Poul Anderson

Conan rebel

1. Zjevení Sekery

Na Stygii těžce dolehla noc. V místě, kde se obrovská řeka

vlévala do moře, byl naprostý klid. Od oceánu sem nedoléhal ani ten

nejslabší dech větru. Obloha byla zatažená, takže nad Khemi se jen

tu a tam v trhlině mračen zableskla hvězda, která vypadala jako uhlík

zbylý z výhně předešlého dne. Slunce už dávno zapadlo, ale zdi a

ulice města ještě vyzařovaly teplo. Vnější zdi města byly vysoké a

příkré, a tak odrážely veškerý chladný vzduch, který přicházel od

moře, stejně jako odrážely zájem vnějšího světa a chránily tajemné

město před všemi nežádoucími zvědavci. Nad strmými útesy se

zvedaly strážní věže jako zuby obrovského netvora, který se chystá

pohltit sama nebesa. Ulice města byly temné, tiché a pusté. Jen tu a

tam na dlažbě suše zaškrabaly šupiny obrovských pythonů, kteří

pátrali po kořisti. V noci město patřilo posvátným hadům a zřídkaví

chodci, varovaní výstražným sykotem, před nimi v hrůze rychle

prchali.

V místnosti, kde spal mág Tothapis, byl vzduch jiný. Hluboko v

podzemí několik otroků roztáčelo mohutné kolo, které pohánělo

lopatkové kolo v dlouhé šachtě. Umělý dech, který v nelidských

podmínkách vytvářeli, propůjčoval husté atmosféře kadidlem

prosycené ložnice jejich pána příjemný chládek. Slabý bzukot

větráku přehlušovala tichá zvonkohra, poháněná stejným způsobem.

Mág hlásal střídmost a odříkání, takže matrace v jeho lůžku byla

tvrdá, ale zato byla vycpaná hebkými vlasy obětovaných panen a

ložní povlečení, ebenově černé, bylo jemné jako pavučina.

I přes veškeré pohodlí však této noci spal mág špatně, neklidně

se převaloval a mumlal ze spaní. Náhle se probudil a se slabým

výkřikem se posadil. V rozích jeho lůžka hořely čtyři mohutné černé

svíce, vysoké jako člověk a zasazené do svícnů ze stehenních kostí

- 1 -

behemotů. Svíce teď na okamžik vzplály vysokým plamenem a

zhasly. Něco takového se mu v uplynulých staletích života nikdy

nestalo, ale dobře věděl, co to znamení ohlašuje. Horečnatě se zbavil

přikrývky, do které se v neklidném spánku zamotal, a seskočil na

zem. Ulehl na břicho, políbil koberec a zavlnil se jako had. „Iao,

Setesh!“ zvolal ostrým hlasem. „Anet neter aa, neb keku fentut

amon!“ Teprve pak se odvážil zvednout hlavu a podívat se před sebe.

V temnotě halící místnost uviděl slabou záři a v tichu zaslechl suchý

šepot, který nevycházel z lidských úst. Záře sílila a postupně se

změnila v obrovského zlatého hada, jehož stočené tělo vyplňovalo

místnost od podlahy k vysokému stropu. V nazlátlém svitu uviděl, že

každou, i sebemenší plošku v místnosti, pokryly složité hieroglyfy.

Šepot sílil, až se změnil v děsivý sykot, podobný řevu vodopádů řeky

Styx, které ležely proti proudu na jihovýchod. Tothapis se znovu

zasvíjel na zemi a uctil svého boha.

Sykot se změnil v jednotlivá slova: „Mluv, muži. Vyslov mé

jméno!“

„Jsi Set,“ zvolal čaroděj, „pán vesmíru, kterému Stygijci slouží a

kterého uctívají přede všemi bohy!“

„A jak mi sloužíš ty sám?“

Z mágových rtů se vydral proud slov. „Sloužím ti všemi

způsoby, kterými může člověk sloužit tomu, kdo byl dřív než lidstvo

a kdo bude i potom, až lidstvo zmizí z povrchu Země, ó pane! Jsem

knězem tvého chrámu, a i když nejsem nejvyšším vykladačem, je to

jen proto, abych ti mohl sloužit mnohem lépe jako hlava mágů

Černého kruhu. Má kouzla trestají nevěřící a posilují krále hubící

pohany, protože tito králové jsou ti nakloněni především. Už brzo

nevěřící poznají, jak strašlivý je tvůj hněv, ó Sete! Přiznávám, mé

věrné a oddané služby patří k těm posledním věcem, přispívajícím k

většímu lesku tvé temné slávy. Ty jsi prodloužil dny i noci mého

života na zemi a daroval jsi mi sílu nad lidmi a démony. Dal jsi mi

nahlédnout do podstaty svého bytí a já tak porozuměl některým

tajemstvím, která tě obklopují. Dnes v noci ses zjevil svému otroku.

Cožpak bych si troufl od tebe něco žádat? Co bych se mohl ve své

nicotě odvážit nabídnout ti na oplátku, ó Sete?“

„Vstaň, muži! Pohleď na mne a slyš!“

- 2 -

Tothapis se zvedl a zůstal ztuhle stát. Ruce měl předpažené a

obrácené dlaněmi k zemi. Těsně před ním se vznášela obrovská hadí

hlava, z jejíž pootevřené tlamy vystřeloval mezi dlouhými zuby

rozeklaný jazyk. Pohled očí bez víček však byl nehybný.

„Slyš mě dobře,“ pokračoval syčící hlas. „Nazval jsi mě pánem

vesmíru, ale dobře víš, jakými protivníky jsou mi bohové země,

moře, nebe i podsvětí. Víš, že jen málokterý z nich je ochoten uznat

mě za svého pána a jak málo z jejich uctívačů mě považuje za něco

jiného než za zosobnění čistého zla. Nejmocnější z mých protivníků

je Mitra – bůh slunce, který by mě rád viděl pod podrážkami svých

sandálů.“

„Nechť je proklet Mitra a všichni Hybořané, kteří ho následují,“

zavrčel Tothapis.

„Ať je proklet, tak jest,“ zasyčelo zjevení. „Jenže podle starých

kronik a ze svého magického umění jsi mohl již dávno zjistit, že jeho

moc a síla pochází z dávných časů. Obracím se teď k tobě proto,

abych své věrné varoval před novým nebezpečím. Ohrožuje tebe,

krále, celý váš národ a především mne, vašeho boha. Dnešního dne

spojil osud jednoho muže s jednou ženou. Z jejich svazku se nikdy

nenarodí dítě, oni se však nevědomky stali nástrojem osudu nebo spíš

osudem samým. Jestliže nebudou zabiti, jestliže tento zárodek osudu

nebude zahuben hned v kolébce, v prvopočátku, rychle doroste

nesmírných rozměrů a v rukou bude svírat válečnou sekeru, pod jejíž

čepelí padnou mnozí. A ta sekera by nakonec v budoucích letech

podťala pilíře mé vlastní svatyně.“

Tothapis, který v minulosti lhostejně přihlížel mnoha strašlivým

věcem, se otřásl. Jestliže Set není schopen zničit párek obyčejných

smrtelníků a namísto toho se musí obrátit o pomoc ke svým lidským

služebníkům, pak v celé záležitosti hrají roli nepředstavitelné Síly a

jejich boj, který bude nesmírně krutý, se nebude odehrávat jen na

Zemi.

„Neboj se, čaroději,“ syčel hlas dál. „Co se má stát, stane se na

Zemi, protože kdyby se do boje vmísili i velcí bohové, nastal by

konec světa. Přesto ti chci já – Ten který se plíží nocí – sdělit, co bys

měl znát. Použiješ svou obvyklou lstivost a magické umění, na

pomoc ti přispěchají obludy i démoni, a to vše postavíš proti

- 3 -

smrtelníkovi, který ani neví, že je nositelem osudu. Je jen z masa a

krve, i když jeho svaly jsou silné a krev ohnivá. Kdyby se nesetkal s

tou ženou, byl by žil a zemřel jako obyčejný tulák a ty můžeš

dosáhnout toho, že tak stále ještě zemře. Dívej se dobře a vtiskni si

do paměti, co uvidíš!“

Uprostřed hadích závitů se začal pomalu tvořit obraz. Tothapis

měl pocit, že se zvedl z místa a vyletěl kopulí svého domu vzhůru,

vysoko nad Khemi. Viděl město, obklopující z obou stran lesklou

řeku a její ústí v mořské zátoce. Viděl obdělaná pole, která se táhla

do daleka jako šedá mozaika propletená stříbrnými nitkami

zavlažovacích kanálů, kde se jen tu a tam krčila vesnice nevolníků.

Stoupal stále výš a výš, až se pod ním rozvinula celá Stygie, jejíž

severní hranici tvořila obrovská řeka. Za ní se rozkládaly farmy a

pastviny Shemu, jižní poušť a džungle a savany Kushe. Z výše, ve

které se pohyboval, už nebyl s to rozeznat stopy lidské činnosti.

S rychlostí, která ho omamovala, přeletěl obraz přes pobřeží

Kushe. Nad příbojem se temnaly deštné pralesy, leskly se močály a

řeky a jak se výška snižovala, zahlédl dokonce skupiny černochů,

kteří vypalovali pralesy na místech, kde chtěli založit nová pole.

Obraz ostrý, jako by ho přenášely oči ostříže, zamířil na západ, nad

mořskou hladinu.

Tothapis uviděl loď. Bylo to válečné plavidlo – štíhlá černá

galéra, která měla od stěžně na záď zvýšenou palubu. Ve snížené

části byly lavice veslařů a ještě o něco níž hlavní paluba, která

zakrývala podpalubí. Na přídi se leskla vyřezávaná a bohatě zdobená

hlava tygra s vyceněnými zuby. Podél lodních boků visely na nízkém

zábradlí těžké štíty. Čtyřicet vesel bylo zataženo dovnitř, protože

jedinou čtvercovou plachtu nadouval svěží vítr a hnal štíhlou loď

dlouhými, jakoby kočičími skoky po vrcholcích vln k severu. Většina

posádky odpočívala, všude na palubě i na lavicích bylo vidět její

členy zabalené v lehkých přikrývkách. Obraz se ještě zvětšil a

Tothapis uviděl, že námořníci jsou silní mladí černoši, oblečení

většinou v bederních rouškách, ale někteří neměli ani ty. Nebyl mezi

nimi jediný, kterého by nezdobila síť jizev, a všichni měli zbraně

neustále po ruce.

Pohled se přesunul na záď. Tam se zvedala malá vyvýšená

- 4 -

paluba, která byla současně střechou kapitánské kajuty. Na ní stál

bílý muž a bílá žena. Muž svíral pravicí rukověť kormidla a levou

rukou objímal kolem pasu ženu. Ona se ho dotýkala bokem a hlavu si

opírala o jeho hruď. Pohled byl velmi jasný, protože nebe bylo úplně

čisté a plné hvězd, kterým vévodila jasná Mléčná dráha. Voda

okolního oceánu, zčeřená pohybem lodi, zeleně světélkovala.

Tothapis žil v celibátu, nebyl ochotný plýtvat energií na

obyčejné pozemské věci. Když však spatřil tu ženu, unikl mu tichý

vzdech. Byla mladá, a přestože musel být mořský vítr chladný, velmi

spoře oblečená. Na opasku jí visela dlouhá dýka a ve vlasech měla

stříbrnou čelenku a to byly jediné doplňky jejího oblečení. Dlouhé

vlasy černé jako havraní křídlo jí volně vlály ve větru. Podivný obraz

i v šeru ukázal Tothapisovi barvy. Žena měla pod rovným obočím

velké hnědé oči, olivovou pleť a plné rudé rty. To spolu s jemně

řezanou křivkou nosu a vysokými lícními kostmi prozrazovalo, že je

Shemitka. Byla vyšší, než bylo u žen její rasy obvyklé a Tothapis

nikdy v životě neviděl tak dokonalou postavu – velká, ale pevná

ňadra, štíhlý pas, dlouhé a jemné ruce a nohy – nádherné křivky, pod

kterými se nedal vytušit ani jediný náznak tuku nebo povolené tkáně.

Když se pohnula, vypadala jako velká kočka.

„To je Belit,“ oznámil mu Setův hlas. „I když je to žena,

podařilo se jí vycvičit ty černé divochy a udělat z nich nejstrašnější

pirátskou posádku, která kdy plenila Černé pobřeží, a teď plují na

sever, směrem k břehům Stygie. Dnes napadla loď, na které se plavil

Conan – Cimmeřan jako cestující.*1 Protože Conan bojoval na straně

přepadnuté posádky, dobyla tu loď jen s vypětím všech sil a ztráty

měla obrovské. Bojovali spolu, ale přes čepele mečů mezi nimi

přeskočila jiskra a vzplál plamen lásky a uzavřeli mezi sebou mír.

Teď povedou krvavou válku proti všem! Spusť z ní už konečně oči,

ty hlupáku! Pozoruj Conana!“

Tothapis rychle uposlechl rozkaz. I muž u kormidla byl mladý,

přestože se na první pohled mohl zdát starší. Málokterý muž, kterého

Tothapis v životě viděl, byl tak vysoký a mohutný. Hra svalů na ruce,

ovládající těžké kormidlo, do něhož bušily vlny, mluvila o síle, která

1 Viz R.E. Howard: Královna Černého pobřeží, ve sborníku Věž slona, který

vydalo nakladatelství Zlatý kůň a klub Julese Vernea v r. 1990

- 5 -

odpovídala jeho vzrůstu. Uhlově černé vlasy, rovně zastřižené nad

čelem, mu padaly na ramena. Obličej, čistě vyholený, měl svou

drsnou krásu. Přísný výraz najednou zmizel v rychlém úsměvu a pod

hustým obočím zajiskřily modré oči. Když se s Belit rozhodli

postavit se na nějakou dobu ke kormidlu, shodil tuniku, která mu v té

chvíli byla malá. Proto mohl netušený pozorovatel zachytit kusy bílé,

neopálené kůže, která dokazovala, že muž je barbar z končin daleko

na severu.

Najednou se do ticha vmísily zvuky. Tothapis uslyšel šum vody,

praskot lodního trupu a drnčení lan. Měl pocit, že pod nohama cítí

pohyb paluby a cítí slaný mořský vzduch. Belit promluvila a její

chraptivý hlas změkl: „I ty hvězdy se radují s námi, můj drahý!“

Mluvila linguou francou – směsicí jazyků většiny pobřežních

zemí, jak bylo mezi námořníky zvykem. Conanův bas jí odpověděl

ve stejném jazyce a Cimmeřanův melodický přízvuk Tothapise velmi

překvapil. O Cimmeřanech, tom zvláštním bojovném národě, četl

jenom několik velmi krátkých zmínek ve starých knihách. „Skoro

bych tomu věřil, když se dívají na tebe.“ Zasmál se a přitiskl ji

pevněji k sobě. „Jenže o chvíli, kdy jsi nejkrásnější, přijdou, až zase

sejdeme dolů.“

„A bude to brzo?“ zapředla.

„Hodně brzo. Říkal jsem ti přece, že čekám jen na to, až se

zvedne vítr, abych se trochu pocvičil v námořním umění, když už

jsem se stal korzárem. To stačilo, takže za vteřinku ke kormidlu

zavolám N‘yana a Mukatua.“ Conan se ušklíbl. „A znovu v nich

bezpochyby probudím závist.“

„V mé posádce se nemusíš bát ani závisti, ani zrady,“ ujišťovala

ho Belit. „Všichni patří k mému adoptovanému kmeni Subů a ti se

mi zavázali přísahou krve. Za celou dobu, co se s nimi plavím, na

mne ani jeden z nich nepoložil ruku s nečestným úmyslem, nedotkli

se mne jedinou urážkou!“

„Běda každému, kdo by se o to pokusil,“ přikývl Conan a jeho

odpověď byla míněna v žertu jen napůl. „Ale stejně si myslím, že

bychom je měli co nejdřív nechat někde – hm – vydovádět.“

„Vědí, že si mohou dopřát všechno do libosti, kdykoliv se

dostaneme do přístavu, který je pro nás bezpečný. Kořisti máme

- 6 -

tolik, že si s penězi nemusíme dělat nejmenší starosti. Jenže jak pro

ně,tak pro mne je pomsta mnohem důležitější než osobní potřeby.

Nejdřív se vrhneme na Stygii.“

Conan se zamračil. „Cože? Jistě, můžeme zaútočit tady a

uškodit tam, ale proč? Tím spíš, že tě dnešní boj stál pěknou řádku

bojovníků.“

„Neměj strach, že by tě kvůli tomu ostatní nenáviděli. Naopak,

jsou rádi, že jsem si vybrala za milence a kapitána právě tebe. A já se

přímo dusím štěstím.“ Belit ho políbila. „Subové věří, že muž, který

padl v boji, bude žít navěky divoký dobrodružný a šťastný život mezi

bohy. A ty jsi jejich druhům dal právě ten dar a při tom jsi neohrozil

jejich děti a ženy. Navíc jsme na svou stranu získali tvou sílu a to

nám pomůže v pomstě. Vynahradíš nám bohatě všechny ty, o které

jsme v boji přišli. Je to pravda Conane, jsi na palubě opravdu velice

vítán!“

„Podělíme se i o vaši pomstu, Belit, jako se dělíme o všechno

ostatní.“ Cimmeřan zaváhal. „Ale nevím, proč a za co se chceš

vlastně mstít, ani jak bychom mohli s jedinou lodí uškodit jednomu z

nejmocnějších království světa.“

Žena zamrkala. „Dovol, abych ti své důvody vysvětlila později,

můj nejdražší,“ odpověděla mu neklidným hlasem. „Tuhle noc

bychom si měli nechat jen a jen pro sebe.“

Conan ji objal. Po chvilce od něj odstoupila a pyšně pozvedla

hlavu, na které se jí zaleskla stříbrná čelenka: „Prozatím se budeme

snažit, aby Stygijci litovali svých minulých činů.“

Tothapis se dychtivě naklonil kupředu.

Smyčkami obrovského hada a scénou, kterou obklopovaly,

proletěl obraz těžké válečné sekery. Světelný kruh pohasl a zavládla

tma a šupinaté zjevení zmizelo. Tothapis zaslechl slábnoucí sykot:

„Mitro! Tak jsi mě přece našel. Ale ta hra ještě nekončí, Mitro,

nepleť se, vždyť jsme teprve začali…“

Tothapise zahalila tma a ticho.

Kdesi ve vzdáleném koutě svého mozku si pomyslil, jak zvláštní

je, že po tom, co viděl, nepadl k zemi v bezvědomí. Vstoupila do něj

část ducha hadího boha až této noci nebo už během století jeho

kouzelného života? V této chvíli to ani nevěděl, ani po tom nepátral,

- 7 -

nejdůležitější bylo, že nemohl od svého boha očekávat žádný zázrak

a musel se spolehnout na vlastní síly a magické umění. Naštěstí se

Tothapisovi podařilo zachytit alespoň část jeho proroctví, než

nadpřirozená převaha nepřátelských sil zahnala Setovo zjevení.

Uvědomil si, že byl pověřen posláním.

Tothapis dotápal ke dveřím. Venkovní chodba byla osvětlena

lampami. Roztřeseným, ale rozhodným krokem vykročil k

nejdůležitější místnosti svého opevněného domu. Tam najde

všechno, co bude potřebovat k magickému obřadu Pátrání. Se

stopami, které měl k dispozici, mohl pomocí svého nekromantického

umění vyvolat jistého mrtvého muže a od něj se dozvědět, kdo z

žijících lidí toho ví o Conanovi a Belit nejvíce. Mrtvý by mu mohl

také napovědět, jakým způsobem by mohl nebezpečnou dvojici

nejsnáze zničit.

2. Shromáždění mágů

Vyšlo slunce a zalilo řeku Styx krvavým svitem. Z rákosím

porostlých bažin, které obklopovaly řeku, se vyrojil obtížný hmyz,

vylétla hejna supů a vyplazily se skupiny krokodýlů, aby zaujali

postavení na písečných mělčinách a bahnitých březích, které jim

náležely od pradávna. Široký proud začaly křižovat neohrabané lodě

s vysokým trupem a šikmými plachtami i menší plavidla a z

nákladních galér se začal ozývat gong budící otroky u vesel. Přes

šťavnaté zelené pláně přicházeli ze svých vesnic nevolníci, oblečení

jenom v bederních rouškách, aby se pustili do nekonečné každodenní

dřiny. Ze široké zátoky, kam se řeka vlévala, se zvedaly směrem k

severu vápencové skály, za jejichž vrcholem ležely hranice Shemu.

V této části země ovšem hranice ve skutečnosti nebyly hranicí,

protože shemitské městské státečky byly vlastně vydány na milost a

nemilost silné Stygii. Za severovýchodním okrajem města Khemi se

tyčila proslulá Velká pyramida. Tato gigantická stavba, která

převyšovala věže i hradby města Khemi, byla vidět už od jižní

hranice Shemu a vypínala se jako věčný vykřičník, jenž zdůrazňoval,

na které straně řeky je moc a síla. Nesčetná století zbrázdila a

narušila povrch pyramidy, takže ztratil měkký lesk a změnil barvu na

výraznější okr. Za celá staletí se však jinak nezměnila a pyšně

- 8 -

převyšovala ostatní pyramidy, které byly vidět v dálce nebo v

samotném městě. Její okolí i okolí cesty určené k obřadům bylo

doslova propleteno bludištěm podzemních chodeb, hrobek a

nepoužívaných lomů. Jen v jednom z nich bylo vidět zástup otroků,

který pod bičem dozorce lámal kamení. Slunce stoupalo stále výš, až

nakonec zahnalo z ulic Khemi i ty poslední stíny. Ulice města se

naplnily nákladními velbloudy, volskými potahy, jezdci, chodci a

pestrými davy, které zaplavily tržiště. Ruch v Khemi byl menší, než

by se v tak velkém městě dalo očekávat, byl mnohem pomalejší a

účastnilo se jej mnohem méně příslušníků jiných národností, než jak

bylo v ostatních městech světa zvykem. Stygie se bránila přílivu

cizinců a nevpouštěla jich za své hranice víc, než bylo nezbytně

nutné. Dokonce i v Luxuru, královském sídelním městě, ležícím

daleko proti proudu, žilo mnohem méně cizinců než v malých

městech kterékoliv jiné země. Khemi, svaté město věřících,

nevpustilo do svých zdí nikoho, kdo neměl povolení kněží, Stygijce

nevyjímaje. Vládci města vydávali tato povolení jen velmi neradi.

Cizinci, kteří se do města vzácně dostali, brzo zjistili, že málokdo z

občanů je ochoten s nimi hovořit. Většinou se rozhovor omezil jen na

obchod, za kterým se sem příslušník jiného národa vydal. I těch

několik cizích obchodníků, kteří měli povolený vstup do města, bylo

pečlivě sledováno.

Pálící slunce pomalu postupovalo po obloze. Nedlouho po obědě

jeho žhavé paprsky zahnaly většinu obyvatel dovnitř k odpočinku.

Někteří z nich se uchýlili do stinných palácových zahrad

osvěžovaných fontánami, ale většina jich zmizela ve svých bytech za

vysokými nepřístupnými zdmi. Každý z domů měl plochou střechu,

na které se odehrával prakticky veškerý život, a to umožňovalo

vládcům města sledovat téměř nepřetržitě většinu svých poddaných.

Teprve k večeru, když se částečně ochladilo, vycházeli lidé

znovu z domů, vraceli se k obchodu a k vyřizování svých záležitostí.

Ale to vše znovu skončilo s příchodem noci. Podle nařízení musely

být obchody do tmy zavřeny. Několik hospod v chudinské čtvrti

zůstávalo otevřeno déle, ale ne o mnoho. I když se v Khemi zločinu

nedařilo, v ulicích města hrozilo po západu slunce zvláštní

nebezpečí. Tou dobou vycházeli jen lidé, kterým nic jiného

- 9 -

nezbývalo, a většinou si cestu osvětlovali pochodněmi. Byli to

hlavně vojáci, poslové, nájemní nosiči, lehké ženštiny, obchodníci s

různým zbožím a tu a tam maskovaný kněz v širokém plášti.

Málokdo z nich byl ochoten zdržet se venku dlouho.

Tothapisovo obydlí však noc prakticky vůbec neopouštěla. Zdi

jeho domu, obložené slonovinou, se tyčily na Aspsově ulici jako

příkré skalní útesy. Hladké vnější stěny přerušovaly jen otvory dveří

a úzké větrací štěrbiny. Kolem klenuté kopule nahoře se rozkládala

střešní zahrada, která ovšem neobsahovala běžný výběr květin a

rákosovou besídku, ale záhony černého a purpurového lotosu a další,

ještě exotičtější rostliny. Uvnitř domu nahrazovaly všechno denní

světlo pochodně a svíce. Do ústřední místnosti nikdy nedolehl jediný

ohlas dění venku, jediný zvuk, jediný paprsek denního světla, jedině

proud chladného vzduchu, který sem vháněl větrák z podzemních

prostor.

Mágovi služebníci byli celý den zaměstnáni pátráním. Když

slunce zrudlo a začalo se klonit k západu, přišli do budovy jeden po

druhém dva lidé, muž a žena, které si dal Tothapis zavolat. Sluha s

vyříznutým jazykem je odvedl do hlavní místnosti domu. Nedlouho

po nich se objevil i třetí účastník té podivné schůzky. Ten však byl v

řetězech, doprovázela ho stráž a on i jeho hlídači byli uvedeni do jiné

místnosti, kde měli čekat, dokud na ně nepřijde řada.

Tothapis přijal své první dva návštěvníky s přehnanou dvorností.

Kněz byl vysoký muž a v hladkém černém rouše a s vyholenou

hlavou Setových kněží působil skoro vyhuble. Jeho obličej měl

klasický ostře řezaný profil stygijského aristokrata a vráskami

křižovaná kůže měla spíš barvu temné slonoviny než světlé kávy.

Panenky hluboko zasazených očí vypadaly jako leštěný obsidián. Na

pravé ruce mu blýskal zvláštní prsten. Zlatý had, jehož šupinaté tělo

tvořilo vlastní kroužek, svíral v čelistech obrovský rubín tvaru koule,

vykládaný dalšími drahokamy do podoby Země. Ještě mocnější

talisman visel mágovi na krku. Byla to upravená zmijí lebka,

zavěšená na zlatém řetízku.

„Sedněte si,“ pobídl své návštěvníky, když byly odbyty uvítací

formality a sám usedl do vlastního křesla. Opěradlo křesla bylo

- 10 -

vyřezáno do podoby obrovské kobry, jejíž nadmutý klobouk mu

tvořil nad hlavou jakýsi baldachýn. Všude v místnosti stály nebo

visely různé podivné předměty, jejichž tvary byly v šeru stěží k

rozeznání. Na velkém kameni, který se podobal oltáři, stál těžký

devítiramenný svícen a matně osvětloval nejbližší okolí. Časem

napůl setřelé obrázkové písmo na kamenných deskách pocházelo z

Acheronu, který zmizel z tváře světa před třemi tisíci lety.

„Povolal jsem vás kvůli velice naléhavé věci, která nesnese

odkladu,“ pokračoval Tothapis. „Navštívil mě sám Set,“ rukou

spěšně načrtl ve vzduchu posvátné znamení, „a zjevil mi to, o čem s

vámi chci mluvit. Byl však přerušen zjevením, které měl na svědomí

sám prokletý Mitra, protože mělo podobu sekery…“

„Varanghiho sekery?“ vykřikl Ramwas. Rychle si však

uvědomil, u koho je na návštěvě a spěšně se omlouval. „Žádám

poníženě za odpuštění, můj pane. Neudržel jsem se úžasem.“

Tothapis na něj upřel pohled. „Co ty víš o Varanghiho sekeře?“

zeptal se ostře.

Muž, který před ním seděl v křesle, byl zavalitý, středního věku,

s hranatou tváří a výrazným nosem. Pleť měl osmahlou do

tmavohněda, byl hladce vyholený a vlasy, které mu padaly na

ramena, začínaly prokvétat. Na sobě měl Ramwas hladkou bílou

tuniku a kožené sandály. Opasek s krátkým mečem, který měl jako

důstojník vojska právo nosit, nechal pochopitelně ve vstupní hale.

Navíc patřil k nižší šlechtě a k největším vlastníkům půdy v zemi.

„Jen to, co se člověk doslechne v Taii, můj pane,“ odpověděl

nejistě. „Před několika roky jsem tam sloužil. Domorodci tvrdí, že je

to památka na Mitru, relikvie, která je ukryta kdesi v okolí. Pověst

říká, že jednou přijde osvoboditel, najde ji, postaví se jim s tou

posvátnou zbraní v ruce do čela a oni svrhnou naši vládu,“ pokrčil

rameny. „Znáte to, podobné povídačky můžete slyšet na mnoha

místech.“

„Háček je v tom,“ zabručela Nehekba, „že Taia se v těchto

dnech znovu bouří. Náš Pán noci se jistě zjevil, protože ví, že tohle

není obyčejné povstání, na které stačí několik vojenských jednotek a

dva tři popravčí.“

- 11 -

„Správně,“ souhlasil s ní Tothapis. „Ten, který pronesl svou

věštbu, však o Taii nemluvil. Možná, že by se o ní zmínil později.

Všechna magická pátrání, která jsem provedl, vedla k jisté ženské

pirátce jménem Belit –“

Ramwas k němu užasle zvedl hlavu.

„- a k jejímu současnému společníkovi, barbarovi odněkud ze

severu,“ pokračoval Tothapis. „O tom se mi zatím nepodařilo zjistit

vůbec nic, i když jsem byl varovám hlavně před ním, ne před ní. Ona

však už kdysi v okolí byla. Kameny a duchové si to pamatují, jako

vždy. Tak jsem také přišel na tvé jméno, Ramwasi. Mí pozemští

služebníci o tobě vyzvěděli co nejvíc a nadto jsi byl šťastnou shodou

okolností poblíž Khemi na okružní cestě po svých pozemcích. Bylo

mi řečeno, že jsi schopný a spolehlivý muž.“

Ramwas pokorně sklonil hlavu nad sepjaté ruce.

„Možná, můj pane,“ ozvala se Nehekba, „bys mohl začít tím, že

bys nám popsal celé zjevení.“

Tothapis na ni vrhl pohled mnohem ostřejší než na důstojníka.

Nehekba byla nejvyšší kněžkou bohyně smyslnosti a lásky –

Derkety. Derketa, která byla současně i bohyní mrtvých, jež

provázela oblohou na křídlech půlnočního větru, sice podléhala v

kultovní hierarchii Setovi, ale její moc a vliv zdaleka nebyly

zanedbatelné. Kult Derketiných uctívačů se rozšířil daleko za hranice

Stygie a i v samotné Stygii se k ní obyčejní lidé obraceli mnohem

častěji a s větší důvěrou než k chladnému a strašlivému Setovi.

Nejvyšší Derketina kněžka města Khemi byla vládkyní velkých

tajemství. Bývala to vždy zasvěcená čarodějka a jako jediná žena

zasedala v Radě vládnoucích kněží.

„Dej si pozor, Nehekbo,“ prohlásil Tothapis tichým hlasem.

„My dva jsme sice spolupracovali už dřív, to ano, ale zdá se, že to v

tobě vyvolává sklon k neúctě.“

„Prosím o prominutí, můj pane,“ uklonila se, ale její hlas nebyl

ani v nejmenším pokorný. „Myslela jsem si jenom, že bychom

neměli záležitosti Velkého hada zdržovat.“

Jeho pohled na ní ještě chvíli uvázl. Ramwas na ni upíral oči

také. Nehekba nastoupila do svého úřadu mladá, uprostřed šeptaných

pověstí o jedech a v tajném boji o moc, který v Khemi zuřil, se

- 12 -

rychle přidala na tu správnou stranu. Stále ještě si zachovala

mladistvou krásu. Byla o něco vyšší než většina stygijských

šlechtičen, ale měla jejich štíhlost a stala se ztělesněním smyslnosti.

Oválný obličej s rovným nosem, dokonale řezané rty, velké oči barvy

temného bronzu pod nádherně klenutým obočím. Bezchybná pleť

měla barvu ambry. Vlasy černé jako uhel jí splývaly pod ramena a

svazovala je šňůrka fajánsových korálků. V této chvíli měla na hlavě

nasazenou obřadní korunu v podobě rozvíjejícího se lotosu a na sobě

poloprůsvitné bílé roucho. Svrchní plášť nechala u vchodu. Prsteny a

bohatý závěs mezi ňadry byly pouhé ozdoby. Na krku jí visel na

stříbrném řetízku talisman v podobě malého zrcátka.

„Dobrá,“ řekl nakonec Tothapis. „Řeknu vám, co mi náš Pán

noci odhalil.“

Jeho vyprávění bylo stručné a jasné a jediné, co kněz vynechal,

byla zmínka o strachu, který několikrát ucítil. „Dokud se loď

nedostane blíž k nám, nemůžeme nic udělat ani s větry a bouřemi,“

končil, „a i potom toho nebude mnoho. Jestli jsem dobře odhadl

jejich polohu, bude jim trvat alespoň čtrnáct dnů, než doplují tak

daleko na sever, aby se nám ocitli nablízku, a navíc plují proti

pobřežnímu proudu. Jestli chtějí docílit alespoň trochu slušnou

rychlost, budou se muset držet daleko od pobřeží. Zbývá nám tedy

alespoň tolik času na to, abychom se připravili a vymysleli nějaký

plán.“

„Co může dokázat jedna jediná pirátská loď, pane?“ užasl

Ramwas. „Námořní doprava ani obchod nejsou pro Stygii životně

důležité, i kdybychom předpokládali, že by ji nedostihly a nezničily

naše válečné lodi.“

Tothapisovy oči zabloudily do stínů. „Z jakéhosi neznámého

důvodu je barbar, který přišel na palubu té lodi, pochodní, s jejíž

pomocí by mohl osud rozžehnout neuhasitelný požár.“

Voják se otřásl a povzdechl.

