil hlas. Mluvil

důvěrně. „Její strýc je můj přítel, vlivný člověk. Ona však

chudinka v poslední době trpěla pomatením smyslů. Musíme ji

neustále hlídat, aby si neublížila — ona je většinu času

rozumná, ale náhle se může pokusit o útěk nebo vzdor, nebo

obviňuje ty, kdo jsou jí nejbližší—víte. Na radu lékaře ji

vezeme na jih, mírnější klima a výlety do vnitrozemí jí

prospějí.“

Francouz se pokřižoval. „Mon Dieul“ Mluvil lítostivým

hlasem: „Tak mladá a krásná… že až veliteli mušketýrů

poskočí srdce… Adieu, monsieur. Budu se za ni modlit.“

Rychle odešel za kabinu. Barker se zachmuřil. „Snad si nemyslíš, že ty

tvoje papeženské tlachy něco platí,“ zahuhňal si pro sebe. „Kdybych tě byl

radši nepotkal.“ Napřímil se. „Ale já budu jako z ocele, stanu se Jonášem.“

Došel až k Jennifer a řekl jí s úšklebkem: „To je

ten nejzábavnější Francek, kterého jsem kdy potkal.“

„A vy jste jako citron, po kterém se mu zkřivila ústa,“

odpověděla Jennifer a dívala se stále na druhou stranu.

„Znovu drzá? Zpytujte svědomí, než bude příliš pozdě!“

Jennifer ke své tiché odpovědi dodala: „Ne, já jsem mluvila

zbrkle. Ne, vy nejste citron, protože ten pomáhá námořníkům,

aby byli zdraví. Vy jste ty kurděje, které je trápí.“

„Ale za tohle budete plakat,“ sykl, „až bude Ruprecht po

zásluze potrestán a až v jeho trestu spatříte omyl, jakého jste se

svou tvrdohlavostí dopustila!“

„A podle čeho soudíte, že ho chytíte?“ procedila mezi zuby.

„Prsten jste mi vzali —“ „Abys ho nevyhodila.“

„S jakou chutí bych ho hodila do moře, nebo vlastní rukou

podržela v ohni.“ Jennifer uhodila do zábradlí. „Nemůžete mě

donutit, abych si ho vzala na ruku jen proto, abyste vy věděli,

kam máte jít.“

„Ale můžeme,“ prohlásil, „a taky vás donutíme, jakmile se

dostaneme na jih. Není nic lehčího než vám ho navléknout na

prst, až budete mít spoutané ruce. Nikomu na tom nebude nic

divného, až uvidí, jak vás vedeme. Jste šílená, je to součást

léčby —“ Vzal ji za paži. Zachvěla se a snažila se ho odstrčit,

ale on ji pevně sevřel a mluvil vysokým naléhavým tónem:

„Věřte mi, slečno Jennifer, že je pro mne trápením takhle vám

způsobovat bolest. Jak budu volat ,hosana', až budete

uzdravena, až z vaší duše křesťanská pokora vyžene ďábla a až

budete skrápět mé ruce slzami! Jak vás přivítám ve svém

stádečku. A dokonce — snad — nepokládejte to za nehodné —

až budete patřičně vzdělána, požádám sira Malachiho, aby mne

s vámi zasnoubil.“ A spěšně dodal: „Ale zatím nechme slibů.

Musíte doufat v nápravu a bojovat o ni. A já vám budu

nápomocen. Budu se modlit, dokud má slova neotevřou bránu,

kterou démon tak pevně zamkl ve vaší mysli.“

Nadechl se. „Zatím se však spíše než náboženství budeme věnovat věcem

praktickým. Vy jste dcera námořníka, jak si vzpomínám. Vy jste zažila,

nouzi, dřinu i smrt přátel, kteří se utopili. Podívej té se na hladinu, jak po ní

plují lodi kolem nás,“ - udělal rozmáchlé gesto — „jak lidé i plachtoví

bojují s větrem a s přílivem, vnímejte ten motor pod nohama a poděkujte

Bohu za pokrok, jímž obdařil naši dobu, naši očistnou dobu železných lidí a

železných nástrojů — co je to?“

Trup lodi se náhle začal chvět a lopatková kola se

zastavila. Z komína vyplulo pár posledních obláčků páry.

141

„Aby čert vzal ten tlakoměr!“ ozval se výkřik. „Všichni na

palubu! Hoďte sebou, lajdáci! Napněte plachty, než se s něčím

srazíme!“

Jennifer se na Barkera dlouze, sladce usmála: „Doba

železných lidí,“ podotkla, „a dubových mozků.“ Rozesmála se,

potom pohodila hlavou a odešla. Stráže ji následovaly.

RUPRECHTOVA KAJUTA NA LODI

V tuniské kultuře výrazně převládla maurská zdobnost nad španělskou

strohostí. Dvě palandy s úložnými přihrádkami dole byly lemovány

barevným kobercem. Na zádi bylo vestavěné polstrované sedadlo a před

ním rozkládací stůl. Příčky byly zdobeny emailovými a slonovinovými

arabeskami. Otevřeným oknem sem doléhal hluk a hovor i příjemný slaný

dech nočního moře. Ze stropu visela velká lampa s tlumeným světlem a

sotva viditelně se houpala.

Ruprecht seděl nad knihou. Byl oblečený do hedvábné

košile, přiléhavého kabátce lemovaného modrošedou

kožešinou, do módních kalhot ke kolenům a bílých punčoch. Na

nohou měl kozinkové přezůvky zdobené perlami. Když

zaslechl zaklepání, zvedl hlavu a zavolal: „Vstupte.“

Vešla vévodkyne Belinda. Ve vlasech, na šíji a na rukou se jí

třpytily rubíny a stříbro; živůtek s hlubokým výstřihem a

přiléhavé purpurové šaty odhalovaly ještě jiná bohatství.

Ruprecht vyskočil. „Madam,“ řekl, „co vás sem přivádí?“

„Zahanbení, že trávíte večery osamělý,“ odpověděla vesele.

„Každý den s vámi obědvám a večeřím… a s Jeho Urozeností,

když se cítí dobře — ale teď už je velmi pozdě. Myslel jsem,

že již odpočíváte.“

„Ale vy ne. Slyšela jsem, jak jste říkal, že svítíte dlouho do

noci. Nemůžete spát?“ Mluvila medovým hlasem. Přistoupila k

němu, vzala ho za ruce a podívala se mu do očí. Nemáte v

kajutě pohodlí? Ty postele jsou pro vás jistě malé.“

„Nikoli, madam, voják se naučí zdřímnout všude. Jen mám

menší potřebu spánku než většina lidí. Ale skutečně mne mrzí,

že mi musí důstojníci vyklidit pokoj.“

„Pche! Jestli jim není ctí poskytnout ubytování Ruprechtovi,

princi rýnskému, tak si nezaslouží víc než dřevěnou pryčnu…

Položte to jídlo sem, Nino.“

Dívka, která vešla za vévodkyní, postavila stolek a na něj podnos. Potom

vzala karafu, dvě křišťálové sklenky, číši cukroví a hedvábný sáček.

143

„Dobře,“ řekla Belinda, „můžeš jít. Dnes večer už tě nebudu

potřebovat.“

Dívka se viditelně zaradovala, poklonila se a pospíchala

ven. Její paní se zasmála. „Tak se mi zdá, že co nevidět navštíví

vašeho Willa. Myslím, že i oni dnes mnoho hodin

nenaspí.“ „Ale, madam —“ Ruprecht nevěděl, jak dál, „ono - totiž

—“ „Nebuďte tak upjatý,“ řekla, „aspoň pokud jde o

mravy. Můj manžel ví, kde jsem, a souhlasí, přestože ho

cesta stojí takovou námahu, že je lepší, pokud se zdržuje na

loži. A podívejte, dveře necháme dokořán.“ Odešla zajistit

dveře. „I tak máme dostatek soukromí.“

„Na co, madam?“

Přivinula se k němu. „Na vaši hrdost, Ruprechte. Mohla bych říci i na vaši

povýšenost. Ale především, mnohokrát jsem vás žádala, abyste mě nazýval

křestním jménem. Jsme přátelé — blízcí přátelé, doufám, a ne nositelé

titulů.“

Posadila se na pohovku a on tím neměl na vybranou, než si

sednout vedle ní. „Nalijete sherry?“ zeptala se. „Pobavit se

můžeme, ne?“

Poslechl. Zvedla sklenku. „A nuestra salud,“ řekla. Ve tváři se

mu objevil úsměv. Přiťukli si a napili se. „Co jste to četl,

Ruprechte?“ zeptala se. „Portugalskou knihu o obyvatelích

severních oblastí Ameriky. Půjčil mi ji kapitán Měna.“

„Nevěděla jsem, že čtete portugalsky.“ „No,

člověk se v latině, španělštině, francouzštině a

italštině zorientuje —“ (Obdivně zamrkala.)

Odkašlal si. „Je to fascinující — ta země u zálivu, kterou

objevil Henry Hudson. Tento autor píše o obchodu s

kožešinami. Ale ještě zajímavější, řekl bych, jsou

jeho pozorování polární záře a blízkost severního pólu. A navíc

domorodci mají spoustu předností, kterým bychom se mohli přiučit,

nemluvě o jejich pozoruhodných náboženstvích a

zvycích.“

Podepřela si tvář rukou. „Ach, Ruprechte,“ vzdechla, „vaše

mysl obsáhne celé boží stvoření.“

„Ale kdepak, madam — Belindo. Jsem pouhý voják.“ Dlouze pil, aby skryl

své zmatení. „Co vás sem vůbec přivedlo?“

Ušklíbla se: „Jiný muž by se divil, které bohyni vděčí za

takovou vzácnou příležitost.“ (Ruprecht se začervenal).

Rozesmála se a pohladila ho po ruce. „Ne, já bych nepřipustila,

aby to byl jiný muž.“

Zvážněla: „Mnoho jste nám neřekl o svém poslání, jen že

jste byl zajat na Marstonské pláni, že jste uprchl a

že hledáte něco, co by mohlo zachránit royalistickou věc,

kdesi ve vodách mezi Evropou a Afrikou.“

„Nic víc bych neměl prozrazovat,“ odpověděl tiše. Sklouzl

pohledem na prsten na sevřené levé ruce. „I když možná jen

proto, že je to všechno příliš fantastické a beznadějné.“

„No, nebudu naléhat proti vaší vůli. Přesto ale nezapomeňte, jaké máte

přátele v… Kartágu. Kvůli vám a kvůli vašemu králi nás těší jakákoli

pomoc, kterou můžeme poskytnout.“

„Jste hodná. Napadlo mě, jestli to byla opravdu jen

náhoda, že se naše cesty setkaly. Mám pár tajných spojenců,

ale jejich moc je nevelká — ne. Pokračujte, prosím.“

„Měl jste namířeno do Holandska, pro pomoc od své matky.“ Belinda se

naklonila k Ruprechtovi a přisedla blíž. Lampa vrhala zlatou záři na její

vlasy a tvář a pohybující se stíny na její korzet. Vlny šplouchaly, vál slabý

větřík. Loď se pomalu jako kolébka sunula kupředu.

„Ale to je málo. Vy jste se nicméně rozhodl plout s námi,

abyste se dostal k cíli dříve, přestože máte jen jednoho

společníka a v kapse vám nechrastí ani šilink.“

Ruprecht pokrčil rameny. „Ta záležitost je zcela

beznadějná, takže na ní snad ani nezáleží.“

„Vaše odvaha mi nahání strach.“ Ukázala na sebe. „Podívejte

na tu husí kůži… Ale pomoc jistě neodmítnete.“ Hluboce

vzdechla. „Kdybych vám tak mohla zajistit fregatu plnou

vojáků! Ale to je nemožné. Můj pán je zarytý pacifista.“

Nepatrně pozvedla ret. „Podařilo se mi jen přemluvit ho, aby

vám nabídl peněžitou pomoc. Zlato se vám na cestě bude

145

hodit.“ „Belindo, to — to nemohu,“ koktal ohromený

Ruprecht. „Ale můžete!“ řekla divoce. „Byla bych radši,

kdybyste to přijal jako dar, ale když chcete, říkejte tomu

půjčka. Král Karel nám ji vrátí, až mu tam z toho supího

hnízda ve skalách přinesete zpátky korunu. Je to vaše

povinnost, Ruprechte, vy nesmíte odmítnout.“

Uchopila jeho pravou ruku do své, přitáhla si ji přes stůl a levou rukou do

ní vložila měšec. Pomalu jej sevřel v dlani. Po několika dalších vteřinách

pustila jeho ruku ze svého sevření a letmo jej políbila. „Rozumný člověk,

aspoň v tomhle, když ne v jiných věcech,“ řekla melodicky.

„Nevím, jak vám mám poděkovat.“

„Ale víte, vyprávějte mi o sobě, Ruprechte. O svých

dobrodružstvích — nebo třeba namalujte můj portrét, vždyť

jste umě-leč!“

„To bych rád.“

Otočila hlavu i ramena na obě strany. „Z profilu?“ zeptala se

tiše. „V jaké póze? Musíme jich vyzkoušet víc — á!“

To ovšem nebyl výkřik radosti. Když od ní princ Ruprecht

odtrhl pohled, spatřil ve dveřích vévodu Hernána. Na sobě měl

noční úbor a přes něj plášť. Opíral se o hůl, rysy měl propadlé

a ve tváři žlutavou barvu. Rozechvěle se usmál.

„Vaše Urozenosti!“ Ruprecht vyskočil, aby se s ním

pozdravil, a vedl ho ke stolu. „To je překvapení. Už je vám

lépe?“

„Ano, je mi lépe.“ Posadil se vedle své ženy a Ruprecht si sedl na

druhou stranu.

Vévoda pokračoval: „Ano, si, tohle je požehnaný klid, i

když se musím přiznat, že jakmile dorazíme do Tunisu,

slíbil jsem zapálit padesát svíček jako díkůvzdání svatému Antoniovi,

vy říkáte svatý Antonín, který žil v poušti daleko od moře.“

Shovívavě zamžoural očima. „Vyřídili jste obchod?“

Lhostejně přikývla.

„Jsem vám neskonale vděčný, Vaše Urozenosti,“ řekl

Ruprecht. „Tady, dovolte mi naplnit vám sklenici.“

„Ne, ne,“ řekl Hernán. Mluvil rozechvělým hlasem. „Žaludek se mi

zapomněl ještě v té bouři, co jsme měli včera, he he. Už zkrátka nejsem

mladý! Ale to vy dva sami uvidíte, jak rychle mládí uteče.“ Kývl prstem.

„Uzamkněte tedy své poklady na nebesích, protože zbožné sebeodříkání a

abstinence mají mnohem větší cenu ve vašem věku než v pozdějším, kdy už

vám víc než sebeodříkání nezbývá. Ne, posaďte se, Výsosti, posaďte se. Já

jsem se vzbudil a myslel jsem si, že by bylo milé za vámi dvěma mladými

zajít a třeba vám i poradit, abyste se nevrhali do něčeho, co by mohlo být,

no, dlouhé a — a — a kolísavé, mohu to tak říci? Ano, kolísavé. To si

vzpomínám, jak jednou v Barceloně… šestnáct set dvacet devět to bylo,

nebo dvacet osm? — Myslím dvacet devět, i když — bueno, bylo to na

svátek svaté Voršily, to si pamatuju —“

Ruprecht si udělal pohodlí připravený zmobilizovat

veškerou svou trpělivost. Belinda vévodu přerušila

tichou poznámkou: „Miláčku, jsem ráda, že je ti lépe, ale

opatrně — snadno se nastydneš. Ruprechte, mohl byste

zavřít okno?“

„Ne,“ řekl vévoda. „Otevřít, otevřít. Čerstvý vzduch dělá dobře. Pravda,

trochu se chvěji, má paními to připomněla… moje dobrá průvodkyně, he

he. No, vy mladí caballeros máte svá dobrodružství, ano, ano, to máte, ale

řekl bych —“

„A určitě máte hlad,“ řekla Belinda. „Vezměte si bombón.“

Podala mu zvláště lepivý. Polkl naprázdno a odmítl jej. „Ne,

můj žaludek… snad sklenici vody nebo sušenku —“

„Ty lodní suchary jsou nejlepší uleželé od pátku, drahý. A

Ruprechte, bez ohledu na to, co říká, žádám vás naléhavě,

zavřete to okno, ať je tady horko nebo zápach nebo ne. A

pokud jde o tebe, můj pane, pokud můžeš vstát (každopádně

aspoň z postele,“ dodala Belinda polohlasně jen tak pro sebe),

„musím dohlédnout, abys dostal lepší výživu než jen pár lžic

vývaru a kaše. Dojdu hned pro kuchaře a on ti něco připraví—

počkej —“ Zamyšleně se zamračila, dala si prst ke koutku úst

a potom se najednou rozzářila. „Už to mám! Baklažán opečený

na cibulce a na česneku navrchu s roztaveným sýrem a

147

pepřem. Navíc za chvíli je půlnoc a to už si můžeš klidně vzít

vepřovou kotletu.“

Vévoda změnil barvu ve tváři a několikrát polkl

naprázdno. „Ne,“ řekl slabým hlasem.

Belinda jako by ho neslyšela. „Ale, můj pane,“ naléhala,

„copak to není lahůdka, tučná kotletka a opečené dobře

okořeněné brambory? Nebo radši na studeno, až ztuhne

omastek. Ne, výborný lék je prý syrový vaječný bílek. Má se

polknout a nechat projet až do žaludku na to tučné vepřové a

kašovité brambory.“

Vévoda vyskočil na nohy. Ruprecht mu spěchal pomoci.

„A taky jsem slyšela,“ pokračovala Belinda, „že

prý je dobré žvýkat tabák. Můžeme koupit libru ve skladu

pro námořníky —“

„Je… mi… zase nevolno,“ dusil se vévoda.

Ruprecht jej vzal pod paží. „Pojďte, já vám pomůžu do vaší

kajuty,“ naléhal.

„Ne, ne, zůstaňte, por favor—“ Hernán se pokusil napřímit. „My… dél

Monte de Gavilanes… starý válečník —“ Pospíchal, jak nejrychleji mohl,

ke dveřím a do uličky.

Ruprecht chvíli zůstal mlčky stát. Belinda upíjela víno.

„Chovala jste se trochu nerozvážně, madam, obávám se,“ řekl

Ruprecht, aniž by se na ni podíval.

„Nebylo to zcela s rozmyslem? Věděla jsem dobře, co dělám,“

přiznala bezstarostně. „Přesto o mně nesmýšlejte ve zlém.

Vždyť je starší než můj otec, který mě za něho provdal.

Nemám se tedy o jeho blaho starat jako řádná dcera? A dobře

víte, že starce je nutné hýčkat, rozmazlovat a občas i ošálit,

když jim slabost otupí úsudek. Měla jsem strach, aby

nepřecenil sílu, která mu zbývá po všech těch stresech z války

a z jeho práce i z téhle kruté cesty.“

„Ale -“

Pokynula mu. „Pojďte si sednout. Něco mi dlužíte, cožpak

jsme se nedohodli? Pojďte si vzít cukroví,“ — podala mu je —

„vypijte pohár a potom jej znovu naplníme a můžeme

spočinout vedle sebe s vážností, která — věřím — je brněním

pro útlocitné srdce.“

Postupně se podvolil.

„Uvidíte,“ povzbuzovala ho. „Nejdřív vám musíme rozvázat jazyk.

Slyšela jsem, že potom, co jste se dostal ze zajetí

v Linci, jste se náhodou setkal s panovníkem a jeho lovci, že je

ohrožoval divoký kanec a vy že jste popadl kopí a zabil

jej. Je to pravda?“

„Ne tak docela.“ Jeho pohár se mezitím plnil až po okraj

sherry. „Pravda je,“ řekl, „že podle jejich zákonů by mě

nemohli právoplatně propustit, dokud mu nepolíbím ruku. Tak

jsem ho hledal, abych tuto ceremonii podstoupil. Ten kanec

neohrožoval jeho život, i když to byla velká bestie a lovci s

ním měli potíže. Prostě se naskytla příležitost. Kdybych mu já,

cizinec, pomohl, jistě mi sám nastaví ruku.“

Belinda poslouchala.

149

XVI

SILNICE VE FRANCII

Orleanais hýřil tlumenými barvami pod bezmračnou

rozpálenou oblohou - žlutohnědá strniště se střídala s hnědými

kupkami se na, s vybledlými zelenými sloupy topolů, s

jabloňovými sady, které se začínaly červenat, s vinicemi

obtěžkanými nachovými hrozny, s roztroušenými statky se

stěnami s hnědou omítkou, tmavou doškovou střechou a

okrovým obložením. Na polích pracovali rolníci oblečení v

modrých pracovních halenách a dřevácích. Měli s sebou

povozy s osly a voly, natřené pestrými barvami. Byli to

podsadití robustní lidé. Odhodili srpy i rýče, aby mohli

pozdravit kolemjdoucí, zažertovat se sousedem nebo připít

vínem z hliněného džbánu.

Vzduch voněl létem a zemí, jeho vůni však pohltil prach

zvedající se pod kopyty koní a koly. Směrem k jihu uháněl

kočár tažený čtyřmi koňmi. Na střeše měl naložená zavazadla.

Na kozlíku seděl muž v černém s vysokým kloboukem na

hlavě, druhý muž seděl vzadu. Šest dalších jelo na koních,

jejich vůdce jako postilión a ostatní po stranách. I když byli, až

na meče, v civilu, v sedle vypadali jako vojenské jezdectvo.

Jennifer se vyklonila z okénka. Na šaty jí stékaly kapky potu a vytvářely

potůčky na zaprášené tváři. „Co chcete?“ zeptal se Nobah Barker, který

seděl naproti ní. Jeho sužovalo vedro ještě víc než ji a těžko snášel ty

ustavičné nárazy a kymácení. Vztekle se na ni podíval červenýma očima.

„Nadýchat se čerstvého vzduchu,“ odsekla za rachotu a skřípění

kol. „Je to snad zakázané?“

„Je neslušné, aby se dívka takhle vystavovala na veřejnosti,

slečno Alayneová.“

Nepřátelsky se na něho zašklebila. „Tak proto jste stále uvnitř, reverende.

No, já odhodím stud. Vezmu si koně, abych se tady neudusila.“

„Ne. Neměl bych nad tebou kontrolu. Ty. Poslouchej, musím

tě plísnit jako malé dítě.“

„Tak já s tebou na oplátku budu mluvit jako se psem.“ „Ticho!“

zařval. „Kdybych tě tak mohl přetáhnout důtkami,

abych z tebe vyšlehal toho pohrdavého ďábla, který tě

posedl! Jak by ses potom mohla vyplakat a prosit

mě o odpuštění za tu svou nestoudnost, kterou mě mučíš,

jakmile se ocitnu ve tvé přítomnosti!“

„Tak uzavřeme obchod,“ řekla Jennifer. „Vyhýbejte se mé

přítomnosti a neuslyšíte ode mne křivého slova.“

„Ne. Tvůj poručník mne pověřil neustálým dohledem nad

tvou duší a snahou o její uzdravení. Myslím, že udělal chybu,

když mi zakázal tělesné tresty. Jistě by to ulevilo mukám, které

na mě tímto uvalil. Nicméně musím vyhovět, podvoluji se.

Poddávám se, abych přivedl zpět zatoulanou ovečku. Přestaň

se vyklánět. Sedni si a poslouchej. To je příkaz.“

Jennifer ho ignorovala. Vyklonila se, jak nejdále to šlo, a mávala na dívku,

která před sebou hnala hejno hus spásajících trávu v příkopu. „Haló, sestro,

zdravím tě!“ volala. „Jesuis ta soeur — podívej, naučila jsem se trochu

francouzsky od tatínka — sestřičko, sestřičko svobodná, modli se za mě,

vězeňkym. Prie pour mot.“ „Prostopášnice! Papeženko! Dovnitř, už jsem

řekl!“ zahřměl Barker. Chytil ji kolem pasu a vtáhl dovnitř.

Vzepjala se mu v náruči a zabořila mu nehty do tváře. Pustil

ji. Oba si sedli a těžce oddychovali, on si otíral krev ze

škrábanců. Po chvíli řekla: „To bylo varování, Barkere. Ještě

jednou na mne sáhnete a bude vás to stát aspoň oko.“

„Já… násilnice… divoško… ty jsi opravdu posedlá —“ Na- •

přímil se a uklidnil se. „Tvůj strýc mi dal určitou pravomoc

nezbytnou ke splnění mého úkolu. Mám za to, že zahrnuje i

zkrocení tvého těla,“

„Než byste se mě ještě jednou dotkl, budu raději mlčet.“

Barker se namáhavě usmál. „Lituji tě, dítě. Skutečně, ta

bolest, kterou vedle tebe zakouším, mi vydobude místo na

nebi. Tak pohledný zevnějšek a tak nečisté nitro — a přece

151

pod vší tou špínou, kterou na tebe seslal čaroděj Ruprecht,

možná spočívá duše čistá jako padlý sníh.“

„Ano, a taky tak chladná a hnaná tam, kam nechce.“

„Chladná? V tomto počasí?“ Zvedl láhev. „Podívej se, jak

navracím dobro namísto zla, vezmi si vodu.“

„Ne z hrdla, kterého se dotkly vaše rty.“

„Křivdíš mi, Jennifer, ubližuješ mi.“ Dal si ruku na hruď.

Odmlčel se. Zatřásl láhví a řekl: „Nakonec je dobře,

že odmítáš. Je skoro prázdná. Po kázání je žízeň. Takže ji

s boží pomocí dopiji.“

Dopil láhev, postavil ji na podlahu, zhluboka se nadechl a

řekl: „Budu pokračovat ve svém tématu, které bylo nezdvořile

přerušeno. Tedy, jak si jistě vzpomeneš, u osmnácté kapitoly z

Levitica, která se zabývá nedovolenými chtíči — došli jsme k

třiadvacátému verši, který končí slovy: …je to mrzkost. Jako

skutečné znamení z nebe přišlo, že právě u této pasáže jsi

začala pokřikovat na onu husopasku - to byla ukázka tvé

vlastní mrzkosti, byť jiné, než o jaké mluví tato kapitola,

předpokládám. A ještě hůře, že jsi žádala papeženskou

modlitbu - hrůza, hrůza — ale ty jsi v této oblasti velmi

neznalá. Jak jsi nazvala tu osobu svobodnou, když je spoutaná

na těle i na duchu, to ukazuje, že se nevyznáš ve věcech

politických — ano, v pravé definici pojmu svoboda.“ Jennifer

se dívala z okna. „Moment, ještě než začnu vysvětlovat.“

Zakryl jí výhled černým kabátem, sám se přitom vyklonil a

volal: „Throckmortone! Nevidíš někde místo k úkrytu?“

„Asi míli před námi je nějaké křoví, pane,“ odpověděl muž na

kozlíku.

„Tak popožeň koně a zastav tam. Dílo boží nečeká.“ Barker si

sedl a pevně zkřížil nohy. „Kde jsem skončil? Aha. Diskutoval

jsem o té situaci týkající se Francie, o vojenském poslovi,

kterého jsem potkal na parníku, a o tom anglickém konzulovi v

Calais, když jsme vyřizovali trajekt. Technika, Jennifer,

technika a otevřená mysl, to jsou dvě Polárky, jimiž řídíme

svou cestu za pravdou, totiž za světskou pravdou, protože

pravda Boží je vždy věcí zjevení a zvláštní milosti. Hmmm!

Tedy, nový král Ludvík je pouhé děcko, pravým vládcem země

je italský kardinál. Jak tedy může být Francie svobodná, když

je sevřena v římském kněžském kolárku?“

Jennifer si neodpustila poznámku: „I když je to katolická

země, protestanty tolerují.“

„Aha! Katolická země. To znamená, že katolíky tolerují také,

že? Kde tedy tkví svoboda? Ne, ti, kteří nasazují vlastní životy,

aby napravili bludy své země, jsou nuceni, krutě nuceni žít na

jejich doslech. A krom toho, tam, kde je parlament složen z

bohabojných lidí odpovědných obyvatelstvu jako v Londýně,

nenarušeny jakoukoli neshodou za poslední čtyři roky, vydrží

tak dlouho, aby mohl napravit všechny občany? Francie úpí

pod feudální monarchií. Ruce a ústa jejích přirozených vůdců

svazují archaické zákony. zvyklosti. Důsledkem je, že pokrok

skomírá. Vzpamatuj se, dítě. Podívej se, jak tamhle stojí stará

chatrč přesně v místě, kde by bylo výhodné postavit železnici.