„Jestliže je to ale pravda,“ vmísila se do řeči Nehekba, „pak by

právě naše činy mohly být tou jiskrou, která zapálí pochodeň.“

Tothapis přikývl. „Jistě. Ale jestliže budeme sedět s rukama v

klíně, pak ji zapálí něco jiného a my nebudeme dost blízko, abychom

ji stačili vzít a včas uhasit ve Styxu. Ten který se plíží nocí se mi

- 13 -

nezjevil zbytečně.“

Obrátil se k Ramwasovi. „Teď poslyš, proč jsem poslal právě

pro tebe. Při nekromantických obřadech jsem se dozvěděl tvé jméno,

což stačilo k tomu, aby o tobě moji služebníci zjistili mnoho dalších

věcí. Zjistili také, že už ses v minulosti s Belit setkal a stále ještě máš

v majetku cosi, co by ji mohlo přilákat. Tím bychom mohli získat i

určitou moc nad Conanem.“ Ústa se mu zkřivila pohrdáním. „Na

vlastní oči jsem viděl, jak je na ní závislý a co k ní cítí už teď. Po

čtrnáctidenní společné plavbě bude úplně ztracen.“

Nehekba sklopila dlouhé řasy. „Vypadá to, že ten muž je velice

zajímavý,“ skoro vydechla. „Mohl bys nám ho popsat podrobněji,

můj pane?“

„I tu Belit, pokud smím prosit,“ připojil se k ní Ramwas.

Tothapis začal oba námořní dobrodruhy popisovat. Když

skončil, zamnul si voják bradu a pomalu řekl: „Ten popis je přesný,

nemůžu se mýlit. Je to jedna z mých bývalých otrokyň. Zajal jsem ji

spolu s jejím bratrem na otrokářské výpravě, kterou jsem uspořádal

na jih, zhruba před třemi lety. Většinu chycených černochů jsem

prodal, ale tyhle dva bílé jsem si nechal a dodnes toho lituju. Tu snad

zplodilo samo peklo, zakrátko utekla. Zabila při tom mého nejlepšího

služebníka. A ten její bratr není o nic lepší.“

„Zjevení mi o něm řeklo jen málo, a proto jsem ti vzkázal, abys

ho přivedl s sebou,“ přikývl Tothapis. „Řekni mi o něm něco víc.“

Ramwas pokrčil rameny. „Je to Shemita, jmenuje se, hm-mm,

Jehanan. Silný, chytrý a intrikuje – je nebezpečný. Neustále se

pokouší o útěk, ale to se mu nedaří. Opakované bičování, ani to, že

jsem ho dal mnohokrát zavřít do černé truhly, na něj nemělo

nejmenší vliv. Nedávno zabil holýma rukama dozorce, který ho

trestal bičem. Došel jsem k názoru, že z něj nikdy nebude otrok,

kterého bych mohl použít, a tak jsem ho dal pro výstrahu veřejně zbít

holí před ostatními otroky. Odborník, který to provedl, se ve svém

řemesle opravdu vyzná, takže následkem svých zranění bude ten

vzpurný chlap trpět celý život strašlivými bolestmi. Pak jsem ho

pronajal kamenickému mistru v lomu u pyramidy. Tam jsou na ty

nenapravitelné případy zvyklí.“

Nehekba si rukou přejela tvář. „Nemohli by ho sem přivést,

- 14 -

abychom si s ním promluvili?“ zeptala se.

„To je opravdu naprosto zbytečné, má paní,“ ujišťoval ji

Ramwas. „Podle toho, co mi řekli, ho nezkrotila ani ta strašlivá

bolest. V posledních dnech sice pracuje celkem bez potíží, ale to jen

díky tomu, že otrokům v kamenolomu se řetězy nesundávají ani na

noc. Mám dojem, že by mu udělalo radost, kdyby nám mohl

vzdorovat, bez ohledu na to, jakému mučení bychom ho podrobili.“

„Mučení,“ ušklíbla se kněžka. „To je hloupý prostředek. Ráda

bych jej poznala.“

„Proto jsem také poslal pro Derketinu paní,“ vysvětloval

Ramwasovi Tothapis. „Ovládá umění, které se žádný muž nemůže

nikdy naučit. Ale myslím si, že to neznamená, že bychom sem

museli vodit páchnoucího otroka. Podívejte, ukážu vám ho tam, kde

je, Nehekbo.“

Rychle načrtl rukou ve vzduchu jakýsi symbol a zamumlal

několik slov. V šerém rohu místnosti se jakoby otevřela neviditelná

dvířka a trojice nahlédla do místnosti stráží. Bylo tam několik mužů,

povídali si nebo hráli kostky. Ale bylo vidět, že se mají neustále na

pozoru, dva z nich stáli u dveří s píkami opřenými o zem a s volnou

rukou zaháknutou za opaskem poblíž meče.

Muž, kterého hlídali, seděl na lavici u ozdobné zdi. Ve světle

lamp bylo vidět mladého muže střední výšky, s neobyčejně širokými

rameny a mohutným hrudníkem. Svaly na nohou a rukou se

podobaly lodním lanům. S výjimkou špinavé bederní roušky byl

docela nahý a řetězy, kterými byl spoután, byly pokryté rzí, špínou a

bílými skvrnami soli z potu. Nemyté vlasy a vousy měl snad

původně tmavohnědé, ale teď pod nánosem špíny úplně zčernaly.

Přeražený, špatně zahojený nos se točil na stranu, kdysi mužně hezká

tvář byla zjizvená a pokřivená a v ústech chybělo několik zubů.

Nesčetné jizvy mu křížem krážem pokrývaly celé tělo a kdysi

přelomená klíční kost byla úmyslně špatně napravena. Jeho nazlátlé

oči se však podobaly očím sokola.

Průhlednou brankou bylo slyšet i zvuk – chřestění kostek a

nevrlé vrčení hlídače: „Jak dlouho tady budeme ještě trčet? Já nevím

jak kdo, ale já nastupuju za svítání do služby.“

„Mlč,“ okřikl ho jiný. „Dnes v noci sloužíme velkým pánům.“

- 15 -

„A za to může tenhle,“ vyštěkl první strážný a ukázal palcem k

vězni. „Hej, ty! Proč už jsi dávno nechcípl, člověče? Málokdo vydrží

tak dlouho jako ty.“ S těmi slovy si odplivl vězni na bosou nohu.

Jehanan vyskočil. Řetěz mezi kotníky zazvonil. Bleskově zvedl

ruce nad hlavu a zdálo se, že svému trapiteli rozbije hlavu vlastními

okovy. Jenže v téže chvíli se mu o krk opřely hroty dvou pík. S

bezmocným vztekem se zase uvolnil. „Mě drží naživu pomsta, kterou

si chci vychutnat, až přijde můj čas,“ odpověděl stygijštinou se

silným přízvukem, zatímco se třásl zuřivostí. „Ale ty mi ani nestojíš

za to, abych ti to plivnutí oplatil.“

Otočil se. Freska na zdi za ním představovala Seta, který právě

přijímal procesí s oběťmi. Plivl na Hadího boha.

Strážci v místnosti, stejně jako Ramwas za zdí, vydechli hrůzou.

„Zadrž!“ vykřikla Nehekba. „Jestli je nezarazíš, zabijí ho,

Tothapisi!“

„Je to rouhač a svatokrádežník!“ odpověděl jí roztřeseným

hlasem kněz.

„Jsou horší tresty než smrt,“ připomněla mu Nehekba, „a kromě

toho ho ještě potřebujeme, v zájmu Pána, který vládne v temnotách.“

Tothapis váhavě přisvědčil, udělal další gesto rukou a zvolal

rozkaz. „Dost! Nechte ho! Je prokletý!“ Strážní ho slyšeli. V úžasu

od Jehanana odstoupili a vězeň se na ně pohrdlivě ušklíbl. Tothapis

mávl rukou a průhledná dvířka zmizela.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se po chvilce mlčení.

Nehekba se probrala z chvilkového zamyšlení a usmála se

pomalým, skoro ospalým úsměvem. „Já z něj udělám přesně to, co

potřebujeme, můj pane.“

„Jak?“

„Ani bičováním, ani tím, že ho zamknu do těsné černé bedny a

postavím ho na polední slunce, nic takového. Ne, ať ho dopraví do

pevnosti Mantikora. Ať ho vykoupou, namažou vonnými mastmi,

slušně oblečou, dobře nakrmí a napojí vínem. Ať ho uloží na měkké

lůžko v krásném pokoji, kde bude vzduch chladný a voňavý. Až si

odpočine, navštívím ho. Brzo budeme vědět mnohem víc.“

Koutky Tothapisových tvrdých úst se na okamžik stáhly vzhůru.

„Právě něco takového jsem čekal, Nehekbo. Ať se stane.“

- 16 -

Znovu se obrátil k Ramwasovi. „Ty jsi důvěryhodný člověk,“

prohlásil. Hlas mu klesl téměř do šepotu. „Alespoň doufám, že jsi.“

Pohled druhého muže se nezachvěl. „Přísahám, že jsem, můj

pane,“ potvrdil, i když jeho hlas tak jistý nebyl.

Tothapis přikývl. „Výborně. Trest za neúspěch by byl strašný,

ale odměna za úspěch bude vysoká. Všechno, o čem jsme mluvili,

musí zůstat přísně tajné, alespoň dokud nezjistíme přesněji, o co se

jedná. Jinak bychom se mohli dostat do nepříjemností s různými

ambiciózními kněžími, a to nemluvím o státních úřednících, kteří

prorostli celou zemí jako obtížný korál. Na to je celá ta záležitost

příliš vážná a nesnese odklad.

To znamená Ramwasi, že se musíš stát mým agentem.“ Když

viděl mužův poplašený pohled, pozvedl ruku. „Neměj strach, s magií

nepřijdeš do styku, tedy skoro nepřijdeš. V tomhle naléhavém čase

nouze nutně potřebuji lidi, kteří budou schopni rychle a pružně řešit

vznikající potíže. V Luxuru nemám nikoho, koho bych se do celé

záležitosti odvážil zasvětit. Jenže je dost dobře možné, že tam budu

někoho takového potřebovat. Tím spíš, že všechno ukazuje na to, že

taiské povstání je nějakým způsobem spojeno s osudem toho

Cimmeřana a my musíme tohle spojení přerušit v zárodku. Býval jsi

tam často, znáš jak město, tak lidi a máš tam jistě autoritu. Stačí

jediné mé slovo Velkému generálovi a budeš převelen do Luxuru

jako ,zvláštní pověřenec‘. Zorganizuješ tam oddíl mužů, kteří budou

hlídat každé podezřelé místo ve městě.“

„Ale, můj pane,“ zakoktával se Ramwas, „vždyť Luxur leží

stovky mil proti proudu. I když nebudu šetřit koně a uštvu jednoho

po druhém k smrti, těžko tam dojedu dřív, než ta pirátská loď dorazí

k našemu pobřeží. A pak, ani ten nejrychlejší poštovní holub není

schopen –“

Tothapis ho přerušil jediným gestem. „Mlč a poslouchej. Budeš

cestovat na posvátné Okřídlené lodi. Pravděpodobně jsi o ní nikdy

neslyšel, ale ta tě dopraví do Luxuru za noc, den a noc. Na cestu se s

tebou vydá homunkulus, který může tvá slova mně a má slova tobě

tlumočit rychlostí myšlenky a bez ohledu na vzdálenost, která mezi

námi bude.“

Ramwas sice už lovil jak lvy, tak lidi, ale teď se neubránil

- 17 -

záchvěvu strachu.

Tothapis si toho všiml a uklidňoval ho: „Budeš mít před

odjezdem dost času vyřídit si tady všechno, co jsi měl v úmyslu.

Zbude ti i dost času na přípravy v Luxuru. Nejdříve si o tom však

budeme muset ještě několikrát promluvit, abychom oba věděli, co a

jak. A… Ramwasi, pamatuj, že čas obtíží je čas moudrých. Oni se

dostávají k moci a jejich jména budou zaznamenána v historii.

Cožpak by se ti to nelíbilo, Ramwasi?“

Nehekba se ve svém křesle protáhla jako had a tiše se pro sebe

usmála.

3. Ženská pomsta

„Pro mne skončilo štěstí,“ ozvala se Belit, „když se nad

obzorem objevila černá plachta.“

Stála s Conanem na horní palubě na přídi, vedle nádherné

příďové figury. Pod bezmračným nebem se tygří hlava leskla a zářila

barvami jako živá. Slunce se odráželo od mořské hladiny, po které se

hnaly modrozelené vlny s bílou hřívou. Poměrně silný vítr napjal

plachtu a poháněl Tygřici k severu rychlostí, při které od přídě

odstřikovaly fontány slané tříště. Galéra se chvěla jako živá bytost.

Lanoví zpívalo, země se už před několika hodinami ztratila z

dohledu, ale rackové, to zosobnění krásy a elegance, se plavidlu stále

ještě drželi v patách. Na dolní palubě se smáli a žertovali námořníci,

kteří spokojeně vykonávali své povinnosti.

Belitina duše se ale toulala daleko, na místech, které v ní budily

hrůzu. V duchu upřela pohled z paluby své lodi zpět, přes

nepřekonatelné míle času. Když jí Conan položil ruku kolem ramen,

nepřivinula se k němu jako mnohokrát předtím. Monotónním hlasem

pokračovala:

„Nejlepší bude, když začnu od začátku, i když vzpomínky, které

vystupují z hrobu, mi působí nesmírnou bolest. Můj otec se jmenoval

Hoiakim a žil ve městě Dan-Marcah na severním pobřeží Shemu,

poblíž argoských hranic. To město není velké, ale je svobodné a

nezávislé. V okolí je dost dřeva vhodného ke stavbě lodí, a proto

mnoho obchodníků z Dan-Marcahu vyplouvá na moře za obchodem.

- 18 -

Křivé uličky a taverny města jsou plné cizinců a v městských

chrámech vládne čistota a úcta k bohům.

Hoiakim se oženil se Shaapi a přivedl si ji na jih. Později

uzavřel spojenectví s kmenem Subů na Černém pobřeží a vybudoval

si na jejich území obchodní stanici. Subové byli především rybáři a

farmáři, i když se často vydávali i na lov do džungle a obchodovali s

vnitrozemskými kmeny. Proto mohli nabízet pestré a vzácné zboží –

kožešiny, drahé kameny, zlatý prach, vzácná tvrdá dřeva, podivná

zvířata a ptáky. Oni potřebovali železné nástroje a zbraně, látky,

koření, léky a podobně. Můj otec byl majitelem i správcem té

obchodní stanice.

Netrvalo dlouho a jeho vážnost mezi domorodci nesmírně

vzrostla. Nejen že byl fyzicky silný muž, vytrvalý, nepřekonatelný

lučištník, ale byl současně moudrý a spravedlivý. Domorodci si

zvykli chodit k němu na radu téměř s každou důležitější věcí a také

proto, aby je rozsoudil v jejich sporech. V těžkých a nebezpečných

dobách – v době vichřic, záplav, dobytčího moru, sucha nebo války –

byl vlastně náčelníkem kmene, jen mu tak neříkali. Náčelník proti

tomu nijak neprotestoval, protože stejně jako ostatní věřil, že v

Bangulovi neboli Vysokém, jak říkali mému otci, žije silné kouzlo.

Ani jejich medicinmanovi nevadilo, že matka Shaapi chodila mezi

lidi jako anděl – uzdravovala, pomáhala při porodech, učila ženy a

děti čistotě, konzervování potravin, zahradničení, pletení, hudbě a

jiným věcem, které jim vylepšovaly život.

Tam se narodil Jehanan a dva roky po něm i já. Vyrůstali jsme

mezi Suby, tuláky pralesů a vod, a učili se jejich přírodním

dovednostem a umění. Nestali se z nás ale divoši. Rodiče dohlíželi na

to, abychom měli vzdělání jako každý Shemita. Měli s sebou

knihovnu s velkým množstvím svitků a hudební nástroje, které

sloužily stejně tak nám jako jim. Doprovázeli jsme je na občasných

cestách domů. Kromě toho se u stanice často zastavovaly lodi, které s

námi pravidelně obchodovaly. Kotvily u nás i cizí lodi, které připluly

za obchodem nebo byly na výzkumných výpravách. Vůbec jsme

nebyli opuštění v divočině. Život se nám zdál skvělý.

Štěstí, které jsem cítila, rozkvetlo naplno, když –“ Belit sevřela

lodní zábradlí, až jí klouby zbělely, „– jsem se vdala. Bylo to na naší

- 19 -

poslední cestě do Dan-Marcahu. Jehanan do manželství nijak

nespěchal, místní dívky byly víc než dychtivé potěšit ho. Ale já – já

byla ještě panna a touha ve mně neustále rostla. Rodiče si přáli

vnoučata a pomocníka, protože stanice se zvětšovala a práce kolem

ní přibývalo. Ve městě vyhledali zprostředkovatele sňatků, který

nakonec našel vhodného mladíka. Ani jedni, ani druzí rodiče

nemuseli mne a Aliela příliš přesvědčovat, rychle jsme se do sebe

zamilovali. Můj manžel se vrátil na stanici s námi. Byl schopný a

poctivý a brzo si u kmene získal i on tu nejlepší pověst. Za rok

přinesla naše láska první plod, narodil se nám syn, náš maličký

Kedron. O tři měsíce později se na obzoru objevila černá plachta.“

Na pobřeží zpočátku zavládla radost. Návštěvníci byli vždycky

vítaní. Válečníci se rychle vyzbrojili oštěpy, luky, palicemi a štíty a

utvořili dlouhou řadu na pláži. Několikrát se stalo, že při tom

pohledu lodi rychle odplouvaly od pobřeží a tak vlastně dokázaly, že

tady jsou s nepřátelskými úmysly.

Belit nechala Kedrona v kolébce a spěchala ven za Alielem.

Celé okolí stanice bylo nádherné. Za pásem obdělaných polí, které

měli za zády, se proti zářivě modrému nebi rýsovala ostře zelená

hustá džungle. Nedaleko protékala říčka, která se vinula polem jamů

a prosa, podél ohrad, kde se pásl dobytek, a vlévala se do moře. U

jejího ústí se na pláži rozkládala vesnice. Nad kolovou hradbou bylo

vidět slámové střechy na slunci vybledlé do zlatova. I palisády

porostlé kvetoucím zimolezem vypadaly vesele, voněly a byly plné

bzučícího hmyzu. Obchodní stanice ležela o půl míle dál. Byla to

podlouhlá budova z nepálených cihel, obílená, s doškovou střechou a

kolem dokola obrostlá pestrobarevnými oleandry. Pláž byla z

křemenného písku a na slunci se oslnivě leskla. Říčka se vlévala do

zátoky, která poskytovala bezpečné a klidné kotviště. Všude jinde se

o pobřeží rozbíjel pěnivý příboj. Čerstvý západní vítr zpříjemňoval

vedro horkého dne. Jako štěbetavá duha kolem proletělo hejno

papoušků.

Bojovnící Subů se seřadili na pláži. Byli nazí, s výjimkou suknic

z trávy, péřových čelenek, náramků a korálkových závěsů, a jejich

černá těla se na slunci leskla jako naolejovaná. Z vesnice se vyhrnuly

- 20 -

štíhlé ženy a rozdychtěné děti a za nimi důstojně vyšli starší s

náčelníkem v plášti z leopardí kožešiny v čele. Až k Belit doléhaly

výkřiky a smích. Ve veselém rytmu se rozezněl buben.

Hoiakim a Shaapi už byli venku. Starší muž si pohladil

prokvetlý vous a jeho hlas zaduněl. „Co si myslíš o té lodi, Alieli?“

Zeť si plavidlo chvíli prohlížel. Loď se mezitím natočila bokem

k pobřeží a rychle se blížila. Byla velká, boky měla vysoké a oblé a

bylo jasné, že těch pár vesel, která se na boku pohybovala, bylo

používáno jen ke snadnějšímu manévrování. Od čáry ponoru ke

špičce stěžně byla černá, ale na vrcholu stěžně vlál rudý praporec. Na

přídi a zádi byly umístěny jakési podivné předměty. Na palubě

pobíhali lidé a slunce se odráželo od jejich zbroje.

„Podle tvaru a barev bude stygijská,“ rozhodl se nakonec Aliel.

„Řekl bych, že bude sama, Stygijci nejsou zvlášť dobří námořníci.

Mne by spíš zajímalo, co hledají tak daleko od domova?“

Belit najednou ucítila nejistotu. Slyšela o Stygii tolik strašlivých

věcí. Aliel si všiml její nálady, stiskl jí ruku a usmál se na ni.

Potěšená a uklidněná mu stisk oplatila.

„Možná že hledají vědomosti a moudrost,“ nadhodila Shaapi,

která vždycky hledala v lidech to nejlepší. „Říká se přece, že je to

národ filozofů.“

Hoiakim ji s láskou a pýchou pohladil po rameni.

Když se loď přiblížila ještě víc, viděli, že Alielův odhad byl

přesný. Posádku tvořili převážně Stygijci, ale objevili mezi nimi i

několik Shemitů a několik mužů skoro bílých – pravděpodobně

Argosánců. Ale proč byli všichni v plné zbroji? Helmy, meče, hrudní

pláty, štíty? V dnešních dnech už každý věděl, že vesnice Subů a

Hoiakimova obchodní stanice přivítá pohostinně každého poctivého

hosta. Válečníci na pláži zřejmě uvažovali stejně jako ona, protože se

jejich řady najednou sevřely. Ostatní obyvatelé se začali rychle

vracet k vesnici. Námořník na přídi vykřikl povel. Plachta i řetěz s

kotvou spadly téměř najednou. Loď zakotvila v zátoce, bokem ke

břehu.

Na palubě zazněla trubka. Několik mužů přiskočilo k těm

podivným předmětům na palubě. Byly to velké nádoby z polévaného

vypalovaného jílu a ležely na kovových mřížích, pod nimiž hořel

- 21 -

oheň. Na hrdlech měly nasazeny dlouhé ohebné rukávy z kůže.

Stygijci namířili rukávy k pobřeží a všichni se drželi za nimi proti

větru. Pak vytáhli z ústí rukávů ucpávky.

Z každého rukávu se vyvalil hustý mrak černého dýmu. Muži na

pláži se chytali za hrdla, potáceli se, odhazovali zbraně a padali do

písku. Slaboučký pramínek kouře se donesl až k Belit. Zatočila se jí

hlava, ale poryv větru naštěstí kouř odnesl a nevolnost ji rychle

přešla.

„Ishtaro, pomoz nám,“ vykřikl Hoiakim. „Jsou to otrokáři a

kouř, který pouštějí do vzduchu, obsahuje drogu, která nás má oslabit

a zabránit nám v odporu!“ Vytasil krátký meč. „Alieli, odveď ženy a

děti do bezpečí.“ Rozběhl se k vesnici. „Ke mně, Subové, ke mně a

do boje!“

Nádoby se vyprázdnily a kouř se rychle rozptýlil. Z paluby spadl

můstek, po kterém se vyhrnuli nepřátelé. Bleskově vytvořili na pláži

skupinu a zaútočili. Na písku pláže jim nikdo nevzdoroval, zůstali

tam jen bezmocní muži, které zasáhl omamný kouř. Stygijci a jejich

spojenci vyrazili k vesnici.

Jako ve snu pozorovala Belit otce. Pobíhal kolem a snažil se

sešikovat zbylé bojovníky. Slyšela, jak volá na náčelníka: „Ugendu,

rychle zažeň lidi dovnitř a zavřete bránu, u Adonise!“

Zezadu přiběhl Jehanan. Lovil u říčky ryby a celou cestu ke

stanici se hnal tryskem. „Ne!“ vykřikla Belit na bratra, kterého

obdivovala. „Uteč!“ Neslyšel ji a vrhl se na pomoc Hoiakimovi.

Zbývající Subové se pustili do boje.

Belit viděla, jak ze zástupu vojáků vystoupil argoský lučištník.

Se strašlivou pomalostí nasadil šíp na tětivu, natáhl luk a zamířil.

Opravdu slyšela zadrnčení tětivy? Šíp zasáhl a Hoiakim padl k zemi.

Slabým pohybem se pokusil vytáhnout z hrudi šíp, ale ruka mu klesla

a zůstal nehybně ležet.

Jehanan zuřivě vykřikl. Šílený bolestí a vztekem se vrhl na

Stygijce. Obklopili ho. Belit viděla, jak se zvedají a dopadají násady

pík.

Většina zmatených černochů rychle podlehla útoku vojensky

vedené jednotky. Otrokářům se podařilo doběhnout k vesnici dřív,

než obyvatelé zavřeli bránu. Velitel postavil u vchodu několik

- 22 -

strážných, a tak vlastně zajal všechny obyvatele uvnitř. Zbytek

útočníků se rozběhl po okolí a honil domorodce, kterým se podařilo

uprchnout.

„Otec,“ vzlykla Belit, „a Jehanan!“

Aliel s ní zatřásl. „Musíme uprchnout,“ procedil mezi zaťatými

zuby. „To je poslední rozkaz, který mi otec dal.“

Kdesi daleko v koutku mysli se jí vybavilo, že podle jakési

smlouvy by jim, Shemitům, nemělo hrozit zotročení, ale k čemu jsou

za války dobré smlouvy? Když je otrokáři chytí, kdo se o tom dozví?

Kdo se za ně postaví? „Kedron!“ vydechla.

Shaapi vyšla z domu s vnukem v náručí. Tvářičku dítěte

skrápěly její vlastní slzy, ale hlas měla klidný. „Musíme se rychle

dostat do džungle a tam se ukrýt, dřív než si nás všimnou. Takových

jako my bude víc. Potom se můžeme všichni vrátit zpět a uvidíme.“

Lásku k těm třem cítila Belit jako chladivý déšť. Alespoň zčásti

zmírnila výheň nenávisti, kterou v ní vzbuzovali útočníci, k lidem,

kteří jí zabili otce, zajali bratra a zničili celé její štěstí. Vběhla do

domu, strhla se zdi oštěp a vrátila se na verandu. Vyrazili napříč přes

pole. Jakýsi hluk ji přiměl se ohlédnout. Srdce se v ní zastavilo.

Zahlédli je čtyři nájezdníci a pustili se za nimi.

Shaapi najednou zůstala stát. Belit jí zůstala bezmocně po boku

a Aliel je zoufale pobízel kupředu. Shaapi zvedla prošedlou hlavu.

„Ve svém věku jim nikdy neuteču,“ prohlásila, „a Hoiakim by stál

před Ishtařinou tváří sám.“ Podala vrnícího chlapečka Belit. „Běžte,“

pobídla je. Z opasku vytáhla nůž. „Hodně štěstí, moje děti!“ Čepel

zableskla. Vytryskla jasně červená krev. Shaapi si klekla mezi obilné

klasy a slábnoucím hlasem začala zpívat modlitbu umírajících. Hlas

však rychle utichl.

„I já to pro tebe udělám, má milovaná, když nebude zbývat nic

jiného,“ odpřisáhl Aliel své ženě. „Ale teď spěchejme!“

Prchali dál. Byli mladí a tělesně zdatní a byli by snadno uprchli

pronásledovatelům v těžké zbroji. Jenže žádný smrtelník není

rychlejší než olověná koule z praku. Najednou se ozval praskavý

zvuk a Aliel padl k zemi. Temeno hlavy měl rozdrcené na padrť.

Laskavé klasy se zavlnily ve větru a zakryly Belit ten strašlivý

pohled. S Kedronem v levé a oštěpem v pravé ruce prchala dál.

- 23 -

Něco ji se strašlivou silou udeřilo do levého stehna. Další střela

z praku. Zapotácela se, podařilo se jí však udržet rovnováhu, ale

okamžitě zjistila, že ji noha sotva unese. Velice opatrně položila

oštěp na zem, povolila kazajku a na okamžik přitiskla dětská ústa k

mlékem nalitému prsu, aby tak synovi dala poslední dar. Nakonec

dítě položila na zem, pevnýma rukama uchopila oštěp a osvobodila

jeho malou duši.

Pak s napřaženým oštěpem čekala.

„Jednoho jsem zabila a další dva zranila,“ vyprávěla Belit

Conanovi. „Byla to chyba, měla jsem udělat to, co udělala matka.

Nakonec mě přemohli.“

Přitiskl ji k sobě.

„Zbytečně bych ti vyprávěla, co se stalo potom,“ pokračovala po

chvíli. „Na zpáteční plavbě mi dali pokoj a tam se mi zahojily

alespoň rány na těle, i když ne na duši. Koneckonců se ze mne stalo

drahocenné zboží. Právě tak jako z Jehanana a z těch našich přátel,

které se otrokářům podařilo pochytat. Byla jsem však uvězněná

zvlášť a skoro jsem je neviděla. Slyšela jsem, že mnoho z nich cestou

onemocnělo a zemřelo, přímo v té příšerné díře v podpalubí, kde je

věznili v řetězech.“

Hlas měla ochraptělý. „Nakonec jsem zjistila, že to nebyla běžná

otrokářská výprava. Bylo to takové jednorázové dobrodružství.

Stygijský aristokrat, jmenoval se Ramwas, došel na základě různých

zpráv o kmeni Subů a vyprávění o naší obchodní stanici k názoru, že

by se podobný nájezd vyplatil, a to jak na zboží, tak na otrocích.

Jenže taky věděl, že se dovedeme bránit, a proto si zajistil to zvláštní

vybavení.“

Conan se otřásl. Bez ohledu na lítost, kterou cítil k Belit, se do

popředí prodral jeho válečnický duch. „Proč se ta mlha spánku

nepoužívá ve válkách?“ zeptal se.

„I v malém množství je poměrně drahá,“ odpověděla Belit.

„Připravuje ji prý jeden malý kmen obyvatel močálů v Zembabwei.

Vaří ji z jakéhosi podivného, jedovatého ovoce, které se jinde

nevyskytuje. Ramwasovým agentům se podařilo zajistit zásobu na

ten jediný nájezd za nízkou cenu, takže se výprava vyplatila. Zjistili

- 24 -

totiž nějaké strašlivé tajemství z minulosti náčelníka toho malého

kmene a vydírali ho s tím, že to prozradí v kmenové radě. Ale i tak

příprava potřebného množství plynu trvala několik měsíců.“

„Jak to všechno víš?“

„Řekl mi to jednou sám Ramwas, když se opil a chtěl se

chlubit,“ povzdechla si. „Většinu otroků prodal v dražbě, ale

Jehanana a mne si nechal sám. Jehanan měl pracovat jako otrok na

plantáži. Tak tak jsme se stačili obejmout na rozloučenou, než nás od

sebe odtrhli. A mne – mne Ramwas uvěznil ve svém harému. Nejdřív

– nestál o žádné potíže – mě svěřil čarodějce, která kouzly způsobila,

že jsem se stala neplodnou. To, co se mnou udělal, mi nezanechalo

žádné jizvy na kůži, ale – oh, Conane, – na bolest těch dnů bych

mohla zapomenout, jenže bolest z toho, že nemohu porodit tvé dítě,

mě bude pronásledovat až do smrti!“

Cimmeřan zaťal zuby, až mu naběhly svaly na čelistech. Měl

chuť něco rozdrtit, zničit. Navzdory tomu však k sobě Belit něžně

přitiskl a otřásl se.

Zasmála se podivným krátkým smíchem. Znělo to jako

spokojené štěknutí vlčice. „Moc si se mnou neužil,“ pokračovala.

„Skoro jsem mu vyškrábala oči. Stěží se mu podařilo s křikem utéct.

Protože bič nechává jizvy, dal mi násilím mezi zuby vpravit šťávu

rudého lotosu, po níž lidské tělo ochrne na celé hodiny. Ale nedělal

to často.“

„Myslím, že doufal, že tě změní,“ zašeptal Conan. „Jsi přece tak

krásná…“

Belit pokrčila rameny. „Možná. Ale tak nebo onak, za nějakou

dobu jsem došla k názoru, že dělám chybu, když toužím po smrti. Jak

by se mohl pomstít mrtvý? Ne, rozhodla jsem se, že použiju mozek a

dokážu, že za Hoiakimem, Shaapi, Alielem i malým Kedronem

poputuje hodně otroků, aby jim měl kdo sloužit.“

Závan větru rozkýval loď a plachta zapleskala.

„Ramwas se chystal na obchodní cestu do Khemi,“ pokračovala

Belit. „Nikdy jsem netajila, jak ho nenávidím. Nemohla jsem se

přinutit k předstírání nějakého citu, ale nakonec se mi podařilo zastřít

svou nenávist natolik, že mě vzal s sebou. Věděla jsem samozřejmě,

že Khemi je velký přístav…“

- 25 -

Měsíc vycházel a rudé nebe na západě pomalu tmavlo. Ulici pod

úzkými okny, kterými proudil dovnitř tolik vítaný chlad, zaplavovalo

ticho. Mřížemi v oknech bylo vidět nafialovělou oblohu a jasně zářící

večernici.

Uprostřed místnosti potažené rudým sametem vstala Belit z

gauče, na kterém až dosud nehybně čekala. Na nedalekém stolku

stála váza plná bílých lilií. Květy vytáhla z vázy a hodila je na zem.

Hrdlem vázy udeřila o stůl a se zubatým koncem v ruce se tiše

přesunula ke dveřím.

Pěstí druhé ruky začala bušit do drahého dřeva. „Otevřete!“

zasténala. „Pošlete pro ranhojiče, umírám!“

Cvakla odsunovaná závora a silné dveře se rozletěly dokořán.

Světlo z chodby ozářilo obrovského strážného eunucha. Rukou sice

svíral rukojeť meče, ale na tváři ani v hlase neměl žádné podezření,

když se jí ptal: „Co chceš, ženská?“

Belit se široce usmála. „Tohle!“ oznámila mu a vrazila mu

zubatý střep plnou silou do krku.

Otočila zbraní v ráně. Eunuch se pokoušel ustoupit, ale Belit se

k němu tiskla a postupovala s ním, tlačila na střep a točila s ním v

ráně. Obrovi se z hrdla dralo jen tiché bublání. Nakonec klesl na

kolena a pak upadl na břicho. Okolní stěny a podlaha zrudly krví.

„Kdybys tak byl Ramwas,“ zatoužila, když znehybněl. Jenže čas

běžel. Vytáhla mrtvému z pochvy zambulský scimitar a tiše se

vydala ke schodišti. To bylo osvětlené několika lampami. Plameny se

v šachtě schodiště zmítaly a kroutily a vrhaly na stěny strašidelné

stíny. Belit se rozběhla dolů. U paty schodiště, kde se otvírala malá

branka do vnějšího světa, stál druhý strážný. To nebyl eunuch, ale

voják, v helmě, hrudním pancíři, kožené suknici a náholenicích. V

ruce držel píku, u boku se mu houpal meč. „Stůj!“ vykřikl. Slovo se

ozvěnou odrazilo od stěn nevelké místnosti.

Belit ukrývala scimitar za zády a usmála se na vojáka tak, jak se

smávala na Aliela. „Mohu ti pomoci, aby opravdu stál, vojáku,“ řekla

tichým, chraptivým hlasem. „Bude to pro mne opravdové potěšení,

víš, my děvčata se v harému začneme brzy nudit.“

Voják, napůl zmatený a napůl rozdychtěný, o krok ustoupil.

- 26 -

Bleskově zvedla zbraň a zaútočila.

Kdyby měla víc štěstí, byla by jej zabila. Uskočil ještě o kus,

obratně se vyhnul svištící čepeli a zvednutou násadou píky odrazil

druhou ránu. Belit švihla čepelí stranou a zaťala mu ji do stehna.

Začal křičet o pomoc. Sehnula se a jako kočka se mu prosmekla

pod pozdviženou píkou. Sekala napravo nalevo. Nakonec píku

upustil. Kdyby se uklidnil a myslel, mohl se jí ubránit – ale při

pohledu na krásnou ženu, která se na něj vrhá se smíchem na rtech a

pohrdá při tom smrtí, v něm vzbudil hrůzu. A Belit byla skvělá

šermířka, hodiny a hodiny cvičila s otcem a pěšky lovila býky a lvy

na savanách Kushe.

„Čarodějka, je to čarodějka,“ zaječel vyděšený voják a pokusil

se vytáhnout vlastní čepel. Dřív než mohl zbraň vytáhnout, zasáhla

jej Belit do zápěstí a ruka mu klesla k boku. Pokusil se znovu

vykřiknout, ale Belitin meč mu proťal hrdlo.

„Vyrazila jsem ven,“ pokračovala Belit ve vyprávění. „Bylo mi

úplně jedno, co mě tam čeká. Rychle se snesla noc a já se začala cítit

trochu bezpečněji.

Začala jsem hledat přístav. Když jsem se do něj dostala, zabila

jsem jednoho strážného a ukradla nevelkou feluku. Stihla jsem odliv

a ten mě odnesl na širé moře.

Víš, nedělala jsem si žádné naděje, toužila jsem jen a jen po

pomstě. Čekala jsem, že mě zabijí na útěku, a když se to nestalo, dost

mě to zaskočilo. Dobrá, řekla jsem si, stanu se Derketinou harfou,

budu lákat muže a posílat je do jejího království.

Několik hodin jsem snila o tom, že se mi podaří doplout do Dan-

Marcahu. Jenže bohové mi brzy zjevili svou vůli. Jižní proud je silný

a bez silného větru v zádech, sama na malé plachetnici, jsem neměla

žádnou naději s ním bojovat. Ale při tom jsem na palubě našla

slušnou zásobu potravin i vody – byl to snad osud?

Nakonec jsem se tedy vydala nazpět k Černému pobřeží a

doufala, že tam najdu alespoň některé z našich Subů.

Ti, kteří se zachránili, se po odplutí lodě vrátili do vesnice.

Zbylo jich málo, byli oslabení, a tak se stali vítaným cílem pro

sousední kmeny, které je přepadaly s úmyslem loupit a získat otroky.

- 27 -

Jako Bangulova dcera jsem jim pomohla získat alespoň částečně

nazpět postavení mezi ostatními kmeny.

Jenže mi bylo jasné, že než se Subové stanou znovu tím

mocným národem, uběhne mnoho času. A já… já si chtěla vyřídit

své účty.

Po nějaké době k nám připlula shemitská loď, aby zjistila, zda se

s námi dá znovu začít obchodovat. Dali jsme dohromady zboží, které

jsme sehnali, slonovinu, opice, pávy, všechno do posledního, a

nevzali za ně vůbec nic. Poslala jsem po kapitánovi objednávku na

stavbu a vystrojení válečné lodi a cena zboží ji měla zaplatit. A

skutečně za nějakou dobu připlula – byla to tahle loď, moje krásná

pomstychtivá Tygřice, naše Tygřice, Conane. Subové byli vždycky

dobří námořníci a stačil jim jen krátký výcvik, aby se ji naučili

dokonale ovládat. Jsou právě tak skvělí válečníci a každý z nich se

má za koho mstít. A navíc každý ukořistěný náklad, který přivezou

domů, pomáhá jejich kmeni dosáhnout bývalé slávy.

Jsem Bangulova dcera. Půjdou za mnou, kamkoliv je povedu. A

teď budou následovat i tebe, Conane.“

Její klid najednou zmizel jako kouzlem. Ještě pevněji sevřela

lodní zábradlí, prohnula se v zádech a s tváří pozdviženou k nebi

vykřikla: „Stygie, Argosi, ano i mnozí v Shemu a Kushi, kolik zla

jste napáchali! Já, dcera Hoiakima a Shaapi, Jehananova sestra,

Alielova žena a Kedronova matka, vás proklínám! Kéž by vás

navěky pohltil oheň pekelný!“

Conan ji přitáhl k sobě. „Má drahá,“ utěšoval ji, „ublížili ti a

přál bych si být v té chvíli s tebou, abych tě mohl bránit s mečem v

ruce. Ale teď jsem tady a můj meč poslouží alespoň tvé pomstě!“

Belit se mu přitiskla na hruď a rozplakala se. Později k němu

zvedla pohled a medově hnědé a ledově modré oči se zahleděly do

sebe. „Conane, od chvíle, kdy nás přepadli, jsi první muž, kterému

jsem se dobrovolně dala. Cítím, že s tebou se mi vrací nové štěstí a

nová naděje.“

„A mně s tebou,“ řekl téměř neslyšně.

Zabořila mu ruku do vlasů. „Nejdřív pomstu. Ale pak společný

život, pokud to žárliví bohové dovolí.“

- 28 -

4. Dcera svobodného lidu

Styx pramení kdesi daleko, v neznámých krajích na jihu. V

místě, kde se na své cestě k moři stáčí ostrým ohybem k západu, leží

nejvzdálenější, severovýchodní cíp stygijské říše. Na jih od něj se

vypínají příkré výšiny a za jejich nejvyššími vrcholy klesá kraj příkře

k hranicím primitivního, ale mocného keshanského království. Ty

výšiny a pohoří tvoří provincii Taia.*2

Stygijský Shuat, který velel oddílům guvernérovy milice v boji

proti vzbouřeným domorodcům, vedl svůj oddíl podél řeky Helu.

Řeka se rychle drala širokým údolím, spěchala k severu, aby se

nakonec vlila do mohutného Styxu. Krajina kolem ní byla

nejúrodnější částí celé provincie. Kolem ní žili Taiánci, jinak

pastevci a kočovníci, na farmách a zemědělských usedlostech. Řeka

představovala hlavní tepnu obchodu i civilizace. Nebo přesněji

řečeno tak to aspoň bývalo. Teď však za Shuatovými zády zůstávala

jen spoušť. Z pobořených hliněných domků s doškovými střechami

stoupal k nebi temný dým, datlové palmy a pomerančovníky byly

pokáceny, kolem mrtvých se slétali supové a ti lidé, kteří zbyli

naživu, se potáceli v řetězech k řece, po které budou dopraveni na trh

otroků v Luxuru. Pravý břeh zatím zůstal ušetřen, ale i na něj dojde.

Shuat byl velký muž s tvrdou tváří a jel v čele oddílu. Po levici

mu klusal praporečník, nad jehož hlavou vlál odznak Shuatova úřadu

a hodnosti – hadí praporec. Hned za ním jel jeho válečný vůz,

obklopený muži osobní gardy. Pak následoval vlastní oddíl, který

postupoval kupředu v oblacích prachu, za dunění bubnů a zvonění

postrojů a podkov. Kus před nimi se cesta zvedala příkře vzhůru a

údolí se zužovalo do úzké rokle. Svislé stěny byly z narudlého

kamene a ostře se rýsovaly proti jasnému nebi. Pálící slunce jim stálo

skoro nad hlavami. Proud řeky v soutěsce pěnil a hučel.

Zprava dohonil Shuata pobočník, přitáhl koni otěže a připojil se

ke svému veliteli. „Pane, kapitán Menemhet žádá rozkazy, které se

týkají místa, kde se dnes večer utáboříme.“

„Cože?“ vyštěkl Shuat. „Teď? Vždyť je sotva po poledni!“

2 Viz mapu otištěnou v časopisech Poutník č. 1 a 2, vydaných Klubem Julese

Vernea v r. 1991.

- 29 -

Pobočník ukázal dopředu. „Můj pane, víte dobře, že soutěska je

velmi dlouhá. Nestačíme ji do večera projít. Dovolil bych si uctivě

poznamenat, že to není dobré místo, pokud by se na nás nepřítel

rozhodl zaútočit.“

„A já doufám, že se to stane.“ Když si Shuat všiml překvapení

na pobočníkově tváři, milostivě pokračoval. „Napadlo tě vůbec, proč

ničíme všechno, co nám přijde pod ruku, místo abychom za sebou

nechávali jenom posádky, které by udržovaly pořádek, jak se to

dělalo při minulých povstáních? Údolí samo zaplatilo na daních víc,

než celý zbytek téhle mizerné provincie. Jenže mnohem větší

význam mělo pro ty v horách, jednak jim dodávalo většinu

potřebných věcí a potravin, ale především pro ně představuje

posvátné místo jejich historie. Kdybychom údolí nezničili, dostali by

horalé další přísun potravin, které by jim propašovali příbuzní z údolí

a jejich malé bandy bychom mohli v horách pronásledovat celé roky.

Takhle je jistě v nejbližší době zoufalství a nenávist přinutí k

přímému útoku. Oddíl, který se utáboří v podobné pasti, jako je ta

rokle, by mohl vyvolat právě takový útok.

Kdyby se to skutečně stalo, není třeba se bát. Nejsem tak

hloupý, abych je začal pronásledovat. Odrazili bychom útok a

spořádaně ustoupili. Naši muži jsou skvěle vyzbrojeni a jsou zvyklí

na boj zblízka. Útočníci by utrpěli mnohokrát větší ztráty než my. To

je můj plán.“

„Není na mně soudit moudrost svého velitele,“ odpověděl

pobočník s pochybami.

Shuat se krátce zasmál. „Ale soudíš. Souhlasím s tebou, že by

nás tahle akce mohla přijít dráž, než kdybychom vzbouřence honili

po horách jako kdykoliv předtím. Ale i já jsem dostal své rozkazy.

Povstání musí být potlačeno co nejrychleji a to bez ohledu na to, za

jakou cenu. Podle toho jsem také vypracoval své plány a guvernér

Wenamon je odsouhlasil. Nic jiného by se ani neodvážil udělat.“

„Pane?“

Shuat se zachmuřil. „Mé poslední rozkazy přišly před krátkou

dobou z Khemi a na cestě sem byly ještě podepsány králem v

Luxuru. Přivezla je kouzelná loď, která sem z Khemi doplula za

necelé tři dny. To jsem zjistil podle data na dokumentu. Potvrdil mi

- 30 -

to i kněz – čaroděj Hakketh, který byl na palubě a teď čeká v Seyanu

na mé hlášení o výsledku trestné výpravy.“ Shuat udělal rukou

znamení. „Neptám se, proč celá ta záležitost tolik spěchá. Před věštci

Velkého Seta člověk nehledá důvody. Ukloníš se a poslechneš.“

Přestože byl teplý a slunečný den, pobočník se zachvěl.

Nahoře nad roklinou se vlnila divoká krajina až k narudlé stěně

hor, které se rýsovaly na jižním obzoru. Pláň byla až na několik

pokroucených tamaryšků a akátů porostlá jen hustou trávou a

pichlavým křovím. Největší z bludných balvanů domorodci už dávno

roztloukli na náhrobní kameny, které teď stály v místech, kde byli

pohřbeni mrtví hrdinové. Mezi hroby se popásaly antilopy. Přesunuly

se sem po tom, co lidé odehnali krávy a kozy dál do hor.

Když se přiblížila skupina válečníků, daly se antilopy na útěk.

Tihle muži byli Taiánci, vyšší, štíhlejší a tmavší pleti než Stygijci.

Byli skoro hezcí, měli sice širší nosy a plné rty, ale klasicky

pravidelné rysy, černé rovné vlasy a pečlivě vyholené tváře. Většina

z nich měla na sobě jen silně nařasený přehoz v barvách svého klanu,

stažený v pase do suknice. Horní část, přehozená přes levé rameno,

sloužila v noci současně jako přikrývka, do které se majitel zabalil.

Hlavními zbraněmi byly dýky, oštěpy, praky, luky a sekery. Někteří

z nich však měli u pasu krátké stygijské meče nebo dokonce zahnuté

východní čepele. Mnozí z nich nesli také velké obdélníkové štíty z

mačkané kůže, které jim sahaly od kolen po bradu, a na většině štítů

byl jasnou barvou namalován symbol slunce.

Ausar, jejich náčelník, je vedl dlouhým pravidelným krokem

rozeného horala. Vlasy měl prokvetlé a v obličeji se mu ukazovaly

vrásky, na těle mu však nebylo vidět jedinou známku času. Jeho zjev

byl trochu výjimečný i na místní poměry. Byl oblečen do lví kůže a

na pásce, která mu stahovala vlasy nad čelem, se leskl zlatý symbol

slunce. Kromě dýky za pasem nesl v ruce válečnou sekeru. Topůrko

bylo skoro metr dlouhé a těžká čepel vybíhala na opačné straně do

ostrého hrotu.

Když skupina dorazila k okraji soutěsky, náčelník pokynul

mužům, aby se drželi dál od kraje, a sám se s největší opatrností

připlížil ke srázu. Ze stínů a šera, halících dno rokle, se k němu nesl

- 31 -

řev proudu. Když se otočil po proudu, zaslechl jiné zvuky, zahlédl

záblesk kovu a na tváři se mu objevil zachmuřený úsměv.

Zvedl se na nohy a vrátil se ke svým mužům. Bylo jich několik

set a všichni se shlukli těsně kolem něj, aby ho slyšeli. „Je to tak,“

přikývl. „Zvěd se nemýlil. Stygijci skutečně táhli dál a teď se

utábořili přesně tam, kde se nám to hodí nejlépe. To místo vypadá

jako nejlepší tábořiště široko daleko, protože prostor mezi útesem a

říčním břehem je tam nejširší. Ale i tak je tábor velice dlouhý. Helu

se v tom místě sice zužuje, ale její proud je o to prudší a hlubší.

Takového Stygijce ve zbroji stačí jednoduše shodit do vody a už

nikdy se na břeh nedostane.“ Pozvedl sekeru. „Žádný pokřik, zatím

žádné nadšení, nechci je zbytečně varovat. Rozhodl jsem se, že na ně

zaútočíme!“

Bojovníci pozvedli zbraně v tichém nadšení a paprsky

zapadajícího slunce se rudě odrážely od modravé oceli.

„Můj plán je takový,“ pokračoval Ausar. „Mají nad námi

početní převahu, ale my se vrhneme za hlavu toho hada, kterého

představují. Oddělíme od nich menší část a tu pobijeme. Kdyby tak

Mitra dal a byl mezi nimi i jejich velitel! Část našich mužů mezitím

vytvoří obrannou linii napříč břehem a bude odrážet zbytek nepřátel.

Na další řeči není čas – čest krýt nám záda tedy svěřím mužům z

klanu Yaro. Jakmile se setmí, ustoupíme vzhůru po stěnách – ti

neohrabaní panáci se nás ani neodváží pronásledovat. Zítra pak

zjistíme, jak jim znovu uškodit. Tak a teď ve jménu Mitry – za Taiu

– kupředu!“

Vydal se souběžně s okrajem soutěsky. Po boku se mu objevila

nejmladší dcera Daris a bez obtíží s ním udržovala krok. Svobodné

ženy se často vydávaly po boku otců a bratrů na lov i do válek. Byl

vysloveně nešťastný, když se rozhodla vydat se s ním i na tuhle

výpravu, ale její sestry měly rodiny, bratři se účastnili jiných tažení a

z toho důvodu jí nemohl účast na nájezdu dost dobře odepřít.

„Drž se zpátky,“ přikazoval jí. „Jsi skutečně skvělá lučištnice,

ale tady se jedná o boj zblízka, muž proti muži, a nezapomeň, že

někteří z nich si vůbec nesundají brnění.“

V ruce se jí zableskla široká dýka. „Jsem dost silná a chytrá,

abych věděla, jak tohle používat, otče,“ odpověděla mu.

- 32 -

Povzdechl si. „Dobře, tak ať tě opatruje Mitra. Tvou matku,

dokud byla naživu, jsem měl nesmírně rád a ty mi ji velice

připomínáš.“

Daris vykročila kupředu. Byla štíhlá a dlouhonohá, ale křivky

těla jasně mluvily o tom, že je to skoro dospělá žena. Obličej měla

půvabný a čistě řezaný, pokožku skoro bílou, opálenou spíš do

zlatova než do hněda. Velké tmavé oči vyhlížely zpod záplavy

černých vlasů, sahajících až na ramena. I ona měla na čele malé zlaté

slunce. Hruď jí chránil pancíř z tvarované hověziny a pod ním

vyčnívala kožená suknice pokrytá mosaznými destičkami. Na zádech

nesla luk, toulec plný šípů a malý vak se zásobou sušeného masa,

jaký nosili na cesty všichni Taiánci.

„Vzpomeň si na můj slib!“ obrátila se k němu. „Přísahala jsem

při Derketě, že neustanu, dokud neuvidím tolik mrtvých Stygijců,

kolik bylo Farazisů! A je na mně, abych k tomu počtu přispěla tolika

mrtvými, kolik ode mne Paní mrtvých přijme.“

Ausar sevřel rty. Když klan Farazisů protestoval proti

zdvojnásobené dani z dobytka, pozval je guvernér Wenamon k

jednání do Seyanu, kde měla být uzavřena smírná dohoda. K jednání

se dostavila víc než polovina klanu. Guvernérova milice je zajala a

držela jako rukojmí. Tento poslední čin nespravedlivé stygijské vlády

způsobil, že část horalů povstala se zbraní v ruce. Když potom dal

guvernér rukojmí do posledního popravit, zjistil, že místo aby se

horalé v hrůze poddali, zachvátil požár vzpoury celou provincii.

Daris umlkla, protože mezitím se její otec obrátil k okraji

soutěsky. Rychle se spustil nad hlubinu, pozvedl na pozdrav těžkou

sekeru a začal sestupovat. Jen málokdo na světě by se odvážil bez

přípravy spouštět po příkré stěně, plné puklin a uvolněných balvanů a

k tomu ještě v klamném světle přicházejícího večera. Jenže tihle

horalé byli obratní jako kozorožci a tiší jako lovící leopard. Hluboko

pod sebou viděli na břehu hučící Helu Stygijce podobné temným

skvrnám, které se tu a tam zableskly kovem. Na dlouhém pásu břehu

se pomalu rozhořívaly táborové ohně a s chladem od řeky táhl i pach

kouře z hořícího dřeva.

Stygijci zpozorovali útočníky teprve ve chvíli, kdy pod jejich

nohama zachrastil pobřežní štěrk. Ozval se výkřik, zaječela trumpeta,

- 33 -

zaržáli poplašení koně a zazvonila ocel. „Kupředu!“ vykřikl Ausar a

vrhl se do boje.

Cestu mu zastoupil strážný v plné zbroji. Stygijec v pancíři,

přilbě a náholenicích vytasil meč a vrhl se na útočníka. Ausar se

sehnul nízko k zemi a sekera opsala vodorovný oblouk. Voják stačil

v posledním zlomku vteřiny uhnout rukou s mečem a nastavit štít v

levici. Čepel sekery do něj narazila a se zazvoněním odskočila.

Ausar útočil znovu a znovu, aby využil váhy své zbraně a rozbil

Stygijcovu obranu. Stačil zlomek vteřiny, kdy se štít v ruce strážného

odklonil kousek stranou, a sekera se mu zakousla do stehna.

Vytryskla krev. Voják vykřikl a sesunul se k zemi. Tvář měl

nekrytou. Ausar naposled zvedl sekeru, hrotem prorazil vojákovi

lebku, překročil mrtvého a vrhl se kupředu. Všude kolem bojovali

jeho lidé.

Zahlédl přikrčenou Daris, která se po bojišti pohybovala lehkým

krokem tanečnice a hledala svou příležitost. Stygijec v plné zbroji

bojoval s Taiáncem, který se mu bránil scimitarem. Horal v lehkém

oděvu nebyl pro vojáka příliš nebezpečný soupeř. Utrpěl už několik

lehčích zranění a pomalu, krok za krokem ustupoval. A za zády se

mu rozkládal nepřátelský tábor. Najednou měl dojem, že se mu

naskytla příležitost. Vrhl se kupředu a rozmáchl se k ráně. Na

neštěstí byl jeho soupeř zkušený bojovník. Bleskově zvedl štít,

kterým odrazil úder na hlavu, zarazil čepel Taiánci do břicha a s

vítězným výkřikem s ní trhl. Jenže v témže okamžiku se mu pod

krkem mihla Darisina ruka s dýkou. Jediný rychlý řez a Stygijec,

který se bublavě dusil vlastní krví, padl k zemi vedle tuhnoucího

Taiánce. Jenže to už byla Daris někde jinde.

Mezi bojujícími se prodíral jezdec na koni. Z výšky sedla sekal

sem a tam a pod jeho ranami padali vzbouřenci, na které nestačili

stygijští pěšáci. Daris se rychle propletla bitevní vřavou. Bez ohledu

na bijící kopyta a jiné nebezpečí se prosmykla pod břicho koně.

Zvíře divoce zařehtalo, pokusilo ze vzepnout, ale s přeťatými

podkolenními šlachami se těžce zřítilo k zemi. Daris se vrhla na

jezdce jako kočka. Než se stačil vzpamatovat po nárazu, začal mu

život z těla utíkat dlouhou ranou, která mu rozťala pravou ruku od

lokte k zápěstí.

- 34 -

Daris se překulila a vyskočila na nohy. Na břehu řeky vládl

zdánlivě zmatek, ale najednou si uvědomila, že všude kolem vidí

vojáky ve zbroji, osedlané koně, celé řady nepřátel! Když pochopila,

co to znamená, vydral se jí z hrdla zoufalý vzdech. Stygijci s jejich

útokem počítali a všichni do jednoho zůstali v plné zbroji, připravení

k boji! Útok Taiánců je zpočátku zatlačil nazpět, ale teď se jejich

řady uspořádaly a začaly nezadržitelně postupovat kupředu. V

Ausarově skupině zavládl zmatek a Taiánci začali ustupovat. Od

táborových ohňů přibíhali vojáci s pochodněmi, které začaly jejich

druhům osvětlovat bojiště. Vzápětí zazněly vítězným řevem trubky,

ozval se dusot jízdy a dunění válečných vozů, které měly po stranách

připevněny dlouhé čepele. Na severu i jihu zavlály stygijské

praporce. Bojovníci z klanu Yaro, kteří chránili svým druhům týl,

padli do posledního pod vahou brnění, koní a válečných vozů a

útočníci se ocitli v pasti.

„Ne!“ Otcův hlas se k ní donesl i přes hluk boje. Ausara uviděla

nad hlavami mužů, kteří se v zápase posouvali sem a tam. Podařilo

se mu probojovat až ke skalní stěně, po které teď vystoupil několik

metrů nahoru. Místo aby prchal do bezpečí, zastavil se a pozvedl

sekeru, od jejíž čepele se jako od majáku odráželo jak světlo hvězd,

tak plameny pochodní. Kolem dopadaly stygijské šípy, ale on si jich

nevšímal. „Sem, bojovníci Taii, ke mně!“ křičel.

Část jeho mužů ještě nepronikla tak daleko mezi nepřátele, aby

byli ztraceni. Z hrdel se jim vydral řev šelem. S divokou zuřivostí se

vrhli ke svému náčelníkovi. Na ústupu pomáhal druh druhovi a

stygijští vojáci jich na zpáteční cestě pobili jen pár, zatímco sami

utrpěli těžké ztráty. Taiánci začali rychle stoupat po kolmé stěně a

vzápětí zmizeli v temnotě, kam se je žádný z nepřátel neodvážil

pronásledovat.

Tohle všechno Daris zachytila koutkem oka, zatímco bojovala o

život a svobodu. Právě unikla z nejhustší skupiny nepřátel a mířila ke

skalám, když se ocitla tváří v tvář dvěma stygijským pěšákům. Chytli

ji za ruce. Pustila se s nimi do zuřivého, tichého boje. Jednou se jí

podařilo podrazit nohy tomu nalevo a všichni tři se zřítili na zem.

Zaťala mu zuby do krku. Vyděšený voják povolil sevření. Vytrhla se

mu a otočila se, aby udeřila dlaní do nosu toho druhého. Kdyby se jí

- 35 -

to podařilo, byla by ho zabila a pravděpodobně se dostala na

svobodu, ale voják uhnul a ona mu nos jen zlomila. Mezitím se na ni

znovu vrhl ten první. Pěstí ji udeřil do brady. Stačila uhnout hlavou a

úder ji zasáhl do lícní kosti. I tak ji na okamžik napůl omráčil a to

stačilo jejímu protivníkovi k tomu, aby jí sevřel krk. Druhý voják jí

zasadil několik ran do hlavy a dívku pohltila temnota.

Z bývalého hlavního města Taii – Thuranu – zbývalo málo.

Když se Stygijci rozhodli dobýt a pokořit Taiu, srovnali při dobývání

její hlavní město skoro se zemí. Pět set let si pobořeného města nikdo

nevšiml a příroda a živly vykonaly své. Terasy se propadly, zdi

zřítily, kanály a nádrže zaneslo bahno a zarostl plevel, úrodnou zem

odplavily deště a kdysi obdělaný kraj se změnil v neprostupnou

džungli. Lidé, kteří se sem po létech vrátili, se živili pastevectvím.

Pomalu z města roznášeli opracované kameny a používali je na

výstavbu přístřešků a ohrad na míle daleko. Většina z nich ovšem

žila ve stanech z kůží a ty převáželi při svém kočování na hřbetech

volků nebo krav. Tenhle kraj byl zlý jak pro koně, tak pro velbloudy

i vozy. Proto se jeho obyvatelé vyznačovali mohutnými hrudníky a

silnýma dlouhýma nohama.

Thuran však pro ně byl stále svaté místo. Založil je Varanghi,

když sem přivedl jejich předky, a zasvětil je Mitrovi. Odsud vládla

slavná dynastie taiských králů a odsud se celou zemí šířila vzdělanost

a kultura. Stále ještě tady stály zbytky chrámu zasvěceného Slunci a

v jeho zříceninách živořilo několik kněží, kteří stále ještě

provozovali původní obřady a kdesi v podzemí chrámu ukrývali

prastaré památky a vědomosti. Tady se scházeli náčelníci všech

klanů v den zimního slunovratu k oslavám, obětování, rozsouzení

sporů mezi klany a vyřízení dalších záležitostí. Sem putovali hříšníci,

aby se očistili ze své viny, tady se skládaly nejsvětější přísahy, tady

hledali lidé útěchu v Mitrově náručí.

Sem přivedl Ausar své muže po porážce na břehu Helu. Tohle

místo bylo přirozeným shromaždištěm pro všechny, kdo se chtěli

přidat k jeho armádě. Stygijci se tak daleko ještě dlouho nedostanou

a kdyby nic jiného, v pustých planinách bylo jednoduché přerušit jim

zásobovací cesty. Ausar čekal, že v okolí chrámu také najde další

- 36 -

muže, kteří posílí jeho oddíly.

„Jinak mě však naděje pomalu opouští,“ přiznal Parasanovi.

„Byla by chyba, kdyby ses vzdal tak brzo,“ uklidňoval ho

nejvyšší kněz. „Prohrál jsi bitvu, ale válka je ještě mladá, synu.“

„Ztratil jsem milovanou dceru,“ posmutněl Ausar.

Parasan natáhl křehkou ruku a položil ji náčelníkovi na rameno.

„Padla statečně a ve spravedlivém boji. Mitra, sám bojovník, ji jistě

povolal do svého domu.“

„Určitě, pokud zahynula. Pane Slunce, dej aby byla mrtvá. Jistě

jsi nedovolil, aby ji zajali!“

Na chvíli zavládlo ticho. Oba muži seděli v příbytku kněží

uvnitř chrámu. Okny proudilo dovnitř sluneční světlo a osvětlovalo

několik kamenných kójí, zařízených velmi stroze. Mozaika nad

oltářem, zašlá časem, představovala mladíka jedoucího na býku,

kterému zářil mezi rohy sluneční kotouč. Kolem stěn stály police

plné neméně starých svitků, knih, alchymistického náčiní a

nádherných sošek, očividně vykopaných z trosek. Parasan, oblečený

v modrý plášť svého řádu, tiše seděl a trpělivě čekal.

Ausar se rychle ovládl a ozval se napůl zoufalým hlasem. „Je

možné, aby byl hlupák v právu? Nemyslel jsem si, že bychom mohli

Stygijce z Taii vyhnat, ale doufal jsem, že když se jim postavíme na

odpor, něco se změní. Říkal jsem si, že náš odpor je přijde tak draho,

že se jim nevyplatí posílat do hor výběrčí daní a soudce s katy.

Nepřál jsem si nic jiného, než aby nás nechali v klidu, myslel jsem si,

že bychom se s nimi mohli nakonec třeba i dohodnout. Místo toho

vyplenili údolí Helu, aby nás co nejvíc oslabili. Myslím, že to

neskončí, dokud se jim nevzdáme na milost a nemilost. Naopak, jsem

přesvědčen, že jakmile se jim podaří dopravit sem víc vojáků,

smetou celou Taiu ohněm a mečem z jednoho konce na druhý.

Neměl bych za nimi poslat naše vyjednavače, kteří by jim na důkaz

toho, že se národ vzdává, předali mé nasolené tělo?“

Parasan zavrtěl bílou hlavou. Byl menší a měl pleť tmavší než

většina jeho rodáků. Pravděpodobně mu v žilách kolovalo o něco víc

černošské krve než jim, ale všichni mu vždy naslouchali pozorně a s

úctou. „Ne, Ausare. Ty nás nesmíš opustit, synu. Ničemu bys tím

nepomohl. Jsi naším přirozeným vůdcem – náčelníkem klanu

- 37 -

Varanghi, potomek našich králů, muž, který nám musí kráčet v čele a

kterého by těžko někdo plně nahradil. Ale i kdyby ses obětoval,

bolest a pobouření národa by s tebou nezahynuly. Dřív nebo později

by na tvé místo nastoupil jiný a boj by pokračoval. Ten boj vedeme

ve jménu svého boha, země a krve!“

Ausar se trpce rozesmál. „Naše krev? Co je to naše krev? Naši

hyborští předkové se rychle smísili se Stygijci, Kushity i Shemity.

Keshan je skoro celý černý a my už bychom o sobě mohli těžko

prohlašovat, že jsme běloši, co? A co se týče naší země, kdysi bývala

velká, ale cokoliv dnes víme o civilizaci, každá sebemenší

vymoženost, to všechno pochází od našich stygijských pánů!“

Odmlčel se. „A naši bohové…, nemysli, že se chci rouhat Velkému

Mitrovi, ale ani ty nemůžeš zapřít, že jeho kult je za ta staletí

okleštěný a zmrzačený, hlavně díky pohanství, které vládne ve všech

zemích kolem.“

„Máš pravdu,“ přikývl tiše Parasan. „Ale věř, že i když plameny

víry pohasly, nikdy nevyhasnou docela.“ Narovnal se ve svém

sedátku. „Tvoji muži také ztratili odvahu jako ty?“

„Ne, jsou to divoši, kteří přijímají osud tak, jak přichází, a

nepřejí si nic jiného, než aby jejich jméno zůstalo zapsáno v

klanových ságách. Ale já… Jistě si vzpomeneš, že mě sem jako

chlapce poslali, abych studoval taiské kroniky. Potom jsem několik

let cestoval po Stygii a Shemu a poznával jejich civilizace. Vidím

teď bohužel věci velice jasně.“

„Jenže je také vidíš příliš povrchně, můj synu. Nejsi schopen

proniknout jim do hloubky. Pojď.“ Parasan vstal a pomalu kulhal ke

dveřím. „Pro tebe to nebude nic nového a oni větší část znají, ale rád

bych pronesl Proroctví o sekeře.“

Ausar poslechl, napůl ochotně a napůl v naději, že kněz

povzbudí ducha jeho mužů. Vyšli do krytého sloupořadí před

budovu. Kdysi bělostný mramor za staletí ztmavl do barvy zlatého

okru. Hlavice sloupů ztratily tvar a vlysy téměř zmizely. Jen rumiště

a trosky dokazovaly, že chrám míval kdysi další dvě křídla. Ale i

zbývající část stavby se pyšně tyčila ve vánku, který s sebou přinášel

vůni a šustot sluncem vysušené trávy.

Bojovníci, muži a několik fanaticky počestných panen, tábořili

- 38 -

na úbočí pod chrámem, mezi troskami padlých zdí a polámaných

sloupů. Kouř jejich ohně unášel teplý vánek vzhůru k obloze, kde

kroužil osamělý sokol. Když bojovníci uviděli z budovy vycházet

svého náčelníka po boku s nejvyšším knězem, shromáždili se všichni

do skupiny pod schody.

Parasan zvedl ruku. Jeho slabý hlas najednou zazněl mnohem

silněji.

„Vy, kteří bojujete za naši milovanou Taiu, slyšte. Poslyšte, i

když mnozí z vás tu pověst znají, vyprávění o vzniku vaší vlasti.

Vaši předkové byli slavní. Přišli sem zdaleka, až z chladného

severu, z Hyborie, o které mluví pověsti. Zprvu jako tuláci, pak jako

dobyvatelé a nakonec tady zůstali jako usedlíci. Byli to barbaři, ale

byli osudem předurčeni. Uctívali totiž Mitru a Pán Slunce si je zvolil

k tomu, aby jeho víru a kult donesli do zdejších krajů, kde vládli

temní bohové, lidské oběti, černá magie a všechny další odporné

zrůdnosti.

Někteří z předků překročili hory a došli do Keshanu. Tam

založili města, která se brzo proslavila, ale nakonec většina z nich

podlehla tomu strašnému podnebí a jejich stavby a města pomalu

pohltila džungle. Teď tam nezbylo nic než primitivní Černá

království, která však jako pevná zeď odolávají neustálému náporu

cizích nepřátel.

Hybořanům se dařilo mnohem lépe ve zdejších suchých,

chladných horách. Varanghi je vedl k vítězství. Pod jeho vedením

zvítězili dokonce nad zbytky dnes dávno ztracených ras, které

nepatřily k lidskému rodu. Varanghi totiž nosil do boje Sekeru,

kterou mu daroval sám Mitra. Dokud byl její majitel spravedlivý,

činila ho ta zbraň neporazitelným.

Sekera se stala znakem a největším pokladem rodu Varanghiů.

Království Taia pak dlouho vzkvétalo, rostlo, bohatlo a proslavilo se

svými vědci a žilo šťastně na výsluní Mitrovy přízně. Záře Taii však

byla pískem v očích temné a zlé Stygie. Vyznavači Seta se celá

desetiletí, dokonce staletí, pokoušeli uchvátit Taiu, ale pokaždé byli

odraženi.