Viděla jsi tu někde jediný tovární komín? Utrácet čas

každoročními oslavami a svátky je národní ostuda…

Throckmortone, pospěšme si, povídám!“

„Už jsme skoro tam, pane,“ zněla odpověď. „Já vám řeknu

tohle,“ odpověděla Jennifer, „soudě podle všech zastávek,

které jsme udělali, Francouzi neumějí připravit ani jídlo —

nebo pití— které by nebylo v rozporu s vaším anglickým

trávením.“

„Mluví z tebe Satan, chce mi klást překážky,“ řekl Barker. „To, že u tebe

tyto přirozené tělesné pochody neprobíhají, je zlé znamení.“ Nadějně dodal:

„Nebo tentokrát půjdeš také, po mně?“

„Ne, nebesa mi zatím neudělila ani náznak toho, co

pokládají za přiměřené pro vás. Ale vystoupím zatím a odpočinu si

u vod babylonských.“

153

Kočár zastavil. Komorník otevřel dveře a natáhl ruku plnou se

na. Barker je popadl a pospíchal, jak nejrychleji mohl, do

křoví.

Za ním vyšla Jennifer, ztuhlá a rozlámaná po nepohodlné

cestě. Málem politovala komorníka - až na to kýchání a

posmrkávání vypadal jako sádrová socha. Byl to však

Ruprechtův nepřítel. Postavila se do stínu, který vrhal kočár, a

napřímila se, protáhla jeden sval po druhém a toužebně i

divoce se dívala daleko před sebe. Mladší Gerson sesedl z

koně. Držel ho pevně u sebe a přiblížil se asi na metr k

Jennifer. Tam se zastavil a přešlapoval z nohy na nohu. Když

si ho Jennifer všimla, plaše pozdravil. Jeho tváře porostlé

chmýřím byly červenější než obvykle za takového teplého dne.

„Jak se daří, slečno Alayneová?“ (Sotva ho slyšela.) „Mohu vám nějak

pomoci?“

„Jsem unavená k smrti,“ odpověděla. „A… počkejte… ano

mohl byste mi prokázat velkou laskavost.“

„S radostí, má paní.“

„Dost,“ křičel jeho starší bratr ze sedla. „Ta čarodějnice n;

tebe snové zradu.“

„Ale ne,“ řekla dívka. „Tohle by bylo dobrodiní nejen pro mě ale pro celou

naši výpravu. Popadněte Nobaha Barkera za jazyk a nacpěte mu

ho do krku.“

Tři kulaté hlavy se rozesmály. Další voják se poplácal po stehnech a

poznamenal: „To je hezká představa, ale neuskutečnitelná.

Má ho moc dlouhý na to, aby se mu tam vešel, a moc ohebný na

to, aby se dal popadnout.“

Gerson starší se zamračil. „Chovejte se důstojně,“ nařídil. „Je

to náš kněz. Kdo jiný by nám sloužil mše v téhle zemi

Belzebubové?“

Jennifer ustoupila na kraj cesty, sedla si na paty a prsty přejela

po divokých květech, které rostly u příkopu. „Zdravím vás,

květy francouzské země,“ řekla tiše. „Pozdravuji vás od vašich

anglických bratránků a sestřenek a děkuji za všechny vaše

vzkazy — vlčí máky odvážné jako krev svobody a svlačce bílé

jako Ruprechtův vztyčený chochol.“

Znovu za sebou zaslechla kroky, vstala a spatřila mladého

Gersona. Díval se do země, kousal si ret a řekl nešťastně:

„Kdybyste měla… pro mě… konkrétní úkol? Položil bych

život za to, abych vás viděl šťastnou, slečno.“ Mile se usmála.

„Jsi laskavý,“ řekla tiše. „Kdo by k vám mohl být jiný?“

Oblékl si rukavici. „Víte, já osobně nevěřím, že jste posedlá.

Třeba se i zlé síly k vaší duši přiblíží jako noční můry, ale spálí

se a zvadnou v její záři.“ (Usmála se nad jeho rozechvělou

řečí, napůl dojetím a napůl pobavením.) „Jste věrná a pevná

jako skála. Nemohl bych vás nějak potěšit? Hýčkal bych si tu

výsadu, těšil se s ní každý den před usnutím.“

„Všimla jsem si, jak mi přeješ, i přes tu zatrpklost, která mi

vyvěrá ze srdce,“ odpověděla pomalu. „Tentokrát dávám — a

současně žádám — odpuštění.“ Po chvilce dodala. „Ráda bych

se napila vody z tvé láhve.“

„Jistě, hned. Kéž by to byl nektar!“ Odepjal koženou láhev od

opasku, upustil ji, zvedl ji, třesoucíma se rukama ji otřel do

svého šátku na krk, a když ji s poklonou podával Jennifer,

málem upadl. Žíznivě polykala doušky. Když mu láhev vrátila,

chvíli se na ni díval, jako by byla jiná, a potom se sám rychle

napil. Když ji zavíral, tvářil se, jako by odcházel v kostele od

svátosti oltářní.

Za křovím se objevil Barker. Sel spokojeně a mnul si ruce. „Nuže, bratři,

dáme se na cestu?“ volal. „Nebo si ještě půlhodinku odpočineme? Myslím,

že bychom měli, že byste možná i vy rádi slyšeli mou rozpravu se

zběhlou ovečkou.“

„Ach, Bože,“ Jennifer obrátila oči k nebi, „jestli's

mi odpustil, rozumím.“

Mladý Gerson vyděšeně vzdechl. „Oni vás chtějí dohnat k šílenství, k

rouhání?“ Volnou rukou uchopil rukojeť zbraně a postavil se před Barkera.

155

Kůň zůstal stát za ním jako stěna. „Tak dost!“ vykřikl. „Nevidíte, že jí

ubližujete?

Už zlé je dost, že musí vězněm být a zradou splácet pomoc

přátelskou, vás slyšet kázat, skučet celý den, to peklo úlevou

by bylo jen.“

Bratr k němu přiskočil a křičel na něho: „Ty spratku, co si to

dovoluješ?“

Mladík trval na svém a se zoufalou tvrdošíjností řekl: „Tak

takhle ne. Poslouchej. Je… je tisíc způsobů, jak

kázat. Teologie odradí každého prostého člověka, který by rád

vyslechl prosté boží slovo lásky, Jozue je spíš pro vojáka a — tato

dáma je pevná a hustit do ni náboženství, to ji nezlomí, to ji jen od víry

odradí.“ „Co je tohle za řeči,“ ušklíbl se Gerson starší. „Ty snad

vykonáváš službu Boží?“

Jennifer došla k chlapci a vzala jej za paži. „Ne, on má jen

selský rozum,“ řekla. „Copak to nevidíte? Z čeho ho viníte, z

toho, že se na mě dívá jako na člověka a ne jako na věc? Slova

vyřčená z takových úst mi sluch nezapečetí.“

Barker plál rozhořčením. „Ty si dovolíš, uličnice nevychovaná —“ křičel a

skrápěl okolí sprškami slin.

„Zadržte, pane,“ vložil se do hovoru Gerson starší. „Já znám

svého bratra… a trochu i ji. Snad — pohovořme si o tom mezi

čtyřma očima.“

Seskočil z koně a odvedl Barkera stranou. Něco si

šeptali. Ostatní kulaté hlavy sledovaly mladého Gersona a dívku.

Gerson se uzavřel do sebe přemožený tím, co udělal.

Jennifer mu cosi tiše řekla, on se napřímil a stál

rozohněný a odhodlaný.

Nobah Barker s Gersonem starším se vrátili k ostatním. Kněz

si odkašlal. „Pokusíme se o to tedy jindy,“ řekl, „až se

dostaneme do Marseilles ke své práci. Setkává-li se naše práce

s takovým nepochopením, půjdeme na to jinak.“ Otočil se ke

Gersonovi mladšímu: „Chlapče, ty teď budeš jejím mentorem.

Oblíbila si tě, jsi jí nejblíž věkem. Necháme ji dokonce jet na

koni vedle tebe kousek dál od nás. Ukaž, co umíš. Uvidíme,

jestli tvoje mírnost roztaví ledy její duše, které logika

nerozbila. Jestli ji dovedeš k pokání, chlapče, bude to pro mne

známka toho, že tě Bůh povolal ke své službě a já sám tě

naučím kázat. Ale jestli se ti to nepodaří—“

„Horší to přece už být nemůže,“ řekla Jennifer. „Ach Bože,“

— po tvářích jí stékaly slzy — „Tvé odpuštění! Ty

neodpouštíš.“ Náhle se rozesmála. Skočila na cestu a začala

zpívat:

„Tys starý kmet, jenž záští zhled —“

„Vyvolalo to u tebe záchvat šílenství?“ vyštěkl Barker. „Přestaň, nebo tě

svážou!“

Okamžitě poslechla. „Moc se omlouvám, pane,“ řekla,

složila ruce a sklopila oči. „Já se polepším, už to

víckrát neudělám.“

„O-o-ono to funguje,“ užasl mladý Gerson. „Náprava začala hned.“

„Uvidíme, jak bude pokračovat.“ Barker takové nadšení

neprojevoval. „Každý z vás jí na chvíli půjčí koně a sedne si ke

mně do kočáru,“ — rozjasnil tvář — „a budeme diskutovat.

Ty první, dobrý seržante Gersone starší, ano? Uslyšíš mé

nové kázání.“

Jennifer a mladý Gerson si jich nevšímali. Dívali se na sebe.

157

ZBROJNÍ PALUBA TUNISKÉHO ČLUNU

Kanón byl odvezen a přivázán na levoboku. Dveře na lodní

přepážce byly zavřené. Zastená na zádi označovala konec

prostoru pro nižší důstojníky. Zapadalo slunce, ale větracími

mřížemi dovnitř ještě pronikala sluneční záře, barvila hnědé

trámy na fialovo a světélkovala na mosazných hlavních. Bylo

bezvětří a loď plula klidně a neslyšně.

Ruprecht přišel ze zádě. Hlavu měl skloněnou a tvář mu

zakrývaly vlasy. Střídavě zatínal a rozevíral pěsti. Když byl

uprostřed lodi, upřel pohled na jednu ze zbraní. Zastavil se. Jen

pro ukrácení chvíle po ní přejel rukama a zvedl těžkou kouli z

přihrádky vedle zbraně.

Náhle zaslechl jakési zadunění. Na zem spadlo pár došků ze

stříšky. Kdo je to v muničním skladu? pomyslel si a šel se

podívat.

Will Fairweather vystrčil hlavu, rozhlédl se kolem a šťastně se usmál na

všechny strany. „Nikdo tu není,“ řekl tiše. „Jak jsem si myslel.

Jdeme na to.“

Odsunul stříšku, vyšplhal nahoru, postavil se a zapnul si

opasek. Nina šla za ním. Šaty měla zmačkané. „Zapni si

podvazky, kotě,“ připomenul jí. Zahihňala se tomu.

Ruprecht vstal a udělal pár kroků. „Buenas tardes,“ řekl. Nina

vyjekla. Will vyskočil a potom se dal do bouřlivého smíchu.

„Ale, pane. Ty ztrácíš smysl pro rekognoskaci terénu. A pro

potřeby svýho ubohýho vojáka.“ K vyděšené dívce dodal:

„Neboj se. On umí udržet taktický tajemství. Ale ty si taky dej

pozor, moje poštovní holubičko, abys nikde nic neupustila. A

teď leť a upravši peří, než půjdeš obsloužit svou paní — a

rozmysli se na příště.“

Plácl ji přes hýždě. Napůl úzkostně a napůl uličnicky

se podívala na Ruprechtovu vysokou siluetu a odešla. Will vrátil

spadlé došky na místo.

Princ vzdechla zakroutil hlavou. „Jak ty to děláš?“ přemítal.

„Normálně, pane,“ odpověděl dragoun. „Nebo jestli chceš

vědět, jak je přemluvím, když nejsem žádnej krasavec - on je

velkej omyl, že ženy koukají na krásu u muže jako muži u

ženy. Ty chtějí spíš pozornost, nejdřív se stydí a musí se na ně

uctivě, ale potom se člověk musí předvýst jako na jevišti.“

Poklonil se. „Ne že by byly věhlas, urozenost nebo krása k

ničemu, pane, vono se to hodí v podstatě v tomhle pořadí —

ale samo o sobě to nestačí. Ani kdybyste jako generál dobyl

půlku Anglie a rozestavěl všude svý prapory.“

„Tak už dost řečnění,“ řekl Ruprecht příkře. „A jak je to s

délkou?“

„Povídala, že jsem lepší než ostatní. Ale vono je taky pověra, že

velikost —“

„Já myslím časově, ty hňupe!“ Ruprecht vzdechl a

zalomil rukama. „No, nic.“ Zvážněl. „Ale jsem

šokovaný, že můj voják páchá tyhle prostopášnosti ve… v

muničním skladu.“

Will se rozesmál. „Bojíš se, že ho vyhodíme do povětří? Neboj se. Nejdřív

jsme hledali nákladní prostory. Ale pane, žádná jiná ženská nezůstane tak

vášnivá po tom, co jí přeběhne po břiše tucet švábů. Vono Tunisko má mír

a piráti tu nikde nejsou, tak je vokolo muničního skladu klid. A pane, vůně

střelnýho prachu na ženský účinkuje jako životabudič.“

Ruprecht tento nerovný boj vzdal. Rozmluvu ukončil slovy:

„Na moři jsi nabil tuhle jedinou pušku a troufáš si to

zobecňovat?“

„Já bych věděl, kdo by se tu rád nechal zvobecnit,“ řehtal

se Will, „a ubytovat, položit na lůžko a

prohlídnout —“

Ruprecht ho přetáhl holou rukou. „Kliď se odtud, nebo tě shodím dolů!“

křičel.

Will se držel za ucho, v kterém mu ještě zvonilo. „Promiň,“

řekl tiše, „zapomněl jsem na tvé postavení, pane.“ Zvedl se a

odešel na záď za zástěnu k žebříkům.

159

Ruprecht zůstal mezi zbraněmi.

Ty promiň, starý kamaráde, proběhlo mu hlavou. Kamenuju

neškodného havrana za to, že krákorá, a zní to jako slova, která

mi jitří mysl. Začal se procházet. Nejsem přece žádné mládě,

to sám cítím. A Mary byla křehký motýlek, jehož odstín si už

sotva vybavuji. Zastavil se. Belinda — Jennifer — má cesta

jisté skončí tak, že toto tělo bude kdesi bezvládné ležet, jeho

maso se stane potravou pro psy nebo žebra bránou pro ryby…

Ano, ještě je nebe, euklidovsky dokonale' nebe. Pěstí bouchal

do děla, u něhož se zastavil, nahoru, dolů, nahoru, dolů.

A Jennifer —jak věrná, cudná, vím, mně zasnoubená rituálem

tím, tak uspěchaným a tak pohanským, jejž sotva dnes si ještě

vybavím — ta dívka jak ze zaprášených knih, jimž Cervantes

vzal vážnost, přiřkl smích…

A prsten, který posloužil mi již, kam vést mě chce? Pekelným

bránám blíž, či zlatu Faene, jež spálí mráz a vichr nechá pouhé

kostry z nás?…

Co je ten prsten a kdo je ta, která jej darovala? Belinda je ryze pozemská.

Ale s ní i Hernán — tak zranitelný — který mi poskytl útočiště v těžké

chvíli… Ne! Musím skončit s tímhle dětinským skuhráními Což je

obyčejná slušnost tak tíživá? Zděšeně se podíval na svou ruku. Heleď,

krev! Otloukl jsem si pěst do krve. Měl bych si vymyslet

nějakou věrohodnou historku.

XVII

MARSEILLESKÉ NÁBŘEŽÍ

Omámená odpoledním sluncem kráčela Jennifer mezi

Nobahem Barkerem a Gersonem mladším. Barker šel po její

levici a držel ji za zápěstí tak, aby měl stále na očích prsten na

jejím prostředníčku. Mladík na druhé straně jí pouze nabídl

rámě. Ve tváři měl ještě trýznivější výraz než ona. Za nimi

kráčel v puritánském oblečení zbytek eskorty a najatý

tlumočník.

Celou tuto společnost sledovali Francouzi — námořníci,

přístavní dělníci, posádky trajektů, pouliční prodavači a

hokynáři pobíhající mezi loděmi a vysokými budovami, nikdo

z nich si však nedovolil se do ní vmísit. Měli příliš mnoho

jiných věcí na práci. Pach soli a dehtu se zde mísil s vůněmi

koření, obilí, dřeva, sušených ryb a ovoce, tedy produktů

středomořských ostrovů. Vzduch byl žhavý.

Náhle Barker vykřikl a po něm i Jennifer. Pustil její ruku, jako by jej

spálila záře jejího prstenu. Třpytil se jako tryskající fontána, jasnější než

den. Ani ostatní nezadrželi výkřik.

Dívka se otočila a rozběhla se. Barker vyštěkl nesmyslný

rozkaz a pospíchal za ní. Nechala ho daleko za sebou, čtyřem

vojákům, kteří se však vzpamatovali a rozběhli se za ní, už

neutekla. Lidé kolem nich neskrývali rozhořčení. Jennifer byla

dostižena.

Spoutali jí ruce. Křičela a bránila se jako divoká kočka,

zmítala se a škubala, až jí na pažích praskala látka. Když se jí

nepodařilo vyprostit, začala kopat a kousat. Než ji

kulaté hlavy dostaly zpátky na dlažbu, nejedná z nich byla do

krve poznamenána.

Davem se k nim prodrali jejich společníci. Vytvořili kruh, aby skryli před

zraky lidí stojících poblíž, co se děje uvnitř, a aby oddělili Francouze.

161

Mladý Gerson si klekl vedle Jennifer. Byla přemožená, polomrtvá. Přiklekl

i Barker, vychrlil rychlou modlitbu a vzal Jennifer za levou ruku. Kámen

prstenu pohasl. Pohyboval její rukou kolem dokola. Prsten znovu začal

zářit. Na tomto místě nekotvila žádná loď, jedna však byla nedaleko. Když

na ni namířili prsten, kámen znovu jasně zazářil.

Jeho záře byla jasnější než výraz triumfu na Barkerově tváři.

Obezřetně však vsunul Jennifer ruku pod záhyb sukně, než se

odešel dohodnout se strážemi.

KABINA TUNISKÉ LODI

Kabina byla mnohem větší a luxusnější než ta, kterou dostal Ruprecht. Byla

zařízena skoro jako pokoj na pevnině, snad jen krom mosazných řetězů,

jimiž byly připoutány židle, a uzavřených vnitřních dveří. Přes závěsy sem

dopadalo světlo zapadajícího slunce, které vrhalo dlouhé stíny na místo,

kudy procházela vévodkyně Belinda.

Když se otevřely dveře, zastavila se. Vešla Nina Valdes. „La

seňora —“ začala.

Belinda ji přerušila. „Ne, mluv anglicky a mluv

tiše. Zavři rychle na západku. Pojď sem, až ke mně.“

Nina postoupila do místnosti. „Zavolala jsem tě, protože s

tebou chci mluvit důvěrně a nechci riskovat, že nás

bude poslouchat nějaký námořník.“

„El duque —“ začala dívka, „je pán, vévoda —“ • „V posteli.

Spí.“ Belinda se opovržlivě podívala směrem k sousední

místnosti.

„Ach tak.“ Dívka čekala s odevzdaným výrazem ve tváři.

Belinda se opět začala procházet. „I kdyby byl mezi námi

sebevětší rozdíl, Niňio, jsme přece dcery Eviny. Vždycky

jsem ti důvěřovala a ty jsi ke mně byla vždycky

uznalá.“

„Má paní je vždycky hodná a štědrá,“ řekla a bylo vidět, že

čeká, co bude dál.

„Na rozdíl od jiných jsem nikdy nevstupovala do soukromého

života svých sloužících. To je věc jejich svědomí a jejich

zpovědníka. Ale přesto nejsem slepá. Jsi dospělá žena, ale ještě

mladá. Máš v sobě maurskou krev, vyhledáváš místa, kam se

já neodvážím, a dobrodružství, o nichž si nenechám ani zdát

a… ano, není to zrovna korektní chování… ale podezírám tě

snad oprávněně… máš krom své zdrženlivosti ještě nějaký

prostředek, jak se udržuješ… tak štíhlá?“

Dívka na chviličku zaváhala a potom odpověděla: „Obchodníci na trhu

něco prodávají, Vaše Urozenosti.“ „Nápoj lásky?“ zeptala se vévodkyně.

163

Niňu to příliš nevyvedlo z míry. „O tom nevím.“ „Ale neříkej!“ Belinda se

postavila až k ní, ale musela sebrat odvahu, aby mohla pokračovat. „Já tě

nechci z ničeho obviňovat. Jsi hezká a řekla bych, že už k tomu nic víc

nepotřebuješ. Ale přece — nejsem slepá — viděla jsem v Anglii, tam se líbí

vysoké ženy, Štíhlé a blondýny, ty jsi byla jen služebná, cizinka a katolička

- a sklízela jsi úspěch za úspěchem. Pokaždé sis něco přinesla od svých

obdivovatelů, přestože Angličani jsou chladní a lakomí.“ Ve spěchu dodala:

„Nemysli si, že tě obviňuji, to ne. Nemám na mysli čarodějnictví ani nic

takového, mne by jen zajímalo, jestli… třeba… je něco stejně legálního

jako parfém nebo pudr nebo růž —“

Niňa se usmála a začala tahat za háček, který uvízl v

rybě. „Bueno — ale má paní přece byla tak štědře

obdařena krásou od přírody.“

„Vévoda je starý,“ řekla Belinda.

„Chápu, Vaše Urozenosti. A byl by to křesťanský čin, kdyby

mu jeho poslední manželka dala syna, že?“

„Dobře odměněný čin, za to ručím.“

„Já vím, že má paní je laskavá. Ale žel, nemám žádné kouzlo,

které bych jí mohla nabídnout. Když už není síla —“

„Touha dokáže sílu povzbudit.“

Dívka přikývla. „Staré domorodkyně vyrábějí pižmo. Není to

kouzlo, ale posiluje.“ Sklopila řasy. „Jak moc posiluje, to

nemohu říci. Samo o sobě z muže býka asi neudělá. Ale jestli

se začne s — když je únava nebo… zábrany —“

Belinda ji vzala za paže. „A co tedy? Co tedy?“

Nina viděla, že už má rybu na háčku, a rozhodla se, že si s ní

pohraje. „Já vám nemůžu nic slíbit. Jeho Urozenost je opravdu

velmi starý a unavený.“ Uvážlivě pokračovala: „Mladý a silný

muž by jistě, kdyby měl zábrany z přehnaného smyslu pro čest

— kdyby u něho touhu vyvolal celibát a… kdyby příroda na to

sama nestačila - kdyby takový muž dostal nečekanou pobídku,

možná by jeho smysly překonaly i jeho rozum.“ Táhla rybu

pevně na háčku. „Ale Jeho Urozenost není takový muž.“

„Já vím,“ odpověděla Belinda. „Ale přesto mi

manželská povinnost velí to zkusit.“

Niňa se usmála a znovu zatáhla. „Máte pravdu, má paní. Budu mlčet jako

hrob, ať se děje cokoli.“

„Tak máš nápoj lásky?“ naléhala Belinda.

Tentokrát požádala o ticho Nina. „Pižmo s bylinami a šťávou

z květů. Možná se u toho říkají i zaklínadla. Je to silný parfém

a žena ho má nosit.“ Vzdechla. „Ale žel, je moc, moc drahý. Já

ho mám už jen trošku a nevím, jestli někdy seženu nový.“

„Já ti ho zaplatím,“ řekla Belinda šeptem, „zvlášť když se to

podaří.“

„Prosím, dejte mi čas na rozmyšlenou. Já nevím, jestli bych to měla dělat, i

když vaše přání je mi samozřejmě rozkazem.“

Belinda přikývla. „Dobře, jdi. Už bychom tu neměly

déle zůstávat zamčené.“

Dívka se uklonila a odešla. Když se za ní zavřely dveře,

vevodkyně dodala jen tak pro sebe: „A já si brzy koupím

doušek štěstí.“

165

POKOJ V PATŘE ZÁJEZDNÍHO HOSTINCE

Oknem beze skel do místnosti přicházel soumrak, v němž

čněla střecha protějšího domu jako černá věž na pozadí šeřící

se zelenavé oblohy. Místnost potemněla. Byla malá, mezi

holými prkny a plesnivými stěnami nebylo nic než postel, židle

a stojánek s umyvadlem. Ze dvora sem zaléhal dusot kopyt,

rachot kol a mdlé hlasy lidí unavených na sklonku dne.

Otevřely se dveře a čísi ruka postrčila Jennifer dopředu. „Vlez

dovnitř, čarodějnice, a přečkej tam noc!“ Nobah Barker se

zachvěl. Jennifer zavrávorala a málem upadla.

„Pane, není třeba být hrubý,“ protestoval Gerson mladší. Jeho společníci se

v chodbě protahovali a cosi šeptali.

„Není?“ odpověděl Barker. „Viděl jsi, jak se prala,

když jí zazářil prsten — ten prsten od ďábla — v

přístavu.“ A hlasitěji pokračoval: „Večeři nedostaneš,

čarodějnice. Půstem se zbavíš vzdorovitosti, ne-li

ďábla.“

Hlavu měla vzpřímenou a otočila se k nim zády. „Pane,

prosím, nechtě mě s ní promluvit,“ žádal Gerson mladší.

„Třeba ji znovu obměkčím.“

„Chvástal ses, že jsi ji zkrotil — ale jen do dneška,“ vyštěkl Barker. „No,

zkus to, jestli chceš. My ostatní si dáme večeři a zasloužený odpočinek.“

„Ty hlídej přede dveřmi, Uriáši,“ nařídil Gersonův

starší bratr. „Až se najíme, někdo tě vystřídá. A měli

bychom postavit hlídku na dvoře. Kdo ví, jestli by jí někdo

nechtěl pomoct! Jashubilém první, pak já… A ty si, bratře,

nezapomeň vzít prsten, až budeš zoufalý.“

„A proč ne hned?“ zeptal se Barker.

„Bude se bránit a křičet, pane, dokud ji někdo

nepřesvědčí,“ tvrdil Gerson starší. „On ji asi přesvědčit může.

Tihle Francouzi od Marseilles jsou zaměření proti

protestantům, jak jsem viděl, a mohli by se srotit a

obtěžovat nás.“

Barker pokýval hlavou na souhlas. Gerson mladší vstoupil do pokoje.

Dveře za ním zapadly. Ostatní odešli.

Jennifer stála u okna. Došel až k ní a řekl soucitně:

„Ublížili vám moc, má paní? Proč jste jim chtěla utéci? Jen

to v nich vyvolalo krutost a násilí. Snažil jsem se je uklidnit…

ale dostali strach, když viděli znamení toho prstenu tam

na nábřeží, a úplně zešíleli.“

„A co se stalo potom?“ zeptala se tichým vyprahlým hlasem, aniž by se na

něho podívala. V šeru na pozadí roztrhaných a ušpiněných tmavých šatů se

světlo odráželo jen v jejích vlasech a v prstenu, i když jeho kámen nijak

zvlášť nezářil.