Jenže nakonec na trůn usedl vládce nepoctivý. Dal se zlákat

stygijskou magií a zanedlouho padl v boji. Nezůstal po něm dědic

- 39 -

trůnu. Tady váš náčelník Ausar pochází z krve jeho staršího bratra.

Tenkrát Stygijci dobyli a obsadili Taiu a naše království už celá

staletí úpí pod stygijským jhem.

Varanghiho sekera však nezůstala ležet na bitevním poli, kde

padl poslední král. Žádný živý člověk ji od té doby neviděl. Zemí

však putoval svatý muž a ten prorokoval, že Sekera nezmizela, ale

byla uložena na tajném místě, kde bude očekávat příchod člověka,

který jí bude hoden. Ten bude pocházet ze staré severské krve a

pozvedne Sekeru na obranu našeho těžce zkoušeného národa.

Stygijci proroka chytili a ukřižovali, ale jeho slova se jim zabít

nepodařilo a proroctví se vypráví dodnes.

Mnohokrát kněží při modlitbách na tomto svatém místě žádali

Mitru o znamení. Sesílal jim sny a vidění a v těch jim sděloval, že se

nesmí vzdávat naděje.

O příchodu osvoboditele se však nedozvěděli vůbec nic. Ale sny

i zjevení se shodovaly na tom, že se objeví, až uběhne ruka století.

Ruka století – pět prstů – pět století? Nevím. Ale tak dlouho už

žije Taia v područí Stygijců. Možná, že právě vy jste ta generace,

která se dočká svobody!“

Válečníci pozvedli zbraně a okolím se rozlehly divoké pokřiky

jednotlivých klanů.

Stygijci spoutali těch několik zajatců, které se jim podařilo

chytit, ale jinak si jich vůbec nevšímali. Za svítání, když se nad řekou

převalovala studená mlha, přijel na obhlídku sám Shuat. Minutu nebo

dvě Taiánce pozoroval a oni mu vraceli vzpurné pohledy. Zdálo se,

jako by hluk proudu i vojenského tábora zeslábl.

„To je všechno?“ zavrčel. „A to ještě pochybuju, že jsme jich

zabili víc než oni nás.“ Obrátil se k pobočníkovi. „Nebudu dál

postupovat podle plánu, který se neosvědčil. Okamžitě se vydáme na

zpáteční cestu.“ Znovu pohledem přeletěl hlouček zajatců a očima se

zastavil u Daris. „Co je to za ženskou?“

„Jestli to pána potěší,“ ozval se seržant, „pomáhal jsem ji

zajmout. Je jako divoká kočka.“ Potom se zlomyslně zašklebil. „My

už ji brzy zkrotíme. Nejlíp ještě před snídaní.“

Daris se zamračila a zčervenala.

- 40 -

„Nic takového, ty idiote!“ zasyčel velitel. „Vidíš ten zlatý kruh,

který má na čele? To je znak, který mohou mezi domorodci nosit jen

příslušníci těch nejvyšších rodin. Necháme si ji jako rukojmí a

nestojím o to, aby byla snížena její výměnná hodnota.“ Pak se obrátil

k dívce. „Co jsi zač?“

Stygijština nebyla jejím mateřským jazykem, ale jako většina

Taiánců ji velmi slušně ovládala. Narovnala se, podívala se mu

přímo do očí, řekla, jak se jmenuje, a dodala: „Jsem dcera Ausara,

pravoplatného krále této země.“

„Ááá-ha,“ prohlásil Shuat. „Výborně. Takže ono se nám to

vyplatí víc, než jsem si myslel.“ Když si Daris uvědomila, jakou

zbraň svými slovy vtiskla svému nepříteli do ruky, zatočila se jí

hlava.

Na jeho příkaz byla oddělena od ostatních. Popřáli jí odevzdaně

sbohem. Je spoutali způsobem, kterým se svazovali otroci, ale její

osud mohl být mnohem horší.

Zatím se jí nestalo nic zlého. Stráže jí dovolily dokonce se

vykoupat – na krk jí přivázali kožený obojek s delším řemenem. Byla

by se propadla, když se svlekla a musela poslouchat jejich sprosté

poznámky, ale čistá se cítila mnohem lépe. Vyprala si sukni a tuniku

– oboje rychle uschlo na slunci. Její zbroj a zbraně byly samozřejmě

válečná kořist. Jedla s mužstvem čočku a pochodovala s nimi po

proudu řeky. Pokoušeli se s ní jednou či dvakrát navázat řeč, ale

neodpověděla jim jediným slovem, takže ji nazvali pitomou slepicí a

barvitě jí vysvětlili, co všechno se jí může později stát.

Nevšímala si jich. Lítost a bolest nad tím, že padla do zajetí,

utopily všechno ostatní. Pohybovala se jako ve zlém snu.

Shuat bezohledně poháněl své oddíly, a tak se dostali nazpět do

Seyanu během tří dnů. Bylo to nevelké městečko z obílených domků,

ležící na soutoku Helu a Styxu. A přece patřilo k největším taiským

městům a bylo sídlem guvernéra. Palác stál stranou, na předměstí,

byl obklopen zahradami a nedaleko se rozkládaly vojenské posádky.

Daris odvedli do paláce a tam ji uvěznili v jednom z vedlejších

pokojů. Shuat šel podat hlášení.

Brzo pro ni přišla dvojice vojáků. „Až vejdeš do sálu, padni

uctivě na zem,“ přikazoval jí jeden z nich.

- 41 -

Daris zvedla pyšně hlavu. „Odkdy se guvernérovi vzdávají

královské pocty?“

„Tohle není obyčejný guvernér, ale mág a Setův kněz.“ Z

mužova hlasu zaznívala hrůza.

Během cesty se Daris vzpamatovala. Začala přemýšlet a brzo

dospěla k jedinému rozhodnutí. Bylo zbytečné, aby zemřela z pouhé

pýchy, to by věci jejího otce ani v nejmenším nepomohlo. Ne, musí

udělat všechno pro to, aby se jí podařilo přežít tak dlouho, jak to

bude možné. Musí získat čas a stále být připravena. Možná že se jí

naskytne příležitost k útěku nebo se jí alespoň podaří zabít několik

Stygijců. Když ji přivedli do velkého sálu, udělala to, co jí voják

přikazoval. Padla tváří dolů na rudý koberec.

„Vstaň,“ ozvalo se jediné slovo z opačného konce sálu. „Přistup

blíž.“

Daris pokorně prošla sálem, jehož stěny byly vyzdobeny

malbami lidských postav se zvířecími hlavami. V čele sálu, pod

stupněm, na kterém byl umístěn guvernérův trůn, seděli ve vysokých

křeslech Shuat a obtloustlý Wenamon. Na trůně seděl muž v černém

rouchu s vyholenou hlavou. Daris vnímala především jeho oči. Měla

dojem, že jsou to dva žhavé uhlíky.

„Stůj,“ přikázal jí hlas. Poslechla. V šerém sále se rozhostilo

ticho. Cítila, jak se jí jeho pohled propaluje oděvem i tělem až do

duše.

„Hmm,“ řekl nakonec. „V osudu téhle dívky je něco strašlivého.

Ale zatím nevidím, co to je. Musím ji odvézt do Khemi, aby můj pán

mohl tu záležitost prozkoumat podrobněji.“

„Kdy nás postihne zármutek nad ztrátou tvé přítomnosti, svatý

Hakkethe?“ zeptal se Wenamon s přemrštěnou obřadností.

„Okamžitě,“ odpověděl kněz a vstal. „Stráže, následujte mě s

tou dívkou. Vy ostatní, oznamte mým služebníkům, ať se neprodleně

dostaví na palubu Okřídlené lodi.“

Wenamon i Shuat se hluboce uklonili a kněz – mág vyšel ven.

Daris se divoce rozbušilo srdce. Cítila, jak ji zalévá pot a studí ji

na kůži. Do černé Khemi – k výslechu?

Sebrala všechnu odvahu. Tajemné město leželo dva tisíce mil po

proudu řeky, možná ještě dál, jak věděla. Během těch týdnů plavby

- 42 -

jistě najde způsob, jak zemřít se ctí.

Cesta z paláce nevedla do obchodního přístavu, ale ke

vzdálenému, pečlivě střeženému molu určenému válečným lodím.

Tam stála loď, o jaké Daris v životě neslyšela. Byla dlouhá skoro

dvacet metrů a její trup svítil matným kovovým leskem. Vysoká příď

byla vymodelována do tvaru hlavy a krku podivného ještěra s ostrým

zobákem, jehož složená kožnatá křídla byla plasticky vymodelována

na bocích lodi. Loď byla otevřená s výjimkou kajuty oblého tvaru a

nebylo na ní ani stopy po stěžni nebo veslech. Na zádi stála kovová

trojnožka a na jejím vrcholu byla umístěna velká křišťálová koule, ve

které zářilo něco, co se podobalo rudým a modrým plamenům.

Přeuctivý nižší kněz, jeden z několika, kteří Hakkethovi sloužili,

přitáhl loď blíž k molu. Skupina nastoupila po můstku, vyklopeného

z boku lodi, a užaslí vojáci zůstali stát na nábřeží. Na mágův příkaz

připevnil jeden z akolytů Daris kolem kotníku okov, k okovu lehký

řetěz a ten ke kruhu vsazenému v palubě. Řetěz byl dlouhý a celkem

lehký, ale Daris rychle s hrůzou zjistila, že není dost dlouhý, aby se

mohla vrhnout přes palubu.

Hakketh pokynul rukou. Strážní odrazili loď od mola. Plavidlo

pomalu zamířilo do proudu. Hakketh se obrátil k jednomu z kněží.

„Vezmeš si první hlídku,“ přikázal.

„Ano, můj pane.“ Muž přešel na záď, postavil se vedle

křišťálové koule a pozvedl ruce. „Zayen!“ zvolal slovo v jazyce,

který Daris nikdy neslyšela. Zář v kouli zesílila. Křídla na bocích

lodi se začala rozvírat, až ležela kolmo k trupu. Stygijec pozvedl ruce

výš a loď začala nabírat rychlost.

Hakketh se obrátil k dívce a možná proto, aby ji postrašil, jí

řekl: „Věz, že plujeme na posvátné Okřídlené lodi boha Seta,

poslední svého druhu na světě. Kouzelná formule, s jejíž pomocí se

dala vyrobit, zmizela s povrchu zemského spolu s Acheronem před

třemi tisíci lety.“

Loď plula stále rychleji. Vzduch prorážený ostrou přídí začal

hučet.

Hakketh ukázal na oblou nástavbu. „Uvnitř máš malou kajutu a

když budeš tam, sejmeme ti řetěz. Dostaneš jídlo i pití. Nikdo ti

neublíží, ale pokud nebudeš poslušná, dám tě spoutat.“

- 43 -

Příď lodi teď vystoupila z temné vody tak vysoko, že se pod ní

přestala pěnit voda. Loď se zvedla na křídlech a klouzala po hladině

řeky. Akolyta spustil ruce a jen když chtěl změnit směr, ukázal

jednou nebo druhou rukou. Když loď občas ohrožovala nějaká

překážka jako třeba plovoucí kmen, zpomalil tak, že znovu pozvedl

ruce a pronesl slovo „aaleth“ a ruce pomalu spouštěl, dokud nedosáhl

požadovanou rychlost. Když řekl slovo „memm“, loď se zastavila na

tak dlouho, než ji znovu pobídl k plavbě.

„Za tři dny a tři noci budeme v Khemi,“ ukončil Hakketh svou

řeč.

Daris ze všech sil přemáhala pláč. Slunce na západě klesalo za

kopce, které byly do nedávna jejím domovem.

5. Čarodějka

Pevnost Mantikora stojí nedaleko Krokodýlí brány. Obrovská,

skoro krychlová hmota černého kamene obklopuje ústřední nádvoří a

své jméno dostala podle obludné figury, vytesané nad portálem

obrovské vstupní brány. Mučení, popravy a přeplněná vězení, to vše

bylo součástí života podzemí pevnosti už celá staletí. Obyčejní

obyvatelé Khemi se vyhýbali i sousedství pevnosti, která podle

pověstí přinášela neštěstí. Nikdo z nich nevěděl, že ve dvou

nejvyšších patrech pevnosti jsou přepychové komnaty, elegantní

kuchyně, tajné vchody pro všechny druhy umělců, kteří přicházeli a

odcházeli s neprůhlednými kápěmi na hlavách, ale dostávali za svá

vystoupení skvělou odměnu. Občas měla vládnoucí třída důvod, proč

svým vězňům pobyt co nejvíce zpříjemnit. To však neznamenalo, že

by tyto prostory nebyly hlídány. Právě naopak.

Belitin bratr Jehanan, oblečený v hedvábném rouchu, polehával

na lehátku. Vedle něj byly otevřené dveře na balkon, kde se po umně

propletené kostře pnuly kvetoucí plazivky a popínavky, které kolem

sebe kromě blahodárného stínu šířily i nádhernou vůni. Komnata

byla prostorná, vybavená drahocenným nábytkem a vyzdobená

zlacenými arabeskami. Jedny z dvojích dveří na druhé straně

komnaty vedly do koupelny, která byla neuvěřitelně velká, protože

obsahovala malý bazén, druhé do malé, ale přepychově zařízené

- 44 -

ložnice.

Už tady žil nějakou dobu. Vyhublá žebra se mu vyplnila,

propadlé tváře vyrovnaly a vrátila se mu původní síla. Z očí mu

zmizel napůl šílený lesk. Zjizvená a potlučená tvář sice zůstala, ale

byla umytá, oholená a usměvavá, byla to tvář, která by se jistě zdála

některým ženám přitažlivá.

Vedle něj polehávala Nehekba. Průsvitné roucho a několik

šperků jen zdůrazňovalo její ženskost. Usmála se a pohladila ho po

tváři. „A co bylo potom, můj drahý?“ zavrkala.

„Potom –“ Jehanan se zarazil, „ale proč tě to zajímá? Je to jen

taková hloupost z dětství. Zarazil jsem se proto, že si ji nepamatuju

přesně.“

„Když mne nesmírně zajímá všechno, co se tě týká,“ zapředla

jako kočka.

Šťastně se usmál, natáhl se k ní a položil jí ruku na stehno. „No,

jak jsem říkal, nakonec jsme se s Belit z naší výpravy do džungle

vrátili zdraví a v pořádku, i když celí špinaví a udýchaní. Otec se

hrozně rozzlobil, protože jsme tolik riskovali, a chtěl nás potrestat.

Maminka mu tenkrát řekla – jak to přesně bylo? – řekla, že by nás

neměl trestat za to, že toužíme po dobrodružství, protože to máme po

něm, a že by se nám to mohlo v životě ještě hodit. Že by to měl spíš

postavit jako otázku cti a žádat od nás slib, že budeme v budoucnosti

opatrnější. Souhlasil s tím. Byli jsme s Belit rádi, že jsme unikli

výprasku… aspoň zpočátku. Jenže později, když jsme si to celé

probrali, nám došlo, že by bylo lepší, kdyby nám jen nabil, protože

nikdo z nás by ani za nic neporušil slib, který jsme mu dali.“

„Museli jste být opravdu šťastná rodina,“ usmála se Nehekba.

„To je pravda. Jistě jsi to snadno poznala ze všech těch

vyprávění, kterých ses nemohla nasytit, drahá Heterko,“ usmál se na

ni zamilovaně Jehanan. Položil jí ruce kolem štíhlého pasu, upřel jí

pohled do očí a řekl: „Pořád ještě nemohu uvěřit svému štěstí – byl

jsem otrok a trpěl jsem takovými bolestmi, že jsem mohl spát, jen

když jsem byl k smrti vyčerpaný, a teď je ze mne milenec

nejdokonalejší ženy, jaká kdy žila. Proč?“

„Už jsem ti to vysvětlovala. Několikrát jsem tě zahlédla, musela

- 45 -

jsem obdivovat tvoji vytrvalost a pevnou vůli v neštěstí a okouzlil jsi

mě. Nemůžu tě koupit a darovat ti svobodu, protože naše zákony

neznají svobodné lidi, narozené jinde než na území naší země. Ale

dala jsem tě dovést alespoň sem s myšlenkou, že později se mi podaří

vymyslet něco lepšího.“

„Ano, miláčku, jistě. Ale jsi tak tajemná, že… ale to jsou

zbytečná slova.“ Jehanan ji přitáhl k sobě a začal ji líbat.

Náhle zamrkal, pustil ji, sklopil oči a tiše řekl: „Obávám se, že

bych potřeboval trochu toho nápoje, který mě zbavuje bolesti – jinak

ve mně nezbude ani trocha mužnosti.“

Nehekba vstala. „Přinesla jsem ho s sebou, můj milý.“ Nehlučně

se zavlnila místností k ozdobné taštičce, kterou nechala ležet u

vchodu do místnosti. Jehanan se postavil a upřel toužebný pohled na

zlatou lahvičku, kterou z ní vyjmula.

„Naleju trochu vína, do kterého si lék namíchám, a připiju na

svou lásku k tobě, milovaná Heterko,“ usmál se na ni.

Její laskavý úsměv se změnil v krutý úšklebek. „Neunavuj se.

Už to nebude zapotřebí.“ Odzátkovala lahvičku a její obsah vylila na

koberec. „Už jsem s tebou skončila.“

Zavyl jako vlk lapený do pasti.

„Neboj se,“ usmála se zlomyslně. „Ještě si tě tady chvíli

necháme. Třeba nám ještě posloužíš, když k ničemu jinému, tak

alespoň pro pobavení.“

„Jsi snad démon?“ vykřikl. Vykročil k ní a prsty se mu křivily

jako spáry šelmy. Věděla, že sílu jeho těla nesmí podceňovat.

Nehekba se dotkla malého zrcadla, které měla pověšené na

řetízku kolem krku. Z jeho středu nevytryskl paprsek světla, ale tmy.

Když zasáhl Jehanana, muž ochrnul a bezmocně se zřítil k zemi. V

rostoucí hrůze upíral pohled na podivnou ženu.

Ta zatím otevřela malé okénko v hlavních dveřích a tiše

zavolala do chodby. V zámku se zvenčí otočil klíč a dveře se

otevřely. „Tak sbohem, bývalý milenče,“ zasmála se na Jehanana

uštěpačně a vyšla ven.

Ochrnutí ho pomalu opouštělo. Doplazil se ke dveřím a

pokroucený bolestí olizoval koberec v místě, kam vylila kouzelný

lék.

- 46 -

Nehekba sestoupila po tajných schodech a prošla tunelem, o

kterém věděla jen ona sama. Kráčela rychle a tenké šaty prosvícené

září měsíce za ní vlály. Spěchala, protože ji volal Tothapis a už se

dost opozdila.

Dalšími tajnými průchody se dostala až do jeho domu. Otroci,

kterým byly vyříznuty jazyky a propíchnuty ušní bubínky, ji dovedli

do ústřední komnaty. Tothapis si jí zpočátku vůbec nevšímal a

pokračoval v řeči s mužem, který stál uctivě skloněný před jeho

křeslem.

Nehekba si neznámého pozorně prohlížela. O Amnunovi toho už

dost slyšela, i když se s ním zatím nikdy osobně nesešla. Byl štíhlý,

hezký svým zvláštním, exotickým způsobem. Podobal se matce,

luxurské otrokyni původem z Taii. Ducha a inteligenci ovšem zdědil

po svém stygijském otci. Ve službách kněze – mága už byl dlouho.

„Podél našeho pobřeží se potuluje pirátská galéra,“ říkal právě

Tothapis. Naklonil hlavu kupředu a jeho ostrý profil jí ještě více

připomněl supa. Světlo pochodní zdůraznilo svrasklou kůži, propadlé

tváře a hluboko zasazené oči. „Jistě by tě zajímalo, proč jsem na ni

nepřivolal bouři a nepotopil ji. Povím ti to, ale jestli se o tom zmíníš

někomu jinému, budeš litovat, že ses nedostal do pekla.“

„Jsem oddaný služebník svého pána,“ odpověděl Amnun uctivě.

Tothapisova holá hlava přikývla. „Zatím to tak bylo. Takže abys

věděl, naše svatá povinnost je, generaci po generaci, zvětšovat moc a

sílu velkého Seta.“ Požehnal se kouzelným gestem. Amnun se

uklonil a Nehekba si na okamžik zakryla tvář, jak se patřilo na ženu.

„Jsou však i jiní bohové než Set,“ pokračoval Tothapis. „Ti mají své

vlastní říše. Náš pán zatím nemá království za mořem – zatím! Proto

mám já, jeho oddaný služebník, jen malou moc nad mořskými

hlubinami a je třeba, abychom využili především své mozky a

lidskou sílu.“

Pozvedl kostnatý prst. „Nuže. Zítra s ranním přílivem vyplouvá

nákladní loď Meniti. Její kapitán i posádka věří, že vezou náklad na

jih do Umru. Kurs lodi je vymyšlen tak, aby zanedlouho přeťal dráhu

Belitiny Tygřice. Cestu obou lodí budu sledovat a jejich setkání

pojistím svou, byť nevelkou mocí nad pobřežními větry. Věc je tak

- 47 -

důležitá, že loď s celou posádkou je zanedbatelná obět. Ty vstoupíš

na palubu Meniti dnes večer a budeš hrát úlohu, kterou jsem ti

vysvětlil už před několika dny.“ Ukázal na pergamenový svitek ležící

na stole. „Tohle je dokument, který budeš potřebovat. Je ti všechno

jasné?“

„Ne, pane,“ zavrtěl Amnun hlavou. „Mám předstírat, že znám

dobře osobu, kterou jsem v životě neviděl. Jak?“

Tothapis pokynul Nehekbě. Postoupila kupředu. Amnunovi se

na tváři objevila směs touhy a strachu, výraz, který ji vždy potěšil.

„Znáš mě?“ zeptala se.

Padl na jedno koleno. „Jste paní Nehekba, nejvyšší Derketina

kněžka, a já jsem váš pokorný služebník,“ odpověděl.

„Shromáždila jsem všechny údaje, které budeš potřebovat,“

pokračovala, „a také ti je předám. Podívej se na mne!“

Pozvedl oči. Pozvedla zrcadlo na řetízku a otočila je hranou

kupředu. Z okraje vyletěl jasný paprsek a ozářil mu tvář. Amnun

ztuhl a na tváři se mu objevil prázdný výraz. Zatímco mu paprskem

mířila neustále do očí, levou rukou kreslila ve vzduchu podivné

obrazce a mumlala nesrozumitelná slova.

Po několika minutách spustila zrcadlo a zvolala: „Amnune,

procitni!“

Amnun se zachvěl, zamrkal a probral se k vědomí. „Teď víš

všechno, co jsem se dozvěděla od Jehanana,“ vysvětlovala mu

Nehekba. „Použij své znalosti k dobru naší věci a tvá odměna bude

nesmírná.“

Muž se úžasem zajíkal. „Já – vím, pamatuju si, vím všechno!“

vykřikl. „Je to, jako bych všechno slyšel na vlastní –“

„Ticho!“ ozval se Tothapis ze svého místa pod roztaženým

kobřím kloboukem. „Budeš mít dnešní noc a zítřek a další noc na to,

aby sis utřídil všechno, co ses od paní Nehekby dozvěděl. A pro tuto

chvíli, Amnune, se stáváš vtělením osudu. Ať ti přispěje na pomoc

sám Set, v jehož zájmu se vydáváš na cestu.“

Zakrátko se Tothapisův agent uklonil a sloužící ho vyvedl z

místnosti. V sále zavládlo ticho, protože kněz se zabral do svých

myšlenek. Nehekba neklidně přešlápla z nohy na nohu. „Směla bych

odejít, můj pane?“

- 48 -

Probral se ze zamyšlení a upřel na ni oči. „Co máš v úmyslu?“

zeptal se. „Conanův i náš čas se krátí! Nesmíme zahálet!“

„Nemám v úmyslu zahálet,“ odpověděla. „Chci se vrátit do

pevnosti – k Falcovi.“

Tothapis se zamračil. „K tomu ophirskému špehovi? Co

zamýšlíš s tím hloupým mladíkem? K čemu by nám ještě mohl být

dobrý?“

„Chtěla bych ho k sobě připoutat co nejpevněji, můj pane.

Ujistili jsme se přece, že i on je jakýmsi podivným způsobem spojen

s Conanovou budoucností. Bude dobře, když se stane naším

oddaným nástrojem.“

„Cožpak jsi ho už dávno neomámila, stejně jako Jehanana?“

Nehekba zavrtěla hlavou a kolem ramen jí zavířily uhlově černé

vlasy. „Zatím to není dokonalé. Miluje mě, to ano, ale stále ještě

staví svou povinnost nad své vlastní zájmy. Právě tohle bych v něm

ráda zničila. Ale to je třeba provést pomalu a opatrně.“ Po tváři jí

přeletěl nestoudný úsměv. „Kromě toho to má i své příjemné stránky.

Přes své mládí je to skvělý milenec.“

„Ne, jen ať počká,“ odpověděl Tothapis s chladným vztekem.

„Utrácíš příliš mnoho životní síly v tělesných radovánkách.“

„Sloužím Derketě a to je nejlepší způsob, jak jí dokázat svou

oddanost,“ odpověděla mu vzdorovitě.

„Především však sloužíš Setovi a měj na paměti, že jemu

především. Dovolila by sis na to zapomenout?“ Zaražená čarodějka

umlkla. Mág pokračoval. „Nutně potřebuji tvé služby. Dnes jsem

dostal zprávu prostřednictvím homunkula, kterého jsme vyslali do

Luxuru. Hakketh se vrací se zajatkyní, dcerou vůdce taiské vzpoury.

Vycítil v ní nějaké nebezpečí, i ona je jakýmsi způsobem spojena s

Conanovým osudem. Ženské duši i myšlenkám jsem se vždycky

vyhýbal, Nehekbo. Musíš mi pomoci připravit plán a zaříkadla, která

by z ní udělaly další nástroj Conanovy zkázy. Tak přispějeme k

Mitrově porážce a Setovu vítězství.“

6. Pirát, barbar a zachránce

„Plachta na obzoru!“

- 49 -

Výkřik z ,vraního hnízda‘ na vrcholu stěžně měl za následek

radostný řev posádky Tygřice. Muži se rozběhli k velkým bednám

pod veslařskými lavicemi a začali z nich vytahovat zbroj. Rychle se

vyzbrojili a vraceli se na svá místa připraveni k boji. Belit, stojící na

přídi, se spokojeně zasmála a ukázala na pravobok. Nebylo to ani

potřeba. Zuby obou mužů u kormidla se zaleskly v širokém úsměvu a

loď se stočila potřebným směrem. Conan k sobě Belit na okamžik

přitiskl, divoce ji políbil a vběhl do kajuty, aby se ozbrojil.

Plachta se nadouvala ve svěžím větru a hnala galéru napříč

nepříliš velkými vlnami s bílými hřebínky. Trup praskal a lanoví

drnčelo, jako by se chtěly připojit k divoké válečné písni, která se

drala z pirátských hrdel. Pevnina ležela pod východním obzorem, ale

necelou míli na levoboku se moře pěnilo kolem malého ostrůvku,

jehož skaliska se zvedala k nekonečné modři nad hlavou.

Conan se připojil k Belit. Obrovský hrudník mu pokrýval

kovový pancíř, na hlavě měl přilbu zdobenou rohy, v ruce oválný štít

Subů a u pasu těžký meč a dlouhou dýku. Belit si připnula k pasu

meč a dýku o něco lehčí, než byly ty jeho, ale zůstala v lehké tunice a

se stříbrnou páskou ve vlasech jako předtím. Jen vlasy si stočila do

pevného uzlu.

Pohled upírala kupředu. Svou kořist, bachratou obchodní loď s

vlajkou Stygie, rychle doháněli. Už bylo vidět, jak po palubě pobíhá

část posádky a zoufale se pokouší zvýšit rychlost své lodi. Ostatní

muži se připravovali ke srážce, která byla neodvratná.

„Tady pokračuje má pomsta,“ zvolala Belit.

„Myslím, že ani její náklad nebude k zahození,“ prohlásil

střízlivě Conan, „a abych se ti přiznal, už se mi stýskalo po

pořádném boji.“ Přeletěl ji pohledem. „Stejně bych si ale přál, aby sis

na sebe vzala něco, co by tě v boji alespoň trochu chránilo.“

„Už jsme o tom přece mluvili. Sám víš, že ženě chybí síla

mužů,“ zavrtěla hlavou. „Zbroj by mě jenom zatížila a zpomalila a

přitom by mě neochránila před dobře mířeným šípem nebo ranou do

krku. Zato jsi sám zažil, že v boji zblízka jsem rychlejší a

pohyblivější než většina mužů a v tom je moje výhoda.“

Zahnal nejistotu, kterou před chvílí ucítil. Crom, nejvyšší bůh

Cimmeřanů, dával svým oblíbencům do vínku sílu a odvahu a nic

- 50 -

jiného. Tím jim dával možnost, aby si ve světě vydobyli vlastní

místo. Že by se Cromova paže pro jednou natáhla až Černému

pobřeží a dotkla se Belit, která rostla v matčině lůně? Conan by tomu

skoro věřil.

Na okamžik si vzpomněl na svou nehostinnou vlast. Zatoulal se

opravdu daleko a jeho dobrodružství byla divoká a neuvěřitelná.

Nakonec narazil na svou lásku, ale věděl, že i to byla pouhá slepá

náhoda, která mu ji mohla v následujících chvílích znovu vyrvat z

náručí. Narovnal se. Pravý muž – nebo žena – se vždy dokázali

zpříma postavit každé nepřízni osudu.

Pak si s rychlým úsměvem pomyslel, že loď vpředu nevypadá

jako příliš nebezpečný nepřítel. V posádce jistě nebude mnoho

zkušených bojovníků, alespoň to tak podle jejich chování vypadalo,

ale na druhé straně jich bylo víc než pirátů. Kromě toho první věc,

kterou se každý námořník naučil, bylo postarat se v boji sám o sebe a

nedat život lacino.

Z paluby obchodníka začaly vyletovat šípy. Subové, kteří

ovládali luky, střelbu vraceli, zatímco zbytek jejich druhů na

nepřítele křičel a hrozil zbraněmi. Sluneční paprsky se odrážely od

hrotů kopí a čepelí dlouhých nožů. Do ozdobné tygří hlavy těsně

vedle Belit narazil šíp a Conan zavrčel. Mladá žena se zasmála. Na

snížené palubě vykřikl jeden z černochů, kterého zasáhla střela do

stehna. Válečník si vytrhl šíp z rány, ucpal si ji a postavil se zpět na

své místo u zábradlí. Na palubě stygijské lodi vykřikl jakýsi muž a se

šípem v hrdle se zřítil přes palubu. V okamžiku, kdy dopadl do vody,

prořízlo hladinu několik trojúhelníkových ploutví.

Belit vykřikla pár rozkazů. Tygřice zamířila k návětrné straně

své oběti. Posádka rychle provedla potřebný manévr a vzdálenost

mezi plavidly se zmenšila na několik stop. Obrovský ebenový

válečník roztočil uprostřed lodi lano s hákem a vrhl je na palubu

stygijské lodi. Hák se zasekl, černoch předal lano jednomu ze svých

druhů a okamžitě hodil další. Každého lana se chopilo několik párů

rukou a s výkřikem „wa-ho-ah!“ začali piráti přitahovat lodě k sobě.

Pod lesklou kůží se jim pohybovaly svaly jako hadi. Stygijci se

sekerami se vrhli k lanům a pokoušeli se je přeseknout. Okamžitě se

na ně snesl déšť šípů a zahnal je nazpět. Lodní boky do sebe narazily.

- 51 -

Tygřice se při nárazu otřásla, ale položila se celým bokem po bok své

kořisti.

„Na ně, dřív než nás podpálí!“ vykřikl Conan. Dobře věděl, co

dokáže s lodí udělat oheň. Vytasil meč a a rozběhl se po střední

palubě.

Posádka Tygřice už vyhodila spojovací můstek, jehož háky se

zasekly do zábradlí obchodní lodě, které bylo o několik stop výš než

zábradlí Tygřice. Conan se prodral skupinou vlastních námořníků a

byl první, kdo se ocitl na nepřátelské palubě. Hned za ním se na

palubu přepadené lodi dostalo těch několik mužů, kteří měli zbroj.

Sloužili jako předvoj a měli vytvořit jakési předmostí. Ostatní na

sobě měli jen suknice nebo jednoduché tuniky, péřové ozdoby a byli

z větší části vyzbrojeni zbraněmi své vlasti, ale o to se zdáli

strašlivější. Zmatený křik námořníků stygijské lodi přehlušil válečný

pokřik Subů: „Wakonga mutusi!“

Na palubě obchodní lodi, nejblíž k místu útoku, stáli bok po

boku tři muži ve zbroji stygijské armády. Conanova těžká čepel

vyletěla vzhůru a se zasvištěním dopadla. Proťala kovový lem štítu,

jehož majitel se sice pod silou úderu zapotácel, ale přesto se z jeho

krytu pokusil zaútočit. Conanův neohrabaný útok byl obyčejná lest.

Vzápětí meč proletěl šikmo a zasáhl nepřítele do pravé ruky.

Vytryskl proud krve a nešťastník nevěřícně zíral na pahýl své ruky,

uťaté v zápěstí. Pak se zapotácel, klesl na zem a s tichým sténáním

čekal na smrt.

Conan mezitím stačil štítem zachytit ránu dalšího protivníka,

toho vlevo. Srazil protivníkův meč s takovou silou, že jeho nepřítel,

aby neupadl, musel ukročit jednou nohou stranou, a tak ji odhalil

útoku. Cimmeřan nezaváhal a ve zlomku vteřiny nejenže srazil

druhého soupeře, ale ještě jej stačil ranou odhodit na třetího vojáka

vpravo. Zatímco zraněný muž zasténal a padl k zemi, vrhl se Conan

na posledního z trojice. Poslední soupeř však byl mnohem zkušenější

než jeho dva druhové. Dokonale se kryl štítem, hýbal s ním jen tak,

aby odrazil Conanovy rány a přitom se neodkryl a jen občas, když se

mu naskytla vhodná příležitost, zaútočil přes jeho okraj. Conan o

krok ustoupil, aby získal větší prostor k pohybu. Když na něj nepřítel

vzápětí zaútočil svým krátkým mečem, vyrazil podél jeho čepele a

- 52 -

zasáhl vojáka přímo do záštity zbraně. Síla úderu byla taková, že

muži vyrazila zbraň z ruky a Stygijec se dal na útěk. Conan se

rozběhl kupředu a zanedlouho stál na hlavní palubě.