„Vy jste to neviděla? Aha, ne. Já jsem vás viděl na

dláždění, dívaly se na vás stovky Francouzů, ale vy jste tam

byla sama… jen se mnou… a se svou bolestí a

smutkem.“

Přikývla. „Já jsem ani nevnímala, co se dělo dál.“

„Jak je vám?“

„Na těle jsem se už zotavila. Jestli mi chceš ještě víc ulevit,

povídej dál.“

„Ano,“ spustil: „Nobah Barker zajásal. Stalo se to, v co

doufal, prsten mu ukázal cestu k naší velké kořisti. Proto se

vydal k dokům, hledal tam totéž, co asi Ruprecht. Pomoc na

moři… Náš vůdce usoudil, že loď, která kotvila poblíž, je nám

osudem určená. Nebyla v přístavu, ale kotvila u nábřeží jen tak

přivázaná k molu, aby majitel ušetřil na nábřežném. Ujistili

jsme francouzskou policii, že jste měla epileptický záchvat,

lidi kolem se rozešli a my jsme prostřednictvím tlumočníka

našli kapitána. Vy jste mezitím ležela, kam jsme vás odnesli

—“

Když to Jennifer slyšela, přiznala: „Já jsem to celou dobu simulovala,

abyste mě už nemohli dále zneužívat. Povídej dál.“ „Neřekl jsem to nahlas,

ale doufal jsem v to,“ odpověděl. „Kapitánem lodi byl její majitel, starý

ničema, ale loď nám pronajal levně. Bylo to jako znamení, které nás má

povzbudit, protože Barker se dověděl od anglických faktorů, kteří mají

spojení na sira Malachiho, že tu o Ruprechtovi nikdo neslyšel. To znamená,

167

že asi žádnou jednotku nepostavil, takže ho stačíme dopadnout sami a bez

skandálu,“ ukončil spěšně řeč.

„Mluv sám za sebe,“ řekla hořce. „Pro mě to žádné dobré

znamení není.“

„Ale Jennifer,“ naléhal, „cožpak jsem vám neříkal, že nejsme

žádní lotři, ale obyčejní lidé, kteří mají příliš rádi svou zem,

aby ji nechali klesnout?“

„Mluvil jsi rozumněji a lépe než tví společníci, dokonce jsi mě i rozesmál,“

souhlasila. „Byla jsem vděčná i za ten jeden paprsek světla, který mi

probleskl nad hlavou, ale nemohla jsem vylézt ze své ulity. A teď ty jasné

hvězdy hasnou.“

Opřela se rukama o okenní parapet a zvedla tvář k nebi.

Dvůr před nimi zahalovalo šero. „Možná máš v něčem

pravdu. Mnoho z lidí na tvé straně, která byla donedávna i

mou, jsou mí přátelé. Bolí mě, když jim ubližuji svou

neústupností. Jsem hloupá, obyčejná rybářská holka a v těchhle

věcech jsem úplně ztracená. Jaká může být vůle Boha? To

nedokážu říct.“

Otočila se a dívala se na jeho potemnělou tvář. Potom

kajícně , řekla: „Je mi líto, že mi srdce uteklo jinam.“ Vztáhla

k němu ruce a prsten prudce zazářil. Uskočil a vykřikl. Zvedl

ruku a stínil si oči. Přesto však barevná záře, která k nim

dopadala, nebyla ohnivá. Zaplnila celou místnost jako duha

zosobňující požehnání.

„Znamení — ach, Ruprechte, jsi nablízku?“ Jennifer šeptala a skryla prsten

v záhybech šatů. S obavami se podívala ke vchodu. Jestli někdo stál dole -

snad paprsky záře nebyly tak dlouhé a nedosáhly až tam. Pospíchala do

druhého rohu místnosti. „Mlč, příteli, drahý příteli, nechoď pro pomoc.“

Vytáhl nůž. „Ta kouzelná věc se probudila,“ řekl

divoce. „Co to má znamenat?“

„Nic zlého. Dnes ti přece neublížila, ne?“ Celá se chvěla.

Potlačila neklid, zvedla hlavu a kývla. „Pojď sem ke mně,

příteli,“ řekla zvláštním tónem. „Neboj se.“

Zasunul nůž a strnule k ní přistoupil. Roztáhla sukni, aby skryla záři. Při

pohledu na její kotníky se vzpamatoval z prvního strachu, že je čarodějnice.

Pomalu zvedala levou ruku. Když ukázala přímo na něho, kámen zářil

jako slunce.

„To moje štěstí jsi ty,“ řekla. „Ten kámen září na tebe.

Položím si ho na hruď vedle tvého jména. Opatrně stáhla

prsten z prstu a držela jej pod šaty. Látkou procházelo

minimum světla. Osvětlovalo jí hruď, hrdlo, oči, rozpuštěné

zlatohnědé vlasy a kontrastovalo se soumrakem, který se

mezitím změnil ve skutečnou noční tmu, přestože slunce ještě

bylo vidět nad střechami domů.

„Já? Vaše štěstí?“ Zbraň mu upadla na zem. „Jak?

Zkusil jsem to a neuspěl jsem. Celým svým životem,

který má cenu jedné pence, bych vykoupil hodinu štěstí ceny zlata pro

Jennifer, ale vy jste příliš vytrvalá ve svém hněvivém smutku.“

„Myslím, že ten prsten je odrazem tvé duše,“ řekla a vzala ho za ruce. Jeho

velké dlaně bezmocně spočinuly v jejích. „A teď nastala tvá příležitost.“

„Příležitost k čemu, má paní?“ Hlas mu selhal.

„Abys mě osvobodil.“

„Ne!“ Stálo ho úsilí, aby se uvolnil. Držela ho pevně. „To

nejde. Můj slib, má povinnost —“

Pustila ho. „Skutečně.“ Mluvila lítostivě, téměř laskavě. „Měla bych

pochopit, co je to slib. Věř mi, že to chápu a rozumím ti a jen si přeji,

abychom stáli oba na stejné straně zdi, kterou mezi nás postavili. Dobrou

noc, příteli. Vzpomeň si na mě.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se vyděšeně.

„Ty jsi přece loajální, ty víš, co je to loajalita,“

vysvětlovala mu jako milovanému malému děcku. „Však

šel bys někdy rád až na sám kraj, svou vírou spoután, slibem,

jejž jsi dal? Tam nikdo nejde rád, ty ani já.“

„Co můžeš udělat?“ vyhrkl.

„Svět skrývá pro náš odchod mnoho cest,

jen jeden klíč, pak stačí dát se vést.“

(Vyjekl zděšením.) „Zda do vod skočit či zda vzít si nůž,“

169

Jennifer se zasmála, „a bodnout, nebo hrdlo zaškrtit, či jazyk

utnout a pak čekat už… Když jedna cesta neschůdná se zdá, >

je tisíc jiných, po nichž jít se dá.“ Stál jako omráčený.

Pohladila ho po tváři.

„Mně ten čin nezazlívej, drahý můj,“ řekla. „Až na zemi tu

skončí život tvůj, pak v ráji spolu setkáme se snad, na dnešní

noc snad budem vzpomínat, a smutnou duší budem se jí smát.“

„Sebevrazi nekončí v nebi, ale v pekle,“ namítl bojovně.

„Myslím, že tohle není ten případ —“ „Mýlíš se, jako ve

všem!“

„Ať ty dveře vedou kamkoli, já je zkusím otevřít,“ řekla

Jennifer. „Pravda, klíč je studený a těžký. Tak dobrou noc. Jdi.

Nech mě tu o samotě s modlitbou.“

„Modlíš se, abys měla sílu k hříchu? Nehnu se.“ „Když mně

tu musíš překážet, tak buď aspoň zticha.“ Několika

kroky přešla k úzké posteli a klekla si vedle ní. Pod jejím dotekem

zašustil slamník.

Chvíli stál, váhal a potom vykřikl: „Ne, přestaňte s tou hrůzou, Jennifer! Já

vám pomůžu — ano, pomůžu!“ Padl na kolena, zakryl si tvář rukama a

plakal.

Přistoupila k němu, dala si jeho ruce na hruď, pohladila ho po

vlasech a konejšila ho. „Věděla jsem, že mi pomůžeš,“ řekla

po chvíli, „víc ty než prsten.“

„Je to… menší hřích… zachránit vaši duši,“ vzlykal. „Mluv

tiše,“ varovala ho.

Dřepl si před ní a zeptal se nešťastně: „Jak vás můžu

provést okolo stráží?“

Mluvila stroze: „Přemýšlela jsem o tom, vězni jsou na to zvyklí. Jdi ven a

řekni jim, že lituju a jsem na pokraji pokání— to vysvětlí i tvoje slzy — a

vezmi s sebou bibli. Zpátky tajně přines svoje šaty. Jsem skoro stejně velká,

to půjde. Ale rychle, než vyjde měsíc! — Uteču tímhle oknem přes dvůr.

Stráž tam nestojí u domu, ale u brány. Když bude dost tma, proplížím se

kolem. Ale pospěš si!“

Odhodlaně vyskočil. „K vašim službám, má vzácná paní.“

Jeho slova byla bombastická, odhodlání, s nímž se chopil meče

a odešel z místnosti, už méně.

Jennifer se za ním dívala ze země. Prsten zářil a

odrážel její slzy. „Jak je těžké takhle ho zneužít,“ vzlykala,

„volat donkichotství z hrobu.“

Rozezněly se zvony. Vstala. Anděl, pomyslela si. Tady ve tvé

zemi francouzské vyslyšíš mé doznání, Matko Maria? Sklonila

hlavu nad sepjatýma rukama.

„Já za svého jej vzala. Nevím, proč. Co o mužích vím — rybářů pár znám,

pár učňů, občas chodívali k nám, a to je vše — má zkušenost jest nic. Až u

Ruprechta postřehla jsem víc, však ostych nedal pomyslit, že princ… A

potom tento nebožák, tak mlád — já netušila, jaký vezme spád — když

prstenu jas k jeho tváři pád -pár vzdechů, dotek letmý, v tváři růž, jež

strojila jsem, aby tento muž sám vstoupiti chtěl do osidel mých, kde

zanechán má zůstat — ach, ten hřích! Ač pro Ruprechta, hřích je spáchán,

přec můj hřích, ne jeho, má těžká věc.“ Pokřižovala se a na chvilku

zmlkla.

Otevřely se dveře. Všimla si stráže na chodbě,

potom vstoupil Gerson mladší a dveře zavřel. Těžce

oddychoval, ale pohyboval se rychle. Políbil bibli a

potom ji položil na postel. Jennifer vyskočila. „Mám na

sobě dvoje oblečeni, nelekejte se, vrchní si svléknu,“

řekl. Rozesmála se.

Potom si zul boty, vytáhl z kabely boty pro ni, a svlékl si

tuniku, košili, kalhoty a punčochy. Hodil jí je a dal si ruku přes

oči, jako by hráli na schovávanou. „Nebudu se dívat, paní, na

mou čest,“ řekl, ochraptělý rozpaky.

Tlumeně se zasmála a letmo se dotkla svými rty jeho, až se zapotácel a

málem upadl. „V téhle tmě jsem jen temnou skvrnou,“ řekla.

Zdrženlivě odstoupil.

Když se převlékala za jeho zády, hovořila dál: „Uvažovala

jsem o tvé bezpečnosti —“

„A já vás nebudu doprovázet?“ zeptal se vyděšeně. „Raději ne.

171

Opravdu. Musíme si domluvit schůzku a kdoví, jakých uskoků se

budu muset dopustit. A krom toho tvé zmizení — vy muži

spíte v jedné místnosti, ne? To by vyvolalo okamžité podezření a

pronásledování. Ne, jdi za nimi rozrušen a řekni jim, že jsem

tvou pomoc odmítla, jako bych byla znovu ďáblem posedlá. Odejdi na

lože a předstírej smutek. Ráno se tě samozřejmě budou

vyptávat. Řekni jim, co chceš, nejlepší by byla

samozřejmě pravda — ale trvej na tom, že jsem tě

očarovala a pomátla. Oni tě mají rádi, jak jsem si všimla, i

když si tě dobírají. Nakonec ti uvěří a budou dávat vinu sami sobě

za to, že nechali takového chlapce samotného s

čarodějnicí.“ „Tomu sám věřím,“ koktal.

Já také, pomyslela si. Nikdy nezapomenu na tohle opojení, na ten

střemhlavý let na křídlech větru za bezpečím u Ruprechta, nebo možná ne.

Proč se nebojím, nemám na to čas?

„Já vás nemůžu nechat uprchnout samotnou,“ namítl. „Kam

půjdete? Kdo vás bude ochraňovat?“

„Uvažovala jsem o anglickém konzulátu. Pravděpodobně

je royalistický, zvlášť tady v Marseilles. A když ne,

tak tu někde poblíž royalisté určitě budou.

Nezapomeň, že umím trochu francouzsky, abych se zeptala na cestu a

— aby husa kopla toho, kdo vymyslel mužské šaty. Každý knoflík je

jinde, než má. Pomůžeš mi… ? Ne, netřeš se. Já se to

naučím… Aha. Tak pospíchej za svou pánskou společností, příteli

Gersone.“

Jennifer přistoupila k oknu, kde ještě bylo trochu světla. Na obloze svítily

hvězdy. Všiml si, jak jí jsou jeho šaty volné. Pomohlo, to skrýt její ženské

křivky. Cosi se mu zalesklo před očima.

„Vlasy,“ málem vykřikl. „Nemohl jsem pronést klobouk a

zapomněl jsem —“

„Já ne. Máš meč. Jistě máš aspoň jedno ostří

nabroušené.“

„Cože? Ale to ne, prosím!“

„Odstřihni tyhle lokny, tady. Na živé hlavě zase dorostou. To,

co se říká o mrtvolách, není pravda. Zvlášť když je usmaží na

hranici.“

Škubnutím vytáhl meč, který odložil se svrchním oblečením, a

poslechl ji. Potom stál jako oněmělý a držel v ruce svazek

kadeří.

Smála se na něho zpod oškubaného sestřihu. „Tak jsi ze mě přece jen

udělal kulatou hlavu,“ řekla. „Takhle bych měla projít okolo stráže u brány,

pokud se mnou nebude mluvit.“ Podívala se na střechu protějšího domu a

na komín, který začínal mít stříbřitý nádech. „Tedy jestli mám zmizet, musí

to být do pěti minut. Dnes je úplněk.“

„A dál?“ zachvěl se.

„Jen já. A… ano, tvá láska. Ať netrvá moc dlouho. Máš život

před sebou, drahý.“ Dala mu skutečný polibek na ústa.

„Sbohem.“

Její ustřižené vlasy mu vypadly z ruky, chytil ji za zápěstí,

pomohl jí na parapet a dolů po zdi. Potom ji pustil a zmizela

mu ve tmě. Vykláněl se z okna a slyšel její kroky. Vzkázala

mu něco zdola? Nebyl si jistý. Byla pryč. Odešel od okna a

zůstal osaměle stát.

173

XVIII

MARSEILLESKÉ NÁBŘEŽÍ

Měsíc nakonec osvítil strmé vrcholky na východě a obarvil

střechy domů, věže kostelů i opevnění, stěžně lodí. Na západě

se třpytila hladina zálivu. Obloha byla spíše nachová než

černá, hvězdy malé a svítilo jich jen pár. Budovy vrhaly k

dokům dlouhé neproniknutelné stíny. Ze severu se zvedal vítr

a vířil vůně dehtu a ryb. Ozývalo se vrzání a drhnutí lan, vlnky

šplouchaly o boky lodí.

Z jedné strany skladiště vyšla jednotka stráží. Před nimi se pohupovala

lucerna a blýskala kopí a zbroj. Světlo lucerny dopadlo i na drobnou

postavu v tmavém nepadnoucím oblečení, která se vynořila za rohem.

„Halte-lál“ vykřikl velitel stráže. Postava ztuhla. Vlasy měla

tmavě blond a bílou tvář, která ve tmě splývala s límcem. Stráž

ji rychle obstoupila.

„Qui va lá?“

„Un anglais,“ odpověděl jí vysoký rozechvělý hlas, „du

groupe qui a loné aujourďhui ce bateau lá.“ Ukázala rukou na

plavidlo kotvící kus dál. Světlo na palubě prozrazovalo, že tu

zůstali hlídat námořníci.

„Ah, oni.“ Velitel pokynul strážím. „Je m'en souviens. Les parpaillots.“ Na

jeho netečné tváři probleskl výraz uspokojení. „Ca va, passe, garconl“

Jennifer pokračovala do lodi. Hlídka neměla důvod k podezření, že má

nějaký jiný úmysl než vyřídit něco na lodi, kterou mají její lidé najatou. Za

chvíli stráž odešla. Jennifer mezitím neslyšně veslovala od přístaviště.

Když byla dostatečně daleko, zastavila a podívala se do

brašny. Osvítila ji záře prstenu. Ještě září, zaradovala se. Je to,

jak jsem myslela. Tahle loď je mé útočiště…

Hle, stožár k nebi tyčí se a ční a vítr na jih vane, kam chci plout, kde

Ruprecht čeká a kde noc se dní, kde světlo blahodárné vládne

černou tmou. Schovala prsten a dala se do práce.

Ukotvila kormidlo do držáku, spustila boční ploutev, postavila a ukotvila

stožár, rozvinula lugovou plachtu a napjala ji na ráhno. Nebyla to pro ni

nijak těžká práce, loďka byla malá. Hlavou se jí honily myšlenky.

Chudák důvěřivý Gerson! Nebohý chlapče, je mi opravdu líto,

že jsem tě tam nechala nést hlavní tíži svého činu, že

jsem ti lhala, abych mohla uskutečnit svůj plán. Ty

bys mě však nikdy sám nepustil na moře za ním… za mým

Ruprechtem… nemohu skrýt svou radost.

Plachta zavlála, vítr ji napjal a opřel se do ní. Loď svištěla

kupředu. Chybí tu jídlo i voda — i strach, pomyslela si. Můj

prsten mě nezradí a nenechá mne zemřít. A trochu trpět na

cestě neuškodí. Už nehladovím po svobodě a opíjet se budu

slaným mořským vzduchem!

Zavzlykala radostí. Konečně si mohla bezpečně navléknout prsten.

Nepřestal zářit.

Teď září ještě více než kdy dřív, .. . to proto, že své lásce

spěchám vstříc a celé věci pomoc zdáme dát jemu a skrz něj sobě

též chci přát, ať prsten svítí mi jak maják tmou.

Naklonila hlavu ke straně a usmála se do slunce.

Chceš slyšet, milé slunce, píseň mou?

175

ZADNÍ PALUBA TUNISKÉ LODI

Loď kotvila. Po pravoboku byl břeh, kopce a město jako ve snách, s

minarety, které v měsíčním svitu vypadaly jako zimní krajina s

vyčnívajícími špičatými rampouchy. Vzduch byl však teplý, klidný a

provoněný kořením. U přístavu se třpytila ebenová hladina moře a nad ní se

chvěl most měsíčních paprsků. Měsíc byl veliký a pohltil téměř všechny

hvězdy, zaplavil svým svitem palubu a utlumil lampy svítící podél břehu

moře.

Ruprecht stál u zábradlí směrem k pevnině. Ve výhledu mu

bránil velký záchranný člun, na němž pospávalo několik

strážců. Díval se před sebe a stál s nahrbenými rameny a

sevřenou pěstí před ústy.

Tak jsme konečně dopluli do Tunisu, pomyslel si. Teď už

čekáme jen na ráno, abychom mohli zakotvit. A co bude

potom? Proč vydával můj prsten jasnou zář, že musel jsem jej

skrývat zrakům všech? Snad naději teď hledím tváří v tvář?

Však co mi přichystá tuniský břeh? Zde čarodějem budu

navždy zván, když prstenem teď dále vést se dám.

Náhle mu pozornost upoutalo jakési hedvábné zašustění.

Přistoupila k němu Belinda. Spustila z ramen šátek a odhalila

šaty s hlubokým dekoltem. Kůže a vlasy jí voněly růžemi a

ještě něčím, znepokojivým, vzrušujícím — nebo měsíčním

kouzlem ještě starším než prsten, který ležel v Ruprechtově

brašně, působila tak nadpozemsky, jako víla?

„Ale… vítej,“ řekl do ticha. „Já… myslel jsem, že už dávno spíš. A ty jsi

zatím tak slavnostně oblečena.“

„Na počest konce naší cesty. No, svým způsobem ano.“

Očima hledala jeho pohled. „Musím předstírat veselí a musím

předstírat… ano, sama sobě, že se vracím domů, že už nebudu

pasažérka, ale opět pravá vévodkyně.“

„To já se princem ještě prohlásit nemohu.“ Pokrčil rameny.

„Vlastně jsem ještě nikdy nebyl nulou, pouhým

jménem.“

Vzala ho za paži. „Ty si zasloužíš postavení, Ruprechte. Ne, zasloužíš si

víc. Velké impérium, celý svět.“

I v té kouzelné záři bylo vidět, jak se červená. „Jsi příliš

laskavá,“ řekl. „Vždycky jsi byla. Pro mne byla naše cesta

nadčasovým okamžikem míru a… radosti… z tvé společnosti.“

„A já - co mohu říci?“ Zavěsila se do něho. „Musíš se

vrhat do těch potíží a podstupovat nebezpečí?“ Štíhlou rukou

ukázala ke břehu. „Tady máš útočiště, v němž jsi

milován.“

Zakroutil hlavou. Černé kadeře se mu rozlétly na všechny

strany. „Můj král — mé poslání…“

„Co to vlastně hledáš, Ruprechte?“ Naklonila se k němu. „Querido, řekni

to jenom mně, když nechceš jinému.“ Položila si jeho ruku kolem

pasu.

Hlas mu zhrubl. „Mohu to říci vůbec někomu?“

„Ani mně ne?“ zeptala se smutně. „To bolí, když mi

nedůvěřuješ, když mě odvrhuješ. Vidím tu prázdnotu tvého

srdce, které bych ráda naplnila až po okraj.“

Snažil se jí vymanit, ona se však přivinula jako vánek. Téměř

ji odstrčil násilím a povolil její objetí. Ona ho však chytila za

ruku.

„Moc jsi mi pomohla, Belindo, nade všechna

očekávání—“

„Tak na oplátku žádej ještě víc. Nebudu se ti plížit do soukromí, ale

přemýšlej: bez malého náznaku vděku vůle povadne a budeš bez

pomoci.“

Přitiskla se k němu, nejdřív se mu přitiskla k

bokům. Díval se přímo před sebe nad její hlavu a řekl: „Sám

není, komu po boku jde čest.“ Na obličeji se mu objevily

krůpěje potu. „Nuž, prosím, nezkoušej mne více svést.“

Rozesmála se, jako když se zvedne vánek. „Takže mne můj galantní rytíř

tímto zavrhuje? Já jsem tu však vévodkyně a tohle zakazuji.“

„Belindo, nech mě být. Říká se o mně, že jsem prudký,

nejsem však náměsíčný.“

177

„Měsíc, la luna… tohle je opravdu náměsíčná bláznivá noc,

naše poslední, kdy můžeme být sami sebou.“ Přitiskla se k

němu. „Odhoď všechno, co tě tíží, tahle noc je tak lehká, tak

opojně lehká, tak prosáklá lehkostí.“ Rozmáchla ruce.

„Jak zvony zvoní v rose luny zář, jak ozvěna jde mořem tam a zpět, zní z

výše hvězd a světu nese klid jak deště jemný proud na jarní květ.“

Projela prsty jeho hustou hřívou. „Naše tělo je

spředeno z měsíčního svitu a vzduchu a až na úsvitu smrti ztratí

svou křehkost, dnes však ještě tančí pod nebeskou klenbou.

Probuď se k veselí, ty pomíjivé kouzlo měsíčního svitu v tmách. Jak

dlouho čekal na svůj plný tvar, jak brzy srpkem bude, unaven a

stár! Je naše chvíle, nedopřej jí zmar.“

Žádný z nich nevěděl, kdo začal s prvním polibkem. „Měla jsem pocit, že

to obležení, které jsem způsobila, bude trvat věčně,“ řekla nakonec

nadšeně.

Odpověděl nezřetelně: „Starý Adam se mnou hrál falešnou

hru —“

„Žádné výčitky svědomí,“ vytkla mu něžně a dotkla se

jeho rtů. „Když už musíš napodobovat puritány, mysli na

to, abys z toho získal alespoň přátelství.“

„Raději budu myslet na tvou krásu. A… nu, proč mě má svazovat nějaký

pohanský rituál, když král potřebuje mou pomoc? Třeba je to světlo

jen bludička —“

Přitiskla se k němu. „Už dost povídání. Půjdeme k tobě do

kajuty. Ten pohan, co tě přemohl, je Amor.“ Znovu se

rozesmála. „A říká, že mi máš odevzdat meč.“

Slepě ji následoval.

LVÍ ZÁTOKA

Na obzoru nebylo vidět pevninu. Jola se pohupovala na

stříbrné vodní hladině pod měsícem, který už prošel vrcholem

a začínal zapadat. Jennifer si brzy z plachty vyrobila

improvizovaný plášť. Nebyla ospalá, ale bylo jí trochu zima.

Držela pevně kormidlo a zpívala:

„Plul námořník na dlouhou pouť, zde děvče zanechal, to

denně hledí na obzor, však zří jen racků pár, ta bílá křídla nad

vodou jak plachty v nebesích, tak sama slýchá noční tmou jen

vítr ve větvích.

Zas slunce, měsíc, za dnem den, rok další pomíjí a život dívčin jako sen se

zvolna odvíjí. Již nové jaro nastává a vánek nese zvěst, že milý, jehož

čekává, se jednou vrátí zpět.

Až přijde—“

Náhle se však její popěvek změnil ve zděšený výkřik.

Porouchalo se ukotvení ráhna. Za chvilku člun začal ztrácet

kurz, zmítal se ze strany na stranu a točil se dokola. Nakonec

ztratil vítr a skoro se zastavil - bezmocný uprostřed mokré nicoty

byl bezcílně nesen neznámo kam.

179

XIX

KNIHOVNA

Knihovna byla maurská místnost s temnými lomenými okny, zlacenými

vlysy, které neostře vystupovaly ze stínů, jež vrhaly plameny v jediném

svícnu. Všude bylo vidět přihrádky plné svitků a starých rukopisů. Byly

zaprášené a obrostlé pavučinami. Kolem nich se proháněly krysy. Stejně

omšelým dojmem působilo i oblečení a bílá bradka správce, který dřímal na

stoličce v rohu.

Svícen stál na stole, za nímž seděl Ruprecht. Byl plný

rozpracovaných listin. Ruprecht měl na sobě přezůvky,

punčochy, košili s vyhrnutými rukávy rozepnutou až do

poloviny hrudi, protože bylo horko. Byl cítit potem a špínou

starých knih -neoholený, neučesaný, oči rudé a zapadlé -

probíral jednu plesnivou knihu za druhou, občas nějakou dal

stranou a vzal další. Tu a tam ho zaujal nějaký řádek - hledal

další slova, polohlasně si opakoval věty a potom většinou

zakroutil hlavou a zaklel.

Přišoural se Will Fairweather. I jeho vytáhlá postava byla

oblečena po evropsku, až na jezdecké boty a šavli. Nesl

podnos plný masa, měkký plochý chléb, karafu vína a vody a

dva poháry. „To sem já, generále,“ řekl.

Ruprecht si jeho přítomnost neuvědomil, dokud mu Will

nestrčil svůj dlouhý nos do lejster. Až v tu chvíli Ruprecht

zamžoural očima, opřel se na židli a řekl: „Á, Will. Co se

děje?“

„Tohle,“ zněla strohá odpověď a podnos s jídlem putoval

na Ovidiovy Metamorfózy, „jídlo. Esli pan generál už zapomněl, tak

to se jí. Tak pij a jez. To je rozkaz.“

Ruprecht zakroutil hlavou. „Nemám hlad.“ A dodal nasupeně: „A kdo ty

jsi, že mi dáváš rozkazy?“

Will se poskládal na protější židli, opřel si lýtko o druhou

nohu a udělal rozmáchlé gesto. „Jo, pane, Bůh a zákony války

daly lidem nějaký práva a nějaký povinnosti — jak pánům, tak

poddanejm. Já vím, kde je moje místo. Já nemám co mluvit do

strategie a taktiky, to jen plním rozkazy, vobyčejnej voják mlčí

o těch malejch úpravičkách, co si udělá… hmm… z

praktických důvodů, protože by to generála stejně nezajímalo.

Ale když můj pán zůstane zaživa pohřbenej v tyhle vévodově

knihovně, aby ji čert spral, a bude vrčet na vévodkyni, když za

ním přijde, aby si odpočinul, až ji dožene k slzám… tak

prosím, i kdyby mě za to měli odsoudit, já musím důrazně pro-

tes-to-vat.“

Vžil se do role řečníka. „Tak se hrab v knihách, pane, hrab se,

tohle je ale moje právoplatný poslání od Boha, když jde o žaludek,

a nikdo nemůže moje práva zpochybnit. Nepochybuju o tom, že

Jozue vstoupil se svým vojskem do Zaslíbený země a

stěžoval si tam na špatný mlíko a ještě horší med, kterým

ho válka obdařila. Tak takhle je to s jídlem a to teda říkám,

že pakliže si generál nevěrné tady ten příděl a nestrčí ho

do pusy, tak vážně porušuje naše práva a povinnosti.“

Na Ruprechtově tváři se rozhostil váhavý úsměv. „Už je opravdu

pozdě.“

„Půlnoc pryč. To jste měl slyšet toho řezníka, když

jsem ho vykopal z postele. Ne že bych mu rozuměl,

ale huba mu jela jak namydlená. Tak jsem mu vysvětlil

rukama nohama, co chci — a tady to je. Tak

propánakrále jez,“ naléhal Will.

Ruprecht si mnul oči. „Nápad to byl dobrý, to jistě. Ale moc o tom

mluvíš.“

„A potom jdi spát.“

„Ne. I když je moje úsilí marné, budu pokračovat.“

„A co hledáš?“ Will nalil víno a vodu do poháru a strčil jej

Ruprechtovi do ruky.

Princ pil, aniž si to uvědomoval. „Náš cíl. Protože

jsem hloupě vyhodil kompas, který jsem dostal z ruky, jež

mi důvěřuje.“ Mluvil hrubým hlasem.

181

Will kývl směrem k prstenu s obyčejným kamenem. „Já si to myslel. Včera

večer — vévodkyně, co? —No jo, dnes to na ní bylo poznat. A co je teda s

tím prstenem, prozraď mi to, prosím tě.“

Ruprecht se díval do tmy. „V tu chvíli jsem si řekl,“

vychrlil, „v náhlém návalu vášně… řekl jsem si, že můj

slib věrnosti Jennifer Alayneové byl nesmyslný, že to

není žádné skutečné zasnoubení, žádný křesťanský slib, ale nejspíš

nějaká pekelná nástraha a já se jí musím vyhnout. Když však před

úsvitem Belinda odešla zpět k příteli, jemuž jsem nasadil

parohy—“ Zakryl si tvář. „Viděl jsem tu kamennou

temnotu a má duše byla mrtvá jako kámen.“

„Ale generále, ty mluvíš nesmysly,“ Will se naklonil nad stůl

a poklepal na shrbené rameno. „Třeba jsi udělal chybu. Ale

copak jsi tak nekřesťansky pyšný, abys svý lidský poklesky

pokládal za tak velký, že otřesou celým nebem ? A krom toho

bych se vůbec nedivil, kdyby ti ta vévodkyně byla nalila nápoj-

lásky, aby tě nakonec oblbla. Vo tom už jsem něco slyšel—

No, ty jsi mladý a horkokrevný. Žil jsi jako mnich, kdovíjak

dlouho, než jsme se vydali na sever. A tam jsi vočíhnul mou

výzbroj. Žádný kouzla, jen, co je potřeba. Není divu, že jsi

podlehl. A eště k tomu přispělo jedno —jednou jsem slyšel, že

po abstinenci sílí touha.“

„Ušetři mě toho,“ řekl Ruprecht. „Nech mě být, abych napravil, co se ještě

dá.“ ,Až se nafutruješ.“

Ruprecht přikývl, dal si plátek masa mezi dva chleby a žvýkal.

„Tak je to lepší,“ řekl Will. „No jo, ale když jsme ztratili

průvodce, můžeme vůbec ještě pokračovat v cestě?“

Ruprecht se zachvěl. „Zkusím… hledat náš cíl — Prosperův

ostrov - vlastními lidskými silami. Není velká šance, že ho

najdeme, a i kdybychom ho našli, stejně se tam asi

nedostaneme. Ale přece, co víc můžu dělat?“

„Můžeme, oba, můj pane.“

„Děkuji ti za důvěru, příliš velkou, než aby se za ni dalo

poděkovat.“

Princi se vrátila jeho pověstná břitkost - snad díky jídlu nebo

povzbuzení. „Uvažuji takhle: Před šedesáti lety byl milánský

vévoda Prospero se svou malou dcerkou zajat svým

diktátorským bratrem. Oba je tajně odvezl k moři —

zaprodance, jak říká velký historik, a tam je čekal — shnilý

vrak bez plachet, bez lan, stožárů či ráhen — i krysy z něj už

dávno utekly.“ Musel tedy mít loď, ne velkou, ale větší než

člun. Máme popis a víme, že tam byla schránka na tajné knihy

a další věci, které stačil dát vévodovi na cestu dobrý Gonzalo.

To všechno však vzalo za své ve větru a v mořských vlnách.

Prospero nepochybně využil pár drobných kouzel a šťastně

přistál na břehu, nicméně podle místa, odkud vypluli, a podle

stavu lodi lokalizoval ostrov, na němž přistáli, někde mezi

Itálii a Španělsko.“

„Hmm.“ Will se hladil po strništi na tvářích a

škrábavý zvuk, který to vydávalo, málem přehlušil i správcovo

chrápání. „Vo tom jsi mi nikdy nevyprávěl. Ale my jsme vlastně

na kus řeči nikdy neměli čas, dokud jsme se

nevydali na cestu. No, nevadí. A co se stalo pak?“

„Prospero s Mirandou tu žili, dokud se on nestal slavným čarodějem a ona

mladou dámou. Nakonec jeho zlý bratr už neměl šanci. Byl se společností,

která provdala Claribel, dceru neapolského krále, za krále Tuniska — je

tam zámožnou královnou. Svým čarodějnickým mistrovstvím a za pomoci

svého služebného ducha Prospero přivedl loď ke břehu a docílil pokání.

Když mu nakonec mohlo být odpuštěno, vrátil se jako vladař do Milána a

jeho dcera si vzala korunního prince neapolského — no ano, je to král

Ferdinand a královna Miranda, vládnou tam dodnes. Až do konce života už

Prospero nečaroval a připravoval se na budoucnost. Veškeré pomůcky,

které k čarování potřeboval, nechal na ostrově.“ Ruprecht se

odmlčel a potom pokračoval: „Oberon si myslel, že je najdeme

a použijeme.“

Will se chvěl navzdory horku. „To je vopravdu podivná

historie. A to jsem se vždycky toulal o Dušičkách po lese,

protože tu noc jsou hajný doma. Tušíš, kde může bejt ten

183

ostrov?“

„Rozhodně ne blíž, než jsem ukazoval. V západním

Středomoří mnoho ostrovů není. Oberonovi lidi ho nenašli. Takže

si myslím, že je to kouzelný ostrov a může být i neviditelný.

Námořníci před sebou vidí jen vodu a potom se zčistajasna

objeví pevnina. To se mohlo občas stávat, lidé někde přistáli a

potom už nikdy nenašli, kde to bylo, navigace byla

tenkrát primitivní. Zajímalo by mě, jestli by to mohl být

ostrov Kalypsó nebo Kirké —“ Ruprecht ztichl.

„Prohledáváš záznamy a pátráš v nich po zmínkách třeba vo tomhle?“

zeptal se Will. (Ruprecht přikývl.) „Ale nikam to nevede, co? Jak dlouho

nad tím chceš eště sedět?“

„Za týden vyčerpám všechny zdroje tady v knihovně.“ „A

sebe taky, zvlášť když nebudeš jíst. Tak bašti. A co chceš

vlastně udělat potom?“

„Koupím člun.“ Ruprecht pevně držel okraj stolu,

až měl bílé nehty. „Belindiny peníze, mé pokání.“A rozhodně

dodal: „Malý člun, který se dá zvládnout ve dvou. Víc

nepotřebujeme. Naši nepřátelé se brzy dovědí, že jsme tady,

tak nebudeme riskovat. No, tak si zakřížkujeme

možná místa, začneme těmi nejpravděpodobnějšími, dokud —“

Hltavě se zakousl do jídla.

„Dokáď nezestárneme, nebo krále neporazí, nebo neskončíme

pod vodou,“ řekl Will. „A jak jsi říkal, šanci máme

pramizernou. No jo, Oberon a Titanie hodili kostky ve tvůj

prospěch. No, snad na něco přijdeš. A jestli ne —“ Pokrčil

rameny. „Jiná možnost není, co?“

JOLA

Loďka se pomalu houpala na vlnách pod tmavou oblohou bez

mráčku. Voda měla průzračnou modrozelenou barvu. Na

západě byla obloha fialovošedá okolo zapadajícího měsíce, na

východě probleskovaly paprsky slunce, které se chystalo

vycházet. Vzduch byl klidný, bez větru. Plachta byla

prověšená, ráhno uvolněné.

Jennifer napůl seděla a napůl ležela na záďové lavici. Ruce měla rozedřené

od kormidla a lan, rty na opálené tváři rozpraskané do krve a oči zapadlé

pod napuchlými víčky.

První noc na moři, potom den, další noc, pomyslela si, a teď

přichází další svítání. Uvidím další soumrak? Jak dlouho mě

ještě bude žízeň svírat ve svých osidlech? Hlava jí padala.

Když se bradou dotkla hrudi, probrala se. Nesmím usnouti

Není možné držet směr, který mi ukázal prsten. …proti větru

nebo za bezvětří, v neznámých proudech, za slunce i při měsíci

pod hvězdami, liteře jsou tak jiné než hvězdy u nás doma,

zmožená únavou… určitě to není možné, když usnu.

Zapřela ráhno klínem a poškrábala se ve vlasech ztvrdlých slanou

vodou. Mám prázdnou hlavu, ne, mám scvrklý mozek plný pískli. Zbláznila

jsem se? Jsem skutečně posedlá? Tahle pramice se opravdu těžko

obrací. Už ani nevím, kde jsem a proč. Měla bych plout k

nejbližšímu břehu — ať je to, kde je to, a ne se

trmácet za Bludným Holanďanem, který sám ztratil

kormidelníka.

Zvedla hlavu, i když jí to dalo práci. Ne, já mám důvod! Jak

bych na něj mohla, byť na vteřinu, zapomenout. Jestli kouzlo

selhalo, tak je i on třeba zmatený a trápí se. Bůh je

všemohoucí, říkají, a může dopustit cokoli, i když jsou to

někdy nepravděpodobné věci — tak ho třeba najdu —pomůžu

mu — najdu ho — a jestli ne, tak umřu při hledání, jako věrný

voják.

Pootočila kormidlo a snažila se využít vánku, který se zvedl.

Náhle její pozornost upoutal vodní vír. To je přece delfín,

uvědomila si. A nahlas řekla hrubým hlasem ze ztuhlých útrob:

„Zdravím vás, pane delfíne! Dobré jitro! Pojď sem, já tě vítám. Tvé hrátky

čeřící hladiny třpyt, tvá ladnost, krása jako nebes dar mi rozum navrátily i

chuť žít. Bůh rád má svět, vždyť delfíny mu dal!“ Najednou vykřikla.

Delfín se přiblížil k ní, vyklenul se do oblouku a vypustil gejzír vody. Jeho

ocelově šedé slabiny zachytily odlesk prvních paprsků slunce.

Jennifer uhnula na stranu. Na příčníku mezi boky lodě seděla

185

postava a smála se. Znělo to jako zvonky, jejichž hlas se

rozléhal široko daleko loukami za ranního úsvitu, když byla

Jennifer ještě malá. Postava oslovila Jennifer zpěvným hlasem:

„Děkuji ti za tvé přivítání, paní, a s radostí přijímám. Odpusť,

jestli jsem tě polekal, když jsem si převlékal šat. Mám jich

mnoho — třeba tenhle —“

Náhle kolem loďky kroužila vážka oděná do absolutní modři.

„Nebo tenhle“ — mladý muž, snědý se zlatými kadeřemi v

krátké bílé tunice a sandálech hrál na lyru — „nebo tenhle“ —

zvedla se smršť záře podobná té, která provázela zvuk zvonků,

než utichl, ale kroužila stále dokola - „nebo tenhle“ - a vrátil se

do podoby, kterou měl, když vstoupil na loď, „a mnoho

jiných.“ „Kdo jsi,“ zeptala se Jennifer váhavě, „a kdo tě posílá,

odkud a proč?“

„Vypadám tak hrozně v tvých očích?“ poškádlil ji.

„Proměním se v obludu, jestli mě tak vidíš raději.“

Postupně se uklidnila. Působil svým způsobem půvabně —

sedmiletý nebo osmiletý chlapec, štíhlý, oblečený v zástěrce, s

věncem lilií ve světlých loknách, velké oči barvy kvetoucích

chrp a tvář plná pih — však ne větší než půl metru a s

motýlími křídly a v barvě tygří srsti v poli karafiátů.

Přestože byl tak malý, slyšela ho dobře a viděla v

jeho tváři zájem. „Počkej, zaplula jsi moc blízko ke

kraji. Nevyčerpalo tě děťátko, ale upír — vždyť vypadáš jako

sušinka a ne jako maminka. Počkej chvíli.“

Zmizel. Zůstala stát, otevřela a zavřela ústa, ale nemohla z

nich vydat jediný zvuk. Kormidlo se samo začalo pohybovat,

ráhno se narovnalo a plachty napjaly. Před Jennifer se objevil

komorník. „Podává se čaj, paní,“ řekl melodicky, položil

podnos na lavici a proměnil se v chlapce, který se vesele

šklebil na přídi.

Zalapala po dechu. Na mosazném podnosu se kouřilo z porcelánové

konvice vedle šálku tenkého jako skořápka vejce. Byly tu naservírovány

plátky sýra, rozinky, pečivo. Vedle džbánku mléka stál džbánek vody, oba

orosené, jak byl jejich obsah studený, a poctivý keramický hrnek. „Pij

pomalu, ukusuj po malých soustech, jak jsi zvyklá,“ řekl.

„Já vím,“ odpověděla, „jen nevím, jak ti poděkovat… Nemáš

nic proti modlitbě?“

„Ne, přidám se k tobě.“

Na chvíli si klekla. Chlapec klečel na přídi. Mezitím vyšlo

slunce a moře se zalesklo.

Jennifer se pomalu dala do jídla. Její zachránce si našel

pohodlnou polohu na obrubě lodi, nedočkavě přešlapoval. Po

chvíli řekl:

„Jsi jistě zvědavá, co se tu děje. Nu, já jsem Ariel, vzdušný

duch, který kdysi sloužil Prosperovi na ostrově, který hledáš,

až dokud mě Prospero nepropustil.“ Její ohromení ho pobavilo.

„Vidím ti do duše. Neboj se. Není na tom nic špatného.“

Zvážněl. „A tak jsem zjistil, že se Faerii nedaří dobře. Byl

jsem příliš dlouho izolován, ztratil jsem pojem o čase, na mém

ostrově je tak dobře. Teď ti ale musím pomoci, a Oberonovi.

Jinak zakrátko nepřítel ovládne i můj břeh, zmocní se ho

bezcitné železo, vyplení sedmikrásky a na jejich hrobě si

postaví kancelář.“

„Jak se to děje v Anglii,“ řekla Jennifer mezi opatrnými

labužnickými doušky. „Ruprecht —“

„Co je to za jméno?“ posmíval se Ariel. „No, jména mohou

být důležitá. Měli ho pokřtít Filip, aby měli Filipa. Ale to

nevadí. On je dobrý, i když to jde ztuha. Já osobně mám radši

tebe, Jennifer.“

„Nikdy o něm nemluv špatně!“ začervenala se. „To

bych rád,“ přikývl Ariel. „Ale… je živ a zdráv?“ „Ano.“

„Chvála Bohu.“ Kdyby nebyla tak vyprahlá, byla by se dala do pláče.

Po chvilce, během níž vykouzlil světelný míč,

pinkal si s ním na prstech a potom jej nechal zmizet, Ariel

pokračoval: „Víš, že naše Faerie má málo sil — umíme jen

187

iluze, zjevení a pár triků, pronášet věštby, které může vzít

čas, a našeptávat vágní rady. Mimo svůj ostrůvek jsem jen

zvěd, nic víc. Byl bych se o tobě nedověděl a nemohl bych

ti pomoci, kdyby ses nebyla sama přiblížila k mému

domovu. Ani nemůžu vzkřísit ty mocné věci, které zachránil

vévoda Prospero, než mě propustil. Můžu ti jen ukázat

místo, kde je zakopal, a silné lidské svaly, které ti pomohou

—“

„Ruprecht?“

Ariel se zašklebil. „Ne, ten sedí mezi knihami a já nemám sílu

ho odtud vytáhnout, protože celý ten palác má železnou

konstrukci, aby ho chránila před kouzly, kterých se stavitelé

tenkrát báli.“ Viděl, jak je sklíčená. „No, on za chvíli vyleze

sám. Mezitím ti povím o tom chlapci, co přeťal tvá pouta ve

dví. No, není v nebezpečí. Jeho společníci uvěřili, že jsi jej

očarovala, a krom toho teď mají jiné starosti.“ Znovu se

zašklebil. „Majitel téhle lodi od nich vyžaduje peníze za celou

loď, protože stráže tvrdí, že ji ukradl nějaký puritán, a ještě k

tomu chce platit nájem, i když je jasné, že oni tu loď nemohou

použít. Hrozí jim soudem. Oni navíc neumějí francouzsky.“

Uhodil do lavice a výskl.

„Jak o tom všem víš?“ zajímala se Jennifer.

„Než jsem ti donesl proviant, stačil jsem sledovat, co se

stalo.“ Ariel se dal do zpěvu: „Tam, kde kapky kapou, kapky

kapou —“ ale potom se začal omlouvat. „Ne, já se ti

omlouvám za každou vteřinu, kterou tu trávíš zbytečně a bez

užitku na téhle výhni bez hnutí. Já přinesu olej, který hned

zchladí všechno spálené.“ Jeho slova zesílila v pokřik. „Větře,

přižeň se sem jako vír!“

Zvedl ruku. Vzduch jako by ožil a voda pod ním také. Plachta se náhle

napjala a loď vyrazila dopředu.

XX

OSTROV

Nad širokými bílými břehy a útulnými zátokami se tyčily

vysoké kopce. Byly zalesněné — rostly tu borovice a jalovce a

jinde zase vysoké listnaté lesy nebo louky plné rozkvetlých

květin jako obloha hvězd. Prameny vytvořily potoky bublající

přes mechem porostlé oblázky a hučící ve vodopádech ve

skalách. Vzduch byl prosycený vůní zeleně, květů a sluncem

prohřáté pryskyřice. Všechno tu zpívalo, protože na obloze se

vznášely tisíce křídel. Ze všech stran se ozývalo cvrlikání,

ptačí trylky a popěvky.

Díky Arielově medicíně se Jennifer brzy zotavila. Dala se

cestou vzhůru. Mezi větvemi stromů, které jí vytvářely klenbu

nad hlavou, bylo chladno jako v katedrále. Sluneční paprsky na

listech měnily barvu na zlatozelenou a na zemi tvořily kulaté

stíny jako mince. Tu a tam uskočila stranou, aby vyplašila

berušku, pohonila červenku nebo vysušila kapku rosy, která se

držela v kalichu orchideje.

„Umřela jsem,“ ptala se ospalým hlasem, „že jsem se

najednou ocitla v ráji?“

„Ne, tohle je pozemský ráj a ty sis ho zasloužila,“ slétl jí na

rameno Ariel. „Cožpak není celý svět jeden veliký ráj a člověk

jeho had i nezkrotný strážce? První a největší zázrak, který tu

objevíš — stejně jako kdekoli jinde - je tvoje tělo, tvůj vlastní

život. Aby dostal, co mu náleží, vedu tě do jeskyně, kterou

Prospero vydlabal v útesu, aby získal pro sebe a pro svou

dcerku přístřeší. Rychle ji pro tebe poklidíme a nazdobíme a z

větví a měkké trávy uděláme postel.“

Zamával křídly a radostně pokračoval. „Strava na ostrově se ti bude zdát

složitá. Každý pramen, který vyvrtáme, má jinou ledovou příchuť, každá

plástev medu je z jiného pole, každý hrozen je jinou směsicí slunečních

189

paprsků, země a deště, lanýže chutnají po hluboko uložených pokladech,

houby mají chuť lesního stínu a vlhka a je z nich cítit rafinovanost bylin a

moc uhasit palčivou chuť pórku, jako trpkost jablka hasí sladká chuť

hrušky. To jen na ukázku pár rostlin z mnoha. Naši krabi a humři se dost

vynachválí sami a ústřice právem cítí, že ony toho nemají zapotřebí. Brzy

dozrají lískové oříšky a kdoule a já budu chválit chvalozpěvy vše

chvalitebné a chvályhodné. Myslím, že budu —“

„Moment, prosím, pane,“ přerušila ho Jennifer. Zvolna

se probírala ze svého omámení. „Říkáš ,my´ — kdo tu ještě

bydlí?“

Ariel zvedl obočí. „Kdo, myslíš… ? Tamhle tě jde přivítat.“

Jennifer vykřikla úlekem.

Bytost, která se šourala ze zatáčky na cestě, vypadala vedle lesů, ptáků i

elfů šeredně. Byla to postava spíše mužská, o něco menší než Jennifer - to

proto, že měla nohy do O a hrb. Ramena měla široká. Ruce jí sahaly až pod

kolena a stejně jako nohy končily neostříhanými nehty lemovanými černou

špínou. Rozcuchaná bílá kštice zprvu prozrazovala, jak malou má hlavu —

bez obočí a bez brady. Oči byly zapadlé hluboko v lebečních důlcích a

hlavním rysem obličeje byl velký plochý nos a široká ústa. Nažloutlou kůži

s hnědými skvrnami pokrývala pouze špinavá zástěrka.

„Nebojte se,“ řekl Ariel, „žádný z vás.“

Podivné stvoření spustilo čelist a odhalilo špičáky, které kdysi

asi vypadaly hrůzostrašně, z nichž však teď zbývalo jen pár

žlutých pahýlů. „Co je to?“ zeptalo se hrubým hlasem. „Co jsi

to přivedl —“ a nakonec vyjeklo, „Miranda!“ a složilo se

Jennifer k nohám.

Jennifer sebrala odvahu. Monstrum se jí plazilo u nohou a

plakalo.

„To je jen Kaliban,“ řekl jí Ariel mezi jeho vzlyky, „už mnoho let

neškodný, alespoň ve vztahu ke mně. Přiznávám se, že mě jeho reakce

překvapila.“

„Kdo je Kaliban?“ Krčila nos a uhýbala před zvířecím

pachem podivného stvoření.

„Prospero ho našel jako mládě zlého čaroděje a naučil ho

mluvit jazykem, který ti zní jako tvá mateřština — a vychoval

ho jako svého sluhu. Kaliban byl nevraživý, nevlídný a

záludný a nakonec svého pána zradil, potom však začal být

zmatený a přihlouplý a později naříkal a litoval svého činu.

Když mě Prospero propustil a vrátil se domů, tuhle ruinu tady

nechal se mnou. K čemu by mu byl Kaliban v Itálii, než dělat

někomu kašpara nebo návnadu psům — ještě by to zburcovalo

jeho mdlý rozum, někomu by načechral zevnějšek a dostal by

šibenici. A tak zestárl v osamění tady na ostrově - jen já, když

jsem hledal kratochvíli, jsem za ním tu a tam zašel a předváděl

mu triky pro pobavení.“

„Mirando, ach Mirando,“ kvílelo monstrum a zvedlo vlhkou tvář k

Jennifer.

Ariel poodletěl, aby si Jennifer prohlédl. „Ne,

nevypadáš jako Miranda,“ usoudil. „Krom oblečení,

zastřižených vlasů a toho ostatního jsi světlejší a vyšší —

ale, no jo, vždyť Miranda byla jediná dívka, kterou kdy viděl,

a za ta mnohá léta, co uplynula, jsem mu ji ani obrázkem

nepřipomněl, i když o to žadonil.“ Přemýšlel.

„Takže duchové se taky věkem mění jako lidé?“

Kaliban namáhavě vstal. Divoce doširoka roztáhl paže, vypjal

hruď a po každých několika slovech se zastavil: „Ty nejsi

Miranda? Ale jsi! To musí být Miranda, Arieli. Ty umíš moc

kousků, ale nic podobného jsi nikdy nevykouzlil. Podívej ty

sladké křivky, ty jemné tvary. Ty neumíš roztavit a vytvarovat

paprsek měsíce a vytvořit třeba její ruce. Uměl bys vymyslet tu

žílu na jejím hrdle, modrou jako stín sluncem zalitého oblaku?

Jakou melodií bys ji podnítil k chůzi? A — ach, je mi tě líto,

Arieli — ty nemáš nos jako já, abys cítil jemnou vůni, kterou

vyzařuje. Ty znáš jen obyčejné růže, zatímco já bych mohl

dřímat milion šťastných let na letní louce jejího dechu. Tváře

má hebké jako spánek… Nelži mi! Já jsem nezapomněl, jak

vypadají Mirandy, a tahle Miranda je pravá — pravá - pravá!“

Začal poskakovat okolo, brebentil, slintal a odhaloval na

191

Ariela zbytky svých zubů. „Tuhle novou Mirandu mi

neodvedeš!“ vykřikl. „Ty veverko, rošťáku, ty zloději jeden —

to sis toho málo nahamounil, abys mi nemohl taky něco

nechat? Pojď dolů, ty strako! Podívej, mám hubu dokořán a

zvu tě dovnitř — ale pak tě vyplivnu, aby masařky měly co

žrát!“

„Kalibane,“ řekl Ariel přísně, „už zase začínáš?“ Otočil se k

Jennifer, která začala vyděšeně ustupovat: „Já ho uklidním.“

Na cestě se ozvalo zavytí. Ariel se proměnil v hrom a blesk. Kaliban

zanaříkal, zvedl ruce jako štít a nahrbil se. Začal ho bičovat déšť s

kroupami, blesky ho štípaly do kůže. Byl to trest neškodný, nezůstala mu

po něm jediná rána, ale byl bolestivý, soudě podle toho, jak

poskakoval a křičel.

„Už mu neubližuj,“ přimlouvala se Jennifer. „Vždyť je to

bělovlasý stařec.“

Ariel se vrátil do své obvyklé podoby. Kaliban ležel a těžce

oddychoval. „Ale vždyť to nic nebylo,“ poznamenal Ariel. „To

mně bylo hůř, když jsem jednou jel na splašené vichřici.“

Když se na něho Kaliban troufl podívat, dodal: „Myslím, že to

bylo poprvé, co tě někdo politoval. Za to bys jí měl

poděkovat.“

Kaliban se postavil. Jennifer viděla, jak sebou

škube, ne díky trestu, který musel vytrpět, ale protože se i

na jeho kostech podepsalo stáří. „Jo, jo,“ broukl., Ano,

Mirandy jsou sladké.“ Žmoulal si konečky vlasů a poklonil

se směrem k Jennifer. „Neboj se. To já se bojím tebe.

Když jsem byl mladý a s první Mirandou, tak jsem ji děsil, ale

nikdo mě nic lepšího nenaučil. Tahle hlava je moc

tvrdá a všechno do ní leze moc pomalu. Ale měl jsem moře

času přemýšlet o tom, jak se vlastně s Mirandami

zachází. Budu ti každý den uklízet a nosit květiny, nadělám ti

dřevo, vydrhnu kotlíky, budu tě hlídat jako pes, a když budeš

chtít, ukážu ti místo, kde rostou bobule. Nebo něco jiného,

Mirando. Stačí říct.“

„Pojď,“ řekl Ariel. „Připravíme jí příbytek.“

193

ČLUN NA MOŘI

Byla to tartana se špičatou přídí a čeleném, vybavená

malou trojúhelníkovou plachtou na přídi a speciální plachtou, která se

užívala jen ve Středomoří. Byla méně praktická než holandské

jachty, které Ruprecht znal, ale příčné ráhno by si bylo překáželo s

obrovskou bednou uprostřed otevřeného trupu. Vedle beden a

sudů se zásobami tu bylo pro dva lidi dost místa, aby si pohodlně

rozložili matrace. Bylo poledne, vlny na moři měly

nafialovělou barvu a ani silný vítr neubíral slunci na síle.

Will Fairweather držel kormidlo. Na levoboku stál Ruprecht,

nohy široce rozkročené, a svíral v rukou astroláb. Loď se však

náhle prudce vychýlila z kurzu a Ruprecht málem upadl. Plachty se

rozhoupaly. „Aby tě čert spral!“ vykřikl. „Po třech

dnech nejsi schopen udržet loď v klidu aspoň na

chvíli, abych se mohl podívat?“

„Nejdřív je potřeba navigátor,“ odpověděl Will rozmrzele.