K tomu, aby si probojoval cestu, mu stačily pouhé tři minuty.

Všude kolem něj se zvedala nabroušená ocel v zoufalém pokusu

zabít ho a uzavřít tak trhlinu vzniklou ve stygijské obraně. Vykřikl

čirým nadšením a vrhl se divoce do boje. Většina obránců nebyla o

mnoho lépe vystrojena než piráti, jen část z nich měla štíty. Teprve

když se Conana zmocnilo bojové šílenství, Stygijci zjistili, jak

neuvěřitelně jsou jejich nahá hnědá těla zranitelná. Údery a zvonění

oceli se mísily se zoufalými výkřiky raněných a umírajících. A na

palubu lodi přeskakovali další a další Belitini piráti.

Stygijský kapitán, který stál na zadní zvýšené palubě, vykřikl

několik rozkazů. Jeho posádka byla skutečně dobře vycvičená. Ti,

kteří byli ještě na nohou, se shlukli do sevřené skupiny a pomalu

ustupovali na záď. Bránili se zoufale a do posledního dechu, takže

padlých pirátů rychle přibývalo. Většina Subů byla zapletena do

osobních soubojů s námořníky, kterým se nepodařilo ustoupit se

skupinou, ale i ti bojovali jako lvi. Na záď lodi se nakonec dostalo

víc než tucet námořníků.

Belit spěšným krokem přešla po palubě zrudlé krví, kde se

svíjeli ranění a leželi mrtví, a přistoupila ke Conanovi. Kolem ní

svištěly šípy ze zadní paluby. Přitáhl ji k sobě a pozvedl štít, aby jí

poskytl alespoň částečnou ochranu. „Tam nám mohou vzdorovat

ještě hezky dlouho,“ obrátila se k němu. „Lodní doprava je tady dost

hustá a piráti jsou přirozenými nepřáteli všech pobřežních národů.

Mají naději, že se objeví jiná loď a přispěje jim na pomoc. V tom

případě bychom se museli dát na útěk.“

„Tuhle loď bychom ale mohli – ne,“ rozhodl Conan nakonec.

„Pod jejich palbou bychom zboží na Tygřici nepřenesli. Stejně už se

část našich lidí musí ukrývat za přední nástavbou, za stěžněm a

úvazníky.“ Ucítil, jak se do štítu zabodl další šíp a pobízel Belit do

bezpečí.

„No, když nic jiného, můžeme ji alespoň zapálit,“ vykřikla

zuřivě.

Tohle zbytečné ničení odporovalo Conanově náklonnosti k tak

- 53 -

dokonalému lidskému výtvoru, jako byla loď. „Počkej,“ zarazil ji.

„Mohli by svou pozici nějakou dobu udržet, to je pravda, ale jenom

když nebudou mít nikoho v zádech.“ Ocitli se v krytu přední

nástavby. „Pomoz mi, ano?“ Štít odložil na zem.

„Co máš –“ začala. Vysvětlil jí svůj plán. Po dobu několika

úderů srdce na něj nevěřícně zírala, ale pak jí v očích zablesklo

pochopení a z hrdla se jí vydral chraplavý smích. „Jsi šílený, Conane,

ale skvělý! Ano, běž!“ Políbila ho tak divoce, že mu ze rtů vytryskla

krev, a pak poklekla, aby mu rozvázala řemínky sandálů.

Se zařinčením padla na palubu jeho zbroj i kroužková košile. V

několika vteřinách stál bos, jen v krátkých spodcích a přilbě a meč v

pochvě měl upevněný na zádech. Vykročil ke stěžni. Zvedl hlavu a

chvilku pozoroval lanoví, pak si vybral jedno lano, vytáhl dýku a

přeřízl je. Pak přeběhl k zábradlí na téže straně lodi. Pustil se po

provazovém žebříku vzhůru a rychlý jako veverka šplhal nahoru.

Jak se zdálo, Stygijci si ho nevšimli. Belit rozestavěla své

lučištníky a ti je dostatečně zaměstnávali. Zábradlí kolem zvýšené

paluby je celkem dobře chránilo, ale většinou museli být sehnuti pod

jeho úroveň, jen tu a tam se některý z nich zvedl a rychle vystřelil.

Conan se usadil na ráhně nad šikmou plachtou a přitáhl si

uříznuté lano. Mohl by se sice spustit po jednom ze šikmých

upínacích lan, ale to bylo nejisté a pomalé. Místo toho odřízl volné

lano těsně pod vrcholem a přešel na konec ráhna. Neřízená loď se

divoce kývala na vlnách, ale Conan udržoval rovnováhu naprosto

podvědomě. Když došel ke špičce ráhna, odřízl od něj kus plachty,

který by mu mohl překážet. Potom tam uvázal konec lana, které si

nesl s sebou, omotal si jeho konec pevně kolem rukou a skočil dolů.

Řítil se dolů, a když se lano napnulo, strhlo ho velkým obloukem

přes palubu, kabinu i hloučky bojovníků. Vyneslo ho dokonce skoro

nad palubu Tygřice a mořskou hladinu a na okamžik se cítil stejně

jako malý chlapec, který tuhle hru hrával v korunách obrovských

dubů rodné Cimmerie. Když ho lano doneslo nad zvýšenou zadní

palubu, pustil se.

Dopadl na palubu a náraz mu projel celým tělem. Odrazil se a

zaujal bojový postoj. Jediným plynulým pohybem tasil meč z pochvy

na zádech, a protože neměl štít, i dýku od pasu. První z užaslých

- 54 -

námořníků se nezmohl ani na nejmenší pohyb. Zasvištěl meč,

zapraštěla lebka.

„Belit! Belit!“ zařval Conan a čepel zableskla nalevo napravo.

Kdosi na něj zaútočil píkou. Odrazil ji mečem, vyrazil kupředu a

hrotem dlouhé dýky zasáhl pikynýra do krku. Odhodil umírajícího

pod nohy dalšího protivníka a v poslední chvíli se mu podařilo

zachytit pozvednutým mečem dopadající sekeru. Žádný polonahý

muž nemohl dlouho vzdorovat hromadnému útoku, ale pronikl přímo

do středu Stygijců, kde si jeden druhému překáželi, a šířil mezi nimi

zkázu a smrt.

Krátký meč mu otevřel mělkou ránu na boku. Udeřil tvář za ním

těžkou hruškou dýky a cítil, jak povolují kosti. Než muž padl k zemi,

ťal ho ještě šikmo do ramene, hrot sklouzl a otevřel nebožákovi

dlouhou ránu v břiše. Současně zachytil záštitou dýky čepel dalšího

meče a zadržel ji na tak dlouho, než stačil máchnout svou zbraní a

zaseknout ji do ruky, která ji držela.

Převyšoval nepřátele o hlavu, a proto viděl Belitiny černé

válečníky, kteří se vrhli v houfu k žebříku na zvýšenou palubu, který

teď nikdo nebránil. Najednou zaslechl dlouhý divoký smích, který se

rychle blížil. Belit dopadla na palubu, kam se dostala stejným

způsobem jako on. Zaskočilo ho to, protože něco takového neměl v

úmyslu. Okamžitě se pustila do boje. Conan se vrhl na nepřátele

dvojnásob divoce. Zabije všechny Stygijce dřív, než jí některý z nich

stačí ublížit!

Tak docela se mu to nepodařilo, protože na zadní palubu vzápětí

pronikli i Subové a boj rychle skončil.

Obě spojené lodi se s podkasanými plachtami mírně kolébaly na

vlnách. Conan vyslechl zprávu o ztrátách mnohem klidněji než

divoká Belit. Jejich posádka měla tři mrtvé a pět mužů raněných tak

těžce, že pokud je nezahubí sněť nebo otrava, budou se ze svých ran

léčit dlouhou dobu. Ze Stygijců, jak to vypadalo, nepřežil ten masakr

ani jediný. Piráti naházeli všechny mrtvé, raněné i živé nepřátele přes

palubu, protože s otroky neobchodovali. Jenže nakonec bylo

Conanovi jasné, že budou muset udělat to, co Belit udělala už

předtím: vrátit se podél Černého pobřeží k místu, kde žili Subové, a

- 55 -

doplnit posádku dalšími dobrovolníky. Belit tvrdila, že o ně nikdy

není nouze.

Lodní poklopy se otevřely dokořán a muži začali prohledávat

loď a vynášet kořist na palubu. Conan slyšel z podpalubí spokojené

výkřiky a pochopil, že náklad je nejen drahý, ale navíc ještě snadno

přenosný – pravděpodobně koření, pomyslel si. S Belit po boku se

vydal k palubní kabině. Oba odhodili špinavé a krví potřísněné šaty.

Její nádherné tělo se ještě lesklo po sprše několika kbelíků mořské

vody, kterými se sebe spláchla nejhorší špínu boje. Meče však měli

připravené – šelmy, které se neřídí opatrností, se nikdy nedožijí

vysokého věku.

Dveře kabiny se před nimi náhle otevřely. Objevil se v nich

člověk s kovovou obručí otroka kolem krku. Jeho tunika však byla

bílá a čistá a nesl štíhlé tělo s určitou elegancí. Měl tmavší pleť a

čistěji řezaný obličej než ostatní námořníci a vypadalo to, že není

stygijského původu.

„Zdravím vás,“ kývl klidně hlavou nad sepnutými dlaněmi.

Zbytek jeho řeči Conanovi, který znal ze stygijštiny jen tu a tam

nějaké slovíčko, unikal.

Belit mu odpovídala a bylo vidět, že v některých chvílích pracně

hledá v mysli potřebné výrazy. Muž se najednou usmál a přešel do

shemitštiny, kterou znal Conan mnohem lépe. „Upřímné blahopřání

k vašemu vítězství, pane – paní! Čím by vám mohl posloužit Otanis z

Taii?“

„Hm,“ zavrčel Conan. „Poslyš, ty měníš pány nějak rychle,

nezdá se ti?“

Otanis pokrčil rameny. „Čím bych měl být zavázán člověku,

který si ze mne udělal obyčejný kus majetku?“ V pohledu se mu

objevilo soustředění. V hlase mu zazněla touha. „Třeba ze mne ve

své laskavosti uděláte znovu člověka. Tím byste si vysloužili mou

nekonečnou vděčnost a do smrti bych se za vás modlil.“

Belit vysvětlovala Conanovi: „Je to Taiánec. Jeho národ nepatří

ke Stygijcům, i když je území Taii už dlouho stygijskou provincií a

mnohokrát už se proti stygijské nadvládě vzbouřili. Vždycky to bylo

marné, ale je třeba jim přiznat odvahu a vytrvalost.“ Obrátila se zpět

ke štíhlému muži. „Povídej, jak to bylo s tebou?“

- 56 -

Otanis se zachvěl. „Mezi klany znovu koloval válečný šíp a

Taiánci znovu povstali v boji za svou dávno ztracenou svobodu,“

odpověděl. „Zajali mě v boji a skončil jsem na trhu otroků.“

Conan si ho pozorně prohlédl a pak s nedůvěřivým výrazem

prohlásil: „Nezdá se, že bys nějak zvlášť strádal.“

„Máš pravdu, měl jsem štěstí, pokud se dá považovat vůbec

něco za štěstí, když jsi při tom zavřený v kleci,“ odpověděl mu

Otanis. „Stygijec, který mě koupil, kupec Bahotep z Khemi, měl dost

rozumu, aby pochopil, že i ze zvířete dostane člověk víc, když se o

ně pořádně stará. Shodou okolností jsem slušně vzdělaný – to je mezi

Taiánci v posledních smutných časech dost výjimečný jev, jak paní

bezpochyby ví, a proto mě Bahotep zaměstnal ve své účtárně.

Naposled mi dal na starost drahocenný náklad téhle lodi. Víte, začal

mi po nějaké době důvěřovat a kromě toho přikázal kapitánovi, aby

mě v každém přístavu zamkl v kajutě.“ Otanis znovu pokrčil rameny.

„Takže když na jednu stranu vah položím jeho laskavost a na druhou

to, že ze mne udělal otroka, myslím, že mu nedlužím nic. Ani v

dobrém, ani ve zlém. Z toho plyne, můj pane, má paní, že jsem vám

k službám,“ znovu se uklonil. „Mohl bych se vás zeptat, s kým

vlastně mám tu čest?“

„Já jsem Belit, velitelka pirátské lodi Tygřice,“ odpověděla mu

žena s určitou pýchou, „a tohle můj společník – kapitán Conan-“

najednou se odmlčela. Otanis stál s ústy dokořán.

„Co se stalo?“

„Ty, paní…, ty jsi Belit… ze Shemu a z Černého pobřeží?“ ptal

se váhavě, jako by nevěřil vlastním uším.

Kývla hlavou a v černých vlasech se jí odrazila sluneční zář.

„Ano,“ přisvědčila. „Jsem Belit, která se má, stejně jako ty, Stygii za

co mstít!“

„Víš, paní, já znám tvého bratra,“ vykoktal Otanis.

Belit ztuhla. „Cože?“ zeptala se rozechvěle.

„Ano, Jehanana. Je to přece váš bratr? Jak často a s jakou láskou

mi o vás vyprávěl!“

Belit vypadl meč z ruky a zazvonil na palubě. Chytila Otanise za

předloktí. Nehty se mu zaryly do masa, až zamrkal bolestí. Zachoval

však klid a nevytrhl se jí, a to se Conanovi zalíbilo. Cimmeřanova

- 57 -

obrovská dlaň se lehce položila na Belitino rameno. Cítil, jak se jí

pod hebkou kůží vzrušením napínají a chvějí svaly.

„Mluv!“ přikazovala. „Řekni mi všechno.“

„No… je toho dost,“ odpovídal Otanis váhavě. „Velice jsme se

spolu spřátelili.“

„On už není otrokem toho zvířete Ramwase?“ vykřikla.

Otanis zavrtěl hlavou. „Ne, už ne.“ Chvilku hledal slova a pak

pokračoval. „Vyprávěl mi o tom, jak vás oba Ramwas koupil a tobě

že se pravděpodobně podařilo uprchnout, paní. Neodvažoval se

doufat v nic jiného než v to, že jsi zemřela čestnou smrtí v boji. Jak

by zajásal, kdyby tě teď viděl – pravou válečnou královnu. No,

Jehanan sám nadělal svému majiteli tolik nepříjemností, že se

Ramwas rozhodl zbavit se ho a prodat na trhu. Koupil ho můj pán

Bahotep. Jak jsem říkal, Bahotep nebyl tak hloupý, aby chytrého a

vzdělaného člověka poslal dělat na pole. Jehanan se choval přesně

tak, jak s ním zacházeli.“ Otanis vrhl rychlý pohled na Conana a

mrkl. „Když jsme se dobře chovali, mohli jsme dokonce navštěvovat

jednou týdně mladou ženu, kterou Bahotep koupil.“ Když se jeho

pohled setkal s Belitinýma očima plnýma slz, zvážněl. „Je to tak,

Jehanan seděl v účtárně vedle mne, pracovali jsme spolu, alespoň do

té chvíle, než mě pán poslal na tuhle plavbu. Samozřejmě v srdci

neustále chová touhu po svobodě. Jenže je příliš chytrý, než aby

riskoval, co má, i když to nebylo mnoho. Čeká na vhodnější

příležitost k útěku, než jaké se mu zatím naskytly.“

„Jehanan… je v Khemi? Jehanane!“ zaštkala Belit. Vrhla se

Conanovi do náručí a rozplakala se. Přitiskl ji k sobě, hladil ji po

vlasech a po zádech a šeptal jí drsná slůvka, kterými jí dodával klid.

Muži z posádky na ně upírali zvědavé pohledy, ale ani jeden z nich

se neodvážil přijít blíž.

„Kde je, Otanisi?“ Belit se vytrhla z náruče svého milence a

obrátila se k osvobozenému otrokovi. „Podnikneme na to místo

nájezd. Doveď nás k němu a zasypu tě stygijským zlatem!“

Conan velmi dobře chápal, jak jí je. Jenže protože byl podle

určitých měřítek stále ještě cizí, zachoval si chladnou hlavu. Pod

klidným vzezřením však v něm začaly doutnat nenávist a dychtivost.

Dát tak Belit takový dar! Jenže místo divokých návrhů začal chladně

- 58 -

uvažovat o tom, jak by se dala celá věc provést.

Sevřel ji kolem ramen, přinutil ji, aby se na něj podívala a co

nejklidnějším hlasem řekl: „Má drahá, tvá zlost a touha tě zavádějí z

cesty. Jedna loď proti městu a celé flotile? To není záchrana, ale

sebevražda. Měli bychom zapojit naše mozky a teprve pak se začít

ohánět čepelemi a věř,“ jeho hlas vyzařoval jistotu, „že zanedlouho

bude Jehanan kráčet po palubě Tygřice.“

Bylo vidět, jak se Belit pomalu, krok po kroku vrací k logice a

chladnému uvažování. „Ano, máš samozřejmě pravdu,“ vydechla

nakonec těžce. „Potřebujeme vymyslet nějaký plán. Ale teď budeme

žít jen pro to jedno jediné – pro Jehananovu svobodu a neustaneme,

dokud se nám ho nepodaří osvobodit.“

Conanovy ledově modré oči se nad Belitinou hlavou upřely na

Otanise. „Budeme potřebovat tvou pomoc,“ prohlásil obrovitý

Cimmeřan přímo. „Celá věc bude bezpochyby nebezpečná. Bojoval

jsi za svobodu své země. Pomoz teď ještě nám a nezískáš jen svou

svobodu, ale několik lodních nákladů jako odměnu. Nedalo by se za

ně najmout dost žoldnéřů, kteří by bojovali za vaši věc?“ Na chvilku

se odmlčel a právě tak přímo dodal: „Jestli nás zklameš, zemřeš.“

Otanis se usmál. „Možná, že to ani nebude tak složité. Mohli

bychom si o tom ještě pohovořit?“

Belit svěřila prvnímu důstojníkovi dohled nad překládáním

zboží a spolu s oběma muži se přesunula do kajuty bývalého

kapitána. Belit s Conanem si sedli ke stolu, Otanis odněkud donesl

měch s vínem a přidal se k nim. Malým kulatým okénkem pronikal

do kabiny sluneční paprsek a jak se loď houpala, rytmicky se

pohyboval. Zvenčí sem slabě doléhaly hlasy a smích pracujících

mužů, křik racků, šum a hukot mořských vln. I když byl prostor

kajuty malý a zařízení skromné, dveře byly zajištěny v napůl

otevřené poloze, aby mohl dovnitř pronikat slaný vzduch a s ním

naděje.

Otanis usrkl ze svého poháru, opřel se o stěnu, sepnul prsty a

řekl: „Bahotepův dům a skladiště nejsou nijak přísně hlídány. Jeho

otroci vědí, že mají toho nejlepšího, přesněji řečeno nejméně zlého

pána v celé Khemi, a nechtějí si pohoršit. Ano, stejně se na to dívá i

Jehanan, dokud se mu nenaskytne skutečně dokonalá příležitost k

- 59 -

útěku. Ty jsi, paní Belit, musela mít na svém útěku výjimečné štěstí.

Rád bych slyšel, jak se ti to podařilo.“

„Ukradla jsem člun,“ odpověděla mu dost příkře.

„A to ses ani nesetkala s žádným jiným nebezpečím, jako třeba s

posvátným pythonem, například?“ Otanis v úžasu mlaskl jazykem.

„A co víc, když ráno ohlásil majitel chybějící otrokyni a z přístavu v

noci zmizel člun, určitě se dvě tři lodi vydaly hledat do okolních vod.

Stygijci se vždycky snaží chytit uprchlé otroky, aby z nich pak

udělali odstrašující příklady. Lodi jsou mnohem rychlejší než člun,

takže to bylo nesmírné štěstí, že tě ani z jedné lodi nezahlédli, a ještě

větší, že nepožádali některého z mágů, aby určil tvou přesnou

polohu. Když se lodi vrátily, bylo už pozdě. Jehanan v žádném

případě nemůže s takovým štěstím počítat a útěk napříč krajinou po

souši by byl ještě marnější. A uvědomte si, že trest pro uprchlíky

není obyčejná smrt – ale dlouhé, mnohodenní umírání v krutých

bolestech.“

Odmlčel se. Conan se zhluboka napil kyselého stygijského vína

a zachmuřeně ho pozoroval. Otanis shrnul své vyprávění.

„Přesto, jak jsem řekl, by Jehanan neměl mít příliš potíží s tím,

aby opustil Bahotepův dům. Stejně jako já, i on chodí občas s

různými úkoly do okolí. Myslím, že by si mohl snadno vymyslet

záminku, která by omluvila jeho dvou- či třídenní nepřítomnost,

musel by být dost dobrý, aby přesvědčil strážného. Třeba že nese

vzkaz správci některé Bahotepovy plantáže. Je nepravděpodobné, že

by si to strážný u pána ověřoval. Mohl bych mu poslat zprávu, ve

které bych mu přesně vysvětlil, co a jak. Mohli bychom ji poslat po

některém společném známém, který neumí číst. Vím, kudy několik z

nich pravidelně chodí, a tak bych některému z nich předal zprávu ve

chvíli, kdy by šel okolo. Potom bych počkal, až Jehanan přijde,

dovedl ho ke člunu, který by mě předtím vysadil na pobřeží, a

dopluli bychom zpět k lodi, paní.“

Z poháru, který Belit nesla k ústům, vyšplíchlo víno.

„Jsi si velice jistý, Otanisi,“ zavrčel Conan. „Proč bychom ti

měli věřit? Kdo nám zaručí, že se vrátíš a neupláchneš i s člunem?“

„To je správná otázka, pane,“ odpověděl nevzrušeně tmavý muž.

„Má odpověď se dá rozdělit na tři části. Za prvé, a to je to nejméně

- 60 -

důležité, nabídli jste mi za pomoc velkou odměnu. Za druhé, jsem

skutečně Jehananův dobrý přítel. Jestli o tom pochybujete, mohu

vám vyprávět aspoň něco z toho, co mi povídal za dlouhých dnů a

večerů. Vyprávěl mi příběhy sám o sobě i o tobě, paní, historky,

které jste prožili dokonce ještě jako děti. Znáš jistě dobře svého

bratra a víš, že by tyhle věci těžko vyprávěl někomu, komu by

opravdu nevěřil. Za třetí, pocházím z Taii, jsem horal, ne námořník, a

budu potřebovat, aby mě někdo v člunu na pevninu dopravil. Také

bych byl rád, kdyby mě doprovázel nějaký dobrý bojovník, pro

případ, že by se něco zvrtlo.“

Conanova pěst dopadla se zaduněním na stolek. „Tady ho máš!“

vykřikl.

„Ne, ty ne, můj drahý,“ protestovala Belit. Sevřela mu ruku.

„Půjdu sama.“

Zavrtěl hlavou. „To nepřipadá v úvahu. Ty by ses nikdy

nemohla vydávat ani za stygijskou šlechtičnu, ani za prostitutku, a

jedině ženy toho dvojího druhu se mohou pohybovat v ulicích Khemi

volně, pokud je pravda, co jsem slyšel. Kromě toho, i když jsi

skutečně dokonalá bojovnice, kdyby došlo k boji, bylo by to s

přesilou a tam bych měl mnohem větší naději já a abych řekl pravdu,

mnohem větší naději než kdokoliv z posádky. A kromě toho, pokud

tomu dobře rozumím, nejsou ti tvoji mládenci na města vůbec zvyklí.

Takový člověk se bude chovat nepřirozeně a rychle na sebe přivolá

pozornost. A co víc, Belit, říkáš, že jsem kapitán stejně jako ty, ale

co si budeme namlouvat, ta divoká smečka poslouchá tebe, vždyť já

ani neumím jejich řeč. Tygřice musí být pohotově připravená – pro

Jehanana.“

Polkla a pak řekla ledovým neochotným hlasem: „Tak ať je tedy

po tvém, Conane. Budu udržovat loď neustále v pohotovosti.

Ukryjeme ji támhle poblíž toho ostrova. Jmenuje se Akhbet a já tě

naučím, jak najdeš podle slunce i hvězd přesnou cestu odsud do

Khemi i nazpět. Ostrov je neobydlený a bude to vhodné místo ke

schůzce.“

Barbar si přejel rukou po hranaté bradě. „Hm, je ti jasné, že se

vůbec nedá předpovědět, jak dlouho to může trvat? Byl bych nerad,

abychom něco zbytečně uspěchali. Můžeme mít smůlu, něco se

- 61 -

stane, a i když se s Jehananem sejdeme, budeme třeba přinuceni

prchat do vnitrozemí.“

Belit přikývla. „Jistě, samozřejmě to chápu.“ Hlas se jí najednou

zlomil. „Conane, já tě nikdy neopustím, ani za života, ani po smrti.

Zmítám se mezi láskou k tobě a láskou ke svému bratrovi – nechci,

aby ses vydával do nebezpečí ani z takového důvodu, ale on je syn

mých rodičů, krev mé krve, a vím, že jestli ho dokáže někdo

osvobodit, jsi to ty. Ne, nikdy vás neopustím. Tygřice bude čekat u

ostrova Akhbet. Pokud budete pryč dlouho, budeme se muset

vypravit někam pro zásoby, mohlo by nás na nějakou dobu odehnat

nebezpečí a opatrnost, třeba kdyby se objevila válečná loď, ale

vždycky, slyšíš, vždycky se vrátíme a budeme čekat dál.“ Objala ho.

„Vždycky, Conane!“

Netrvalo dlouho a uklidnila se natolik, že se začala Otanise

vyptávat na Jehanana, jak se má a o čem spolu tolikrát mluvili. A

zatímco poslouchala jeho vyprávění, rostla v ní naděje, kterou s ní

sdílel i Conan.

7. Zrádcova hospoda

V době, kdy veslice z lodi dorazila k pevnině, se už snesla noc,

ale světlo obrovského měsíce bylo víc než dostačující pro oči, zvyklé

neprostupné temnotě nočního cimmerského pralesa. Stříbrný svit se

odrážel od nízkých vln i pomocné plachty. Před nimi se na pozadí

hvězdnatého nebe rýsovalo pobřeží Stygie. Vítr mířil stále ještě k

pevnině a Conan cítil, jak se vzduch směrem k rozpálené zemi

neustále otepluje.

Nemířili do přístavu v Khemi. Každá loď, která tam vplouvala,

musela mít povolení přístavních úřadů, a Conan vůbec nestál o to,

přilákat hned na začátku pozornost policie. Jeho odjezd může být

náhlý a násilný a čím později se o nich úřady dozvědí, tím lépe.

Otanis navrhl zátoku jižně od ústí Styxu a Belit s tím souhlasila.

Všimla si toho místa už kdysi, když kolem pluli na cestách mezi

obchodní stanicí a rodným městem. Dala Conanovi pokyny a rady,

co se týká navigace podle slunce a hvězd, které si rychle osvojil,

protože se sám podobným způsobem orientoval na svých

- 62 -

suchozemských cestách. Srdce mu ještě svíral smutek z loučení.

Člun vplul do malé zátoky a plachta, kterou zastínila stěna

liánami obrostlých palem a mangrovů, okamžitě splaskla. „Skasej

plachtu,“ obrátil se Conan k Otanisovi a sedl si k veslům. Voda se

pod jeho záběry pěnila a člun pokračoval rychle kupředu. Krokodýli

se poplašeně rozprchli na všechny strany a šupiny plovoucích hadů

se zableskly na slunci. „Hej, ty jsi snad na lodi poprvé, co?“ ozval se

Cimmeřan, když viděl, jak neohrabaně jeho společník zápasí s

plachtou. „Nech toho, udělám to, až přirazíme ke břehu.“

Zanedlouho skutečně zastavili na vhodném místě a Conan

přivázal člun vpředu i vzadu ke stromům na břehu, aby měl jistotu,

že plavidlo neodnese příliv. Větve tvořily husté zelené loubí a

dokonale maskovaly člun jak před pohledem z pevniny, tak z hladiny

zátoky. Objevit by ho mohl jen ten, kdo by věděl, že se tam ukrývá.

Conan znovu zkontroloval, že je všechno v pořádku, oblekl si na

zpocené tělo tenký kaftan, přes něj přehodil plášť s kapucí a na nohy

obul řemínkové sandály, které byly součástí kořisti. Plášť mu dával

nejen možnost ukrýt zčásti tvář, ale především zakrýval meč a dýku,

zbraně, které nesměli cizinci v Khemi nosit. Cimmeřan byl sice

obrovský, ale mezi Stygijci, proslulými svou výškou, nebude působit

příliš nápadně. Kůži měl opálenou do tmava, podobal se stygijským

aristokratům a modré oči a netypické rysy se zčásti ukryly pod

kapucí pláště.

„Závidím ti, že můžeš zůstat jen v tunice,“ ušklíbl se na Otanise.

Nehybný vzduch rozčeřil slabý vánek. Conan ucítil na hřbetu ruky

bodnutí, zabil moskyta a tiše se zasmál. „Ale možná že ne. Takže od

této chvíle přebíráš velení, příteli.“

Rychle však zjistil, že v bažinách musí být vůdcem on, protože

starší Otanis klopýtal, namáhavě dýchal a nedokázal najít cestu.

Conanovi v jedné chvíli přišlo divné, že člověk, který žil jako lovec a

pastevec, se chová v divočině stejně nemožně jako člověk z města.

Na druhé straně si pomyslil, že domorodec z hor se jistě necítí v

močálovité krajině plné vysoké trávy, křovisek a vodní havěti

nejlépe. Jen málo lidí mělo se všemi druhy divoké přírody tak

rozsáhlé zkušenosti jako obrovitý Cimmeřan.

Otanis převzal vedení, když se dostali mezi obdělaná pole.

- 63 -

Cesta, stříbřitě šedivá v měsíčním světle, se táhla mezi zavlažovacími

kanály k severu a Otanis po ní vykročil. Dvakrát narazili na vesnice a

usedlosti, které se většinou skládaly z ubohých hliněných chatrčí.

Hladoví psi se na ně sice pokaždé rozštěkali, ale jejich hlasy k smrti

udřené obyvatele ani v jednom případě nevzbudily.

„Jak mohou takhle žít?“ přemítal polohlasem Conan. „Co mají

ze života kromě dřiny, ze které mají užitek jen jejich páni? Ještě

rány, které jim při každé chybě, při každém zpomalení práce, vyplácí

dozorce.“

„Oni jiný život neznají,“ odpověděl mu Otanis.

„Copak si ani nedovedou představit něco jiného? Když jsem byl

malý, jediný život, který jsem znal, byl život v naší severní divočině.

Ve srovnání s tímhle to byl ráj, ale stejně ve mně brzo začala růst

touha podívat se na ten velký svět za hranicemi naší malé země,“

vykládal mu Conan. „Samozřejmě je mi jasné, že kdyby se vzbouřil

jeden člověk, jedna rodina nebo dokonce i celá jedna vesnice a

pokusili se utéci, dopadlo by to bezpochyby špatně. Ale kdyby se

jich dohodlo víc, zapřisáhli se, že buď získají svobodu, nebo padnou,

mohli by se zbavit toho strašlivého jha, které je tiskne do prachu.“

To, jak se zdálo, Otanise šokovalo. „Ale to by přece byl konec

civilizace!“

„Taky že ano,“ souhlasil s ním spokojeně Conan.

„Dědictví minulosti, vědy a učení, krása a dokonalost – to

všechno by mělo zmizet jenom kvůli těm – tažným zvířatům?“

„Projel jsem mnoho civilizovaných království a připouštím, že

mohou nabídnout mnoho, ale cena toho všeho stát vždycky

zatěžovala a byla až neúměrně vysoká.“ Conan pak vrhl ostrý pohled

na svého společníka. „Mluvíš dost podivně na Taiánce, podle toho,

co jsem o nich slyšel.“

Otanis sevřel rty. „Bude lepší, když se přestaneme bavit o

politice,“ prohlásil a upadl do dlouhého mlčení, které se Conanovi

přes veškerou snahu nepodařilo přerušit. Cimmeřan nakonec pokrčil

mohutnými rameny a začal vzpomínat na Belit.

Vzdálenost, kterou měli před sebou, byla jen několik mil, a tak

dorazili do Khemi ještě před půlnocí. Nad temnou hladinou Styxu se

vypínaly ještě temnější obrysy zdí a věží. Tu a tam zářilo do tmy

- 64 -

nažloutlým svitem osamocené okno, ale jinak se město krčilo temné

a tiché jako šelma, která vypije veškeré měsíční světlo zalévající její

kamenné tělo. Byla příjemná teplá noc a většina měst by hýřila

veselím, zvuky a světlem, ale na městě kněží – mágů ležela temnota

a dusné ticho.

Otanis vedl Conana po dlážděné cestě pod hradbami k nábřeží.

To je přivedlo na dohled k velké pyramidě, která převyšovala i

nejvyšší stavbu ve městě. Když vyšli na poměrně vysoký pahorek,

zahlédl Conan bledé bludiště lomů a podzemních hrobek, které se

rýsovaly na svahu klesajícím k řece. Potlačil záchvěv strachu. Nikdy

v životě se nebál ničeho smrtelného a hmatatelného, ale hluboko v

duši cítil obavu z nadpřirozených věcí, které vnímal mnohem jasněji

než člověk civilizovaný, a i k němu se donesly pověsti o

nadpřirozených bytostech, které žijí v podzemních labyrintech

Khemi. A co se týkalo Khemi samotné – Conan Belit raději

nepřiznal, kolik odvahy musel sebrat, aby se přinutil k výpravě do

města mágů.

Bylo však jasné, že pro takovou cestu byl právě on nejlepším

mužem, který mohl Otanise doprovázet a pomoci zachránit bratra té,

již miloval. Zatímco v duchu klopýtal o své obavy, jeho tělo se

pohybovalo kupředu rychlým a pružným krokem šelmy.

Mezi západem a východem slunce byly všechny brány zavřeny,

pokud právě nesloužily někomu z nejvyšších kruhů. K přístavu a

dokům však bylo otočeno jen několik strážních věží a chránily je

nepříliš vysoké boční zdi. Cokoliv jiného by zpomalilo a

zkomplikovalo obchod a vodní dopravu, na nichž byla Khemi, stejně

jako skoro celý zbytek Stygie, téměř bezvýhradně závislá. K ochraně

města ze strany od moře mělo město královskou flotilu, prudký svah,

který se zvedal od přístavu k městu, a především kouzelnou moc

svých mágů a čarodějů. Za posledních sto let nenapadlo jediného

nepřítele něco tak šíleného, jako zaútočit na Stygii z moře. I většina

vnitrozemských a hraničních opevnění byla určena především k

udržení a posílení vnitřní moci vládců a k zajištění kontroly nad

obyvatelstvem.