„Houpe se to jak vožrala. Kde je nějaký to kouzlo z těch tvých

tabulek a ročenek a z těch logaritmů - nic z toho nedokáže víc,

než nám ukázat, kde jsme právě bylí. Ale kam sakra

jedeme…“ „Chyba, hloupý kormidelníku, není ve stěžních, ale

v tobě.“ Ruprecht vzdychl. „Nicméně uznávám, že zjistit, kde

jsme, je skutečně jen údělem mistra. Copak v Tunisku nemají

kouska moderního vybavení? Kdybych měl aspoň hodinky

nebo ten nový vynález sextant —“

„Cože? Generále, já pochybuju, že tady někdo něco vynalez od dob

Sodomy a Gomory.“ Will si otřel z čela pot. „Ze plujeme tři

dny? To leda tak tři životy.“

„Já bych je obětoval, kdyby to bylo nutné — a kdybychom

je měli. Takhle hledat můžeme třeba měsíc, než nás

podzimní bouře donutí přistát.“

„No, to je hezký. A kdy se vrátíme do boje, co? Podle toho, co mi říkal

komorník toho vyslance, se králova vláda nedočká příštích Vánoc. A my

nožná taky ne. Jak se žije v Holandsku?“

„Pokud jde o náboženství, jsou tolerantní, ovšem pokud jde

o obchod, jsou nekompromisní,“ odpověděl Ruprecht, i

když byl duchem jinde. Sledoval výšku slunce a

zapisoval ji spolu s časem a údaji na kompasu. „Myslím, že

i jejich zem brzy pohltí stroje.“

„No, já jsem slyšel, že je tam rovina a ještě větší vlhko než v Anglii.

Jednou jsem poslouchal, když si povídali Holanďani. Proč se vlastně říká

Francouzům žabáci? Nikdo tak nehuhňá, nechrochtá a nekuňká jako

Holanďani, jako kdyby byli pořád nastydlí! No, žádná prohra, tahle země

ještě neviděla kouzlo.“

„Ale viděla,“ řekl Ruprecht tiše. „Dívá se na ně dodnes — a ti

čarodějové se jmenují třeba Frans Hals nebo Rembrandt van

Rijn -“

„Hoj!“ vykřikl Will. Ruprechtovi vypadly nástroje z ruky.

Záblesk nad jejich hlavami se proměnil v chlapce, malého, ale

jinak dokonalého. Poletoval na motýlích křídlech a hlas měl

jako zvonky.

Will pustil kormidlo a sáhl po meči. Ruprecht ho

zadržel. „Co jsi zač,“ zeptal se, „a odkud? Anděl

nejsi, toho nezasluhujeme — jestli jsi démon, my jsme

křesťané. A jestli jsi posel z Faene“ — zvedl ruce — „odpusť mi můj

omšelý zevnějšek — je to můj nedostatek. Bojuji za

krále, ne za sebe.“

„Jsi skutečně Ruprecht, princ rýnský?“ škádlil jej. „Ona

říkala, že jsi málomluvný, že jsi válečník. Tak takhle bouříš

jenom proto, že zrovna nemáš kanón?“

Ruprehtovi klesly prázdné ruce a řekl tázavě do větru: „Ona?“

.Jennfer Alayneová -“ postava se zřejmě bavila jejich rozpaky,

pokračovala však energicky, „která mě požádala, abych tě

vyhledal až budeš bezpečně z dosahu lidí, a přivedl tě na

ostrov, kde teď přebývá. Já jsem Ariel, kdysi jsem sloužil

Prosperovi.“

„Ona:“ Ruprecht se málem zalknul, „Jennifer?“ Will si stačil

celý ten zázrak uvědomit rychleji. „Konečně se na nás u;málo

195

štěstí - no, vona přeci byla vždycky tvý štěstí.“ Vyskočila

poplácal svého pána po zádech ve volné košili. „Vona zvládne

úplně všecko - všecky práce na lodi - přivázat stěžeň, hlavni

plachtu a vůbec všecko, co tuhle zpropadenou věc uvede do

pohybu! Jo, kdyby taková nějaká čekala na mě! To bych se za

ní rozletěl jako s větrem o závod, jako kdyby mi za patama

hořelo!“

„Ano,“řekl Ruprecht, „ano… ale musíme poděkovat Bohu.“

„Nejdřív musíš nabrat kurz a dát se na cestu,“ řekl Ariel. „Já

se vám občas ukážu a povedu vás, máte dobrý vítr a bude ještě

lepší. Zítra večer dorazíte na ostrov a k Jennifer.“ Uštěpačně

dodal: „Proč se nikdy neusměješ?“

„Jak se sem dostala? Myslel jsem, že je v

bezpečí!“ „Než jsem vyrazil po větru, slíbil jsem jí, že

ti to neprozradí jiné rty než její.“ Ariel se na Ruprechta dlouze

zamyšleně zadíval: „Upřímným polibkem.“ Potom se zvedl a jako

kometa vystřelil do výše. „Musíte sem,“ ukázal. „Tentokrát

to neminete!“

OSTROV

Zatoká byla situovaná na západ, kde se v moři zrcadlila

ohnivá barva a třpyt zapadajícího slunce. Les vzadu za pláží

jako by pohlcoval tyto paprsky a přetvářel je na svou vlastní

záři. Výšiny v dálce za lesem měly barvu šeříku. Ve vzduchu

se mísila vůně divokého vína se solnými výpary moře. Tichem

se nesla jen ospalá píseň ptáků. Vysoko na obloze přeletělo

hejno divokých labutí.

Ruprechtova loď se nemohla dostat ke břehu tak snadno jako

loďka Jennifer. Ruprecht vyhodil kotvu na mělčině, přehoupl

se přes bok a brodil se k ní. Měla rozcuchané vlasy, ale už

nevypadala vyčerpaně. Chlapecké šaty měla čisté a jejich

tmavou barvu oživila věnečkem z blatouchů. Sepjala ruce a po

tvářích jí stékaly slzy.

Ani jeden si nevšiml, že kolem krouží Ariel a poblíž šedivé

dřepu Kaliban. Ruprecht došel až k Jennifer, tyčil se vysoko

nad ní a rozpačitě šeptal: „Proč pláčeš, má nejdražší?“

„Z radosti,“ řekla měkce. „Tak velká radost mě zmáhá, drtí mě na malé

kousíčky a z nich spřádá hvězdnou korunu na tvou hlavu.“

„Ne, ty jsi má královna a já pouhý žebrák, který přichází a

pokleká před tebou“ — sklouzl na koleno - „v hadrech, které

zbyly z mého šprýmaření a pýchy. Jestli mne vyléčíš z mé

nedokonalosti a jako žebráku mi dáš obyčejnou minci —

protože v tvé pokladnici denně přibývá jí vzácnější, označené

pečetí Cti - pak snad pochopím, co je královská odměna.“

„Ale Ruprechte, hlavu vzhůru!“ Hladila ho po vlasech.

„Nemáš o nic větší právo se ponižovat než samo slunce.

Vstaň.“

„Ten prsten, co máš na ruce, mě pálí až do mozku,“ řekl tiše.

„Prosím, nenuť mě odhodit tvé znamení! To bych si raději

utrhla celou ruku.“ Nuceně se zasmála.

„Však chceš-li zpátky tento prsten mít, mou ruku musíš k

němu také vzít.“

Sebral odvahu, postavil se a objal ji.

Kaliban zavrčel. „No tak pomalu,“ varoval ho Ariel. „To není

nic pro tebe.“

Kaliban klesl na zem. „Já vím.“ A plaše pokračoval: „Dnes odpoledne se

mě dotkla. Tady na ruce. Přinesl jsem jí pomeranče. Usmála se a

poděkovala mi a tady se mě dotkla. Sel jsem pryč a půl hodiny jsem řval.

Ale… ne. Jsem starý a ošklivý a mrzout. To je na tom to nejhorší, být

takhle uvězněn — ne v tom ohavném těle ani v tom stář í— to tolik nevadí

— ale v té duši.“

Když Will vystupoval z člunu, myslel na něco jiného. „A hele,

tak já tu nejsem jediná hříčka přírody!“ ozvalo se. „Kdo jsi, že

máš tělo hubené jako chřest a nos jako okurku natřenou na

červeno?“

„Žádná plesnivá tykev,“ odpověděl Will. „Myslím, že tě znám

z vyprávění svýho pána. No, tak pojď sem, vočmuchej si mě.“

Kaliban se toporně přiblížil, celý naježený. „Dej si

197

bacha, ty čokle. Nebo ti vyrvu vnitřnosti a udělám ti z

nich obojek na krk.“

„No, to je mi teda pohostinství,“ postěžoval si Will Arieiovi.

„Potřebuju pomoct vystěhovat na břeh věci,“ spiklenecky

mrkl, „jako tuhle ten sud s brandy.“

„Cože? Brandy?“ Kaliban se zastavil a zůstal zírat s

otevřenými ústy. „Jako to ohnivý pití? Já si vzpomínám — Stephano —

Trmculo… Bud' srdečně vítán, příteli, samozřejmě že pomůžu!“

Objal Willa. „Já mám prořízlou, to víš, ale brandy ji

otupí. Promiň mi ten vtip s tím nosem. Máš ho krásnej, jako

horský vršek při západu slunce!“

Ariel vzdychl. „No, tak si ty chvalozpěvy nech až na břeh, ono ti nic

neuteče,“ poručil. Podíval se na Ruprechta a Jennifer, kteří se vydali ruku v

ruce na pevninu. „To bych rád věděl, jestli tihle dva vůbec něco

postřehnou.“

PROSPEROVA CHÝŠE

Hliněné lampy roztodivných tvarů na policích osvětlovaly

hrubé křišťálově lesklé stěny, podlahu posypanou

rákosem, prosté dřevěné vybavení a nábytek a dvě postele z

jalovcových větví a se na. Ve vchodu visel závěs z lýka a držel

uvnitř teplo. Před vchodem se ozýval Ruprechtův hlas:

„No, málem jsme prohovořili celou noc. Velký vůz už

odjíždí vítat ráno.“

„Snad je to znamení,“ odpověděla Jennifer, „i když ten chlad

—“ „Ten vždycky přichází v tuhle hodinu. Pojďme dovnitř. Už

jsi měla dávno spát.“

„Kroužila jsem v bouřlivých snech. Musím se opravdu

probudit?“

Jak procházeli vchodem, zašustil závěs. Ruprecht se musel sehnout, aby

nenarážel hlavou do stropu. Jennifer ho vedla na místo, kde bylo z větví

připraveno jakési provizorní křeslo. Sedli si těsně vedle sebe. Dal jí ruku

kolem ramen, místo aby se však usmíval jako ona, díval se zasmušile před

sebe.

„Nevědomky jsi teď řekla kus pravdy,“ poznamenal.

„Vedle tebe sedí jen kus úplatného těla bez duše. Ruprecht

z tvých snů povstal jen z tvé obrazotvornosti jako ranní

mlha z alpského jezera.“

Objala ho. „Mlč! Kolikrát budu muset opakovat, že Ariel na tobě

vyzkoušel nějaký nápoj lásky?“ „Vedle nápoje však byla touha.“

„Nu, a co? Vždyť nejsi socha. Socha nikdy nepadne, ale

neudělá jediný krok, po ničem nezatouží, neutrhne na jaře

kytičku hlohu, aby ji dala dívce, o kterou stojí.“ Spěšně

připojila: „Už mě netrap s tím svým trápením. Jestli mi vůbec

něco dlužíš, tak mi to splať dnes tím, že mi budeš vyprávět o

zítřku.“

„Zítra - zítra —“ Napřímil se a řekl: „Ukázala jsi mi zlomenou

Prosperovu hůl, kterou vykopal Kaliban na Arielův

rozkaz a na tvé přání kdesi v hlubinách, kde ji Prospero zanechal.

199

Víš, jak ji zase dát dohromady?“

Nepostřehl, jak musela potlačit své zklamání, než odpověděla:

„Ariel říká, že je na to kouzlo někde v jeho knihách. Když jako

ryba kdys chtěl k břehu plout, tu knihu spatřil ze vzdálených

míst, jak listy obrací v ní chladný proud, snad chobotnici,

kdyby chtěla číst.

Je příliš těžká, nemůže ji nést, a trním; vede každá z cest a

Kaliban zas neumí k ní vlézt.“

Ruprecht přikývl. „Své knihy pohřbím v mořských hlubinách,

kam olovnice nikdy nedosáhne, hrozil čaroděj, a tak to také

udělal. Znám tu kroniku skoří zpaměti. Přemýšlel jsem o ní a

možná jsem nalezl klíč, který nám pomůže získat ztracený

text.“

„Ty teď přemýšlíš jen o své povinnosti?“ zeptala se Jennifer smutně.

„Nauč mě ji milovat tak, jako miluji tebe.“

„A jako já miluji tebe -' Znovu obrátil pozornost k Jennifer.

„Ano, Jennifer, miluji tě.“

„Dobrý Bože, netroufl! jsem si v to doufat!“ řekla šeptem s

pěstmi sevřenými na hrudi, aby jí srdce nevyskočilo. „Když jsi

řekl, že… máš ke mně ohledy… a nazval jsi mě má milá - celý

svět se mi zatočil před ozimá. A přesto jsem si řekla, asi je

laskavý, má ke mně přátelský vztah, jako bratr k sestře.“

„Já jsem si to sám až dodneška neuvědomil,“ hledal

správná slova, „nebo jsem si to spíš nechtěl přiznat, protože

nemám tak odvážného ducha jako ty“ Přivinul ji k sobě.

„Kdyby sis mě chtěla vzít - uzavřít morganatický sňatek,

třeba -“ Potom zvedl hlavu do výše. „Ne! Před

Bohem ne! Ty budeš matkou králů!“ „Co na tom záleží,

když to budou naše děti!“ odpověděla se slzami v

očích.

Políbili se. Plamen lampy poblikával, šero sílilo a vchodem

sem pronikal vánek.

Konečně oba vstali, Ruprecht se zachvěl chladem a řekl: „Teď půjdem

spát, ať posílí nás sen. Však mně sil dodá každý nový den, jejž po mém

baku strávíš - máš tu moc. Však jitřenko má, dnes již dobrou noc.“

Zamžourala očima. „Ale kam jdeš?“ „Ven -“

„Ty máš lože tady,“ ukázala. Vrátil se rudý ve tváři.

Chvíli se na něho dívala vážně a zároveň něžně a potom

řekla: „Jsem tvá navěky, kdykoli si budeš přát.“

Zavrtěl hlavou: „Ze všech sil se budu snažit od této chvíle vždy jednat

spravedlivě vůči Jennifer. Jistě pochybím, ale nikdy ne vědomě.“

Dotkla se ústy jeho rtů a prsty mu zabořila do vlasů.

Rozesmála se a řekla: „Dobře, odložíme tvou skromnost.

Můžeme zhasnout světlo, než se svlékneme. Tady jsou

přikrývky, co tu nechal Prospero, pod nimi můžeme spát a potom se

obléknout. A tady je dost místa mezi našimi postelemi, vidíš —

celá míle, celý lán, celý kontinent — a přesto dosáhnu na tvou

ruku, abych ji mohla vzít do své.“

Po chvilce přikývl a také se rozesmál. „Poddávám se tomuto

šlechetnému ujednání.“

Pustila ho, obešla místnost a jednu po druhé zhasínala svíčky.

„Přiznám se, že jsem najednou unavena,“ řekla, „až k smrti…

ke šťastné smrti, která - nehodná — ví, že čekají otevřená

nebesa.“

Ruprecht ji sledoval očima.

„Je konec představení.“ Téměř šeptal. „Hráli je, jak jsem už

řekl, duchové a teď je z nich jen vzduch, jen pouhopouhý

vzduch. Nejvyšší věže, skvostné paláce, vznešené chrámy,

ano, celý svět se rozplyne a všechno, co je na něm, zmizí jak

tenhle pomíjivý výjev — ani cár mlhy po něm nezbude. Ze

stejné látky jsme, z níž spřádají se sny a život je jen ostrůvek,

co ze všech stran je obklopený spánkem.“ Zůstala udiveně stát.

„Co to říkáš za divná slova?“ „To řekl Prospero.“

„Jsou tak vážná a přitom krásná. Nikdy jsem nic podobného

neslyšela.“

„Ani neuslyšíš, jedině když si přečteš kroniky velkého

201

historika. Narodila ses do smutného a chudého věku, jehož

mluva se potácí a klopýtá. Umíme jen krákorat jako havrani na

pustých polích v zimě, které opustili skřivani.“ Ruprecht

zaváhal. „To mluvím jen o sobě. Ty jsi sokol, jak jsem si

jednou myslel, který píše své poselství větru. Obdivuji tvůj

letící stín.“ „Máš-li ty černé peří, Ruprechte, mám je i já!“

Jeho rozladěnost přešla postupně v tichý smích a potom v

hluboké zívnutí. „Uložme se ke spánku, drahá. I havranů je

světu třeba.“

U POBŘEŽÍ

Byl tichý den. Ostrov vypadal jako veliký smaragd vsazený ve skle a stříbře

a proti němu Laris nazuli. Jedinou živou bytostí tu byl Ariel, který kroužil

na svých křídlech. Ostatní pracovali, ovšem pomalu a důkladně, až se

jim na těle perlil pot.

Tartana stála u břehu, plachty svinuté, ani nepotřebovala

kotvu. Stožár byl podepřen masivním sloupem. Z jeho volného

konce se táhla lana ke kladkostroji s navíjecím zařízením

nahoře a odtud dolů vedly napínací a ovládací provazy. Toto

zařízení sloužilo jako nakládací výložník. Z něho visel podivný

předmět - obrovský sud bez dna, celý od dehtu, dole měl háky

a na nich visely pytle písku. Člun se pod jeho váhou nakláněl

ke straně.

„Stůj!“ vykřikl Ariel. „Stůj! Vylož tu věc hned tady. Ne, to už

je moc. Zpátky… zpátky… o kousíček - ták, stůj. Teď je to

přesně. Můj šestý smysl mi říká, že nás to donese k cíli.“

Otočil se k sedátku na příčníku, Náhle měl ve tváři ustaraný

výraz. „Bohužel ale do budoucnosti nedohlédnu, příteli.

Nedokážu říci, jestli víc vydrží tyhle obruče a prkna nebo tvá

vlastní žebra a útroby a jestli neskončíš pět sáhů hluboko v

zemi.“

Ruprecht vzrušeně odpověděl: „Mým společníkem na cestě

bude Bůh a modlitby mé paní - čeho bych se bál?“

Byl prostě oblečený do krátkých kalhot, u pasu měl nůž. Při-vinul k sobě

Jennifer a políbil ji. „Vrátím se brzy i s knihou,“ řekl, „a třeba ještě s

perlou pro tebe.“

„Já nechci nic víc než tebe — sbohem — šťastnou cestu,“

nezmohla se na delší odpověď.

Ruprecht se naklonil k zábradlí. „Dolů.“

„Pane, když tě tak prosím, nech mě jet taky,“ řekl Will. „Král

tě přeci potřebuje.“

„Ten potřebuje hlavně velitele, kteří nenechají mužstvo dělat

203

to, co by nedělali sami.“ Ruprecht stál na místě a mluvil

přísným tónem. „Dolů, to byl rozkaz.“

Will se kousl do rtu a poslechl. S Karbanovou

pomocí přitáhl sud na vrzajících provazech dolů. Ruprecht k

němu doplaval. Na chvilku se zastavil, zamával

Jennifer a potom zmizel v sudu.

„Vyhoď lana,“ křikl Will, „uvidíme, jak pojede.“

Loďka se zakymácela. Provazy prorvi kladkami, uvolnily se a zmizely za

černým válcem, který se pohupoval už daleko z dohledu.

Jennifer se vyklonila z lodi a dlouze se za ním dívala, dokud

neutichla poslední vlnka. „Teď už můžu plakat,“ řekla a

sklouzla na dno loďky.

Ariel ji spěchal utěšit. „On by to měl zvládnout,“

řekl. „Vévoda Prospero tu knihu ve skutečnosti neodnesl až

doprostřed moře do té největší hloubky. Bál se ji vézt daleko,

aby o ni nepřišel. Náš přítel tuhle hloubku zvládne.“

„Přísaháš?“

„No, to ne,“ připustil.

Také Kaliban se pokoušel Jennifer utěšit a hladil ji po hlavě.

Will ho však popadl za ruku a vyštěkl: „Kliď se, troubo. Ona

má už tak dost, a ještě aby tě čuchala.“

„Jo. Já jí pomoct neumím, že jo?“ Kaliban se skrčil na zádi a

sedl si u kormidla vedle dragouna. „Kéž bych mohl, kéž bych

mohl!“

„Jo, kéž bych já moh pomoct princi —“ Will se zachvěl. „No

jo, tak do smrti dobrý, moulo, jsme na jedny lodi. Tak ať nám

to čekání aspoň uteče.“

Kalibánovi se rozjasnila tvář. „Dáme si brandy?“ „Ne, teď ne.

Ještě musíme zůstat při smyslech. Ale večír, až se

vrátí, tak Bob soudek, jako pohani! A když se nevrátí —“ Díval se

upřeně do nemilosrdné modři. „Tak budeme pít.“

Kaliban se poškrábal v hřívě a vyhostil z ní několik blech. „Já

stejně ale nerozumím tomu, k čemu to všecko je. Ty té věci

říkáš potápěčský zvon. Ale vždyť to nezvoní.“

Will ho klepl po hlavě. „To jen podle vzhledu, jako kdybych

tebe přirovnal k hnojišti. A srdce zvonu, to bude sám Ruprecht,

taky tam bude lítat ze strany na stranu. Ach jo!“ Přerušovaně

se nadechl. „Poslouchej,“ řekl rychle. „Mu] princ v Tunisu

nastudoval, jak čaroděj tu knihu potopil, ale že ji voda

nezničila. Kdyby ji byla zničila, tak by se jí neuval Prospero

zbavil nějak jednoduše a ne takhle. No, a tak si můj generál

nechal v Tunisku udělat tenhle sud, to je nějakej kovej

vynález. Doufal, že to místo najde a že bude potřebovat něco,

aby se dostal dolů. Já ti to vysvětlím. Ty pytle s pískem ho

stáhnou dolů a tím dehtem se tam zapečetí vzduch. Von teda

zhoustne, říkal generál, ale trochu na kejchání mu tam zbyde.

No, a až tam na dně najde, co hledá, tak odřízne ty zátěže a

zavěsí se dovnitř a sud vyskočí nahoru na světlo boží.“

„A k Mirandě,“ zamračil se Kaliban. S nadějí dodal: „Bude mu to trvat

dlouho, že jo?“

„Kdoví! Nemůže říct, jak je to hluboko, jaká je tam dole zima

a tma — von tam nemá než ten sud a jednu svíčku —“

Jennifer vykřikla. Ariel vyskočil a Will se

vyhoupl na nohy. Kaliban vyjekl. S mohutným rachotem

po zčeřené vodě připlaval potápěčský zvon.

Chvíli plul po hladině a potom zmizel pod ní. Potom nastalo

ticho.

„Ruprechte! Ruprechte!“ křičela Jennifer. „Proč nevyplouvá? Jdu za ním

—“ Strhala ze sebe šaty.

„Ne, počkejte. Počkejte,“ řekl Will. „Podívejte!“

(Zpod sudu vyplula Ruprechtova hlava.) V náhlém úleku zvolal: „Je bílej

jako nebožtík… Hejbe se? Pane, můžeš se chytit?“ Popadl

lodní hák a podával ho do vody.

Ruprecht se ho z posledních sil chytil volnou rukou. Druhou

rukou k sobě tiskl obrovskou knihu v mosazném pouzdře

zabalenou do šupinaté kůže. Will ho přitáhl, naklonil se, pustil

205

hák a chytil Ruprechta za vlasy.

„Vezmi tu knihu, než ji pustí,“ volala Jennifer.

„Tak po tomhle tak toužil.“ A s ním i ona. Mezitím Will a na jeho rozkaz i

Kaliban vytáhli Ruprechta na břeh. Princ ležel opřený o sud. „Už nemůžu.

Celé tělo mě bolí,“ vzdychl. „Nemůžu se ani pohnout.“

Ariel si sedl vedle něho a přejel jeho pokroucené

tělo hbitými prsty. „Nabral moc vzduchu,“ řekl elf. „Stoupl

moc rychle. Ze mě to nenapadlo! Mohl jsem udělat

kouzlo, aby měl víc síly. Mohl se zachránit. No, to je

osud.“

Náhle se usmál na Jennifer, která klečela pološílená vedle

Ruprechta. „Ne, buď klidná. Jsem přece vzdušný elf, já si

poradím, já ho vyléčím. Potom už bude stačit jen pár dní klidu

a zdraví zas přijde jako bouře. A teď ustupte a nechtě mě

provést kouzlo.“

Jennifer i ostatní bázlivě ustoupili dozadu. Will ji vzal za pravou

ruku, Kaliban za levou a všichni tři čekali.

XXI

PŘED PROSPEROVOU CHÝŠI

Měsíc těsně před úplňkem visel vysoko nad srázem a barvil

koruny stromů stříbřitě bílým svitem. Všichni stáli jako černé

stíny proti obloze poseté malými řídkými mráčky a blikajícími

hvězdami. Země pod ní vypadala jako velká černá studna, krom

jediného místa u vchodu do jeskyně, kde hořel oheň. Kolem

hučel studený vítr. Tu a tam zahoukala sova.

Plameny poskakovaly, plápolaly a vířily rudými a žlutými

jazyky. Když v ohni zapraskala suchá větev, vytryskla z něho

fontána jisker. Oheň ozařoval pět postav vystupujících ze

stínu. Ruprecht stál s mečem po boku a v ruce držel knihu.

Kolem úst a na čele se mu rýsovaly vrásky. Vedle něho stála

Jennifer a držela hůl větší než ona sama, rozlomenou a

svázanou vrbovými proutky se složitými uzly. Odlesk písmen

vyrytých do lotosového dřeva se odrážel v jejích široce

otevřených očích, na pootevřených ústech, na bílých zubech i v

bledé tváři. Ariel balancoval na kameni s prsty zabořenými do

mechu, křídla měl složená, jen jejich konci povíval vítr.

Kaliban seděl v podřepu jako velká hrouda. Nad ním se tyčil

Will Fairweather jako šibenice. Nikdo nebyl schopen skrýt

posvátné napětí.

Ruprecht pomalu promluvil: „Tak jsme se pomodlili a

poprosili Pána, aby požehnal našim činům a posvětil naši moc,

kterou jsme získali přečtením knihy kouzel.“

- „A, prosím, ať ji hned neztratíme,“ dodal Will. „Princi, ses si

jistý, že děláme dobře? Měl jsi na prostudování těch slov jen

pár dní — tejden, dva. Ve starejch knihách se píše, že kouzlo

je jako hřebec, co rád shazuje, když si jezdec není jistej, co

dělá.“ „Ze sedla, hu, hu,“ zašklebil se Kaliban. Ruprecht se na

svého dragouna zamračil. „Kolikrát ti mám opakovat, že dobře

207

vím, jak málo jsem za ten krátký čas zjistil. Je to tajemný

složitý text, samá stará slova a tajné znaky. Ze stejného

důvodu nemohu udělat nic moc ani s těmi několika kouzly,

která jsem rozluštil — snad ]en vyvolat jasnovidnost, svolat

prosté duchy země, přenést nás rychle z místa na místo — to je

všechno, co umím, pokud to vůbec umím. No, kdo může říci,

jestli četl správně, dokud to nezkusí? Dnes máme první pokus,

jen takový malý, když se nezdaří, aspoň nemůže nic zkazit.

Zeptej se Ariela. Ten mi pomáhal, Jennifer mi byla posilou a ty

jsi popíjel.“

„Má pravdu,“ řekl elf. „Ale pospěšme si. Potřebujeme měsíční

svit.“

Ruprecht otevřel knihu. Jennifer se zachvěla. „Miláčku, máš strach?“

zeptal se Ruprecht. Zvedla hlavu. „Vedle tebe ne.“

„Tak drž tu hůl vzhůru, až budu číst, a podej mi ji, až ji budu

potřebovat.“

Ruprecht začal monotónně odříkávat:

„Vy neviditelní, jimž záře jasné duch — , tak jasné jako ohně z dřeva svit

— , dal vůni bylin, hub, jíž voní luh: vás k sobě volám, ke mně máte jít.

Vás pentagramem mocným, rytým v prach, v němž naše tělo zrod svůj má i

krach, zvu k poslušnosti. Budiž se mnou Bůh.“ Jennifer mu podala hůl.

Jejím bronzovým kováním psal a současně odříkával: „Adam Te Dageram,

Amrtet Algar Algastna —“ Rituál trval několik minut. Potom Ruprecht

zavřel knihu, podal ji Jennifer a zvolal: „Dávám vám tento úkol: žádám tři

vize jasné našemu zraku i sluchu. Za prvé, ukažte nám místo v Anglii,

odkud se vrátil Anel se zprávou, že tam začala bitva. Aleph.“

Oheň zaburácel, plameny se zvedly do výše koruny stromu,

rozevřely se do kruhu a divoce se roztančily

hýřivými odstíny červené a modré. Uvnitř kruhu, který mezi

nimi vznikl, se objevila jakási scéna.

Byla na ní tatáž noc pod tímtéž měsícem. Snad i vítr byl stejný

a stejně hnal mraky a hvízdal po polích. Na temné zemi se

zrcadlila vodní hladina — kanály, rybníky a řeka, zurčící v

korytu, kterou příroda korunovala mnoha zákruty a člověk

hradem — nyní však zborceným. Kolem se tyčily domy, zdi,

střechy, věže malého města. Bylo vidět několik opuštěných

oken. Veseleji působily vojenské tábory asi dvě nebo tři míle

za městem. Bylo vidět zbraně, vozy, zvířata, důstojnické stany,

odlesk bodáků a brnění stráží.

„To je Glastonbury!“ křičel Will. „No jo, Glastonbury!

Koukejte — strašidelné] hrad, opatství — a tamhle ten kopec

se jmenuje Wearyall — a tamhletím směrem je můj dům —

moje Nell - moje Nell a všecky naše děti, chudinky moje

drahý, tak vona tam přišla válka a já nikde.“ Klesl na kolena,

obličej zabořil do kloubnatých rukou a rozplakal se.

Pohled se náhle přiblížil, jako by pozorovatelé jedním skokem

přilétli až k onomu místu. Přejížděl po zdecimovaných

vojenských jednotkách, tu a tam se zastavil na detailu.

Jennifer se kousala do sevřené pěsti, aby se nedala do pláče nad tím, co

viděla, a tiskla se k Ruprechtově volné paži. Kaliban seděl ve dřepu s

otevřenými ústy, jen občas zvedl tlapu, jako by chtěl někam sáhnout, toho

se však neodvážil. Ariel se vznesl a jako netopýr visel uprostřed té vřavy.

Halda sinalých mrtvých těl za jasné měsíční noci. Mezi nimi

chlapec s bubnem uprostřed svých vyhřezlých útrob. Vítr mu čechrá

světlé lokny a po obličeji se mu procházejí mravenci. Vedle

naříká kůň a jakýsi pozůstatek člověka tiše prosí o vodu,

kterou mu nemá kdo podat. Nemohou zemřít. Poblíž se povaluje

dělo - mezi koulemi, které nikdy nevystřelilo, leží lidská

hlava a vedle ní zablácená bible, otevřená a pošpiněná krví a zvratky.

Opodál se plazí mrzák a vleče za sebou roztříštěnou nohu

svázanou do hadrů. Zuby mu drkotají zimou a vousy má ojíněné

od mrazu. Vítr spolu s raněnými tiše zpívá Miserere.

„Čím se provinil člověk,“ ptá se Ariel směrem k nebi, „že si

zaslouží být takový?“

„Ta válka je tak krutá,“ řekl Ruprecht k Jennifer, „i když by mohl člověk

umírat ještě hůř nebo žít hůř, třeba otrok — počkej! Co je to? Teď se to

zastavilo na vojenském táboře —“

Několik mužů sedí kolem ohně — možná jsou na stráži, možná

209

jen únavou nemohou spát. Jsou špinaví, zarostlí, někteří v obvazech,

hřejí si dlaně nad ohněm a tiše hovoří. Na sobě mají

žlutohnědé kabátce a vlasy mají ostříhané na krátko.

„To jsou parlamentaristé,“ řekl Ruprecht odměřeně. „Pole má

tedy v rukou nepřítel.“

Kruh se zúžil do pruhu a ten postupně zmizel v plamenech. Jennifer

vykřikla, Kaliban zavrčel úlekem, Will zvedl mokrou tvář a Ariel slétl

dolů.

Ruprecht stál nehnutě. „Tak tento obraz skončil stejně

chmurně jako naše naděje,“ řekl. „Nu, máme ještě dva. Tak

tedy do toho.“

Poletující Ariel si ho prohlížel mezi rudou září a pohybujícími

se stíny. „Jsi vytrvalý,“ řekl pomalu.

„Jsem voják.“ Ruprecht zvedl hůl. „Teď nám ukaž naše

nepřátele na poradě,“ rozkázal. „Na té poslední. Beth.“

Opět se podívali do ohnivého kruhu. Objevil se tábor puritánů

- bylo to dříve ten den, protože ještě probleskovaly jantarové

sluneční paprsky a měsíc byl nízko. Obraz přejel kolem stráží

k hlavnímu stanu a projel plátnem. Tam se zastavil.

Dva muži sedí u lampy a hovoří nad malým stolkem pokrytým

mapami, hlášeními a poznámkami. Jeden z nich je — soudě

podle chování a červenohnědého kabátu — důstojník kulatých

hlav. Je to zavalitější muž prostých rysů, s knírem, chmýřím na

bradě a bradavicemi. Druhý je v civilu, v černém, na klíně má

klobouk, je upravený a vypadá starší. Má holou hlavu, šedé oči

a ostré rysy.

Jennifer znovu vykřikla. „Strýc - můj poručník —“

„Shelgrave!“ vyštěkl Ruprecht. Potom se vzpamatoval.

„Neboj se! Je daleko; a ty už nakonec nepatříš jemu, ale mně.“

Pokynul na ostatní, aby utichli. „Psst. O něčem mluví.“

Důstojník - vypadal jako obyčejný zeman - řekl:

„Samozřejmě, sire Malachi. Služba, kterou nám udělala vaše

továrna a železnice, má větší cenu než uprchlý vězeň.“ Stroze

se usmál. „V každém případě o něm není vidu ani slechu, takže

mám podezření, že horkokrevný Ruprecht leží někde studený v

příkopě s proříznutým hrdlem, čímž mu posloužil nějaký jeho

kolega šprýmař - což, upřímně řečeno, nás ušetří značných

potíží… Nu, co vás sem přivádí, tak daleko a v den bitvy?“

Shelgrave musel mít svou řeč naučenou, protože ji vychrlil jedním

dechem. „Co vám povím, generále Cromwelle, bude možná znít trochu

zvláštně, ano, na pokraji kacířství. Nicméně, prosím, vzpomeňte na chvíle,

kdy jsme společně seděli v parlamentu.“ Naklonil se blíž. „Vysvětlím vám

všechno do podrobností a ještě to potvrdí kněz bezúhonné pověsti, který

sám byl té věci také účasten. On mne osobně doprovázel, ale zrovna je mu

bohužel nevolno. Společně ovšem dosvědčíme, že Ruprecht je čaroděj.

Víte, že se to o něm říkalo, a také to, že drží s duchy - no, a to je všechno

pravda, víc než pravda.“

„Pokračujte,“ řekl tiše Cromwell, když se Shelgrave odmlčel.

„Předložíme vám nepřímé důkazy, generále, toho, že Ruprecht

očaroval mou neteř, mou schovanku, a donutil ji, aby ho

osvobodila, i toho, že měli čarovné prsteny od lesních démonů,

jak Ruprecht se svým komplicem přejeli celý ostrov, ošálili

psy a zmizeli, jak se potom objevili v Tunisu jako hosté u

papeženské šlechty, jak znovu zmizeli, ale předtím si nechali

zhotovit podivné věci jistě k neblahému účelu.“

Cromwell se dotkl bible, která ležela mezi jeho listinami.

Jinak zůstával nehybný. „Pokračujte,“ opakoval.

„Ještě vám budeme vyprávět, jak jsem chytil svou

šílenou neteř s tou prostopášnou věcí na prstě, jak jsme z

ní vymohli doznání, jak jsme ji poslali pod dohledem onoho kněze a v

doprovodu vojáků na jih v naději, že Ruprechta

dostihneme, jak ona očarovala a odzbrojila jednoho

nešťastného nevinného mladíka a nepochybně se vrátila ke svému

ďábelskému milenci. Je to dlouhá historie a čas nás tlačí - i vás, generále.

Vezmete tedy toto za závaznou výpověď a důvěryhodnou

informaci, kterou vám chci sdělit?“ „Vyslechnu vás.“

„Tyhle zprávy jsem dostal, až když se strážci té dívky vrátili a mí agenti

přinesli zprávu z Afriky. Naše armády mezitím -zbaveny Ruprechtovy

211

prokleté přítomnosti — šly od vítězství k vítězství nad Satanovými

přisluhovači.“

„O tom nemluvte,“ vyhrkl Cromwell. „Karel je stále

můj král.“

Shelgrave se zarazil. „Ale… promiňte, generále… copak

nevelel sám Karel Stuart té hordě, s níž jste se dnes utkal a

kterou jste porazil ? Což se nestáhl tam za ty zdi, na které

chcete uhodit zítra ráno?“

Cromwell držel sevřenou pěst na mapě. „Ti jeho zloduši jsou jedna věc,“

řekl. „Králova osoba -“ Po chvíli připojil: „O tom musí rozhodnout

parlament. Mým bezprostředním úkolem je rozprášit tenhle poslední zbytek

royalistického vojska. Je to banda sebranců, co zbyli ze všech těch

prohraných bitev. Poslední úder a Anglie bude mít mír.“ Přestal se tvářit

jako prorok a řekl: „Pokračujte, sire Malachi.“

„Nepřipadá vám divné, generále, že si na tohle své poslední

vzepětí vybrali zrovna tuhle rovinu, kde je jedině Tor a ještě

pár kopců a jinak otevřená pláň, na které se nedá ubránit? Proč

si nevybrali Mendipy nebo ještě spíš Wales?“

„Vyslýchali jsme zajaté důstojníky. Také to nevědí. Bylo to prý

královo výslovné přání.“ Cromwell si přejížděl po výrazných lícních

kostech. „Myslím, že asi uvažoval tak, že je tu

starobylé město uprostřed silně royalistického kraje s

konexemi na jih. To je samozřejmě mylná úvaha, on není vojenský

expert.“

„No, to bych rád věděl, co mu tuhle myšlenku vnuklo.“

Shelgrave mluvil tiše. „Glastonbury, srdce staré Británie…

sem přišlo křesťanství jako první, podle starých legend, vlastně

maskované, když Josef z Arimatie přinesl grál a trnovou hůl,

která každé Vánoce rozkvétá… Tady v rozvalinách starého

opatství prý lidé vídají za měsíčních nocí přízraky mnichů, jak

slouží mši. Glastonbury bylo město druidů a potom až

křesťanů - a to ještě nejdřív keltských křesťanů a potom teprve

římských - svým způsobem to byl Artušův Avalon… jeho

zázemí plné bytostí z Faerie, kterým se stále ještě potají

obětuje… Ono není tak divné, že si král vybral tohle místo za

své poslední bojiště zrovna dva dny před rovnodenností.“

Cromwell vykřikl: „Vysvětlete to!“

„O to se snažím, pane.“ Shelgrave odpověděl stroze. „Říkám

vám z vlastní zkušenosti, že princ Ruprecht je ďáblův

přívrženec, který je poslán, aby nám zabránil v naší snaze

očistit tuto zemi od rituálů, uctívání idolů a spojenectví s

peklem. Teď jsem se dověděl, že Ruprecht je naživu. Jaké

temné síly na nás asi chystá?“ Chytil Cromwella za manžetu.

„Tohle jsem vám přišel říci. Udeřte! Vyšlete Jehovovy hromy

ze svých zbraní -rozbijte je, rozdrťte je, smeťte ty Filištíny z

povrchu zemského. Nenechte v téhle zemi trollů jediného

krále, jediného kněze, jediného vojáka, čaroděje, čarodějnici,

nenechte kámen na kameni, aby tu čekal na Ruprechta a

dovolil mu pomoci. Ten musí zpátky do své odporné nory,“ -

Shelgraveovi selhal hlas a tvář se mu zkřivila — „on i s tou

svou běhnou, která bývala mou čistou dívenkou -“ Opět se

ovládl. „A Anglie bude v bezpečí. Ovšem máme naspěch.“

Cromwell nehnul brvou. „Tohle si nepřeji. Nechci uštvat své

muže. Dnes to byla tvrdá bitva a potřebují si odpočinout. Zítra

zaútočíme na město. A pokud jde o nepřátele a čaroděje, proti

počestnosti nic nezmohou.“

Obraz skončil.

Will Fairweather se rozchechtal. „Naše potemnělý legie, co?“

volal. „Něco pro Kalibana! Ne, ten musí s Arielem zůstat tady.

Myslím, že můj pán nemá tak mocný kouzlo, aby je dostal tady

z toho místa, kam pátrej. Tak do čela vojska, můj pane, a za

vítězstvím! Máš tady jednoho jezdce bez koně a jednu holku v

ošuntělých mužských šatech!“

„Bez řečí,“ okřikl ho Ruprecht, který stál jako vytesaný z

bronzu. „Máme ještě jeden obraz.“ Hůl šíleným letem vyrostla

jako obrovský maják nad slábnoucími rudými plameny až ke hvězdám,

k bíle lemovaným hradbám mraků a k měsíci. „Ukaž mi mého krále.

213

To je mé poslední přání. Gimel.“

Plameny jako by z posledních sil utvořily kruh. Uvnitř se

objevila místnost kdesi v horním poschodí, dobře zařízená, v

příšeří, aby nebylo vidět otevřeným oknem dovnitř, s

výhledem přes střechy na Glastonbury Tor. Okolo stolu sedělo

několik mužů, někteří v omšelém honosném oblečení, někteří

v ušpiněném vojenském oděvu, všichni však vyprahlí a

vyčerpaní.

Ruprecht se podíval na největšího muže. „To je můj bratr… ach, Maurici!“

řekl šeptem. Potom se podíval na nejmenšího. „Jeho Veličenstvo.“ Král

Karel byl drobný, i když se držel zpříma a i v tuto chvíli byl dokonale

upraven. Ruprecht poznával i ostatní. Ten ničema Goring, intrikán Digby,

blesklo mu hlavou, nenasyta Eythin - samí lepší kavalíři. To bych měl

raději poctivého Cromwella. Nezáleží na tom, na jaké straně člověk stojí,

někteří spojenci by byli lepší jako nepřátelé… A tady je můj drahý Maurice

a dobrý Will Legge a můj milovaný příbuzný — „To je tvůj bratr?“ zeptala

se Jennifer. „Vypadá dobře.“

Gestem jí naznačil, aby nemluvila. Poslouchali.

„Věřte mi, že zítra zaútočí,“ řekl Maurice sklesle. „Prorazí

naši zuboženou obranu, jako to udělali všude jinde.

Glastonbury za chvíli lehne popelem jako každá loď se

stuartovskou vlajkou, když na ni zaútočí námořnictvo, které

ještě nedávno bylo vaše. Mají dělostřelectvo. A naše děla.“

„Proč Vaše Veličenstvo trvá na tom, abychom se utkali zrovna

tady na té rovině — je hladká jako naše porážka,“ lamentoval

Eythin.

Karel tuto troufalou poznámku přešel mlčky, protože

pramenila ze zoufalství. „Nevím,“ odpověděl.

Dívali se na něho. Pousmál se.

„Měl jsem takový nápad… sen… pocit… jako by mi něco našeptávalo…

že je to tak správně, že tady je naše poslední naděje,“ řekl.

„Ten sen vám nakukala nějaká čarodějnice, Vaše

Veličenstvo,“ mumlal Digby.

Karel zakroutil hlavou.

„Ne, puritáni si oškliví sebemenší kouzlo, a proto se jim kouzla

vyhýbají, když nejsou ochotni přijmout, že Bůh stvořil

i elfy. Copak mi to nenašeptával ve snu nějaký dobrý duch?

Netroufám si pomyslit, že by to mohl být přímo nějaký svatý.“

„Ať to byl kdokoli, zpečetil tím náš osud,“ řekl Goring.

„Počkejte, tohle není fér,“ namítal Legge. „Vzpomeňte,

pánové, jak jsme spolu nejednou rokovali o tom, že Somerset

asi nebude ideální místo, ale jinde že by to po Marstonské

pláni nebylo lepší. O co jsme přišli tím, že jsme se dostali až

sem?“

„O vítězství,“ vyštěkl Eythin.

Goring se zasmál. „To nám stejně nepatřilo. Strašíme tu jak

duchové před svítáním — před zimním svítáním, to už je snad

útulněji v hrobě.“

„Co uděláme?“ zeptal se král. „Nerad skládám zbraně, ale

ještě horší by bylo vidět nepřátele tohle město zbytečně

ostřelovat, pálit a pustošit.“

„Ještě horší by bylo vydat vaši osobu,“ řekl Maurice.

Král sebou trhl. „Jakou cenu má tahle mrtvola?“

„Dokud jste živ a volný, žije i naše věc,“ řekl Maurice. „Já moc dobře vím,

čí matka je vaše sestra.“

„Nejste živý stojan na královskou korunu,“ dodal Legge, „jste

ztělesnění nekonečných nadějí.“

Maurice se rozhlédl kolem stolu. „Když ztratíme Anglii, neztratíme svět,“

řekl. „Dostaneme krále přes kanál. To ale nesmíme zůstávat v téhle krysí

díře. Musíme se pohnout, než se nepřítel odhodlá k akci“ — ukázal ven do

tmy — „tamhle na ten kopec. Když se zakopeme pod hřebenem, můžeme

odrazit spoustu útoků.“

„A zůstaneme v obležení,“ vzdechl Eythin. „Až pojdeme

hladem a žízní.“

Maurice přikývl. „Ano. Ale taky získáme čas — třeba ho dostaneme ven v

převlečení, třeba se vzbouří rolníci a přijdou nám na pomoc a odříznou

cestu k moři jako Xenofon. Snad — nevím. Spíš budeme poraženi. Ale

když nepodnikneme nic, budeme poraženi určitě.“

215

Upřeli oči na krále. Chvíli si prohlížel své ruce sevřené na

stole. Potom řekl s povzdechem. „Princ má pravdu. Je to k

smíchu. Ale přesto jménem těch, kteří nám dali důvěru, dá-li

Bůh, pozvedneme naše zástavy a budeme doufat, že i porážka

má svůj konec.“

Vstal, došel k oknu, stál u něho a díval se ven s rukama

složenýma za zády. Tiše řekl. „Přijdou lepší časy, přátelé.

Jednou budou trubky troubit do útoku. Musíme doufat. Ač

průvod k moři v praporu má smrt, v břeh hořící ční vyvržená

loď a vichr s tmou tká přelud, šedý stín za oknem, za nímž

zmrzačený syn svou matkou běhnou krmen čeká smrt, čas běží

dál a zbývá nám jej víc, než sebehorší nepřítel nám vzal. A

selže-li nám železo a zbroj, pak zbude ještě kov a zlata zdroj,

jimž naše města dají nový břit - kdo tuší rez a cítí v sobě mdlo,

ten tiše únavu svou musí skrýt.“ Obraz se vytratil a oheň

pohasl.

Ruprecht vykřikl do noci: „Musíme do Anglie, než bude

pozdě!“

„Pozdě na co?“ ozval se Arielův vysoký hlas. „Pomoci,

nebo zemřít pro krále.“

XXII

OSTROV

Opět byla noc, ovšem klidnější a teplejší než ta předchozí.

Měsíc se právě vyhoupl na oblohu — měl žlutou barvu a jeho

obrysy se ztrácely ve tmě, která zahalovala celou zem. Zátoka

a hladina moře se třpytily v jeho svitu. Pětice stála u člunu,

kterým připlula Jennifer. Byl ještě na břehu, ale stožár už měl

vztyčený a plachtu napnutou.

„Nadešel čas, abychom se vydali na cestu,“ řekl Ruprecht.

„Pojďme. Dnešní den byl už tak dlouhý k nepřečkání.“

„Pro mě byl příliš krátký, dýchal mírem, snad naší minulostí,

tou krásnou minulostí v krásném domově,“ odpověděla dívka.

„Zůstaneš zde v bezpečí, jak bych si přál?“ Mluvila z něho naděje.

„A tebe nechám jít?“ Nucené se zasmála. „Ty má hlavičko.“

„Obávám se, že s tebou musí,“ řekl Ariel. „Těch pár kouzel,

co ses naučil, sotva stačí, když člun, v němž připlula, mají nést

jen měsíční paprsky, byť je malý. Nedostal by ses daleko do

svítání, kdyby přítomnost panny neposílila všechna kouzla.“

„Ano. Já vím,“ odsekl Ruprecht. „Už mlč —“ Mluvil náhle

jiným tónem. „Ne, odpusť, Arieli.“

„Udělal bych cokoli, abych ti pomohl, princi.“ Arielovi se

zachvěla křídla a zatřpytila se na pozadí černého lesa. „Ale

daleko od domova, obklopen chladným železem —“

„Už jsi nám pomohl tolik, že ti nikdy nebudeme moci

dost poděkovat.“ Ruprecht se velmi opatrně sklonil

a sevřel titěrnou ručku ve své velké dlani.

„Protože jsi pozvedl meč za staré mravy — za to, aby svět zůstal

pohromadě. Sbohem.“

„Sbohem.“ — „Sbohem.“ — „Bůh ti žehnej.“

Slova je hýčkala jako pohlazení. Ariel vzlétl, dotkl se

Willova čela a letmo políbil Jennifer.

217

„Neshledanou,“ řekl dragoun drsným hlasem Kalibanovi.

„Pochutnej si na ty brandy, co jsem tu nechal.“

Kaliban neslyšel. Nehnul střapatou hlavou, kterou měl otočenou k Jennifer,

a celý se chvěl smutkem. „Ty už se nikdy nevrátíš?“ zeptal se

chraplavě.

„Jenom jako sen,“ odpověděla. V měsíčním svitu se jí na

tváři zaleskly slzy. „Ale budu na tebe stále vzpomínat,

můj milý Kalibane.“

Popoběhla k němu, políbila jej a pospíchala do člunu. Ruprecht a Will už v

něm seděli. Princ vstal, zvedl vysoko Prosperovu hůl a podíval se do

otevřené knihy, kterou držel Will. Jakmile Jennifer skočila do člunu, zvolal:

„Kouzlo je vyřčeno. Neviditelné proudy, vzedměte se a odneste nás. Zain..

Zaklínám tě, vznes se!“

Plavidlo se tiše a hladce vzneslo. Will se podíval dolů, polkl

naprázdno, usilovně zavřel oči a schoulil se na podlaze.

Jennifer se zatajil dech, ale potom se vyklonila a mávala,

dokud jí ostrov nezmizel z dohledu. Ruprecht stál před

stožárem a hůl měl namířenou na Severku.

Chvilku je provázel Ariel. Když se vrátil, Kaliban stál bez

hnutí. „Copak jsi zkameněl?“ zeptal se elf. Nebylo mu

však do smíchu.

„Ona mě políbila,“ řekl Kaliban šeptem. „Ano. Její láska pojme celý

svět.“

„Ty mi nerozumíš. Ona políbila mě. Mě.“ Kaliban

zatřepal hlavou a rameny. „Ona to udělala. Ona to

dělá. Udělá. Ten polibek zemře až se mnou. Co víc ještě

mohu chtít? Svět je krásný, Arieli.“

„To mám sám radost, i za tebe.“ Poplácal ho po zádech. „Jdi

si odpočinout. Budu ti za Jennifer zpívat ukolébavku.“

Ariel poletoval, Kaliban se namáhavě vlekl a oba zmizeli v lese.

ČLUN

Uháněl po větru, který se vzedmul po vyřčení kouzla. Jinak

byla obloha klidná, jen tu a tam se ozval tlumený hluboký

hukot. Vzduch tady nahoře byl tak silný, že šla od úst bílá pára

podobná těm několika bloudícím mrakům. Pod nimi se míhala

země. Vpředu, vzadu, nad nimi a vpravo se rozprostíral

purpurový a černý oceán hvězd. Vlevo kráčel k západu měsíc.

Na plachtě se odrážela záře.

Jennifer měla na hlavě helmu. Ruprecht stál u zábradlí a díval

se dolů. Will seděl uprostřed středové lavičky a pevně se držel.

Princ ukázal na paprsek, který se míhal a zářil dole. „Tam je

Dordogne,“ řekl. Jeho hlas v té vesmírné nezměrnosti ztrácel

na síle. „Do svítání budeme na místě.“

„Jak to víš?“ zeptal se Will.

„Díval jsem se do mnoha map. Je to zvláštní, takhle vidět země —

nemají žádné hranice…“

„Já, já bych zulíbal pevnou zem pod nohama, i kdyby to byla

třeba stodola.“ Will se nejistě rozhlédl. „Ne že bych se chtěl

rouhat, to ne. Ale moře nebo obloha, tohle plahočení ve člunu,

to není nic pro mě. To dovopravdy není. Ale děkuju Pánu

Bohu, amen.“

„Až budeme dole a nebudeme mít žádné zbraně — kouzlo

neunese víc než naše meče — možná ti bude připadat, že to

tady nahoře zas tak špatné nebylo.“ Ruprecht se sarkasticky

zasmál. „Ale my tady brebentíme a zatím se dějí zázraky. Svatí

možná udělují věčnost v hávu posvátného blaha, ale my jsme

smrtelníci.“

Ustoupil stranou a sklonil se k Jennifer. „Smím u tebe držet stráž?“

zeptal se. „Jak ti je?“

„Báječně, když jsem s tebou.“ Na tváři vykouzlila

úsměv, kterým mu při své subtilnosti a velkých modrých očích pod

vlasy ozářenými stříbrnými paprsky měsíce připomínala Ariela.

219

Gestem ukázala ven. „A mám tu i své dávné přátele — Malý a Velký

vůz, které míří domů stejně jako my, zvonící Lyru, Labuť,

která rozpíná křídlo nad řeku hlaholící světlem, Pegasa,

Princeznu, která čeká na svého hrdinu, a z východního kvadrantu

přichází Orion, který bude plout nebesy — jsi to ty?“

Ruprecht stál mlčky a potom odpověděl hrubým hlasem: „Ne,

já jsem Štír. Na mě nevidíš, já jsem rozhodil sítě. Jak tě mohu

lapit — svému králi?“

„Už opravdu nechci poslouchat, jaká jsem dokonalá,“ rozohnila se. Potom

se zasmála. „Pravda je, že jsi mě dostal mezi mlýnské kameny své

povinnosti a svého svědomí. Až budeme oddáni - dopřej mi, prosím, tento

poslední let, protože potom pro mne zbude modř nových moří jen v

dětských očích a melodie z Faerie jen v jejich veselí a dobrodružství v

jejich růstu. — Až budeme oddáni, mou první povinností bude zbavovat tě

mrzutosti.“

Přitiskl ji k sobě. Hlas se mu chvěl. „Ty jsi pro mne příliš

dobrá. Ale takové je i slunce. Bůh rozdává štědrou rukou.

Budiž jeho vůle.“

Loďka plula na vlnách měsíčního svitu.

LOUKA

Tráva byla pod hradbou mraků, které se přihnaly jako předzvěst blížící se

bouře, stejně tmavá jako stromy. Vítr hučel, z nebe se jako sršni snášely

první pichlavé kapky deště. Hvězdy pohltila mračna, posledních pár

paprsků měsíční záře však dopadlo na loď. Zakymácela se a spadla dolů.

Jen plachta se jí divoce třepetala.

Burácení větru přehlušil Ruprechtův hlas: „Jsi

zraněná, Jennifer?“

„Ne, jsem v pořádku… jen mi drkotají zuby,“ odpověděla roztřeseně.