Tak se Conan s Otanisem dostali do města jako každý obyčejný

rybář, i když se drželi většinou ve stínech a občas se museli přikrčit v

- 65 -

úkrytu a vyčkávat několik minut, aby mohli postoupit o kus dál. Tak

se vyhnuli kontrole přístavních hlídek, které by se mohly zajímat o

to, co mají v přístavu na práci. Jakmile se ovšem dostali do prvních

ulic města, přestali se skrývat.

„To je hrozná díra,“ ulevil si Conan polohlasem. „Copak tady

není otevřena jediná slušná hospoda, kde by mohl člověk spláchnout

korbelem piva to prokleté vedro?“

„Dostaneš ho na místě, kam máme namířeno, ale jinde dost

těžko,“ odpověděl mu Otanis šeptem. „Ale teď mlč. Nerad bych na

nás přivolal pozornost jistých tvorů, kteří se v noci plíží ulicemi.“

Conan sevřel pod pláštěm ruku na držadle meče. Slyšel o

obrovských hroznýších zasvěcených Setovi, kterým bylo dopřáno

plazit se v noci ulicemi města a utišit hlad kýmkoliv, kdo jim přišel

na dosah. Pomyslel si, že by skoro přivítal jednu z těch oblud, aby

před sebou měl něco, s čím by mohl opravdu bojovat. Nebyl

Stygijec, aby se nechal bez odporu rozdrtit a pozřít jen proto, že to

byla vůle nějakého místního boha!

Přestože byla ulice poměrně široká, vysoké budovy na obou

stranách odstínily většinu měsíčního svitu a vytvořily tak z ulice

temnou soutěsku.

Ocenil, trochu proti své vůli, že na ulici není žádná špína a

odpadky, jak bývalo běžné ve většině měst, dokud nezahlédl skupinu

otroků, jejichž povinností bylo každou noc město dokonale uklidit.

Tyto pracovní skupiny, jak se později dozvěděl, byly sestavovány z

nejhubenějších, nemocných a nepříčetných otroků, z takových, kteří

se v posledních dnech života nedali použít jinak než k úklidu města a

jako potrava pro obrovské svaté plazy. Ubožáky udržoval na nohou

většinou jen bič dozorce. Jindy zahlédli ve světle pochodně o něco

šťastnějšího otroka – posla, spěchajícího kněze zahaleného v těžkém

plášti nebo postavu nahé kurtizány s péřovou čelenkou, odznakem

svého řemesla, ve vlasech. Ale takových lidí bylo pomálu a všichni

zasmušile spěchali za svým cílem. Mimo ně byla Khemi černá

hlubina, z jejíchž stínů se ozývalo šustění šupin a tlumený sykot.

Otanis s Conanem dorazili do jedné z nejhorších čtvrtí města,

kde se temnota ještě prohloubila. Tady byly uličky úzké, pokřivené a

páchnoucí a točily se mezi napůl rozpadlými zdmi obytných domů,

- 66 -

obchůdků a dílen. Ploché střechy byly plné spících, kteří dali

přednost horké noci venku před dusnem uvnitř. Jednou se k nim

přiblížil pár mladších mužů a Conan zahlédl, jak se jim v rukou

zableskly nože. Když ale poodhalil plášť a povytáhl meč, dvojice

rychle změnila své úmysly, ať už byly jakékoliv, a spěšně zmizela v

ústí nejbližší uličky.

„Je to pravda,“ ušklíbl se Conan. „To odporné hyení doupě

nemá nejmenší právo vládnout zemi, jako je ta vaše, Otanisi.“ Jeho

průvodce mlčel.

Nakonec se zastavili u jedněch dveří. Vývěsní štít ve tvaru ruky

se sevřenými prsty dával na vědomí, že v budově je hostinec a pode

dveřmi a štěrbinami v zavřených okenicích probleskovalo světlo.

Conanův bystrý sluch zachytil slabé zvuky a ucítil, jak se do pachu

ulice mísí vůně pečeného masa. „Je to ten hostinec, o kterém jsi

mluvil?“ zeptal se.

Otanis přisvědčil. „Ano, patří Uminankhovi.“ Už na palubě lodi

vysvětlil, že přestože nepřihlášeného cizince nesmí v Khemi

absolutně nikdo ubytovat, existuje několik míst, kde se majitel neptá

na nic jiného, než jestli má host čím zaplatit. Váček u Conanova pasu

byl nabit k prasknutí. Conan se už na lodi zeptal Otanise, jak on,

cizinec ze vzdálené provincie, nynější otrok v majetku solidního

obchodníka, ví o takových věcech. Dostal odpověď, že Bahotepovi

služebníci občas dostávají zvláštní úkoly a že před sebou nikdy

netají, co se dozvěděli při svých pochůzkách městem.

Otanis tiše zaklepal. Dveře zajištěné řetězem se pootevřely sotva

na palec a škvírou vyhlédla kyselá tvář. Conan se spokojeně ušklíbl a

v prstech pozvedl zlatou minci. Řetěz zazvonil, dveře se otevřely a

oba muži rychle vklouzli dovnitř. Ocitli se v malém lokálu tak

nízkém, že Conan musel pod stropními trámy sklonit hlavu. Piliny na

podlaze nikdo nevyměnil jistě celé dny a místnost páchla zkyslým

pivem a nevyvezenými odpadky. Pár kamenných lamp vrhalo matné

světlo na několik odpudivých mužů, oblečených v suknicích a s

dýkami u pasu, kteří seděli na zkřížených nohou na zemi. V koutě se

krčila ošklivá obstarožní prostitutka, které si nikdo nevšímal. Na

rožni v krbu se hřála pečená vepřová kýta a kouř a zápach působil, že

ovzduší v místnosti bylo skoro nedýchatelné.

- 67 -

Otanis si vyměnil několik stygijských slov s jednookým

hospodským a podal mu pár mincí. Potom se podíval na Conana,

ukázal na dveře na protější straně a řekl mu shemitsky: „Máš

zaplacený nocleh – je to malá místnost a budeš ji mít celou pro sebe,

když nepočítám všemožnou havěť, kterou se to tady jen hemží. Je to

první místnost vpravo, když vejdeš tam do té chodby. Zaplatil jsem ti

týden dopředu, za všechno, takže ne abys Uminankhovi platil za jídlo

nebo pití. Bude to na tebe samozřejmě zkoušet, ale toho si nevšímej.“

Conan se ušklíbl. „Týden v tomhle chlívku?“

„Mluvili jsme o tom ještě než jsme vypluli z lodi,“ připomínal

mu Otanis. „Kdyby ses potuloval po městě, dřív nebo později bys

vzbudil něčí podezření. A kromě toho, jak jinak bych tě našel v

případě potřeby? Nevím, jak dlouho bude trvat, než se mi podaří

Jehananovi doručit zprávu, ani jak dlouho mu bude trvat, než se

bezpečně dostane do města. Jestli při nás budou bohové stát,

nemuselo by to být déle než nějaké dva tři dny.“

„Takže mě najdeš tady,“ souhlasil Conan. „Dobrá, přál bych si,

aby Belit viděla, kde musím čekat, konečně by pochopila, jak ji mám

rád!“

„Musím vyrazit a tobě přeju klidný spánek.“

„Hm, bude lepší, když nebudu spát příliš tvrdě. A ty půjdeš jen

tak, ani po cestě nic nesníš a nevypiješ?“

„Vím, kde najdu nedaleko Bahotepova domu oboje. Čím dřív se

začnu rozhlížet po okolí, tím líp.“

Conan chytil Otanise za ramena. „Jsi dobrý chlap,“ zabručel

neohrabaně. „Přeju ti hodně štěstí.“

Tmavý muž se usmál, lehce se uklonil a zmizel ve dveřích.

Uminankh za ním zastrčil řetěz. Conan přistoupil k masu.

Nevypadalo nijak vábně, ale Cimmeřan měl hlad. Vytáhl dýku, aby

si kus ukrojil, a Uminankh začal něco povídat. Conan nerozuměl

tomu, co hospodský vykládá, ale bylo jasné, že se domáhá peněz.

Conan mu klidně oznámil v cimmerštině: „Dostal jsi zaplaceno,“ a

odstrčil ho loktem. Uminankh propukl v hlasitou tirádu

doprovázenou četným zalamováním rukou. Potom se otočil ke svým

návštěvníkům a dva z nich skutečně vstali s noži v ruce. Conan si

shrnul plášť stranou a odhalil tak pouzdro s mečem, který se mu

- 68 -

houpal na opasku. Jeden z mužů si rychle sedl zpět na své místo.

Druhý natáhl ke Conanovi ruku a zakvílel: „Bakšiš?“ Conan, kterého

situace celkem pobavila, mu dal měďák a vzápětí ho obklopili

všichni přítomní a malou místností se nesl mnohohlasý sbor:

„Bakšiš, bakšiš!“ Snad by se snáz prodral na bojišti šikem nepřátel

než tímhle obležením, ale nakonec se mu přece jen podařilo dostat se

do své malé ložnice.

Ložnice byl ovšem pro tu malou páchnoucí místnost bez oken

název více než vznešený. Jenže ve dveřích visela rákosová rohož a na

udupané podlaze slamník a umyvadlo z pálené hlíny s vodou. Conan

se svlekl a rozprostřel plášť na slamník, aby mu posloužil místo

prostěradla. Na jednu stranu lůžka si položil meč a na druhou dýku a

lehl si na záda, aby prsty nebyly příliš daleko od jejich rukojetí.

Pak se pomalu propadl do snu o Belit.

Probudil ho hluk, hrubé hlasy a zvonění kovu. Vzduch zchladl a

místnost se naplnila našedlým světlem, které pronikalo zvenčí do

chodby za rohoží. Venku muselo svítat. Slyšel, jak Uminankh něco

křičí, pak úder, který mohl pocházet od rány pěstí, jež

pravděpodobně srazila hospodského, protože vzápětí zaslechl jeho

zasténání. Hned potom se ozval dusot nohou a hlasité rozkazy. Se

zbraněmi v ruce rychle vyskočil.

Rohož ve dveřích proťal krátký meč. Rákos se rozpadl a sesu-

nul se k zemi a za ním se objevili dva stygijští vojáci. Byli v plné

zbroji, helmice, kyrysy, kovem plátované suknice, náholenice, štíty v

ohbí lokte a v rukou krátké meče. Za nimi se mačkal zbytek jejich

oddílu. A za nimi stál Otanis.

„Conane, vzdej se!“ křičel. „Nemáš jedinou naději, jen milost

mého pána Tothapise!“

Barbarův obličej zbělel vztekem a ve spáncích mu zabušila krev.

„Tvého pána, ty šakale?“ zařval. „Kterým kusem mrtvoly si tě dnes v

noci koupil?“

Zrádce, vyšší než vojáci, se pyšně napřímil a nadutě odpověděl:

„Nikdo si mě nekoupil. Nejsem Taiánec, ale rodilý Stygijec. Jmenuji

se Amnun, pokud by tě to zajímalo – a s radostí jsem se ujal úkolu

přilákat tě do pasti, nastražené knězem Tothapisem, kterému

- 69 -

sloužím. Jemu to přikázal sám Set a celá ta věc je plná velké a

tajemné magie. Nevzpírej se Tomu který je, Conane. Vzdej se a

zachováš si život.“

„Žít mezi vámi? Nikdy!“ Cimmeřan ustoupil s napřaženým

mečem do rohu malé místnosti. „Pojďte si pro mne!“

Vojáci to skutečně udělali, pomalu a jako zkušení válečníci.

Amnun je musel varovat před člověkem, kterého mají zatknout. Štít

přitisknutý na štít, první řada vojáků vytvořila kovovou hradbu, která

chránila druhou řadu pikynýrů. Kdyby bylo v místnosti jen trochu víc

místa, byl by se na ně Conan vrhl ze strany a dva tři by vzal s sebou.

Tady ho však doslova zahnali do kouta. Udeřil a zazvonila stygijská

helma. Hlava jejího majitele se zvrátila dozadu a voják nesnesitelnou

bolestí v krku omdlel a padl k zemi. Jeho štít se odkutálel stranou a

Conanův meč se zasvištěním dopadl mezi krk a rameno vojáka v

druhé řadě. Vytryskla krev. O padající mrtvolu zakopl třetí voják a

Conanova čepel ho srazila při zpáteční cestě k oběma předchozím.

Velitel zavolal všechny ostatní muže zpět do chodby. Tam se

rychle přeskupili a znovu se vrhli do místnosti. Tentokrát před štíty

vyčnívaly hroty pík z druhé a třetí řady. Vzápětí byl Conan uvězněn

mezi pevná ratiště s ocelovými hroty.

„Vzdej se, vzdej se!“ naléhal na něj Amnun ode dveří.

Conan zařval. Meč zableskl vlevo vpravo a odrazil násady pík

stranou. Všechno trvalo jen zlomek vteřiny a Conanovi se přesně na

stejnou dobu otevřel čistý výhled na zrádce u dveří. To mu stačilo.

Jeho levice vyletěla nad rameno, švihla prudce dolů a z prstů vyletěla

těžká dýka. Amnun zachroptěl, když mu široká čepel proťala hrdlo, a

těžce klesl k zemi. Z krku mu v pravidelných intervalech tryskala

krev. „Tady máš svou odměnu!“ zasmál se zuřivě Cimmeřan.

Byl připraven zemřít. Doufal jen, že než se sám vydá na cestu

do pekel, pošle na ni co nejvíc Stygijců. Jenže vojáci dostali příkaz

zajmout ho živého.

Pak zazněl znovu hlas důstojníka. Několik vojáků otočilo píky a

použili je jako obušky. Conan se sice vrhl kupředu, zabil další dva

muže a zranil skoro všechny ostatní, ale déšt ran, který se mu snesl

na hlavu, byl i na jeho silnou lebku trochu moc. Zřítil se na podlahu a

ztratil vědomí. Vojáci do něj zuřivě kopali a bušili dál a přestali, až

- 70 -

jim začal důstojník vyhrožovat, že je dá všechny popravit pro

neuposlechnutí rozkazu.

8. Zajatci Černého kruhu

Tothapisův supí obličej se stáhl do zlého šklebu. Prsty pravé

ruky nervózně zabubnovaly na opěradlo kobřího křesla. Zvuk jeho

prstů byl nějakou chvíli tím jediným zvukem, který se v sále ozýval.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ prohlásil nakonec. „Je to neuvážené.“

Nehekba, sedící na stoličce u jeho nohou, na něj upřela hnědé

oči a ještě víc je otevřela. Odrazilo se v nich světlo svící a zdálo se,

že její tvář přímo vyzařuje krásu. „Ale můj pane, co byste s nimi

udělal vy?“ zeptala se tichým hlasem, jakoby v rozpacích.

„Čím víc o tom přemýšlím,“ odpověděl jí, „tím víc se mi zdá, že

bychom udělali nejlépe, kdybychom je dali všechny okamžitě

popravit. Conana, taiskou princeznu, Jehanana i toho Ophiřana Falca.

Tak bychom naplnili osud, který nám ho postavil do cesty, a s ním i

další tři osudy, spojené nějakým způsobem s tím jeho.“

„Odpusť, pane, ale obávám se, že tvými rty promlouvá strach,

ne rozum,“ odporovala mu kněžka – čarodějka. „Musíme je zkoumat

hlouběji, dozvědět se víc, než podnikneme tak drastické kroky. Jinak

by se řetěz budoucích dnů, který bychom tak násilně přerušili, mohl

vrátit naprosto nepředvídaným způsobem. Tak například by mohl

Mitra,“ při jméně nenáviděného Slunečního boha oba zasyčeli a

udělali prstem ve vzduchu klikaté hadí znamení, „najít jiného

Conana, který by uchopil Sekeru ukutou v nebesích, je-li k tomu

určena. A tentokrát bychom se jistě nedozvěděli včas, kdy a kdo

Sekeru pozvedne. Musíme získat co nejvíce údajů, stop, dovědět se,

jaké má ten Cimmeřan možnosti a co je potřeba k tomu, abychom

zajistili, že činy, které měl vykonat, nevykoná po jeho smrti nikdo

jiný.“

„Ano, to je pravda,“ přiznal nakonec Tothapis. „Ale máme přece

k dispozici drogy a mučení, jimiž bychom z něj, i z těch ostatních,

dostali v krátké době všechno, co potřebujeme vědět. Místo toho jsi

je s mým souhlasem dala uvěznit ve vašem přepychovém vězení v

pevnosti Mantikora, a teď ještě žádáš, aby byli část dne všichni

- 71 -

pohromadě!“

„Lektvary a násilí by těžko dostaly z toho tvrdohlavého silného

chlapa to, co potřebujeme,“ hájila své stanovisko Nehekba. „To

bychom si měli nechat jako poslední prostředek, s výjimkou popravy

samozřejmě, ne tím začínat. Na druhé straně, když je uvězníme

dohromady, nesmí mít ani nejmenší podezření, že je pozorujeme a

posloucháme. Budou mezi sebou volně mluvit, budou o sobě jeden

druhému vyprávět a řeknou všechno. Věřím, že bychom tak mohli

odhalit i Conanovy slabiny a ty pak využít proti němu.“

Bylo vidět, že Tothapis je stále ještě nejistý. Nehekba naléhala

dál: „Čeho bychom se měli bát? Z pevnosti Mantikora ještě nikdy

žádný smrtelník neuprchl. Buďme oddaní ve službě Setovi a Pán

noci nám pomůže. Což si nelibuje ve lstivosti?“

Mág konečně dospěl k rozhodnutí. „Dobrá,“ přikývl nakonec.

„Zkusíme to.“

Udělal několik složitých pohybů a vyslovil zaklínadlo, které

otvíralo vizuální i poslechové spojení mezi jeho domem a vězením v

pevnosti. Před očima se jim objevila malá místnost, v níž seděl

důstojník, který měl toho dne službu. Ten samozřejmě neviděl nic a

poplašeně se rozhlédl, když zaslechl slova přicházející odnikud.

Když poznal Tothapisův hlas, vyskočil, zasalutoval, vyslechl rozkazy

a na čele se mu perlil pot. „Rozumím, Velký, všechno vykonáme

ihned,“ zajíkal se.

Tothapis a Nehekba pozorovali, jak určení vojáci provádějí

rozkazy. Všechno probíhalo bez nejmenších obtíží. Když vojáci

vykonali svůj úkol, pozoroval Tothapis s Nehekbou čtveřici, která

teď zůstala ve vstupní místnosti sama. Nehekba měla první příležitost

prohlédnout si Cimmeřana zblízka. V okamžiku, kdy ho uviděla, se

prudce nadechla a dychtivě se naklonila kupředu.

Když se otevřely dveře Conanova obydlí, Cimmeřan vyskočil a

zvedl nad hlavu těžkou židli. Choval v sobě divokou naději, že když

rozbije hlavu tomu, kdo první vstoupí do jeho vězení, podaří se mu

prorazit ven a uprchnout ze zajetí. Když uviděl celý oddíl po zuby

ozbrojených vojáků, zklamaně zabručel a židli odložil. Kdyby přišli,

aby ho odvedli do mučírny nebo na popraviště, byl by se pustil bez

- 72 -

váhání do boje i s takovou přesilou a zemřel v boji. Ale způsob,

jakým s ním až dosud zacházeli, přestože to pro něj byla záhada,

tomu vůbec nenasvědčoval.

Místo řetězů a podzemní kobky ho uvěznili v draze vybaveném

bytě v jednom z nejvyšších pater téhle rozlehlé budovy. Ranhojič mu

ošetřil a obvázal rány. Denně k němu docházel lazebník, samozřejmě

se silnou stráží, a holil ho. Na podnosech, které mu podávali malými

dvířky v hlavních dveřích, byla ta nejvybranější jídla a nápoje. Skříň

ve zdi byla plná šatstva všeho druhu, šitého jakoby přímo na něj. K

dispozici měl bazén, ve kterém mohl dokonce plavat, stejně jako

koupelnu. Pokaždé, když vypustil vodu z vany, byla do ní zvenčí

napumpována nová. Stačily tři dny takového vězení a netrpěl ničím

jiným než zuřivostí nad svým uvězněním, steskem po Belit a

nejistotou nad tím, co všechno může tohle neobvyklé vězení

znamenat.

„Raduj se,“ oznámil mu velitel vojáků shemitštinou se silným

přízvukem. „Pán Tothapis ve své dobrotě rozhodl, že bys neměl být

neustále sám, ale že ti dopřeje několik hodin denně společnost. Pojď

s námi.“

Conanovi se pod tunikou rozbušilo srdce a s nedůvěřivým

výrazem poslechl. Vojáci ho vedli dlouhou chodbou přerušovanou

jen dveřmi, které se jako vejce vejci podobaly dveřím jeho příbytku.

Chodba se na konci rozšiřovala do velké místnosti, jejíž podlaha byla

pokryta drahocennými koberci, vybavené pohodlným nábytkem.

Prostor byl dokonale osvětlený mnoha otevřenými okny, kterými

dovnitř pronikal svěží vzduch. Na obílených zdech byly nástěnné

malby, představující květiny a divoká zvířata. Na stole stála velká

karafa plná vína a čtyři poháry. Kolem stolu seděli tři lidé, a když

vojáci přivedli dovnitř Conana, otočily se k němu najednou tři

obličeje.

„Nazpět tě odvedeme v poledne,“ oznámil mu lakonicky velitel

vojáků a i se svými muži odešel. Conan uslyšel, jak se zvenku na

dveřích zasunuje těžká závora. Jiný východ z místnosti nevedl. Hnán

touhou po svobodě, rychle přistoupil k nejbližšímu oknu a vyhlédl

ven. Bylo to tak, jak čekal, ani tady se nenaskytovala žádná možnost

k útěku, pod oknem byla kolmá hladká zeď, která končila na stejném

- 73 -

dlážděném dvoře, na nějž se díval z balkónu svého bytu. Zeď byla

tak hladká, že si ji netroufal slézt ani on a pokus seskočit na nádvoří

by byl čirá sebevražda.

Obrátil se k ostatním. „Jmenuju se Conan a pocházím z daleké

severní země Cimmerie,“ řekl shemitsky. „Vy jste tady taky jako

zajatci?“

„Já – já si myslím, že ano,“ odpověděl mu mladší z obou mužů.

„Nikdy předtím jsme se nesetkali. Mé jméno je Falco, syn barona

Kirjahana z Ophiru.“

Conan přikývl. Odkud mladík pochází mu bylo jasné od první

chvíle, přestože byl oblečený podle stygijského způsobu. Byl starý

asi osmnáct let, štíhlý, spíš menší, ale s vypracovanými svaly. Kůži

měl světlou a podle obličeje pocházel ze západního Ophiru. V

západní části království Ophir žili převážně vzdělaní lidé, muži

dvorných mravů, s dobrým smyslem pro obchod, mnohem

civilizovanější než pastevci z části východní. Bylo však vidět, že

tenhle mladík umí stejně dobře vládnout mečem a střílet z luku jako

číst, psát a skládat písně dámám. Conan si v duchu vybavil mapy,

které kdy viděl. Ophir ležel severně od Shemu a Kirjahan nebyl

daleko od aquilonských hranic.*3

Falco se uklonil jediné přítomné ženě. „Mohli bychom se

dozvědět vaše jméno, má paní?“ zeptal se.

Conan se na ni díval s potěšením. Byla na ženu skutečně vysoká,

štíhlá, ale postavu měla ženskou, půvabnou a pevnou. Oči a vlasy

byly tmavé, ale pleť měla spíš nazlátlou, a i když bylo vidět, že se v

ní míchá několik ras, její profil byl příjemný a čistě řezaný. Podívala

se na něj zpříma, bez náznaku koketerie. Začala mluvit jazykem,

kterému nerozuměli, pochopili jen to, že pravděpodobně patří do

rodiny hyborských jazyků. Když zjistila, že jí nikdo nerozumí, přešla

do stygijštiny.

„Říká, že je Daris z Taii,“ překládal Falco. „Ausar, její otec, je

vůdcem taiské vzpoury proti králi Mentupherovi.“ Na okamžik

zaváhal a na chlapecké tváři se mu objevil výraz účasti. „Pokud otec

ještě vůbec žije, jak dodává.“

Conan se zamračil. Po své zkušenosti se nemohl ubránit

3 Viz mapu otištěnou v Poutníku č.1 a č. 2.

- 74 -

podezření proti každému, kdo o sobě prohlásil, že je Taiánec. „Jak se

sem dostala?“

Falco se dívky chvíli vyptával, ona mu odpovídala a Falco jim

ve zkratce vyprávěl její příběh. Jeho vyprávění Conana přesvědčilo.

„Tvoje srdce je stejně odvážné, jako srdce Belitino.“

Čtvrtý přítomný ze sebe při jeho slovech vyrazil bolestný

výkřik. Pozornost tří ostatních se teď obrátila k němu. Muž, mohutný

zavalitý Shemita, tichý, se svěšenými rameny, stál zatím stranou a v

každém kousku krutě zohavené tváře se mu odrážel smutek. „Kdo

jsi?“ zeptal se ho Conan.

„Já?“ vydral se muži ze rtů trpký smích. „Já nejsem nikdo a

nic,“ zazněla sotva srozumitelná odpověď. Vzápětí však zvedl

sklopené oči a upřel je Conanovi přímo do tváře. „Zdálo se mi, že jsi

vyslovil jméno?“

„Ano. Belit, královna pirátů z Černého pobřeží –“

Conan nestačil dokončit. Cizinec se k němu vrhl, uchopil ho za

paži stiskem, který zabolel i obrovitého Cimmeřana, a dychtivě

vykřikl: „Takže žije? Jak se jí daří?“

„Daří se jí skvěle,“ odpověděl Conan. „Má vlastní galéru s

posádkou Subů, přepadá stygijské lodi, pořádá nájezdy na stygijské

pobřeží a mstí se Stygijcům za minulé křivdy –“ Najednou Conana

napadla strašlivá myšlenka. „Ale kdo jsi ty?“

Shemita ho pustil. „Kdysi jsem byl Jehanan, její bratr.“ Klesl do

židle a tělo se mu roztřáslo vzlyky, které se bu draly z hlubin

mohutné hrudi.

„Jehanan!“ Conan si sedl na bobek vedle vzlykajícího muže,

objal ho a začal rychle mluvit. „Poslyš. Jsem Belitin milenec a byli

jsme spolu nesmírně šťastní, dokud mě Stygijci nevylákali na břeh.

Oklamali mě falešným plánem na tvé vysvobození. Chtěl jsem tě

vysvobodit a odvést nazpět k ní! Ale při Cromově kopí, já to

skutečně udělám.“

„Ne. Ne! Určitě by nechtěla vidět, co ze mne zbylo!“

„Co záleží na nějaké té jizvě?“

„Jenže v těch mých –“ Jehanan si sáhl na tvář, levé rameno,

žebra „- hlodá neustále strašlivá bolest. Bez ohledu na ni se však

mohu pohybovat, pracovat, bojovat, to ano. Jenže ta bolest mne

- 75 -

zbavuje mužství a usínám, jedině když jsem vyčerpaný k smrti.“

Conan se zhluboka nadechl. Pustil Jehanana a vstal. Obličej mu

zbělel, svaly celého těla mu v jediné vlně proběhl slabý třas. Falco

rychle odtáhl Daris stranou. Vzápětí Conan zařval. Strašlivý zvuk,

vzdáleně podobný řevu lva, se několikrát odrazil od zdí místnosti.

Potom zvedl se země těžký stůl, zvedl jej nad hlavu a jediným

úderem o zem rozbil doslova na třísky.

Teprve pak se mu vrátil klid a hlas. „To zaplatí, to mi krutě

zaplatí, zaplatí takovou daň, o jaké svět ještě neslyšel!“ Začal

přecházet po místnosti sem a tam. Jeho hlas byl chladný a plochý

jako čepel meče. „Jen žádné zoufalství, Jehanane. Když nezbývá nic

jiného, pořád ještě zbývá pomsta. A později uvidíš, že chladný

mořský vzduch a nekonečný modrý obzor dodává duši každého z nás

klid a vyrovnanost. Teď si musíme promyslet plán útěku. A abychom

alespoň nějak začali, musíme si vyměnit všechny informace, které

máme o našem vězení a věznitelích.“

Obrátil se k Falcovi. „Začneme s tebou, mládenče,“ prohlásil.

„Jak ses sem dostal a co víš o tomhle místě?“

Ophiřan zčervenal. Nebyl zvyklý, aby mu někdo poroučel jako

obyčejnému svobodníkovi. Když si však trochu pečlivěji prohlédl

obra, který chodil místností jako nebezpečná šelma, odpověděl s

respektem: „Když si to přeješ – samozřejmě, že vám to povím. Co

kdybychom si k tomu ale sedli a nalili si trochu vína?“

Conan zavrtěl hlavou. „Dělej si, co chceš, ale mluv.“ Jeho hlas

zaskřípal. Násilím se nutil ke klidu, protože v duchu slyšel svištění a

třeskot mečů a na jazyku měl trpkou chuť násilí.

Falco naplnil tři poháry. První podal Daris, která ho přijala a se

soustředěným výrazem si sedla na pohovku. Další donesl

Jehananovi, jenž ho uchopil a zatímco se mu po tvářích stále ještě

koulely slzy, jedním douškem z něj polovinu vypil. Třetí si vzal sám,

přešel k taiské dívce, usedl na druhý konec pohovky, upil, prohlásil

„skvělé“ a pohodlně se opřel.

„I já cítím smutek nad tragédií, o které jsem se dozvěděl,“

prohlásil, „ale upřímně řečeno, pane, nevěřím, že útěk odsud je

možný. Napadlo mě dokonce, jestli o něco takového vůbec stojím.

Bude ale lepší, když začnu od začátku.

- 76 -

Jsem mladší syn barona z Kirjahanu, a proto mé naděje na

postup ve společnosti ležely mimo domov, ve službě mému králi.

Zhruba tak před rokem začali špehové našeho krále nosit podivné

zprávy, které dávaly dohromady dost hrozivý obraz. Byly to různé

zvěsti o tom, co ve Stygii zaslechli a viděli cestovatelé, zprávy, že

Stygijci verbují velké množství vojáků, zvyšují dovoz různých

důležitých materiálů a podobně. Je známo, že král Mentuphera je

neobyčejně ctižádostivý muž, který touží po moci a slávě. Je možné,

že se chystá k válečnému dobrodružství, které by mohlo nějakým

způsobem ohrozit i Ophir?

Nakonec náš panovník vyslal do Luxuru, sídelního města

stygijského krále, lorda Zaruse z Vendishanu. Navenek tam působí

jako zvláštní pověřenec, má zajistit rozšíření obchodních styků mezi

oběma zeměmi a připravit a projednat smlouvy o společném boji

proti pirátům. Ve skutečnosti však pátrá po všech informacích a

údajích o situaci ve Stygii, ke kterým se dostane. Já byl v jeho

doprovodu jako pomocník a písař.

Naše mise měla neobyčejně těžký úkol. Nesměli jsme se vzdálit

víc než tři míle od města, dávali nám najevo, že si nepřejí, abychom

mluvili s lidmi, a neustále nás špehovali. Přes všechny překážky jsme

během několika měsíců shromáždili dost informací, aby bylo jasné,

že věc je skutečně vážná a že Ophiru hrozí nebezpečí. Nebyli jsme

však s to zjistit nic přesnějšího. Nakonec jsem lordu Zarovi nabídl, že

se pokusím vloupat do sídla stygijského ministra zahraničí, kde by

mohly být dokumenty, které by nám prozradily víc. Během několika

dnů jsem se naučil zpaměti plány celé budovy i systém, podle

kterého se pohybují a střídají hlídky. Lord Zarus mě varoval, že když

budu chycen, bude se mě muset zříci a můj osud potom bude

pravděpodobně velice krutý. Nedbal jsem na to a přece jen jsem se

tam vypravil.“

Jak tak Conan poslouchal a pozoroval mladého Ophiřana,

uvědomil si s náhlou dávkou sympatie, která na okamžik přehlušila i

jeho vlastní zuřivost, že žádný odvážný mladík jeho věku vlastně

nevěří, že by mohl zemřít. A právě odvahu Cimmeřan obdivoval.

„Jedné noci jsem se tedy vplížil dovnitř,“ pokračoval Falco.

„Měl jsem s sebou zastíněnou lucernu a v jejím světle jsem skutečně

- 77 -

našel a přečetl svazek listin, které byly určeny jen pro málokoho.

Dokumenty dokazovaly, že král Mentuphera uzavřel tajné

spojenectví s několika městskými státy Shemu a přinutil ke

spolupráci ty, které mu už byly zčásti poddány. Měli v plánu spojit se

a společnými silami přepadnout a dobýt Ophir. Pokud by se jim to

podařilo, stáli by prakticky u bran Aquilonie. Aquilonia, jejíž král

vládne hloupě a slabou rukou, kde se neustále odehrávají větší či

menší občanské války a šarvátky, by jim jistě nevzdorovala dlouho, a

tak by zůstal jen izolovaný Argos, na který by bylo dost času později.

Mentupherova říše by byla nesmírná a všude by zavládl škodolibý a

zlý Set.“

Rozpačitě zamrkal a pokrčil rameny v marné snaze vypadat jako

světaznalý člověk, kterého nic nepřekvapí. „Naneštěstí mě chytli.

Možná že někdo zahlédl nešťastnou náhodou světlo mé lampy nebo

že mě jeden z těch jejich kouzly maskovaných špehů sledoval už od

začátku – nevím. Vytáhl jsem kord a zabil jednoho strážného,“ – jistě

to byl první člověk, kterého zabil – pomyslel si Conan, „a několik

dalších poranil, ale bylo jich moc a nakonec mě přemohli.“

Upřel pohled z okna a hlas mu o něco klesl. „Potom následovalo

něco naprosto neočekávaného. Nedali mě ani mučit, ani popravit.

Místo toho mě hned nato odvedli skrytými cestami do přístavu, kde

čekala loď s posádkou kněží. Ta loď nebyla poháněna plachtami

nebo vesly, ale jakýmisi pekelnými plameny, roztáhla křídla a s

jejich pomocí doslova letěla po vodě. Pluli jsme tak rychle, že jsme

do Khemi dorazili během dvou nocí a jednoho dne. Slyšel jsem, že je

to jediná loď svého druhu, která se ještě zachovala. Prý ji postavili ve

starém Acheronu s pomocí dávno zapomenutých kouzel. Hlavní

kněz, který velel na palubě, se mnou moc nemluvil, ale připustil, že

vězni se touhle lodí přepravují jen velmi výjimečně. Taky mi řekl, že

si jejich vládce nebude stěžovat na to, co jsem podnikl, že se o mě

vůbec nezmíní a ponechají lorda Zara v nejistotě, co se se mnou

stalo.

Když jsme připluli do Khemi, odvedli mě sem a zavřeli do téhle

drahé klece. A od té doby jsem tady, to je už několik týdnů.“

„Napadá tě nějaký důvod, proč s tebou zacházejí tak

ohleduplně?“ zeptal se ho Conan.

- 78 -

Falco kývl hlavou. Tvář mu náhle polil ruměnec. „Ano, pane, to

mám a to je také důvod, proč si nejsem jistý, že by pokus o útěk byl

to nejlepší, co bychom měli udělat. Možná by bylo lepší, kdybychom

klidně vyčkali a doufali v to, že nás nakonec propustí.“

Conan se zastavil, zkřížil si obrovské paže na prsou a zavrčel:

„Jen pokračuj.“

Falco se zhluboka napil a opatrně se očima vyhnul Conanově

vyčkávavému pohledu. „V posledních dnech mívám pravidelně

návštěvy. Je to ta nejskvělejší žena –“

Jehanan prudce zvedl hlavu. V očích mu blesklo napětí.

Falco si těžce povzdechl. „Je to tak, paní Senufer je krásnější

než sen a je skutečným ztělesněním – lásky. Už jsem v životě – hm –

nějaké ženy poznal, ale nikdy mě nenapadlo, že by mohla žít tak

dokonalá bytost jako ona. Je živoucím důkazem toho, že všichni

Stygijci nejsou špatní a že otázka zachování míru ještě není ztracená

věc.“

„Popis těla můžeš vynechat. Mluv o tom, co ti povídá, jak se

chová, na co se tě ptá,“ ušklíbl se Conan jízlivě.

„Dobrá,“ pokračoval Falco. „Vysvětlila mi, že mezi šlechtou

existuje silná skupina zastánců míru. Ti si myslí, že země nemůže

válečnými výboji celkem nic získat, ale o to víc ztratit. Většina z

nich by byla raději, kdyby Stygie otevřela hranice a umožnila příliv

nových sil i myšlenek ze zahraničí. Pokoušejí se přesvědčit krále a

odvrátit ho od jeho násilných úmyslů a zdá se, že získávají

rozhodující vliv u dvora. Jeden z nich se dozvěděl o mém zatčení

těsně po tom, co se to stalo, a napadlo ho, že by bylo dobře mě držet

v záloze jako možného – hm – vyjednavače nebo zástupce. Jeho

společníci sice zatím nemohou dosáhnout mého propuštění, ale

podařilo se jim alespoň zařídit, že jsem vězněn právě tady. Senufer

je… výjimečná ve všech směrech. Zpočátku přicházela proto, aby mě

obeznámila s celou situací, dozvěděla se něco o mně a aby o mně

mohla podat nějaké zprávy svým společníkům. Jenže netrvalo dlouho

a…“ Celý zrudlý rychle dopil zbývající víno.

Jehanan už víc nevydržel. Vyskočil a jeho hlas zněl jako

krákorání starého havrana. „Nevěř jí ani slovo! Je to stejná zrůda

jako ta, která tak omámila mne. Až to zjistíš, bude už pozdě a budeš

- 79 -

trpce litovat!“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Conan.

Jehanan, kterému stud a bolest svazovaly jazyk, jim pomalu

pověděl svůj příběh. Jak za ním přišla nádherná žena, která si říkala

Heterka, přinesla s sebou kouzelný nápoj, který ho zbavil bolestí a

vrátil mu mužnost, o tom, jak byl šťastný v jejím náručí a jak ho

nakonec s úsměvem na rtech a pro vlastní potěšení všeho zbavila a

uvrhla do pekla strašnějšího, než bylo to předtím.

Conanův výraz ztvrdl. Přestal chodit sem a tam, zastavil se u

Belitina bratra, stiskl mu rozechvělou ruku a zabručel několik

účastných slov. Pak se obrátil k Daris. „Bude lepší,“ řekl Falcovi,

„když nám bude vyprávět svůj příběh celý. Mám pocit, že jsme se

nějakým způsobem všichni ocitli v jedné pasti.“

Falco překládal a dívka postupně vyprávěla všechno, co se jí

přihodilo od okamžiku, kdy byla zajata po prohrané bitvě v soutěsce

řeky Helu. Zmínka o Okřídlené lodi Ophiřana dost překvapila a Daris

pro změnu užasla, když jí vyprávěl svůj příběh on. Conan jen občas

přikyvoval a Jehanan upadl zpět do své pochmurné nálady.

„Dobrá,“ prohlásil barbar nakonec. „Přišel čas, abych vám také

řekl něco o sobě. Jsem, jak už jste pochopili, dobrodruh ze severu a

toulám se už hezkou řádku let světem. Myslím, že ta část mého

života, která se nás týká, začíná ve chvíli, kdy jsem se setkal s Belit.“

Jak se zdálo, Jehanana Conanovo vyprávění o Belit povzbudilo

a dodalo mu náladu. „Tak mám pocit, že si našla pořádného chlapa,“

poznamenal v jedné chvíli. Conan pokračoval. Dalo mu dost práce

vyprávět celý příběh tak, aby neposkytl žádnou důležitou informaci

někomu, kdo by případně jejich hovor tajně poslouchal, a jeho vztek

pomalu opadl. Ale v duchu cítil nepřekonatelnou nenávist. Nalil si

pohár vína a vypil jej jediným douškem, aby se trochu ochladil.

Na konci svého vyprávění se odmlčel. Podíval se na trojici,

která k němu zvedala oči, a dokončil:

„Je jasné, že jsme se všichni zapletli do podivných záležitostí.

Pokud tomu dobře rozumím, pak je ten Tothapis, o kterém se

mluvilo, hlavním knězem a mágem.“ Falco přikývl. „Proč by si měl

vymýšlet tak složitý plán, aby se zmocnil právě mne, obyčejného

- 80 -

piráta? To je přece záležitost královského námořnictva. Čím jste i vy

ostatní pro někoho tak důležití? Vyzvědač, otrok a válečná zajatkyně,

i když je to princezna svého národa? Proč nás najednou zavřeli

všechny společně do jedné místnosti? Kdo by z toho mohl mít nějaký

užitek?“

„Senufeřini přátelé museli zasáhnout v náš prospěch,“ ozval se s

důvěrou Falco. „Doufám, že až se příště sejdeme, dozvím se od ní

víc.“

„Nevěř žádné stygijské čarodějce!“ zasípal Jehanan.

Falco se k němu otočil. „Chápu, že jsi měl smůlu, ale o Senufer

nechci slyšet jediné křivé slovo.“

I když Daris nerozuměla rozhovoru, protože ho vedli v

shemitštině, postřehla rostoucí napětí a promluvila stygijsky. Falco

se uklidnil a usmál se na Conana. „Tady Daris navrhuje, abychom,

pokud nemáš další otázky, využili odpoledne k tomu, abychom se

lépe poznali. Myslí, že bychom mohli prostě posedět u vína, vyměnit

si vzpomínky, zazpívat si a tak podobně.“

„Tak tomu říkám dobrý nápad!“ zaduněl Conanův hlas a vůbec

nezáleželo na tom, že mluvil cimmersky. Usmál se na Daris a ta mu

úsměv oplatila.

Když nakonec vojáci odvedli vězně do jejich oddělených

prostor, Tothapis zrušil spojení. Seděl zabraný do myšlenek a

Nehekba zatím vstala a protahovala si půvabné tělo jako kočka.

„Nuže, můj pane?“ obrátila se ke knězi po chvíli. „Souhlasíte, že

to stálo za to?“

„Asi ano,“ odpověděl váhavě. „Získali jsme opravdu o každém z

nich velké množství osobních údajů. Teď ještě musíme zjistit, co z

nich budeme moci využít v nekromantických obřadech. Ty nám

pomohou určit, kudy se pobere nit jejich osudu a kde ji musíme

přerušit, aby bylo nebezpečí zažehnáno jednou provždy.“

„Myslím, že jsem už zjistila, co by nám mohlo pomoci,“

prohlásila čarodějka.

Upřel na ni oči šerou místností. „No?“

Zasmála se jasným a zlým smíchem. „Conan možná miluje tu

svou maličkou Belit, ale už ji neviděl celé dny a je na první pohled

- 81 -

vidět, že je mocný jako býk. Nevšiml jste si, jaké pohledy vrhal na tu

Daris? Mohlo by to nějakou dobu trvat, ale myslím si, že bychom ho

mohli dostat aspoň na tohle, když ne na nic jiného. A jakmile ho

jednou nějak uplatíme a znemožníme v očích toho mravokárného

Mitry… s-s-s…, jakmile mi jednou podlehne…, zotročím ho…, pak

bude náš, ať už si to uvědomí, nebo ne. Jeho osud se změní od

základu, ztratí duši, a protože bude žít, nikdo jiný se nebude moci

stát božím bojovníkem. Copak se neříká, že rozhodnutí a sliby

Mitrovy… s-s-s, jsou věčné? A my ho můžeme udržet při životě

velice dlouho, Tothapisi.“ Ostrými nehty si pročísla lesklé vlasy.“A

já, já doufám, že mi to tentokrát přinese neobyčejné potěšení.“

9. Vítání válečníka

Toho večera vystoupil nad řeku Styx měsíc v úplňku. Conan

věděl, že ho z balkónu ještě nějakou chvíli nezahlédne, ale už teď

viděl, jak nebe nad vysokou stěnou na opačné straně nádvoří bledne

a nabírá stříbřitý lesk. Jedna po druhé začaly vycházet hvězdy. Počasí

se přes den umoudřilo, noc byla vlahá a plná vůní.

Nad hlavou našel Polárku, která by ho odkudkoliv na světě

dovedla domů, do rodné Cimmerie, kdyby byl ovšem na svobodě. Ne

že by chtěl Belit opustit, ale sama mu řekla, že by se jednou ráda

podívala do země jeho předků. Pak zvedl hlavu a našel Jupitera,

který svítil zlatooranžovou září. Tytéž hvězdy a planety svítí na

místo, kde na něj Belit na moři čeká. Chvilku přemýšlel, jestli i ona

pozoruje z paluby hvězdy, protože obavami a touhou nemůže spát.

Srdce ho zabolelo. Rychle se nadechl a výdech proměnil v

tichou kletbu. Otočil se na podpatku a rychle se vrátil dovnitř. Každý

den celé dlouhé hodiny umíněně cvičil. Jednak se tím způsobem

udržoval ve formě a za druhé si tak krátil dlouhou chvíli a zaháněl

nudu. Pomyslel si, že si všechny cviky ještě jednou zopakuje a pak

že se mu možná podaří usnout.

V hlavní místnosti jeho obydlí svítily svíce. Nevěnoval

bohatému vybavení místnosti žádnou pozornost, shodil se sebe šaty,

zůstal jen v bederní roušce a začal cvičit.

Do ticha místnosti zaznělo kovové cvaknutí a slabé zachřestění.

- 82 -

Conan se přikrčil připraven k čemukoliv. Srdce se mu rozbušilo. Ten

zvuk vydával klíč, který odmykal dveře do hlavní chodby.

Silná a těžká kovová deska se tiše pootevřela dovnitř a škvírou

se protáhl voják v plné zbroji, který nataženým samostřílem mířil

přímo na Cimmeřana. Conan se zaposlouchal do ticha za dveřmi a

ujistil se, že noční stráž na jejich podlaží představuje jediný klíčník.

Na okamžik v něm vzplála naděje. Kdyby byl dost rychlý, mohl by

se s velkou dávkou štěstí vyhnout střele a dostat se ke Stygijci na

dosah!

Současně si však uvědomil, jak nesmyslné by bylo pokusit se o

něco takového proti zkušenému střelci. Tím rychleji svůj plán zavrhl

v okamžiku, kdy se na chodbě objevila další postava a bez zaváhání

prošla pootevřenými dveřmi dovnitř. Byla to žena!

Oslovila strážného, který pomalu ustupoval dveřmi a při tom

neustále mířil na Conana hrotem střely. V okamžiku, kdy prošel

dveřmi, zabouchl je za sebou a rychle zamkl. Conan celou tu dobu

nehybně stál, ale ve spáncích mu bušila krev a všechny smysly měl

ve střehu. Když žena přecházela po vysokém koberci, šla tiše jako

kočka, a on čichem zachytil zvláštní kořennou vůni a očima si měřil

její nádhernou postavu. V životě neviděl krásnější ženu a jen málo

těch, které by se jí vyrovnaly. Měla na sobě volné, téměř průsvitné

roucho. Slabá látka se vlnila a tiskla na štíhlé tělo, které tak vypadalo

ještě krásnější. Obličej představoval dokonalou ukázku stygijského

typu. Medově zbarvená kůže a ebenově černé vlasy se leskly ve svitu

svící.

Došla na vzdálenost dvou metrů od něj, zastavila se, rty se jí

zvlnily v úsměvu plném příslibů a pozvedla levou ruku, jako by ho

chtěla varovat před nepředloženým násilím. Takové myšlenky ho

však rychle opustily. Měl vrozenou přirozenou galantnost k ženám a

nikdy v životě si žádnou z nich nevzal násilím. Ale i kdyby se byl

chtěl v zájmu vlastního útěku uchýlit k něčemu takovému, bylo

jasné, že by mu to nijak nepomohlo. Samozřejmě kdyby si dal na čas,

mohl by z ní dostat důležité informace a možná i odpovědi na

některé nevysvětlitelné otázky, které mu ležely v hlavě.

- 83 -

Olízl si rty. „Mluvíš shemitsky?“ zeptal se a sám cítil, jak

nejapně jeho otázka zněla.

Pozvedla ruku k malému zrcadlu, které měla pověšené na

řetízku kolem krku. Conan ucítil náhlou nejistotu a nahrbil se

připravený zaútočit. Řekla několik slov zpěvným hlasem a udělala

malý pohyb levou rukou. Ze zrcadla vytryskl světelný paprsek a

zasáhl ho přímo do očí. Měl pocit, že se mu propaluje přímo do

mozku. Hlavu mu vyplnila oslňující záře. Slyšel mnoho hlasů,

hovořících v neznámém jazyce. Mozek se mu propadl do záplavy

záře a zvuků. Matně si uvědomoval, že ochrnul, ale stále ještě stojí

na nohou.

Po nějakém čase, který prakticky uběhl ve zlomku vteřiny,

světlo zhaslo, zpěv skončil a Cimmeřan uslyšel: „Conane, probuď

se!“ Vědomí se mu vrátilo okamžitě. Potácivým krokem ustoupil od

podivné návštěvnice. „Co to se mnou provádíš za čáry?“ zeptal se.

Znovu se na něj usmála, napřáhla ruce žehnajícím gestem a

řekla tiše: „Neměla jsem v úmyslu ti ublížit, Conane. Jenom pomoci.

Jsem tvá přítelkyně.“

Sebral odvahu a pokročil kupředu. „Tak proč jsi mě oslepila a

ochromila?“

Místností zazvonil její smích. „Jakým jsme teď mluvili

jazykem?“

„No, přece –“ najednou si Conan s úžasem uvědomil, že to

byla…, „stygijštinou!“

Přikývla. „Ano. Znám shemitštinu a mnoho dalších jazyků, ale

myslím, že se ti bude opravdu hodit, když budeš rozumět lidem

kolem sebe. Mé kouzlo neudělalo nic jiného, než že tě ten jazyk

naučilo během jediné vteřiny.“

Zatřásl hlavou a snažil se zbavit pocitu nedůvěry, který ho

neopouštěl. „Skutečně?“ zabručel a aby se přesvědšil, rychle si

odříkal několik základních slov, která ho napadla. „Muž, žena, meč,

loď, kůň, boj –“

Povzdechla si. „Oh, nepodařilo se mi zbavit tě cimmerského

přízvuku, ale na tom vlastně nezáleží. To drnčení zní tak mužně, je

vzrušující.“ Přiblížila se k němu. „Co kdybychom si nalili trochu

vína, sedli si a popovídali si?“

- 84 -

Nedal najevo překvapení a potlačil strach z nadpřirozených věcí.

Cítil vlastně z její přítomnosti radost. Belit a jistě i Daris byly krásné

jinak, mnohem přirozenější krásou, která mu byla mnohem bližší, ale

tohle exotické stvoření v něm vyvolávalo představy a touhy, které by

byl raději zapudil, kdyby to ovšem šlo. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Nehekba, nejvyšší kněžka Derketina kultu tady v Khemi,“

odpověděla, „a jak už jsem řekla, patřím ke tvým přátelům.“

Kdyby to byla pravda, měl by v ní mocného spojence. Neuctíval

její bohyni, ale Derketa ho ani neodpuzovala, na rozdíl od Seta.

Bohyně lásky a smrti měla v okolních krajích mnoho vyznavačů, a to

i za hranicemi Stygie. I Belit se k ní občas obracela.

Nehekba se k němu naklonila a nabídla mu ruku. Vzal ji opatrně

do své obří dlaně, a pak se neohrabaně sehnul a políbil ji. Když se

narovnal, obdařila ho úsměvem, který byl zářivý a svůdný. „Podám

víno,“ nabídl se a cítil, jak mu slova drhnou v hrdle. Vstal a šel pro

karafu s vínem, která byla neustále připravená na stole pro jeho

potřebu. Vedle ní stálo několik pohárů, protože stejně jako víno,

mohl si každý den vybírat z několika nápojů – vody, piva, vína a

mléka. Naplnil dva z nich a vrátil se k Nehekbě, která si zatím sedla

na jeho gauč, nohy skrčila pod sebe a pohodlně se opřela do polštářů.

Vzala si pohár a rukou mu pokynula, aby si přisedl k ní. Když to

udělal, pronesla melodickým hlasem: „Na tvé štěstí, Conane.

Doufám, že ti k němu dopomůžu i já.“

„Díky,“ odpověděl neochotně.

„Nepřipiješ na oplátku na mé zdraví? Ne, počkej, napijme se na

nás dva.“

Mlčky upil vína a pustil se přímo k jádru věci. „Určitě víš, že

nemám tušení, co se děje, ani proč jsem tady, že prostě tápu v

dokonalé temnotě. Vysvětli mi to! Kdo vlastně jsi? Co se to tady

děje?“

„Něco ses dnes musel dozvědět od svých spoluvězňů,“

odpověděla. „To já přesvědčila Tothapise, aby vám občas povolil

těch několik společných hodin.“

Samozřejmě že se Cimmeřan dozvěděl dost zajímavých věcí, a

právě teď se dozvídal další. „Mluvili jsme spolu, to je pravda. Jeden

- 85 -

z nás si myslí, že zná důvod, proč je právě v tomhle přepychovém

vězení místo v katakombách hluboko pod zemí nebo v hrobě. Je to

mladý Falco, který mívá poslední dobou také dámské návštěvy.“

Nehekba přikývla. Ve vlasech se jí odrazilo světlo. „Ach ano,

Senufer. Je to šlechtična, která slouží stejnému cíli jako já – chceme

si zajistit mír.“

„A taky potěšení, jak jsem slyšel,“ zaútočil Conan přímo.

Plné rty se znovu stáhly do úsměvu. „A proč ne? Ubližuje to

snad někomu? Je to mladá a zámožná vdova, a proč by se tedy

nepobavila, když se o tom nikdo nedozví? Kromě toho jsme se

potřebovali s Falcem dohodnout a přitom nevzbudit podezření. Může

nastat čas, kdy pro nás jeho známosti v Ophiru budou velmi důležité.

Muž, který by ho navštěvoval pravidelně, by byl podezřelý, ale žena,

která s ním prožívá milostnou aféru – hm – se nemusí bát ničeho

jiného, než že po ní bude strážný chtít větší úplatky.“

„A co takhle Heterka?“ zeptal se Conan.

Nehekba zvedla obočí. „Kdo?“

Pohár se Conanovi zachvěl v prstech. „To je strašlivá historie.“

„O tom nic nevím – přesněji, znám jednu dámu toho jména,

která se zabývá léčitelstvím, ale slyšela jsem o ní, že má někdy dost

ošklivé choutky. My, Stygijci, jsme obyčejní lidé, příteli. Proto jsou

mezi námi lidé hodní, zlí, lidé nevšímaví a naše životy jsou stejně

spletité, jako životy lidí kdekoliv jinde.“

Conan se rozhodl, že se jí dál vyptávat nebude. Místo toho

zvolal: „Dost! Raději mi řekni, proč jsem tady já a co máš v

úmyslu?“

„Musíš především pochopit jednu věc. Nejsem žádná

Tothapisova důvěrnice,“ vysvětlovala mu hlasem plným sympatie.

„Je to mocný mág a nejvyšší kněz. V současné době je také

hlavou společnosti mágů, kteří si říkají Černý kruh. Proto o většině

toho, co se tady děje, nevím skoro nic, i když doufám, že se mi

časem podaří něco zjistit. Zatím ti řeknu alespoň to, co vím.

Ve Stygii se začaly vyprávět historky o tulákovi z dalekého

severu, skvělém válečníkovi, jací se tady v jižních krajích nerodí.

Stal ses pirátem, a to by pro nás bylo v čase války, která se zdála

neodvratná, velmi nebezpečné. Už to by stačilo, aby se tě Tothapis

- 86 -

pokusil zajmout, ale myslím si, že jeho plány jsou mnohem složitější.

Musím souhlasit s tím, že nemáš právo přepadat stygijské lodi a

zabíjet občany našeho království. Ne, nezlobím se na tebe, vždyť

pokud jsem dobře informována, je mezi vámi, barbary, pirátství

považováno za výnosné a počestné řemeslo, že? Ale ráda bych tě

naučila něčemu jinému a probudila v tobě rytířskost. Jsem si jistá, že

se jí v tobě skrývá dost.

Spor mezi skupinami pro mír a pro válku zatím nedospěl na ostří

nože. Zatím je na úrovni politických diskusí, a to nebrání lidem z

obou stran spolupracovat, když se jedná o něco jiného. Jako

příslušnice vládnoucí třídy jsem se doslechla o tvém zajetí a

přemluvila jsem Tothapise, aby tě dal uvěznit tady. On sám

podporuje plán na vojenské rozšíření stygijského impéria, ale není

krvežíznivý a myslím, že jeho plánům vyhovovalo zachovat tě

naživu a v pořádku. Pokud se mi podaří dobře se s tebou seznámit a

dojdu k názoru, že mohu věřit tvému slovu, myslím, že bych ho

mohla přemluvit k tomu, aby tě propustil. Musel by ses mu ovšem

zavázat přísahou, že už nikdy nevztáhneš ruku na majetek ani občany

Stygie.“

„Jak dlouho by to mohlo trvat?“ ptal se Cimmeřan.

„Rok, možná dva,“ odpověděla mu se svůdným pohledem.

„Záleželo by to na tom, jak rychle a důvěrně bychom se my dva

poznali,“ zapředla.

Zaťal pěsti. „Co ode mne vlastně chceš ty?“

„Možná že bys mohl přispět velkým dílem k našemu boji za mír.

Já osobně si myslím, že to byl i tenhle důvod, který poplašil

Tothapise natolik, že se rozhodl nastražit ti past. Jestli to tak opravdu

je, tak by to trvalo déle, protože bych ho musela pomalu přesvědčit,

že má zbytečně strach. Nemysli si, že bych chtěla tebe nebo

kohokoliv jiného použít jako nástroj zrady proti svému národu. Jsem

prostě přesvědčená, že budoucnost Stygie je v míru. Co bys byl

ochoten pro tuhle věc udělat, za slušnou odměnu pochopitelně? No,

to vlastně uvidíme, ale já si tě dovedu velice dobře představit

například jako spěšného kurýra, kterého nezastaví ani lupič, ani

nepřátelský agent. Vhodně napsaná poselství do takových zemí, jako

je Ophir, Argos, Nemedie, Koth, Corinthie, možná i do té očarované

- 87 -

Aquilonie, by mohla udělat pro naši věc mnoho. Jejich panovníci by

se mohli sjednotit a vyvinout diplomatický tlak na krále Mentuphera

a přinutit ho, aby změnil své plány. Je velice dobré, že královský

dědic a nástupce, princ Ctesphon, jeho ambice ani zdaleka nesdílí.“

Conan si přejel rukou bradu. „Hm, tyhle věci jsou příliš složité

pro můj jednoduchý mozek,“ zabručel. „Ale – počkej! Když mám

soudit podle Falcova vyprávění, tažení proti Ophiru musí začít v

nejbližší době, mnohem dřív, než bys mě odsud dostala.“

Nehekba zavrtěla hlavou, na které se jí zableskla malá čelenka.

„Ne, Stygie nemůže podniknout vůbec nic, dokud bude pokračovat

vzpoura v Taii,“ připomněla mu. „Byla to skvělá náhoda, že se

podařilo zajmout právě dceru vůdce vzbouřenců. Možná že až si s ní

promluvím, bude ochotná stát se prostředníkem a zprostředkovat

konec jak vzpoury, tak bezpráví, které se páchalo na jejím národě.

Kdyby se to podařilo, neobyčejně by to posílilo pozici i vliv zastánců

mírového řešení.“

„Zatím jsi mi ještě nevysvětlila, proč je tady Jehanan,“ usekl.

„Jehanan?“ zeptala se s nevinným výrazem. „Kdo je to?“

Než mohl promluvit, postavila pohár s vínem na zem a naklonila

se k němu. „Na hovory o politice budeme mít spoustu času,“

vydechla. „Musíme to všechno probírat právě dnes večer?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se jakoby v rozpacích.

Dlouhé řasy se zamíhaly. „Bude nejlepší, když jako záminku pro

své návštěvy použiju stejnou záminku jako Senufer. Nebude to ale

jen záminka. U všech bohů, Conane, jaký ty jsi muž!“

Ucítil příval vzrušení, a to jejím zkušeným očím neuniklo.

Rychle oči napůl přivřela, ústa pootevřela a pomalu se nahýbala k

jeho napřaženým pažím. Jejich rty se setkaly. Ani Belit ho nepolíbila

vášnivěji. Jejich ruce začaly být stále odvážnější.

Conanova ruka jí dotápala až na krk. Bleskově uchopil řetízek,

na kterém měla zavěšeno zrcátko, a jediným trhnutím přerval stříbrná

očka. Pak odhodil amulet do nejvzdálenějšího kouta místnosti.

Nehekba vykřikla. Přitiskl jí dlaň na ústa. Zaťala mu nehty do

tváře. Levou rukou ji chytil za zápěstí. Rychle ji stejnou rukou sevřel

i pravici, jednu nohu jí přehodil přes stehna a přitiskl ji na gauč.

Svíjela se a kroutila, ale proti Cimmeřanově medvědí síle byla

- 88 -

bezmocná.

„Uklidni se,“ zašeptal jí. „Nebo tě přiškrtím do bezvědomí.

Nemyslím, že by ti to moc ublížilo, ale raději bych to nedělal.“

V nádherných očích jí plála nenávist. Nakonec ho ale poslechla.

Její výkřik nemohl proniknout silnými dveřmi až na chodbu, kde stál

strážný. Conan riskoval, že je někdo pozoruje skrytým okénkem. Ten

pocit měl celý den, ale doufal, že Nehekba nebude stát o to, aby ji

někdo pozoroval při milostných hrátkách, které měla v plánu. Byla si

jistá, že ji v případě potřeby ochrání její talisman.

Kromě toho jistě nepředpokládala, že by se jí mohl takovým

způsobem vzepřít.

Conan ještě zesílil sevření a volnou rukou s ní strhl šaty. „Neboj

se, nikdy v životě jsem neznásilnil ženu. Koneckonců by to ani

nebylo potřeba, že? Musím tě jenom svázat.“

„Zešílel jsi?“ zasténala.

Zavrtěl hlavou. „Ne, nejsem blázen, nejsem ani tak hloupý, jak

sis myslela. Vy, civilizovaní lidé, předpokládáte, že když my,

barbaři, nežijeme ve městech a nemáme knihy, jsme jenom hloupá

zvířata. U ďábla, vždyť my potřebujeme mozek víc než vy!“

„Ale vždyť já jsem tvůj přítel, Conane,“ štkala. „Ráda se stanu

tvou milenkou, ano, třeba hned teď!“

Vstal, zvedl ji z gauče a otočil zády k sobě. Pruhy hedvábí jí

svázal ruce za zády. „No, já bych spíš řekl, že se budeš přátelit s tím

chlápkem Tothapisem,“ prohlásil. „A taky bych řekl, že jsi jak sladká

Senufer, tak zlá Heterka. Jen blázen by mohl uvěřit, že se tohle

vznešené vězení hemží touhou posedlými černovláskami nebo že by

první mág Černého kruhu neměl ani tušení o tom, co proti němu

chystáš. Jistě by už dávno podnikl nějaká opatření. V každém

případě – já čarodějkám nevěřím.“

„Ty se mýlíš, to je všechno jinak.“ Dala se do pláče.

„Neříká se tomuhle krokodýlí slzy?“ odbyl ji nevzrušeně.

„Dobře, ale i kdybych uvěřil, že jsi nevinná, a to mě ani nenapadne,

sama jsi připustila, že než bych se dostal na svobodu nějakým

legálním způsobem, trvalo by to celá léta. Tak to tedy nikdy! Ještě

dnes v noci se vydám zpět k ženě, kterou miluju, nebo zahynu

cestou.“ Položil ji na zem a zatímco jí kolenem přidržoval stehna,

- 89 -

rychle jí svázal nohy. „Kromě toho,“ dodával, „použila jsi plno

krásných slovíček o míru, ale Belit a její bratr se chtějí Stygii

pomstít. A já jim v tom pomohu.“

Utáhl poslední uzel, vstal a chvilku se díval na její skoro nahé

tělo. Zhluboka si povzdechl. „Jaká škoda,“ prohlásil. „Měl jsem sto

chutí nejdřív si s tebou užít. Ale jsi čarodějka a nechci riskovat, že

bys uvěznila mou duši tady, daleko od Belit.“

Sehnul se a bez námahy ji zvedl. „Zavolej strážného, aby tě

pustil ven,“ přikázal jí. „Až s ním skončím, nechám tě tady ležet.

Ráno tě najde strážný, který přijde vystřídat toho nebožáka.“

„Neudělám to, ty zvíře!“ vzplála divoce.

Pod pohledem, který na ni upřel, zbledla. „Jestli mě

neposlechneš,“ prohlásil chraplavě, „vzpomenu si na to, co jsi

udělala Jehananovi, a zlomím ti páteř!“

Otřásla se. „Udělám to, udělám!“

Spokojeně přikývl a tiše s ní přešel ke dveřím. Ve skutečnosti

lhal, alespoň si to myslel. Stěží by se přinutil něco takového udělat

ženě, bez ohledu na to, jak byla zlá, a kromě toho neměl jediný

důkaz, že je Nehekba vinna. Na druhé straně zuřivost, která ho ještě

neopustila, dodávala hrozbě věrohodnost. Loktem odstrčil malá

dvířka ve dveřích a přistrčil Nehekbu k nim. „Žádné hlouposti,“

přikázal jí.

Přikývla a zvolala hlasem, který svědčil o jejím sebeovládání.

„Hej, vojáku, můj úkol skončil. Odemkni, abych mohla odejít.“

Vzápětí potom ji Conan položil na zem a vstrčil jí zbývající pruh

hedvábí do úst místo roubíku. Stačila ještě zasyčet: „Teď sis pojistil

svou smrt, barbare. Když budeš mít štěstí, bude rychlá. Když budu

mít štěstí já, budeš umírat mnoho dní.“

Nevšímal si jí. Vzal na vědomí, že ve vzteku odhodila masku a

chovala se docela přirozeně. Vstal a vzal z police mosazný svícen ve

tvaru tří propletených hadů. Závora se odsunula, klíč cvakl v zámku

a dveře se otevřely. Klíčník sice o kousek poodstoupil a zvedl kuši,

ale tentokrát to nebylo nic platné.

Nebyl zdaleka tak ostražitý, jako předtím, protože očekával

Nehekbu. Conan se vrhl do dveřního otvoru a hodil svícen. Těžký

kus kovu dopadl dřív, než mohl strážný vystřelit. Střela sice vyletěla,

- 90 -

ale zapadla do stínů kdesi v chodbě. To už se Conan dostal na dosah

k vojákovi, jednou rukou mu sevřel krk a stiskl. Cítil, jak mu pod

prsty praskl ohryzek. Vojákovi vytryskla z úst krev, padl k zemi a

zoufale se tam zmítal. Conan mu vytáhl od pasu meč a ukončil jeho

trápení.

Pak se rychle vrátil do svého obydlí. Kdyby se mu podařilo

dostat až na ulici, bude tunika méně nápadná než bederní rouška.

Rychle se oblékl a přehodil si přes ramena široký plášť. Ještě si obul

sandály a vracel se ke dveřím. Nehekba na něj vrhla tak jedovatý

pohled, že na okamžik uvažoval o tom, zda ji nemá zabít. Nakonec si

uvědomil, že se k tomu nemůže přinutit, právě tak jako si nebyl

schopen vzít kouzelný talisman, který se blýskal v rohu místnosti.

Věděl, že by bylo nejlépe tu věc nějak zničit, ale nevěděl jak a

netroufal si s ní dělat žádné pokusy.

Odepnul Stygijci pás s pochvou a připnul si ho pod plášť. Klíč

byl ve dveřích a u něj na kroužku, na kterém byl navlečený, viselo

několik dalších klíčů. Conan vytrhl klíč ze zámku a vydal se

chodbou. Nebyl ochoten ponechat své nové přátele jejich osudu.

10. Noc v Khemi

Falco se náhle probudil. Obr, který mu zatřásl ramenem a teď ho

pustil, se nad ním tyčil jako neskutečný černý stín. Pootevřenými

dveřmi do místnosti pronikalo světlo svíček planoucích v chodbě.

Conanovy oči se v něm leskly jako úlomky modrého ledovce.

„Vstávej, hochu,“ slyšel Cimmeřanův hlas. „Jdeme odsud.“

„Ale – ale – co –“ koktal Falco.

„Všechno ti vysvětlím později, pokud přežijem těch pár příštích

hodin. Zabil jsem strážného na tomhle patře, ale pokud se chceme

dostat ven, nebude to asi poslední.“

Falco se nahrbil. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „To je naprosté šílenství.