„Musel jsem přistát rychle.“ Přiskočil, aby jí pomohl z

lodě. Šero houstlo každou vteřinou. „Jinak bychom

zůstali uvězněni nad mraky. Měsíc, který nás nese, už

zapadá.“

„Kde jsme?“ ozval se Willův hlas.

„Jižně od Glastonbury,“ odpověděl nejistě Ruprecht. „Nevím

přesně.“

„Kdo v tomhle božím dopuštění něco ví! Je tu černo jak u

ďábla v břiše. Měsíc je v trapu a leje. Kouzlo domova.“

„Dá se tu najít přístřeší?“ zeptala se Jennifer, kterou bičovaly proudy

vody.

„Takhle naslepo těžko,“ odpověděl Ruprecht skrz

kanonádu dešťových kapek. Sotva viděli jeho siluetu, jak

kamsi ukazuje. „Tamhle severně, to je náš směr.

Musíme jít přes louku, až dojdeme k silnici, která tam

vede. Měly by tam stát domy, ale musíme si dát pozor, kdo v

nich je.“

„Přátelé, jestli znám své somersetské dobře,“ ujišťoval Will.

„To ano, ale nepřátelé u nich ubytovávají své vojáky. Tak

pojďte, honem.“

„Máš pravdu, jako vždycky. To je zatracené) zlozvyk, pane,

mít pořád pravdu. To bych teda rád viděl, jak se bude tvářit ten

hospodář, až tu najde uprostřed louky loď!“

221

CESTA

Brzy po úsvitu bouře ustala. Zůstal jen ostrý, pronikavý

severní vítr a těžký vlhký bouřkový vzduch pod nízkými,

kovově modrými mračny. Ruprecht, Jennifer a Will se jím

probíjeli, hlavy měly skloněné, ruce modré a nohama se bořili

do bahna. Z oblečení jim stékala voda do louží. Procházeli

mezi živými ploty, za nimiž se po obou stranách táhla pole,

rovná, v hnědých a šedých odstínech podzimu, větve stromů,

které tu a tam osamoceně rostly, byly povadlé a ztrácely

poslední lístky. Za hlasitého lamentování kolem prolétlo hejno

havranů.

„Ošklivej podzim,“ utrousil Will. Jediným jasným místem

celé scenérie byl jeho nos. I z něho však kapalo. „Horší jsem

snad nezažil.“

„Což byl někdy podivnější rok než letos?“ odpověděla

Jennifer. Pokusila se o úsměv. „Podívej, Prosperova kouzelná

hůl, jak se o ni dá dobře opřít v takovémhle nečase.“

„To mě zas tíží jeho kniha a na ní ještě jídlo z toho ostrova.“

Will sáhl na vak, který mu visel na rameni. „Nechcete někdo

něco zakousnout? Ne? No, já bych taky hned vyměnil tyhle

hrušky a granátový jabka za mísu ovesný kaše se smetanou a s

medem. A tou šavlí bych radši krájel čedar, než klestil cestu ke

slávě.“

„Nebo ke svobodě a bezpečí tvého domova?“ odsekl

Ruprecht.

Will sevřel rty. „Prosím, takhle nemluv, pane. Jako bych už tak neměl

trápení dost. Já si pořád říkám, neboj se o ženu ani o děti, ale vono to není

moc platný. Říkám si, strachuj se jen vo vlastní kůži a vo všechny kulatý

hlavy, který by mohly Nell dopálit. Vona Nell je statná, pane. Když dojí,

tak se celá kráva třese. A když jde vo fortel - to kdyby Guy Fawkes místo

toho přihlouplýho střelnýho prachu měl mou Nell —“

„Zadrž!“ Ruprecht zvedl ruku. „Tam za tou zatáčkou před

námi - jezdectvo - nepřítel!“ Jeho meč vyletěl obloukem z

pochvy.

Přijelo jich pět. Jeden byl zavalitý rolník středního věku v

hnědém kabátě, volných kalhotách, špinavých botách, na

pomalém valachovi. Ostatní byli bezpochyby z Cromwellovy

jednotky. Když viděli Ruprechtovu společnost, rozkřikli se:

„Toulaví kavalíři — a mají puritánského chlapce jako zajatce

— osvobodíme ho! Na ně!“

„Zády k tomu plotu,“ přikázal Ruprecht. „Stůjte pevně. Za

mě, Jennifer.“

Země se zachvěla, vystříklo bláto a koně se dali do

klusu. Will nevytáhl zbraň. Odložil svůj plný vak a

obtočil jej řemínkem. Ruprecht se na něj udiveně podíval, nic

však nestačil říci. Měl před sebou první z kulatých hlav.

„Kryj se, nebo tě probodnu!“ Vyštěkl na něho muž.

Ruprecht stál jako skála. Kůň se před ním zastavil. Shora

vyletěla šavle a setkala se s Ruprechtovou. Ozvalo

se zaskřípění kovu a odletělo pár jisker. Ruprecht silou vyrazil

jezdci zbraň z ruky, až vyletěla a několikrát se otočila

ve vzduchu. Než mohl uskočit, držel jej Ruprecht

levou rukou za jezdeckou holinku a dalším pohybem jej

vyhodil ze sedla. Zůstal však zachycený v jednom třmenu.

Jeho kůň zaržál, splašil se a táhl jezdce za sebou bahnem.

Will vyhodil svůj vak. Zasáhl druhého jezdce. Ten zavrávoral a přepadl

přes rozsochu sedla. Teď teprve Will vytasil meč.

S Ruprechtem skočili každý z jedné strany ke třetímu jezdci.

Čtvrtý vytáhl z opasku pistoli. Jennifer se k němu rozběhla. „No,

za mnou, mladíku!“ povzbuzoval ji.

„Jdu za tebou,“ řekla. „Vezmi mou hůl.“ Jak mu ji podávala, zkroutila mu

zápěstí. Vyjekl a upustil zbraň. Udeřila ho do nosu. Vykřikl a chytil se za

krvavý obličej.

Ruprecht s Willem svou oběť odzbrojili a zabrali

jejího koně. Princ se vyšvihl do sedla. Vydal se za

prvním koněm, který mezitím zpomalil, chytil ho za uzdu, vyprostil

223

jeho bývalého jezdce a odvedl zvíře k Willovi. Společně se

vrhli na zbývající dva nepřátele. Puritán, kterého omráčila

Jennifer, nekladl žádný odpor, když mu Ruprecht

odebral zbraně a přikázal mu lehnout na zem. Muž, který

dostal zásah knihou, se vzpamatoval natolik, aby pobídl svého koně a

vydal se tryskem k jihu. Nikdo se neobtěžoval jet

za ním.

„Jennifer!“ vykřikl Ruprecht. Zatímco kroužil kolem zajatců, neustále ji

líbal. Svírala v ruce Prosperův emblém a celá zářila.

„Jeden uprchl, ale tři máme,“ řekl Will. „To není

špatný úlovek.“

Rolník zůstal sedět s otevřenými ústy. Will k němu přiběhl, že ho ohlídá,

ale vykřikl: „Vždyť to je Robin Sledge, můj soused!“

Sledge musel několikrát naprázdno polknout, než se zmohl

na slovo: „Will Fairweather… vstal z mrtvých?“

„To ještě ne. Ale honem povídej — jak to vypadá u nás

doma?“

„Co jsem viděl naposled, tak všecko dobrý. Máš štěstí, že bydlíš

bokem.“

Will si otřel čelo, ale řekl pouze: „Já to tušil,

Robině, já to tušil. Když jsem sháněl střechu nad

hlavou a viděl jsem tuhlectu chajdu tak pěkně v

dolíku —no, a jak ses dostal k tyhle bandě mizerů?!“ Ukázal

palcem na zablácené, zkrvavené a zdrcené parlamentaristy.

„Špehové — chtěli tu průvodce — ne že by se tu teda měl Cromwell čeho

bát, než jste přišli vy tři.“

„A tys jim pomoh, těm všivákům, Robině, ty?“

„Copak jsem měl na vybranou, když mi řekli?“ odpověděl

Sledge trpce. „Dva syny mám u královskýho vojska — Torna a

Nedá - tak musím dělat, co se dá, abych jim aspoň pomoh k

milosti, jestli vůbec žijou.“

Přistoupil k nim Ruprecht a poslouchal. „Jak

postupuje válka?“ zeptal se.

„Chýlí se ke konci,“ vzdychl Sledge. „Poslední věrní jsou tady v

Glastonbury a na hradě. Mají tam přej lepší obranu — ale ten Cromwell —

no, já se už něco navojančil, ještě zamlada, a vypil nějakou tu pintu s

veteránama, který zažili všechno možný, ale vo něčem takovým, jako je

tenhlecten Cromwell, jsem jaktěživ neslyšel. Ten musí mít teda spadýno na

krále, protože povolal všecko, co má, nenechá nic na pokoji — a usadili se

tam na tom kopci. No, z toho, co jsem viděl, pane, králi nedávám víc jak tři

dni, nemá jedinou šanci.“

Ruprecht a Will si vyměnili pohled ještě ponuřejší

než vítr, který jim skučel kolem uší.

Nakonec princ spěšně řekl: „Děkujeme ti za zprávy, dobrý

muži. Vezmi si ty chlapíky a dělej jim dál průvodce, až je ale

vyzpovídáme a vyptáme se na jejich pozice a tak dále. To není

tvoje chyba, že jsme je přemohli.“ Zasmál se, ale ne vesele.

„Ovšem budou muset pěšky. Potřebujeme tři koně a taky žluté

kabáty z buvolí kůže a všechno ostatní. Oni budou muset odejít

ve své kůži. Nepochybně to přijmou s povděkem jako metodu,

jak potlačit tělo a pokořit hříšnou pýchu.“

Otočil se zpátky k Jennifer.

Sledge se na něho díval. „Co je tohle za osobu?“

„Akrobat,“ řekl Will.

„Cože?“

„No, ten co chodí po provaze nad peklem. Pojď, jdem si

popovídat.“

225

XXIII

GLASTONBURY TOR

Cromwellova armáda vyrazila na ohromeného nepřítele. Na žádné straně

zatím nebylo vidět mnoho mužů. Ukrývali se, kde jen to bylo možné — v

zákopech, za stromy, keři, velkými kameny, útesy — a čekali na rozkaz k

dalšímu útoku či k odporu. Muškety pálily jen výjimečně. Nastal čas

pro děla.

Ta hřměla z pozic kulatých hlav nepřetržitě. Z hlavní

jim blýskalo, kulky svištěly vzduchem, koule rachotily a

kartáčové střely se se skřípěním trhaly na tisíce kousků —

stále znovu a znovu a znovu. Kouř vytvářel štiplavou modrou

clonu, protože vítr odpoledne ustal. Občas mezi mraky

problesklo bledé slunce, potom zašlo a znovu se na

okamžik objevilo za zvolna se rozpouštějící studenou

šedí. Protože nebyl vítr, použili útočníci nový vynález —

horkovzdušné balony. Dva přivázali lany a pustili je až nad

vrcholek věže. V koších seděli pozorovatelé s dalekohledy

a dalšími pomůckami, jimiž sledovali dělostřelectvo a

dávali jim signály. Balony groteskně visely nad městem jako

přízrak budoucnosti.

Z royalistických pozic nepřicházela žádná výrazná odezva. Ruprecht řekl

Willovi a Jennifer: „Naši lidé nemohli na ten kopec dostat mnoho zbraní.

Munice bezpochyby také nemají dost. Už by byli dávno poraženi, kdyby

nestálo tolik námahy dostat arzenál nahoru proti palbě.“

„Tohle je cena,“ kývl Will. (Na povadlé trávě ležel mrtvý

voják). „Proč je jen neobléhají?“

„Kvůli nám.“ Ruprechtovi povadl úsměv ve tváři. „Je to

nepřiměřené a brzy to uvidí.“

„Je pozdě, myslím, že bysme si měli vostříhat vlasy, ty a já.“

„Břitvou? Ne, nejsou všichni parlamentaristé holohlaví, zvlášť teď, po

týdnech rozepří. Myslím, že je nejlepší, když mě hned každý pozná. A

mimochodem, vezmi si to Cromwellovo vybavení, jako by ti patřilo.“

„Tobě zjevně nepatří,“ podotkla Jennifer.

„No, nemám rád, když mají vojáci ledabylý a neupravený

zevnějšek jako teď já,“ přiznal Ruprecht. „Ale nesmíme

vystupovat neprůbojně nebo bojácně nebo jakkoli nejistě. To

by znamenalo smrt— nebo zajetí, a to by bylo ještě horší.

Chovejte se, jako by nám to tu patřilo.“ Narovnal šíji.

„Jdeme.“

Jennifer pevně sevřela Prosperovu hůl. „Bylo by kruté, kdyby tě… kdyby

kohokoli z nás zabil nějaký loajální ostrostřelec.“

„Ano, musíme si najít skulinu, jak projít jejich palbou —

využijeme k tomu všech prostředků. - Pozor!“ Ruprecht zatáhl

za otěže. „Budu je sledovat… Následujte mě, nic neříkejte a

okamžitě plňte moje rozkazy.“

Když jezdci takto projížděli houštinou, objevili

trojici polních děl - jedno těžké a dvě lehčí. Poblíž

ležely na hromádce koule a balíčky prachu — vozy s koňmi

zřejmě odjely, protože na dohled byli jen

dělostřelci. U každého děla byli dva muži —

vyčistili je, nabili, přiblížili doutnák k zápalné

šňůře, vyčistili, nabili… Podporučík se podíval

dalekohledem na balon, který byl odtud na dohled, v ruce držel zápisník,

připravený kalkulovat, jak nejlépe nasměrovat další palbu.

Ruprecht přicválal až k nim. Palba rachotila, až ho bolely uši, kouř ho

štípal do nosu, ze všech stran se rozléhala ozvěna. Někteří vojáci se

navzdory počasí svlékli do půl těla. Na špinavých zádech se jim třpytily

krůpěje potu. Tihle muži, láteří obsluhují tyto zbraně, koketují s hluchotou,

pomyslel si.Jen rudé oči, v tvářích černý prach a na smrt znaveni, již mají

na dosah, dál proti králi míří, ani strach ]e neodradí—usilovné,

houževnatě, systematicky, anglicky.

„Stůj!“ křikl podporučík. „Kdo jste? K mušketám,

chlapci!“

„Bože, vždyť je to dítě, má hlásek jako pískle.“

Ruprecht se zastavil. I když nebyl upravený, napřímil se v

sedle a všechny převyšoval. „Jsme tři zvědi, jdeme to tu

prozkoumat — aerostaty hlásí, že by tu někde mohl být

227

nepřítel. Přestaňte pálit, nechtě nás projít - buďte ve střehu a

kryjte nám záda —“

„Ano, pane.“ Mladík zasalutoval. „Jste stateční, vydáváte se

do nebezpečí.“

Jennifer. Ruprecht uhodil pěstí do dlaně. „Povedu vás, Will bude vzadu,“

řekl. „Jedeme!“

Pobídl koně ostruhami.

Vydal se nahoru po vyprahlé zemi zběsilým tryskem, při němž

podkovy koně křesaly jiskry na kamenech a v jeho

oddechování rezonovalo hřmění děl a válečná vřava. Kdo to

tam tak hrozí? Dobrý Bože, prosil, má-li mé srazit k zemi

olovo z royalistova děla, ať srazí skutečně jen mne, nejí, ne ji!

… Vím, doufám, že naši přátelé zastaví palbu, překvapeni a

zvědavi na tu osamělou trojici… a poklid ne — ach, Bože,

ochraňuj ji.

„Nestřílejte na nás, jsme vojáci krále Karla!“ křičel z plných

plic. „Zastavte palbu! Vrací se Ruprecht, princ rýnský!“

Odepjal morion, který mu stejně na velké hlavě neseděl, a

odhodil jej. Pod košilí měl přivázanou bílou kokardu, svůj

znak ze starých dob. Po ramenou mu splývaly černé lokny

podél tváře, kterou mnozí poznali.

Kolem prolétla koule. Dělostřelci zpozorovali, že se něco děje, ovšem měli

velký dostřel a netrénované mušketýry. Ruprecht vjel do houští. Větve

bičovaly koně i jezdce až do krve.

Tu jej obklíčili muži, které nebylo na první pohled rozeznat

od nepřítele, avšak hlasitě volali: „To je princ

Ruprecht! Ruprecht se vrátil! Chraňte ho těly, a tyhle

taky! Hned prince doveďte ke králi!“ .

VE VĚŽI

Z kaple svatého Michala víc nezbylo. Střecha byla pryč a

díry byly širší než okna, jimiž sem létaly střely. Slunce

zpola schované za mraky sem přicházelo opatrněji než

rachot střel. Přesto však byly tyto holé zdi jediným

přístřeším pro anglického panovníka.

Při pohledu dalekohledem stál buď jako miniatura, nebo jako obr - podle

toho, kterou stranou se pozorovatel díval, před svými kapitány a rádci. Byli

zasmušilí a zašpinění, záda měli shrbená, šaty nasáklé potem a přilepené k

tělu. I král byl pohublý a oči měl zapadlé. Jeho malá postava však stála

vzpřímeně. Na učesaných vlasech a upravené bradce měl ornamenty z

prachu, čelo ovázané bandáží, jako by měl korunu.

Stráže u vchodu kleply pažbou kopí o kamennou podlahu.

Ruprecht vstoupil a Jennifer s Willem jej pokorně následovali

do zmateného davu vykřikujících mužů a žen. Když Ruprecht

poklekl před strýcem na jedno koleno, stále ho téměř

převyšoval.

„Vaše Veličenstvo, vrátil jsem se do vašich služeb,“ řekl.

Králova vyrovnanost náhle vzala za své. Když Ruprechta

objímal, celý se třásl. „Buď vítán, vítán, třikrát vítán,

Ruprechte! Vstaň! Máš pravdu, tady jsi doma.“ K ostatním

pravil: „Bavte se, jeho přátelé, radujte se, dokud ještě

můžeme.“

Někteří se drželi stranou a chovali se formálně. I

dnes, kdy se zdálo, že je krom porážky už nic nečeká,

necítili žádnou náklonnost k meteoru, který otřásl jejich vojenským

nebem. Lord Eythin vtrhl do dveří a křičel: „Ven, ven, vy

sebranko. Necpěte se sem. Vraťte se, kam patříte, do

palebné linie,“ a s několika seržanty se snažil vynutit

splnění rozkazu silou. Ostatní se mezitím shlukli kolem Ruprechta.

Maurice se vrhl bratrovi do náruče. Poklepávali se po zádech,

společně kleli a přísahali v jadrné holandštině a také

německy, francouzsky, česky, takže málem neslyšeli

Wilhama Leggea, když říkal: „Mysleli jsme, že jste mrtví.

229

Estli si v nebi schovávají modlitby, kterými jsme na tebe vzpomínali, tak

už jsi svatý.“

„Ty žvaníš jako nějaký papeženec, Legge,“ zabručel Eythin. Pokynul

rukama k Ruprechtovým společníkům. „Pryč odtud! Ven!“

„Tihle ne, to jsou mí milovaní společníci,“ Ruprecht odstrčil

loktem Skota, který stál mlčky v tichém odhodlání, obrátil se

ke králi a v utichajícím hluku a zmatku řekl:

„Vaše Veličenstvo, bez těch dvou bych teď ležel

někde v řetězech nebo v rakvi o hlavu kratší.

Vždyť s kvítkem svobody mi přišli vstříc jen z věrnosti a

lásky, a co víc — na cestě dlouhé oporou mi jsou a všechny

nesnáze mi unést pomohou. .

Byť zbraně, které přinesli vám dnes, snad v tomto světě mají

malou moc, však vítěze z vás činí jenom tím, že takovým

vládnete poddaným.“

Jennifer se přivinula k jeho paži. „Ale to ne, Ruprechte,“ řekla

šeptem. „My jsme nanejvýš dvě jiskry, které jsi vykřesal svou

zbraní.“

Přišoural se Will. „Nenafukuj to,“ řekl. „Vždyť se rozprskneme jako

měchuřinka, když do ní píchneš mečem.“

Maurice se poškrábal na hlavě. „Co je tohleto za

metaforu?“ Rozhostilo se ticho. Palba na jeho

pozadí jako by ani nebyla skutečná. Karel natáhl ruku. „Je-li to tak,“

řekl synovci, „rád bych měl tu čest dovědět se

jejich jméno a hodnost.“

Opět zaváhal ve své zdvořilé zdrženlivosti, když se menší z Ruprechtových

společníků uklonil. Ruprecht se neubránil úsměvu. „Před vámi nestojí

chlapec, pane,“ řekl na vysvětlenou. „Je to dívka jménem Jennifer

Alayneová a bude mou nevěstou, dá-li Bůh, že přežijeme tuto válku.“

Neústupně dodal: „Je prostého rodu, pravda, ale zasloužila by být

princeznou. Stejně tak Will Fairweather, skromný malý sedlák, má srdce na

pravém místě“ - přejel pohledem své protivníky - „na rozdíl od padesáti

tisíc vévodů.“

Král na chvilku zůstal zamyšlený, potom se usmál, vážně, a

oslovil Ruprechtovy společníky. „Je-li to tak - a Ruprecht

vždycky mluví pravdu, strohou a věcnou jako válečná sekera

— potom buďte vítáni, ovšem raději v korunovačním sále než

v těchto neutěšených prostorách. Políbil Jennifer ruku. „Má

paní, nemáš-li bližší přízně mužského rodu, smím tě odvést k

oltáři, až přijde tvůj svatební den?“ (Hořela ostychem a

současně nadšením.) K Willovi pronesl: „A ty… jsi Will zvaný

Fairweather, že? Teď není čas hovořit o šlechtických titulech,

majetku či jiných pozemských statcích — chceš-li však

vstoupit do služeb královské koruny — ]e to pouhá forma, jistě

rozumíš-“

Stejně zmatený jako Jennifer, Will koktal: „Ve jménu Boha a

Ježíše Krista vždycky sloužím svému králi.“

„Tedy poklekni.“ Will poslechl. Král se dotkl mečem jeho ramen a hlavy.

„Je nám větší ctí než tobě prohlásit tě na tomto posvátném místě rytířem.

Povstaň a budiž sir William Fairweather.“

Will se namáhavě postavil na nohy a celý se třásl. „Já?

Rytíř? To jako třeba Lancelot? To nejde!“ Hlas mu

přeskakoval. „No, co tomuhle řekne Nell, až to

uslyší?! Pane, vždyť já breptám jako batole.“

Přišel mu blahopřát Ruprecht, Maurice, Legge a další.

Nemohli se však dlouho zdržovat. Jennifer ho odvedla stranou

a opatrovala ho jako sestra. Ruprecht zatím hovořil s králem.

„Pane, musím vám v pár minutách vysvětlit, co se udalo za

celé týdny. Rád bych je s vámi a s některými členy vašeho

poradního sboru, umějí-li mlčet, probral o samotě - ne, raději

mezi čtyřma očima, abychom nevyvolávali rozbroje. Věřím, že

mi budete důvěřovat a nezaleknete se a s chladnou hlavou

rozhodnete o dalším postupu.“

„Nicméně, pánové,“ řekl ke všem shromážděným, „alespoň

krátce: my tři jsme se sem nevrátili zemřít, ale z výzvědné

cesty do zámoří jsme přivezli mocné zbraně. Nechci předstírat,

že s nimi vyhrajeme. Možná nám nebudou nic platné. Přesto

však, když je nezkusíme využít, zříkáme se boží milosti.“

231

Jeho hlas přerušila rána z děla. „Ať se stane cokoli,

nesehneme šíji jako poražení, dokud nás ti psi kolem

neroztrhají na kusy. Jsme lidé, nejsme jezevci, kteří se

zahrabávají do děr. Napněme každý sval a dejme se do boje.

Třeba prorazíme a dostaneme se k moři a lodí zachráníme

krále. Třeba nepříteli zasadíme ránu a on nás nechá odejít živé

a volné do exilu nebo nám udělí amnestii. Nebo možná

nedocílíme vůbec ničeho. Co z toho tedy pro nás plyne? Když

nepodnikneme nic, jsme poraženi. Když budeme bojovat a

padneme, padneme společně — a co je víc než bratrství v

boji?“

Maurice začal provolávat slávu. Přidalo se několik dalších mužů. Mladší

princ přiskočil k bratrovi a řekl:

„Ať máš jakoukoli zbraň, jsi náš, Ruprechte. Nás

zničilo jen to, že jsi tu s námi nebyl. Ty bys nás nikdy

nenechal zalézt do díry - s tebou bychom na to ani nepomysleli. Podívej,

jak dole pod věží volají vojáci! Tvé jediné slovo je hodno Caesara. A

pomysli, jak se ponese dolů mezi nepřátele! Stane se pro ně

peklem, ochromí je. Na úsvitu, králi, až utichne palba,

vezmu pár přátel na pláň. Těch schopných, kteří umí vést koně

tiše a proklouznou kolem stráží. Za lstivého svítání, kdy z

nich budou jen pohůnci a učedníci ve vestách. Ruprecht si vzpomene,

jak jsme spolu tenkrát v Bredě — no, to teď nemá význam.

Dům od domu se rozjedeme dál a řekneme tu novou zprávu všem, že

Ruprechta sám Cromwell nezdolal, Zelený muž na pomoc přišel sem.

Máš-li kdo ruce, vezmi s sebou zbroj — srp, cep i

ptáčnici a jinou zbraň, či s kuší k Toru pospěš si, kde

boj teď zuří, a svá práva chraň. Tam, kde Ruprechtův bílý

chochol vlá, nepřítel krále těžko udolá.“

Sám král se zachvěl v rozpacích. Jeho muži však náhle

zahořeli nadšením a on se jím nechal unést s nimi.

PŘED VĚŽÍ SVATÉHO MICHALA

Zřícenina věže připomínala skalní útes nad bledým trávníkem,

tmavými ostružiníky, křovinami a stromy. Měsíc ještě nebyl

nahoře, aby pokryl ledovým stříbrem řeku, pláň a příkopy,

které ji protínají a kterým se říká rýny, vzdálené šedomodré

vrcholky Mendipů, které jako by byly podivně blízko, a nízkou

hradbu kopců, kterým se říká ostrov Avalon, tvořících hřeben

u Glastonbury Tor. Město pod nimi bylo zahalené tmou. Na

kopcích kolem plály strážné ohně nepřátel a ozařovaly je rudou

barvou. Tu a tam se mezi hvězdami potulovaly útlé mráčky,

které blikaly tlumeným světlem stejně chladným, jako byl vítr.

Chladné byly i zbraně, jediný hluk pocházel od bukačů

ukrytých opodál v bažinách.

Vyšlehl plamen, rozhořel se do červenomodrožlutého ohně a

začal zpívat svou tajemnou píseň. Mezi ohněm a zničenou

kaplí stály čtyři postavy a dívaly se na měsíc. Tři byly ve

starém úboru. Ruprecht držel Prosperovu knihu, Jennifer — v

improvizované suknici z pláště — držela jeho hůl a král Karel

držel bibli. Will stál poblíž jako strašák s prázdnýma rukama.

„Tedy jsme se sešli,“ promluvil Ruprecht do tmy, „sami, jen s

Bohem a s nižšími silami, které snad vyvoláme těmi drobnými

kouzly, která známe a na něž si troufáme. Obávám se, že to

bude jen několik málo skřítků. Přesto se musím pokusit, už pro

své bližní—“

Kdesi dole bylo cítit pohyb.

„— než se se sirem Williamem připojíme k ostatním v nočním

útoku.“

„Pomodlím se,“ řekla Jennifer plná hrůzy.

Ruprecht přikývl a podíval se na krále. „Můj pane,“ řekl,

„veďte naše modlitby, až vezmeme do ruky kouzelnou hůl

nebo meč.“

233

XXIV

PŘED VĚŽÍ SVATÉHO MICHALA

Ruprecht ukončil svůj projev, zavřel knihu, podržel hůl vysoko

a zavolal po větru: „Jste tedy voláni, duchové země. Volá vás

váš král na pomoc. Má-li význam svaté pouto mezi králem,

lidem a zemí, je-li posvátná úcta ke všemu starému a dobrému

a tradičně milovanému, povstaňte pro něho v dnešní soudnou

noc!“

Jeho slova však zanikla v poryvu ohně, který náhle vzplál a potom opět

pohasl a celou společnost ozařoval pouze červenavý-mi odlesky na pozadí

černé tmy. Hvězdy mizely v mlze. Pouze vítr hovořil a vkrádal se svým

chladem pod kůži.

Po dlouhé odmlce řekl král: „Nic?“

„Nic se nehne, nikde ani náznak pomoci,“ odpověděl Ruprecht tiše.

„Nu, ale byl to statečný pokus. Musím přiznat, že mi

dělaly těžkou hlavu některé pohanské prvky.“

„My jistě zemřeme jako křesťané.“ Ruprecht se napřímil. „Teď půjdu pro

koně a výzbroj pro naše svěřence, v nichž vidíme východisko ze své

bezvýchodnosti, které snad rozetne ten kruh.“ K Jennifer velmi tiše dodal:

„Kdybych se nevrátil, nezapomeň, že má poslední myšlenka byla na tebe.

Nezapomeň, co jsem měl v plánu, co bys měla udělat pro svou

bezpečnost —“

„K čemu by to bylo bez tebe?“ Její slova zanikla v sevření, jak

se k němu přitiskla.

„Ušetři mě obav, že budeš stále truchlit.“

„Ne, počkej,“ ozvalo se.

Král, princ i Jennifer se rozhlédli kolem sebe. Ozval se

podivný zvuk. „Myslím, že jsme eště neskončili,“ pokračoval

Will Fairweather a šinul se dopředu, dokud jeho toporné

pohyby neosvítila záře plamenů.

„Co se děje?“ ptal se Ruprecht.

Will zakroutil hlavou. „To bych vopravdu rád věděl.“ Mluvil

hlasem jako ze sna. „Ale najednou se mi udělalo divně… no,

jako bych byl měch vod dud a vítr si na mně hrál taneček pro

strašidla.“

Jennifer si dala dlaň k ústům a volnou ruku natáhla

k Ruprechtovi. Král Karel, hlava protestantské církve v Anglii, se

pokřižoval. Trvalo snad minutu, než se Ruprecht

znovu nadechl… „On se převtělil. Podívejte. On není jen

člověk — nebo je nejen člověk, je nějak víc pozemský,

než nám naše duše dovolí chápat… Wille, co jsem to s tebou

udělal, příteli?“

„To tvoje kouzlo, to byla pouhá jiskřička, která tu něco vznítila,“ řekl král,

podíval se Willovi do tváře a poklekl. „Ale v něm musela čekat připravená

pochodeň. Protože je to jeho země?“

Will zvedl ruce. Plameny vyskočily vysoko za

nimi, vyšší, jasnější, až se ocitl uprostřed světla,

které připomínalo maják. Mrak se vzdálil od měsíce a hvězdy svítily

jasně a blízko.

Will pronesl do noci: „Já jsem země.“

Najednou se v něm na okamžik probudila jeho lidská podstata.

„Vy jste na to šel špatně, generále. Co je zemi po králích a

šlechticích nebo knězích nebo lordech — a takovýhle

sebrance, pokud do ní nepatří? Tvůj bratr do toho víc viděl,

když tě nazval Zeleným mužem. Buď Zelenej muž a nic víc.

Bylo štěstí, jak povídal tuhle Kája, že tu byl někdo, koho se to

kouzlo mohlo chytit.“

Potom však zase přestal být Willem a zadeklamoval:

„Mám právo pozvednout zemi, jíž jsem. Ve mně samotném

tkví moc, než ji přenesu na své posly, aby roznesli můj hněv

po světě. Mé je rozhořčení, kde dřív mou bývala láska.

Já jsem země díky kostem mých předků, které ji posílily.

Vracejí nám maso v úrodě, ve staleté trpělivosti orby, v době

květů, na podzim, kdy myslivcům měsíc osvětluje les, a v

každé zimě každou lítost, kterou museli prožít, než pokorně

235

klesli v bezejmennost. Povstal jsem z jejich pokroucených

starých prstů -nejsem divočina ani železná poušť - jsem

domov, na němž pracuje má obloha a má roční období. Jejich

písně a příběhy vyprávěné u krbu, můj vítr a déšť - ti všichni

mluví hlasem naší jednoty a jedinečnosti. Ačkoli lidé a stromy

umírají a umírají a umírají, krev, domov, pole a lesy

přetrvávají a každé nové mládě či dítě nebo ratolest nese

poselství nesmrtelnosti, která je nám společná.

Nespoutáte mě cihlami a ocelí a neučiníte z mých lidí uctívače

bezvýznamných zběsilých vůdců a jejich projevů. Je-li tajemství bok po

boku s radostí lidským právem, žádám toto právo pro svůj lid.

Mí jsou mrtví, živí i nenarození. Mimo tento čas k sobě volám

jejich životy a ty dostávají nové ztělesnění, jemuž dává zrod

zázrak lidu.

Přijďte v lásce i v ohavnosti. Vy ověnčené bílé panny pramenů, vy

tanečníci svatojánských nocí, vy skřítci domácího štěstí — vy nebeští lovci,

vy šedé horské přízraky, vy strážci hlubin řek, vy válečníci, kteří spíte u

rezavých mečů, jež kdysi jasně zvonily - tato země patří nám - povstaňte!

Čas hrůzyplně pokročil. Povstaňte.

Já jsem země. Já váš žádám, ožijte.“

Plameny se zvedly až ke hvězdám. Skřeti je krmili

dřevem, kterému po staletí bouře dávaly tvar. Odkudsi se

ozvala sova -dva havrani — orel.

Hora Tor se se skřípěním otevřela. Ozval se zvuk rohů. Nad

zemí se vznášely velké stíny a vyli psi trollů. „Tu jde pravý

Divoký lovec, Gwyn ap Nudd, a vede mrtvé pohany z

Annwnu,“ ozvalo se z Willova hrdla. „Jejich je neklid země i

hluboký mír.“

Když vycházeli další, Ruprecht se s údivem zeptal: „Co je to za nádheru

tam vzadu — jezdecký oddíl s křížem — brnění a kopí jim hoří studeným

měsíčním světlem?“

„Král Artuš se svými rytíři z Avalonu.“

„Ve jménu Božím je musím následovat. Sbohem.“

Stiskl Jennifer. Mezitím z kaple, která vlastně již neexistovala,

stále vycházel průvod mužů v pláštích a kapucích. První nesl

kříž, další kalich a všichni zpívali: „Dies irae, dies illa, Solvet

saeclum in favilla —“

Venku zatroubil jelen, zabučel býk a proběhl velký bílý hřebec.

Ruprecht byl pryč. Jennifer s králem stáli vedle sebe a

dívali se do obrovského ohně a na postavu Willa

Fairweathera. „Podívejte,“ vyhrkl král, „co to vidím přes popel

a kouř — to nejsou vidiny, to je určitě pravda —

naši vyčerpaní skvělí muži jdou jako bouře — to není

jen shromáždění duchů, to jsou lidi, vesničané — to si ani

nezasloužím.“

Bylo to jako obraz: Princ Ruprecht jede na kom, ozbrojený a s

bílým chocholem na helmě. Volá na jezdectvo, které

shromáždil, prudce zvedá šavli a vede je do útoku. Jako zářivý

odliv proudí dolů k táboru nepřítele.

A další obraz: Princ Maurice vede zemany, rolníky, řemeslníky, pastevce,

kopáče a uhlíře, jednoho nebo dva správce, tkalce, koželuhy, rybáře,

dělníky, povozníky, pytláky, tuláky a všechny, kdo si chtějí zachovat

svobodu zůstat sami sebou - a spěchá, aby se připojil ke králově armádě.

Obraz: Puritánská trubka troubí na poplach. Muži vyskakují a

utíkají ke koním, které nechali osedlané. Na obloze se honí

přízraky. Muži křičí a prchají před vidinou pekla.

Obraz: Vysoký důstojník parlamentaristů ubytovaný v domě v

Glastonbury slyší rozruch a sahá po zbrani. Paní domu se

zjevuje malé hnědé stvoření, strká do ni, šťouchá ji palcem.

Paní přikývne, vezme váleček na těsto a udeří důstojníka po

hlavě.

Obraz: Ruprechtovi kavalíři uhánějí tryskem přímo proti

hlavni děla v táboře kulatých hlav. Jeden z dělostřelců dostane

prince na mušku a chystá se zapálit doutnák. Náhle před

Ruprechtem stane panna. Na hlavě má věnec a jinak je nahá.

Tančí jako vánek či potůček. Voják lapá po dechu, zakrývá si

oči a roztřesený se vrhá na zem. Královské jezdectvo cválá

kolem něho. Obraz: Četa puritánských mušketýrů zaujímá

237

pozici, aby mohla bočně ostřelovat útočníky. Kolem procházejí

mniši. Tváře mají ukryté pod kápěmi, svíce, které nesou, však

jasně svítí. Jejich všudypřítomný zpěv všechno přehlušuje a

vším proniká. Muži sténají, zahazují zbraně a dávají se na útěk.

Velitel je nutí k poslušnosti a přikazuje jim zpívat hymnu,

která přehluší tuto strašidelnou mši. Drží se statečně, za

okamžik však už nejsou v boji, ale jsou zajatci.

Obraz: Ruprechtovi svěřenci útočí na nepřítele. Ten s

rachotem a křikem couvá ze skály. Proti kopím a pistolím má příliš

málo zbraní. S pokřikem se nepřítel znovu formuje a přes mrtvé se

vrací zpět. Jezdci však proti němu vyrážejí jako ocelová

hradba, jejíž konec nese královskou korunu. Nad hlavami jim

plápolá zlatý prapor. Vzbouřenci, kteří poznávají krále Artuše,

utíkají z boje. Cítí ve svých žilách anglickou krev. Jejich vůdce

zahazuje jejich standartu a dává se do pláče. Královo

jezdectvo' prolamuje jejich frontu.

Obraz: Mauricovi lidé jsou blízko. Zdá se, že jejich

neuspořádanou masu dělostřelectvo kulatých hlav rozseká na

kousky. Nad hlavami jim však houstne vzduch. Objeví se

mrak, spustí se déšť a rozmočí střelný prach. O šest stop dále

jasně svítí hvězdy. Jezdectvo se valí dál.

Obraz: Kurýři pospíchají ke vzdáleným jednotkám parlamentaristických

vojsk požádat o pomoc. Po vzdáleném břehu řeky se blíží posily. Když jsou

téměř u mostu, zvedne se voda. Vzedme se divoká vlna, v šeru vypadá bílá,

bere s sebou most a unáší ho pryč. Vojáci jsou odtrženi od své základny a

čekají na porážku — přijde později, až se živel rozhodne nechat lidi projít.

Obraz: Ruprecht uprostřed nepřátel seká kolem sebe mečem, bije se jako

lev. Nepřítel však má početní převahu. Málokdo zpozoroval rytíře, kteří

odešli. Mauricovi lidé se k nim dostali z druhé strany. Skupina těžkého

jezdectva se odděluje od křídla a pohrdavě cválá doprostřed davu, aby jej

rozprášila. Ozývá se křik a vytí — lesknou se šelmí oči a svítí tesáky; mezi

jezdectvem se objevují vlci a divoké kočky, které tu po celé generace nikdo

nespatřil. Jezdci se vyděšeně dávají na útěk, sedláci se dávají do boje.

Obraz: Nebe září meteory. Země se chvěje pod nohama. Obraz: Cromwell

objíždí jednu jednotku za druhou. Ve jménu Boha a z čisté vůle je znovu

sjednocuje. Jako železná modla se tyčí v sedle před svou pěchotou, která se

drží a odráží jeden útok za druhým. Jejích zeď nelze prolomit. Nyní se dává

do pohybu. Postupuje jako jeden muž a jde si tentokrát pro vítězství. Ozývá

se však zvuk, který proniká až do morku kostí. Když se muži podívají na

sever, vidí, co kráčí proti nim — pomalu, nezadržitelně a nelidsky. Je

to les.

Duby kráčejí na svých mohutných kořenech, jasany se

pohupují ze strany na stranu, trny se škrábou s divokými

větvemi — a vzadu pochodují jedle, poskakují vavříny, plazí

se víno, s rachotem se valí kameny — a jako zatmění kráčí

prales, z každého lístku čiší hrůza.

A to je konec. Ačkoliv Cromwell křičí, že jsou to opět jen

přízraky, jeho vojáci nemohou dál. Jejich duši uchvátil bůh

Pan a oni úprkem mizí. I Ruprechtovi dá práci udržet své lidi

pohromadě.

Obraz: O několik hodin později, poté co odzbrojil a zajal

vzbouřence, kteří se již slepě nevrhají do boje, se Ruprecht

setkává s Cromwellem. Oba sedí na koni. Vzájemně si prokazují

zdvořilost. Přijímá meč poražených ve jménu krále.

Za chladného svítání, rudého a zeleného v náhle obyčejném a všedním

světě, princ vyrazil na koni nahoru na Glastonbury Tor, pozdravil krále a

řekl: „Vaše Veličenstvo, jste vítěz.“

Will Fairweather, který stál jako přikovaný u ohně, se

pohnul nad ohořelými uhlíky, které z ohně zůstaly. „Co se

stalo?“ zeptal se a mžoural očima. „Já jsem si asi

trošičku zdřímnul,“ zívl.

239

XXV

LONDÝN

Všechny zvony zvonily a na všech stožárech vlály vlajky, když

král vstoupil do města. Ulice lemovaly stovky lidí a nemálo z

nich tvořili ti, kteří bojovali za parlament. Přesto se skoro

každý upřímně radoval, protože skončila válka a vrátí se k nim

bratři. Nad pestrou směsicí barev zářilo slunce na modré

obloze. V parcích a na zahradách si vítr pohrával s jasně

zelenými lístky.

Po králově pravici jel princ Ruprecht a po jeho levici princ Maurice. Hned

za nimi vezl zlacený kočár, kolem něhož jeli šlechtici na koních, královu

rodinu. V dalším kočáru seděla Jennifer Alayneová a sir William

Fairweather. Jennifer byla z celé té slávy jako omámená. Will za ni

obstarával úsměvy i mávání, zvláště na krásné dívky. V průvodu šli

duchovní, šlechtici, starostové, vyslanci a jiní hodnostáři. Členové

královské rodiny postavili čestnou stráž v nablýskaných brněních, s

vlajícími chocholy, s koňmi ve vysokém kroku a slavnostně vztyčenými

kopími. Nebylo tu však žádné vojsko a žádná zbraň. „Nevrátíme se domů

jako dobyvatelé,“ řekl král. „Snad to vyléčí svět.“

WHITEHALL

Uprostřed paví pýchy lordů a vysokých kapitánů stáli před

trůnem v prostším oděvu angličtí měšťané a mezi nimi

bezpochyby i někteří jejich skotští a irští kolegové. Vysokými

obloukovými okny sem dopadaly sluneční paprsky a odrážely se na

drahých kamenech, jak král Karel zvedl ruku.

„Víme už z větší části, co zítra prohlásíme lidu a celému

světu,“ řekl. „Předložme to však v krátkosti a se vší úctou zde

k zamyšlení.

Společně jsme prošli, koruna i prostý lid, ostrou školou, kde nám náš Pán

dal za vyučenou tam nahoře na vrcholku. Můžeme tedy účtovat!

Že zrada za odplatu žádá trest, pryč musí ti, kdo vzpouru

chtěli vést — tak Cromwell, Fairfax, Shelgrave musí jít, majetek po nich

rozdělí si lid.

Však volni odejdou, kam budou chtít, i loď i pomoc se jim dostane.

Když v Nové Anglii loď přistane, tam jejich

houževnatost možná ocení.

A všichni ostatní ať mají milost mou, to bez podmínek. Nastat

musí smír, ať domy opraví, jež silou zlou zničila válka jako

zhoubný vír.

Ať vládne všude láska, dobro, mír.

I koruna však nese viny díl, a s ní i církev, šlechta, a to tím, že mnohdy

krutost byla její cíl, a staromilství jejím prokletím, že hloupost leckdy

proměnila v čin, pokroku nedbajíc — však dosti našich vin. A v parlamentu

zášť, nevole, spěch . občanské války zahájily běh.

Nuž, o nápravu pojďme všichni dbát, parlament nový v čele

bude stát a zákony psát nové lidským rozumem. Ať prosperita

vede naši zem.“

241

CHÝŠE V SOMERSETU

Bylo to malé útulné stavení zachumlané pod došky, jako by se

tetelilo zimou. Vítr unášel kouř z nahrubo postaveného

hliněného komína skrz holé koruny stromů nad holou zemí. Obloha

byla zatažená a nikde ani stín.

Do tohoto šedého pochmurného dne vletěl sir William Fairweather jako

oheň. Před jeho válečným koněm se rozprchlo těch několik vepřů a kuřat,

co se tu potloukali po dvorku mezi domem a přístavbami. Will seskočil do

zmrzlého bláta, otěže hodil přes vyčnívající sloupek a halekal: „Halóóó,

děťátka! Tatínek vám přijel!“

Za chvíli se kolem něho hemžilo několik malých postav.

Objímal je, zvedal je na ramena a pyšně si vykračoval ke

dveřím.

Ty se otevřely. Objevila se v nich robustní žena v šedých záplatovaných

šatech. Na chvilku zalapala po dechu. Z očí jí vytryskly slzy. Potom si

najednou dala ruce v bok a přeměřila si ho pohledem. „No ták, dobrej den,

Nell,“ pronesl Will s úsměvem.

„A co má jako na něm bejt dobrýho?“ zeptala se.

„Podívej. Jsem doma. Ne jen na skok, abych ti řek, že jsem

živ a zdráv, ale doma z Londýna, vůbec. Nastálo.“

„Dokáď zas někam nevezmeš roha!“ vyhrkla manželka. „Kdy to bude?

Dnes v noci na králíky? Nebo si vymyslíš něco lepšího? Ne, to už ne, Wille

Fairweathere! Už sis nacpával břicho ve městě dost dlouho. A vsadím se, že

to je taky všecko, cos tam dělal. A tady zatím teče střechou do baráku, je

potřeba vybrat o odvízt rašelinu, já musím prodat kobylu, abych mohla

zaplatit za orání- a vedeš mi domů jinou? Ne, krom tyhle vyhublý potvory.

Tak ji koukej zapřáhnout, nebo ti rozštípu ojnici a hodím ji na oheň a pak to

budeš tahat sám. Já ti dám zábavu! Dej sem ten nůž, voblíkni se do

pracovního, vem vidle a jdi vyčistit stodolu. Jinak nedostaneš ani tu šlichtu,

co si teď můžeme dovolit k večeři, díky tobě!“

„Ale — ale — ale, drahoušku,“ koktal Will, „koukej, tady na

můj vopasek, mám tam měšec plnej zlata. Dnes bude k večeři

pečeně —“

„Ty pro to na trh nepojedeš.“

„A pokud jde vo tu střechu — tak dostaneme

statek, až se ten titul vyřídí. Rozumíš? Já jsem teď

rytíř. Jsem tvůj novej hrabě. Ať se mají pytláci na

pozoru!“

„Jóóó! Vopravdu? No, to abych se naučila chodit po pansku

— to budu zvát vikářovu ženu na čaj a nosit na Vánoce balíčky

chudejm? No, to aby sis začal kroutit ten knír, co sis nechal

narůst, jo, jo. Ale ženská, ta má pořád plný ruce práce.“

„No jo,“ řekla Nell po chvíli a roztáhla náruč, „nestálo to tu za nic bez

tebe, ty starej tuláku, a radši se ani neptám, jak ses měl ty. Pojď se krápět

vohřát dovnitř. Schovala jsem ti trochu piva, tak jdi a povídej vo těch

svejch kumpánech… Stůj! Vočistit boty, dobytku!“

243

KDESI NA VÝŠINÁCH

Všude kolem byl černý les, jen tu a tam zasvítil rampouch

nebo oko sovy. Vpředu se však rýsoval kopec, jehož sněhová

pokrývka se třpytila v jasném svitu měsíce v úplňku a tolika

hvězd, až zaháněly noční tmu na ústup. Vzduch byl křišťálově

čistý a chladný.

Ruprecht a Jennifer přivázali koně a vystoupali až na vrchol

kopce. Jennifer se zachvěla. Ruprecht jí ovinul kolem ramen

ruku a část svého pláště. „Je ti zima, nejdražší?“ zeptal se.

Schoulila se k němu. „Vedle tebe ne.“

„Mně je také zima. Vykonáme tu poslední povinnost co nejrychleji a

rychle se půjdeme ohřát za lidmi. Zvláštních zážitků už máme

dost. Když jsme teď manželé, rád se přidržím sladké reality,

příliš dobré pro snění.“

Ruprecht zvedl hůl, kterou nesl v ruce. Na rukou se jim

zalesklo stříbro. „Králi Oberone a královno Titanic,“ řekl

hlasitěji, „naposled vás k sobě voláme. Kouzelnou mocí

měsíce v tomto vánočním čase, jehož radostnost je předzvěstí

zrození nového roku, přijďte k nám a vezměte, co vám patří.“

Objevila se záře a vládci Faerie stáli před nimi. Před novými vladaři, či

starými, kteří se vrátili na trůn, se oba lidé poklonili co nejhlouběji.

Královna však hovořila velmi přívětivě: „Buďte

pozdraveni, dobrý Ruprechte a laskavá Jennifer. Jak rádi vás opět

vítáme.“ „Ještě více než váš lidský rod vám polosvět dluží

poděkování,“ řekl Oberon. „Zapálili jste mnoho světel ve

stínu. Ať najdete v našem daru co nejvíce štěstí za svého

života zde na zemi. A až vás váš Otec povolá domů, ať

zůstanete věčně živi v písních elfů, ať jarní květy

věnčí vaše hroby, ať vaše děti a jejich děti vždy

provází štěstí, dokud bude trvat toto laskavé kouzlo. Ať nevyprchá

jeho moc dříve, než přijde soudný den.“

„Děkujeme vám a upřímně doufáme,“ — Ruprecht zaváhal,

zakroutil hlavou — „i když nevím - nevím - a nemohu vědět

—“ Napřímil se:

„Loučení bolí, však jen lidé jsme, nás čeká lidský svět a práce v něm.

Náš zrak je slepý v svitu měsíce, sluch těžkopádný blaží ptáků

sněm, však netopýří zpěv mu uniká.

A prsty hrubé pro pavouci síť i kapky rosy, co ji postříká, a lidské nosy

neumějí pít tu vůni kamene, chuť bodláčí náš lidský jazyk vnímat nestačí.

Buď tedy sbohem, Faerie, světe snů, buď zdráva, země našich všedních

dnů.“

Jennifer vzala královnu za ruku. „Vy budete přece s námi i

na zemi,“ řekla. Titanic se usmála.

„Vezměte zpět prsteny, které jste nám dal,“ řekl Ruprecht Oberonovi.

„Možná jednou najdete muže, který bude mít sílu oživit jejich zář —“

„A nebude tak horkokrevný jako ty,“ přerušila ho Jennifer. „Já

už si ohlídám, abys nikdy netoužil po jiné než po mně.“

Královský pár se letmo pousmál. Ruprecht však tvrdošíjně

pokračoval. „Vezměte si od nás i Prosperovu knihu a hůl,

abyste je uložili, kde je to podle vás nejlepší. A

pozdravujte od nás Ariela.“

„A Kalibana,“ dodala Jennifer. „A… je tu jeden chlapec —

žádný důvod k žárlivosti — Vaše Veličenstvo jistě ví, koho

mám na mysli — až na ztemnělé cestě večer bude dlít, ať

potká děvče, jež chce pro něho žít… a ještě znám tolik dalších

—“

„Milá dívenko, my nemůžeme dohlížet na lidi a život na zemi,“ odpověděl

Oberon opět vážně — „nemáme nad nimi větší moc než řeky, hory nebo

obloha. Tvá lidská rasa dostala do vínku toto osamění. „Vzali si s

královnou kouzelné rekvizity. „Buďte navždy sbohem.“ Zvedl hůl.

„Titanic, pojďme!“

Zmizeli v oslnivé záři zimní noci.

Ruprecht po chvíli vzal Jennifer za paži a řekl: „Pojď,

miláčku, ať jsme doma před svítáním.“

245

Epilog

VÝČEP U STARÉHO FÉNIXE

Dnes večer se zde sešlo mnoho lidí, seděli s hostinským u

krbu, pochutnávali si na jeho jídle a pití a zasypávali jej svými

historkami. Valerie Matuchek se opírala o barový pult a půllitr

držela v ruce, aby na všechny lépe viděla. Několik lidí poznala,

alespoň o tom byla přesvědčená - mnicha v hnědém hábitu,

kterému ležel u nohou vlk, nádherně opilého Číňana z dávné

minulosti, který kaligrafickým štětečkem maloval báseň,

dlouhého chlapíka, jehož bylo podle oděvu těžko zařadit, který

však nosil harfu, velkého vlídného blondýna ve vysokých

botách a šedé kůži se zářivým drahokamem na zápěstí,

hubeného viktoriánského muže s poněkud neohrabanou

společnicí, pihatého chlapce s velikýma očima a černocha v

otrhaném farmářském oděvu, válečníka bronzové pleti s

čelenkou z ptačích per s kalumetem v ruce a ozdobou z

kukuřice - u ostatních si však nebyla jistá. Někteří z nich

nebyli lidé.

Protože byla netrpělivá, aby stačila vyslechnout co nejvíce, co lze říci a

přeložit, než budou muset odejít, ukončila poněkud spěšně svůj příběh:

„Ano, vrátila jsem se tím univerzem a chvíli jsem se v něm

zdržela, abych se poučila, jak to tam chodí. Předtím jsem

studovala historii, abych měla zázemí. Zjevně jde o časovou

linii, v níž se daří konzervativnímu romantismu. A… tento

Karel I. byl buď od počátku rozumný člověk, nebo ho poučila

zkušenost.“

Pokrčila rameny. „Nevím, jaký to bude mít v dlouhodobé

perspektivě dopad. V mé historii Ruprecht - no, neměl podíl na

objevení mezzotintové rytiny, ale stal se vědcem, mecenášem

badatelů a zakladatelem Královské společnosti… Myslím,

že v žádném univerzu neusne na vavřínech. A tady se taky rodí nový

svět, stroje, technika - sama věda, triumf rozumu —

to se nedá zastavit, protože to s sebou nese i spoustu

dobrého, nadějného, výzvu, svobodu… Tak.“ Dopila a podala korbel k

dolití. „Nakonec, nikdy nic netrvalo věčně. Mír nikdy nepřišel sám

od sebe. Jde o to, že někdy se dá na čas vydobýt a v tom čase

se dá žít.

Dost. Doufám, že vás můj příběh pobavil.“

247

Poznámka překladatelů

Pro překlad citací ze Shakespearových her a z bible byly použity

následující texty:

W. Shakespeare: Sen noci svatojánské. Souborné dílo

Williama Shakespeara v překladu Martina Hilského, 2. svazek,

Evropský literární klub a Euromedia — Knižní klub, Praha

1999.

W. Shakespeare: Bouře. Souborné dílo Williama Shakespeara

v překladu Martina Hilského, 12. svazek, Evropský literární

klub a Euromedia — Knižní klub, Praha 2001.

W. Shakespeare: Král Lear. Světová četba, sv. 169, SNKLHU, Praha

1958. Přel. E. A. Saudek.

Biblí svatá aneb všecka Svatá písma Starého i Nového zákona

podle posledního vydání kralického z roku 1613, Bible in

Czech, CEPF 1971.

KARAVANA Svazek 010

Z anglického originálu A Midsummer Tempest, vydaného nakladatelstvím

Futura Publications, Londýn, 1975, přeložili Martin a Milena Poláčkovi

Ilustrace na obálce Doug Beekman

Grafická úprava Václav Rytina

V Klubu mladých čtenářů vydal jako svou 9266. publikaci

Albatros nakladatelství, a. s., Praha, 2003

Odpovědný redaktor Ondřej Müller

Výtvarný redaktor Petr Urban

Technická redaktorka Arnoštka Svobodová

Sazba SF SOFT

Vytiskla tiskárna EKON, Jihlava

1. vydání

13-277-KMČ-003 14/77

Doporučená cena 145 Kč

Cena pro členy KMČ 120 Kč

249