Nebo jsi snad zapomněl na to, co mi slíbila paní Senufer?“

Conan si znechuceně odplivl. „Vysvětlím ti, za co její sliby stojí,

až na to bude čas. Ale teď už, u Croma, pojď! Nemůžeme plýtvat

časem!“

Bylo vidět, že Ophiřan došel k nějakému rozhodnutí. Vzpřímil

- 91 -

se na lůžku a prohlásil: „Ne. Ty si dělej, co chceš, a přeju ti hodně

štěstí, i když pochybuju o tom, že se ti útěk podaří. Ale já neopustím

paní Senufer, kterou miluji a které věřím.“

Conan se zašklebil: „Takže tak je to, ty zbabělé štěně! Přísaha,

kterou jsi dal svému králi, pro tebe neznamená vůbec nic, co? Ty jsi

jediný, kdo by ho mohl varovat před spiknutím, které proti němu

Mentuphera připravuje! Z nás ostatních by nikoho nepustili ani ke

dvoru, natož aby mu povolili audienci u krále, a i kdyby, kdo by nám

věřil? No dobrá, tak si tady zůstaň a hraj si na domácího mazlíčka!“

Falco zaťal pěsti a sevřel rty mezi zuby tak silně, že mu z nich

vytryskla krev. Jediným pohybem spustil nohy na zem a vstal.

„Odpusť,“ řekl nejistým hlasem. „Máš pravdu, je to moje povinnost

alespoň to zkusit.“

„Tak to je lepší. Obleč se, ale rychle!“

Falco se rychle oblekl a obul. „Ty si opravdu myslíš, že máme

naději dostat se na svobodu? Ale jak to chceš udělat?“

„Chtěl bych využít to, co se mi zatím vyplatilo. Překvapení a

rychlost. Když mě sem vedli, snažil jsem se zapamatovat si všechno,

co bylo důležité, ty ne?“

Falco neodpověděl. Nepřítomně se podíval na Cimmeřana a

zašeptal: „Já se vrátím, Senufer, jestli zůstanu naživu, vrátím se,

abych ti pomohl vybudovat mír mezi našimi národy, má milovaná.“

Conan zavrčel a vykročil chodbou ke dveřím, kde podle jeho

odhadu věznili Jehanana. Shemita spal neklidným spánkem,

převaloval se a vykřikoval ze spaní. Když s ním Conan zatřásl,

zalapal po dechu a rozehnal se kolem sebe rukama.

„Jen klid, člověče,“ řekl Cimmeřan. „To si nech pro Stygijce.“

Jehanan se posadil. „Vy dva jste volní?“ Podivil se bez velkého

zájmu. „Co budete dělat?“

„Nejdřív se musíme všichni, ale hlavně ty a já, vrátit k Belit. Už

jsem ti řekl, že mám kus odsud ukrytý člun a nevěděl o něm nikdo

jiný než ten zrádný šakal, ze kterého jsem udělal žrádlo pro psy.

Cestu z téhle psí boudy si budeme muset samozřejmě vybojovat, ale

–“

Jehanan si sedl. Zavrtěl hlavou. „K čemu je to dobré?“

zamumlal.

- 92 -

„U Ymira!“ vybuchl Conan. „Mezi jaké strašlivé tupce jsem se

to dostal, když je musím přemlouvat, aby se pokusili získat zpátky

svoji svobodu? Když už nic jiného, člověče, nechtěl by ses pomstít a

pobít pár Stygijců?“

Jehanan se narovnal. „Máš pravdu, to je to poslední, co mi v

životě ještě zbývá,“ odpověděl pomalu. „Tak dobrá, jdu s tebou.“

„Obleč se.“ Když Jehanan vstával z postele, svíralo se Conanovi

srdce při pohledu na to, jak Belitina bratra přemáhá agónie při

každém pohybu. „Pojď sem, Falco,“ nařizoval barbar, obrátil se k

Jehananovi zády a uchopil mladíka za loket. „Musíme se rozhodnout,

co si s sebou vezmeme na cestu.“

Vzpomněl si na Belitino vyprávění, sebral se stolu skleněnou

karafu, rozbil její dno o stůl a vtiskl Ophiřanovi do ruky hrdlo se

zubatým zbytkem skla. Potom se sehnul, zvedl těžký stůl a jediným

náporem od něj odlomil masivní nohu. Takto získaný obušek si

zastrčil pod paži, odepnul si kožený opasek s mečem a podal ho

Jehananovi. „Vy Shemitové si umíte s meči poradit,“ poznamenal.

„Tohle by ti mělo stačit.“

Po zohaveném obličeji přeběhl výraz zachmuřeného uspokojení

a zjizvená ruka zkušeným pohybem povytáhla meč z pochvy. „Tak

do toho,“ prohlásil Belitin bratr.

„Ještě nám zbývá ta dívka,“ připomenul Conan. „Ta si taky

zaslouží svoji šanci.“

Daris se probudila, když se v zámku dveří začal otáčet klíč.

Cimmeřan vstoupil dovnitř ve chvíli, kdy Daris vyběhla z ložnice do

velké místnosti. Dívka se pohybovala jako kočka a dlouhé vlasy za ní

vlály jako závoj. Uviděla Cimmeřana a zůstala stát. Oči jí svítily a v

temnotě se zableskly bílé zuby. „Vám se podařilo utéct? Ó Mitro, to

je zázrak!“

„Chceme se o to pokusit.“ I v té napjaté chvíli Conan obdivoval

to, co před sebou viděl. Zdálo se, že dívka si svou nahotu vůbec

neuvědomuje. „Jestli chceš jít s námi, rychle se obleč.“

„Nevezmu si na sebe ty hadry, ve kterých jsem měla vystupovat

jako hračka zdejších pánů,“ odsekla. „Falco, zašla bych si k tobě a

vzala si nějakou tuniku, ve které se budu cítit mnohem lépe. Bude to

- 93 -

hned.“

Dostála slovu. Vzápětí byla zpět, a i když jí byla Falcova tunika

trochu krátká a odhalovala velký kus půvabně tvarovaných nohou,

tvářila se mnohem spokojeněji. Někde našla i široký kožený pás s

velkou bronzovou sponou. „Ten se mi bude určitě hodit,“ oznámila

jim skoro šťastně.

Conan se na ni usmál. „Takže jeden voják a tři hospodští rváči,

co? Myslím, že by sis mohla vzít támhleten samostříl,“ ukázal na

mrtvého vojáka.

„Lepší jeden výstřel než žádný,“ přikývla Daris. „Ale pak

budeme v pěkné kaši, co?“ Na okamžik se zastavila, natáhla

zkušeným pohybem kuši a založila šíp. Potom dodala. „Najednou

mluvíš stygijsky. Tuhle noc se dějí samé divné věci a myslím si, že

to ještě neskončilo.“

„Tiše,“ přikázal Conan a vedl trojici ke schodišti.

Postup po temných kamenných schodech byl pomalý, protože se

snažili být co nejopatrnější. Na každém odpočívadle barbar zastavil,

poslouchal, a pak se vždy vydal na průzkum o patro níž, než se vrátil

pro své společníky. První dvě patra, kterými procházeli, byla úplně

prázdná, pravděpodobně bylo takových prominentních vězňů jako

oni málo. Ještě níž však zaslechli zvuky několika lidí a zdálo se, že

se v dalších patrech nepohybují jen hlídky, ale i civilní služebnictvo.

Postup skupiny se zpomalil, protože se museli často ukrývat v

temných výklencích a čekat, až kolemjdoucí zmizí. Díky

Cimmeřanově dokonalému sluchu a opatrnosti se nakonec

uprchlíkům podařilo sestoupit až do přízemí, aniž byli prozrazeni.

Schodiště ústilo do velkého sálu. V dohledu nebyl nikdo, ale

odněkud z dálky se sem nesly zvuky lidské činnosti. Jak si Conan

pamatoval, byl vpravo velký vstupní předpokoj, kde stála u hlavního

vchodu hlídka. Nevěděl, kolik vojáků tam touhle dobou bude, ale

když ho vedli do budovy, napočítal deset mužů a usoudil, že

přinejmenším stejný počet jich bude na doslech. Kam se dostanou,

když se pustí doleva, nevěděl. Mohli najít bezpečnější východ, ale

také se mohli ztratit v bludišti chodeb nebo narazit na jiné nebezpečí.

Cimmeřanovi stačila vteřina k tomu, aby se rozhodl. Crom měl

rád odvážné, i když ani těm většinou nepomáhal. Conan vykročil

- 94 -

doprava.

Na konci chodby vedoucí k vstupnímu prostoru se nezastavil,

neplýtval dechem ani na to, aby vykřikl. Rozběhl se a zaútočil na

vojáky, jejichž helmy, hrudní pláty a špice pík blýskaly ve světle

pochodní. Prostor však nebyl nijak zvlášť osvětlený, nad hlavami se

dal spíš vytušit než zahlédnout klenutý strop, od kterého se tu a tam

odloupl netopýr a třepetavým letem se vydal některým z malých

oken nad hlavním vchodem do noční temnoty. Zdi byly pokryty

reliéfy bohů se zvířecími hlavami a mnoha podobami hadího boha

Seta. Pod reliéfy hořelo v bronzových mísách podivné nakyslé a

dusivé kadidlo.

Jediným pohledem Conan zjistil, že v místnosti je i teď deset

strážných. Když ho zahlédli, většina z nich vykřikla a pokusili se

zformovat do klasické sestavy, šermíři se štíty vpředu, pikynýři

vzadu. Za Conanem zadrnčela tětiva kuše. Daris mířila přesně, jeden

ze Stygijců se zřítil k zemi a z čela mu trčel šíp. Daris vyrazila

vítězný pokřik.

Conanovi se podařilo dostat se k vojákům dřív, než sklopili píky

do vodorovné polohy. Máchl svým provizorním kyjem vlevo a

vpravo, srazil k zemi dalšího vojáka a druhému přerazil násadu píky.

To už byl tak blízko, že ho strážní nemohli dlouhými píkami ohrozit

a museli sáhnout po krátkých mečích. Jeden z nich se pokusil

Cimmeřana bodnout, vyrazil rukou s mečem zpoza svého štítu a

zoufale vykřikl, když mu barbar jediným úderem roztříštil paži.

Dalšího zasáhl Conan plnou silou do hlavy. Ocelová přilbice

zazvonila, částečně se prohnula dovnitř a její majitel se omámeně

zapotácel dozadu. Tak odkryl jednu nohu, kterou mu Conan vzápětí

přerazil.

Mezi vojáky zavládl zmatek a formace se rozpadla. Jehananova

čepel se srazila s mečem dalšího vojáka. Stygijec chráněný pancířem

pomalu zatlačoval Shemitu zpět. Vzduchem zasvištěl Darisin kožený

pás a těžká přezka dopadla vojákovi přesně na oči. Muž se na

okamžik odkryl, a to stačilo Jehananovi k tomu, aby mu probodl

hrdlo. Falco se točil kolem, přebíhal sem a tam a byl příliš rychlý a

hbitý, než aby ho některý z vojáků zasáhl. Ophiřan po každé vyčkal

na svou příležitost, a pak použil zubatý konec karafy se strašlivým

- 95 -

výsledkem. Conan byl všude, dalšímu vojákovi přerazil jedinou

ranou vaz, vyrval umírajícímu z ruky píku a používal stejně efektivně

hrot jako tupý konec násady. Podlaha byla kluzká krví.

Oblouky na obou stranách vstupního sálku se do místnosti

nahrnuli další vojáci. Conan tajně doufal, že se neobjeví tak brzo, a

když tak jich nebude tolik. „Otevřete dveře,“ zařval.

S Jehananem po boku zaměstnával zbytek původních

ozbrojenců, zatímco Daris a Falco, jehož zbraň se mezitím rozbila,

zápasili s těžkými závorami a pojistnými řetězy. Stygijci, kteří

dorazili na bojiště později, zmateně pobíhali v pozadí, většina z nich

byla oblečena jen napolo a neozbrojena. Jejich přítomnost ještě

zvětšila už tak dost velký zmatek, který byl vlastně uprchlíkům ke

prospěchu. Jenže Conan věděl, že se během dvou tří minut zorientují

a zapojí se do boje. Conan bil na všechny strany, Belitin bratr bodal a

v zápalu boje zapomněl i na bolest, která mu hlodala v těle.

Brána zaskřípala. Do poměrně chladné místnosti horce dýchla

noc. „Ven!“ zařval Conan. Postavil se do vchodu a kryl ústup svých

druhů. Důstojník, který se právě objevil na scéně, odhadl jediným

pohledem situaci. „Zabte ho!“ vykřikl a s malou skupinou vojáků se

rozběhl k Cimmeřanovi. Ten jediným plynulým pohybem zvedl píku

a hodil. Důstojník, kterému hrot zbraně vyjel mezi lopatkami, se

zřítil k zemi a skupinka se váhavě zastavila. Conan sebral olejovou

lampu, která blikala v malém výklenku vedle něj, a vzápětí oblek

jednoho z vojáků vzplál čadivým plamenem. Muž se začal se

šíleným křikem válet po zemi a několik druhů se snažilo uhasit na

něm plameny. Conan bleskově vyklouzl ven a přidal se ke svým

přátelům. Měsíc zatím vystoupil tak vysoko, že zalil většinu ulic

chladným stříbřitým světlem.

Conan přemýšlel o tom, jestli by se nemohli pustit do běhu a

těžkopádným vojákům prostě utéci. On by to dokázal a dlouhonohá

Daris bezpochyby také, ale pak si uvědomil, že ani Falco, který

vyrostl ve městě, ani napůl zmrzačený Jehanan by to nedokázali.

Daris uvažovala stejně, protože jakoby na povel i ona zpomalila.

Pohled přes rameno řekl Conanovi, že je sleduje skupina vojáků.

Conan začal uvažovat o tom, že zahnou do některé z úzkých

uliček, které tu a tam ústily na hlavní ulici, a pokusí se vojákům

- 96 -

zmizet v temném labyrintu neosvětleného města. Ale i tuhle

myšlenku rychle zavrhl. On ani žádný z jeho společníků město

neznali a mohli by sami vběhnout do pasti. Pravděpodobně by rychle

zabloudili a Stygijcům by pak stačilo obklíčit kus města a pomalu

stahovat síť.

Malou naději jim nabízelo nábřeží a přístav. Tam alespoň byl,

když pronikli do města, a cestu, kterou jednou prošel, Cimmeřan

nikdy nezapomněl. „Tudy,“ zasyčel.

Nalevo a napravo se zvedaly kamenné sfingy a vysoké zdobené

pamětní desky, které vypadaly v měsíčním světle děsivě a

neskutečně. Několikrát narazili na noční chodce, ale v okamžiku, kdy

si osamocení Stygijci uvědomili, co se děje, dali se v hrůze na útěk.

Obytné domy ustoupily rozsáhlým skladištím, které poslední

člověk opustil za soumraku a kde v noci kralovala jenom hejna krys.

Kus vepředu zahlédl Conan první stěžně a stříbřité odrazy měsíční

záře na vodní hladině. Nedaleko nich se objevily rozkývané lampy

procházející přístavní hlídky. Conan zpomalil. Teď by mohli

nepříteli zmizet v nekonečných stínech přístavu.

Kdesi za nimi zaječela trubka. Nebyla to melodie, ale řada

dlouhých a krátkých zvuků, každý jinak vysoký. „To je stygijský

vojenský kód,“ oznamovala jim zadýchaná Daris. „Je to varování

všem hlídkám, že se pohybujeme v okolí.“

„Obklíčí nás,“ zasténal Falco.

„No tak si aspoň někde najdeme vhodné místo a pokusíme se

jich s sebou vzít co nejvíc,“ zavrčel Cimmeřan.

„Ne,“ ozval se vtom Jehanan. Sípavě dýchal a nohy vlekl těžce

za sebou. „Jestli se nám podaří proklouznout jim tady dřív, než nám

odříznou cestu, vím, kde je setřeseme.“

„Cože?“ podíval se na něj s úžasem Conan. V očích mu zahořela

naděje.

„Ve starých hrobkách a lomech pod Velkou pyramidou,“

vysvětloval mu Jehanan. „Jsou obrovské a málokdo se tam odváží.

Vlastně tam nevkročí nikdo kromě otroků, jako jsem byl já, a to jen

ve dne, aby vytěžili zbytek vápence, který tam ještě zůstal. Pracoval

jsem v dolech dlouho a trochu se tam vyznám.“

Pocit naděje, který Conan při jeho prvních slovech ucítil,

- 97 -

najednou zmizel. Po zádech mu přeběhl mráz a pot, který mu stékal z

čela, ho začal studit na tváři. „Nestraší tam náhodou? A co takhle

podzemní duchové?“

Falco se pokřiveně usmál. „Lepší riskovat setkání s ghoulem,

než se smířit s tím, že nás určitě chytí.“ Akce v něm vyvolala

přirozenou náklonnost mládí k dobrodružství a momentálně zaplašila

milostné omámení. Po tom, co se stalo, pro něj byla jeho milovaná

ztracená tak nebo tak, pokud se ovšem nevrátí v nějaké oficiální

funkci. A co víc, jako vzdělaný aristokrat původem z civilizované

země se na nadpřirozené věci díval dost spatra.

Daris, sama z kmene polovičních divochů, se zarazila. Vzápětí

se však sebrala a odvážně prohlásila: „Jestli vede cesta k domovu

tudy, tak jdu.“

Ano, pomyslel si Conan. Pokud si musí cestu k Belit probojovat

podzemním pohřebištěm plným nadpřirozených bytostí, udělá to.

Lucerny přístavní hlídky se pomalu přibližovaly a někdo z hloučku

zatroubil na trubku. Čtveřice uprchlíků už rozeznávala zbraně

jednotlivých vojáků. V měsíčním světle bylo vidět, jak se ulicemi

města přibližují temné siluety pronásledovatelů.

„Veď nás!“ přikázal Conan a snažil se zahnat tísnivý pocit.

Jehanan přikývl a vykročil.

Pustil se do úzké temné uličky, tvořené vysokými stěnami dvou

skladišť. Všichni čtyři se chytili za ruce a Jehanan je celkem jistě

vedl temným bludištěm. Řídil se při tom spíš citem a orientačním

smyslem než znalostí okolí. Nakonec se vynořili z ústí další uličky u

strážní věže na samém konci hradební zdi a znovu je zaplavilo

měsíční světlo. Pod nohama jim chřestily oblázky a praskal písek.

Jehanan se rychle spouštěl napříč prudkým svahem, který klesal k

temné hladině Styxu, na jejímž břehu se tyčila obrovská silueta

Velké pyramidy. Podivná stavba se rýsovala proti hvězdám jako

neskutečná loď, která se vznáší na nočním nebi.

Noční ticho prořízlo zadunění velkého gongu. Conan se ohlédl k

městu. Všude blikala světla podobná poletujícím světluškám. Že by

je zahlédl někdo z vrcholku strážní věže? Za nevysokou hradbou se

vynořila další světla. Terén, po kterém prchali, byl čím dál tím

členitější, museli zvolnit a pokračovat mnohem opatrněji. Všude

- 98 -

kolem byly hluboké jámy a šachty, jejichž ústí se ztrácela v moři

stínů, vrhaných obrovskými balvany, což je měnilo ve smrtelné pasti.

Jehanan se teď pohyboval s jistotou kamzíka, v okamžicích

nebezpečí se mu podařilo ovládnout strašlivou bolest, která by

většinu slabších mužů už dávno zabila. Daris postupovala ještě

hbitěji a jistěji. Zato Falco každou chvíli klopýtl, padal, a jednou se

málem zřítil do jedné šachty. Conan na Ophiřana počkal a vzal ho za

zápěstí. Kdesi hluboko v duchu si pomyslel, že ho ta strašná cesta

zaměstnává natolik, že ani nemá čas myslet na podzemní démony.

Za zády se jim ozval křik a povely. Stygijci dorazili na začátek

lomů. Vojáci postupovali pomalu a neochotně, ale křik důstojníků je

přece jen poháněl kupředu.

Jehanan se zastavil. U nohou mu ležel hluboký výkop, široký

natolik, že měsíční záře dopadala až na dno. Klesl na všechny čtyři,

obrátil se a začal pomalu sestupovat po strmém svahu. Jeho

společníci ho následovali. Pod rukama a nohama se jim drolila zem a

zvuk padajícího kamení připomínal chřestění suchých kostí. Conan

potlačil zachvění. Když dorazili na dno, pátral Jehanan chvilku mezi

balvany a výběžky skal, až nakonec našel, co hledal, a najednou byl

pryč. Ostatní přelezli tentýž balvan, za kterým zmizel, a před sebou

uviděli nízkou kopuli z opracovaných kamenných kvádrů. V přední

stěně se otvíral temný vstupní oblouk. Conan zaťal zuby a spolu s

ostatními se vplazil do prastaré hrobky.

Když si jeho oči přivykly na okolní temnotu, zjistil, že i tady

rozeznává alespoň obrysy okolních předmětů. „Za mnou,“ ozval se

Jehananův drsný šepot. Shemita, podobný temnému stínu, stál vedle

jakési obrovské černé hmoty, a když se k němu přiblížili, poznal

Conan spíš hmatem než pohledem, že to je obrovský, dávno

vyloupený sarkofág bez víka.

Čtveřice vlezla dovnitř a přitiskla se k sobě. Barbar ucítil, jak ho

něco tlačí do

žeber. Prsty nahmátl oblou křivku,

otvory…,zuby…,lidskou lebku. Že by patřila původnímu majiteli

sarkofágu? Po všech těch staletích? Těžko. Vedle lebky leželo

několik cárů vysušeného masa. Lebku si sem patrně přineslo nějaké

zvíře nebo jiné stvoření z původního hrobu a tady si na ní

- 99 -

pochutnalo. Jaký to byl tvor? A bylo to vůbec zvíře?

Venku bylo slyšet hlasy, které se chvílemi přibližovaly a pak

zase vzdalovaly, dusot nohou a cinkání zbroje. Bylo jasné, že

Stygijci pečlivě prohledávají celé okolí. Conan zahnal obavy a rychle

probral jejich možnosti. Jehananův krátký meč a Darisin pás byly

jediné zbraně, které jim ještě zbývaly. Jenže hrobka by se dala bez

obtíží a snadno bránit a všude kolem bylo dost kamenů, se kterými se

dalo hodit nebo udeřit.

Zvuky venku se začaly pomalu vzdalovat. Nepřítel tedy přece

jen nehledal tak pečlivě, jak se Conan bál. Možná že by vojáci mohli

najít čtveřici podle stop v písku, ale klamné měsíční světlo a stínové

bludiště jim v tom zabránilo. Kromě toho se odsud jistě chtěli dostat

co nejdřív.

Když Stygijci odešli, ozval se Jehanan. „Přesuneme se. Když to

uděláme opatrně a kus cesty se poplazíme, neuvidí nás.

Předpokládám, že se vrátí ráno s posilami a budou hledat mnohem

pečlivěji, ale to už budeme na jednom místě, které znám a kde by nás

nenašli ani za měsíc.“

„Měsíc bez vody?“ zabručel Conan.

„Musíme vydržet jen do zítřejšího večera. Až se setmí, vyvedu

vás kus za město,“ sliboval Jehanan. „A potom nás už můžeš,

Conane, dovést ke svému člunu.“

11. Hadí loď

Jejich útočiště bylo ve výklenku nebo spíš mělké jeskyni těsně

pod vrcholem svahu. Pohledu zespoda je ukrývala široká římsa. S

ubíhající nocí se citelně ochladilo a uprchlíci se tiskli k sobě, aby se

trochu zahřáli. Jediný, kdo chlad snášel bez potíží, byl obrovitý

Cimmeřan. Ostatní přivítali úsvit s úlevou a radostí.

První se vzbudil Conan. Opatrně se odtáhl od Daris, která se k

němu ve spánku přitiskla, a vyklouzl ven. Položil se na římsu a

ostražitě vyhlédl přes okraj. Slunce, které právě vystupovalo nad

řeku, zaplavilo hladinu Styxu a celý východní obzor nazlátlou

červení. Černá Khemi a matně šedohnědá Velká pyramida se

rýsovaly proti temnějšímu západnímu nebi. Pískovcové bludiště

- 100 -

hluboko pod ním bylo plné světle žlutých a fialových stínů. Zahlédl

několik vojáků, kteří pokračovali v prohledávání okolí. Od zbroje se

jim odrážely sluneční paprsky a dálka je zmenšovala na velikost

mravenců. Všude bylo ticho.

Zhluboka se nadechl a cítil, jak ho opouštějí poslední zbytky

nejistoty a nočního strachu. Ať už jeho podivný pocit zavinilo

cokoliv, bylo to pryč. On i jeho společníci si teď přes den odpočinou,

nasbírají síly navzdory tomu, že s sebou nemají zásoby potravin ani

vody a po setmění se vydají na cestu. Stygijci se jistě pokusí celou

oblast obklíčit, ale tak velké území se nedá uzavřít neprodyšně,

zůstanou mezery a skupinka čtyř odhodlaných lidí má velkou naději

projít řetězem vojáků nepozorovaně. Pokud by to bylo nutné, mohli

by se uprchlíci plazit a skrývat v obdělaných polích a tak se ztratit

vojákům z dohledu. Pak už to nebude daleko k lodnímu člunu, a

jakmile budou na jeho palubě, Conan uprchlíky spolehlivě dopraví k

ostrovu Akhbet, k Tygřici, k Belit. Conan si protáhl unavené svaly a

usmál se.

Náhle ztuhl a z popraskaných rtů mu unikla kletba.

Z přístavu vyplula válečná galéra, která se s pohybujícími vesly

podobala velkému pavouku. Za ní následovala další a další a ještě

jedna… Když se lodi dostaly do středu proudu, napnuly plachty.

Plátěné obdélníky brzo naplnil západní vánek, ale protože byl příliv,

vesla pokračovala neúnavně a rytmicky v práci. Zanedlouho kolona

lodí proplula mezi výběžky pevniny chránícími ústí řeky a přístav a

zamířila na moře.

Conan je počítal. „U Croma, to musí být skoro celá královská

flotila!“ zvolal nakonec.

Jeho společníci se tím výkřikem vzbudili a připojili se k němu.

„Kam mají namířeno?“ ptal se zmatený Falco. „Myslíš, že už začala

válka s Ophirem?“

„O tom velmi pochybuju,“ odpověděl mu zachmuřeně Conan.

„Ne, myslím si, že je to všechno kvůli nám.“

„Proč by měla kvůli čtyřem uprchlíkům vyplout taková flotila?“

ozvala se teď i Daris s nedůvěrou.

„Nevím proč, ale je jasné, že máme pro zdejší mocné lidi velkou

cenu,“ odpověděl Conan. „Jak se zdá, měl jsem pravdu, když jsem si

- 101 -

myslel, že ten mizerný zrádce svému pánu neřekl, kde jsem ukryl

člun. Proč taky? A já jsem o tom při včerejším hovoru taky nemluvil,

pro případ, že by nás někdo tajně poslouchal. Jinak by jim stačilo

počkat si na nás tam. Jenže si dobře spočítali, že člun nemůže být

daleko, takže jim stačí zablokovat poměrně malý kus pobřeží a my

na ně musíme po vyplutí dřív nebo později narazit.“ Pokrčil rameny.

„Předpokládají, že bude stačit, když počkají několik dnů a mezitím

alespoň procvičí posádky.“

„Řekl jsem vám, že se tady můžeme ukrývat celé měsíce,“

uklidňoval je Jehanan nevýrazným hlasem. „Jenže do té doby

bychom tady zahynuli. Musíme si naplánovat, jak si zajistit alespoň

smrt v boji.“

Daris prudce zavrtěla hlavou. „Ne! Jestli nás skutečně můžeš

vyvést do polí za město, jak jsi o tom mluvil, mohli bychom se

pokusit dostat se zpět do Taii!“

„Jenže to nám nedává příliš velkou naději,“ odpověděl Falco.

„To by bylo jednodušší vydat se do Kushe, přímo na jih, i když

pravděpodobnost, že se tam dostaneme, by byla minimální.“

„A proč ne na sever, přes řeku a do Shemu?“ navrhl Cimmeřan.

„I v oblastech, které podléhají Stygii, bychom našli pomocníky a

úkryt.“

Trojice ho pozorovala s úžasem: „Cožpak to nevíš?“

vysvětlovala mu nakonec Daris. „Styx je na západ od thaiské

vrchoviny smrtelným nebezpečím pro každého plavce. Každý, kdo

do řeky vstoupí, onemocní během dvou dnů smrtelnou nemocí.

Dokonce i přejít řeku na jednom z těch několika málo brodů je

nebezpečné. Hned po přechodu řeky se musíš omýt čistou

pramenitou vodou.“

„Nemohli bychom tedy ukrást loď a přeplavit se přes řeku v ní?“

vyštěkl popuzeně Cimmeřan.

„Přístavní policie, jak pobřežní, tak vodní, bude v téhle době

bezpochyby v plné pohotovosti. Budou předpokládat, že se o něco

takového pokusíme,“ varoval Jehanan.

Najednou Daris vzrušeně vyskočila. „Okřídlená loď!“ vykřikla.

Conan ji strhl zpátky k zemi. „Nezvedej se. Tady na té římse jsi

- 102 -

vidět zdaleka.“

Cítil, jak se mu její dokonalé tělo chvěje v rukou napětím, a

jediným dechem na něj vychrlila: „Vím přesně, kde kotví ta kouzelná

loď, kterou mě sem dovezli – každý se jí bojí, a proto ji příliš

nehlídají. Taky na ní neustále doplňují zásobu vody a potravin a

žádná jiná loď ji nedostihne.“

Conan ji stiskl, až zamrkala. „Uměla bys s tou věcí zacházet?“

Přikývla hlavou. „Myslím, že ano. Dobře jsem cestou

pozorovala, jak to dělají, abych nemusela myslet na neštěstí, které

mě potkalo.“

„Já taky,“ zvolal Falco. „To kouzlo je velice jednoduché a na

jeho užívání nemusí být člověk kouzelník. Používají k řízení lodi

většinou své učedníky.“

Conan se opřel o pískovcovou stěnu, zvedl oči k nebi a zamyslel

se. Chvíli pozoroval kroužícího jestřába a nakonec kývl hlavou.

„Ano, jak se zdá, tohle je naše největší naděje,“ zaduněl nakonec

jeho hlas. „Když tedy nemůžeme přímo na moře, bude nejlepší

dopravit se do Taii a spojit se se vzbouřenci. Nám třem cizincům

jistě pro začátek pomohou a vypraví nás na další cestu. Vydáme se

do Ophiru a my s Jehananem pak dál, do Argosu, a tam vyhledáme

vhodnou loď, kterou bychom se dostali na místo, kde čeká Belit.“

„Mám ještě lepší nápad,“ zvolal najednou Falco. „Jistě

poplujeme rychleji, než se rozšíří zpráva o našem útěku, a tak si

myslím, že by nám stačilo, kdybychom se dostali do Luxuru a

vyhledali úkryt na vyslanectví lorda Zara. Když mu oznámím, co

všechno se mi podařilo zjistit, vydá se na cestu domů při první

vhodné zámince, která se naskytne. Nastoupíme na palubu jeho lodi

v přestrojení a on vás vysadí u toho ostrova. Daris může samozřejmě

pokračovat Okřídlenou lodí dál. Myslím, že by se ta loď mohla jejím

soukmenovcům hodit i v boji.“

„Tohle všechno si promyslíme, až budeme mít loď v rukou,“

prohlásil Conan. „Zatím si můžeme odpočinout, měli bychom se

pořádně vyspat.“

Daris na něj upřela obdivný pohled. „Když to říkáš,“ tiše

souhlasila. „Nebýt tebe, nikdy bychom se nedostali ani sem.“

Conan, který se nikdy nebránil tomu, blýsknout se před

- 103 -

půvabnou ženou, odvedl společnost nazpět do výklenku. Když se

pohodlně usadili, vyprávěl jim události, které vedly k jeho útěku.

Poslouchali jej bez dechu, i když Jehananem občas projel záchvat

bolesti a Falco se červenal.

Na konci vyprávění Shemita pokýval hlavou. „Ano,“ potvrdil

hlasem plným bolesti. „V Khemi není člověk, který by neslyšel o

Nehekbě, a každý ví, že je s nejvyšším knězem hadího kultu

Tothapisem jedna ruka. V těch chvílích mě něco takového ani

nenapadlo, ale teď je mi jasné, že to ona byla mou krutou Heterkou a

tvojí milovanou Senufer, Falco.“

„Ne!“ vykřikl mladík. „To není možné! Kdybyste ji potkali jen

jednou, porozuměli byste tomu!“

„Jak vlastně ty ženy vypadaly?“ zeptala se Daris.

Její nápad však nepřinesl vytoužené ovoce, protože ani jeden z

jejích společníků neměl dar přesného popisu. Z jejich chabých

pokusů se nakonec vyloupl nejasný obraz výjimečně krásné stygijské

aristokratky. Jedinou věcí, na které se shodli Conan s Jehananem, byl

talisman se zrcadlem.

„Ale moje Senufer nikdy nic takového nenosila,“ ozval se Falco

vítězoslavně. „Jste už konečně spokojení?“

Cimmeřan se vzdal. Koneckonců v současné situaci bylo úplně

jedno, jestli mladého Ophiřana přesvědčí nebo ne, a než se Falco se

svou milovanou setká znovu, uběhne dost času, aby alespoň trochu

zmoudřel. Zato bylo velmi důležité udržet společnost pohromadě a

nevyvolat žádný zbytečný spor. I když celý plán vypadal na první

pohled poměrně slibně, pochyboval Conan, že krádež kouzelné lodi

bude snadná a bez nebezpečí.

Na cestu se vydali po setmění, ale dřív než vyšel měsíc. Jeden

den bez vody a jídla jim nijak neubral ani na síle, ani na ostražitosti.

Všichni měli bystré oči a všichni často lovili zvěř v divočině. První

část cesty urazili velmi rychle. Později se tempo zpomalilo. Ve

chvíli, kdy vyšel měsíc, už měli poslední skupiny Stygijců za sebou a

krčili se ve stínu přístavních hradeb.

„Okřídlená loď stojí pod krytým přístřeškem, na kanále, který

vykopali zvlášť pro ni. Je to na západ od města,“ vysvětlovala Daris.

„Do jejího přístavu vede cesta lemovaná dvojitou řadou monolitů.

- 104 -

Když mě vedli do pevnosti, přečetla jsem si na nich strašlivé kletby,

které by měly postihnout každého, kdo by se k loděnici jen přiblížil.

Kromě těch jsem zahlédla na stráži jen čtyři muže.“

Conan zahnal nejistotu, kterou ucítil při zmínce o kletbách.

Vždyť kletby a výhrůžky mohl na kámen napsat kdokoliv a Stygijci

bezmyšlenkovitě poslouchali všechna nařízení svých vládců. Kdyby

se byli mágové o svou loď opravdu báli, byli by cestu chránili

plameny nebo záplavou hadů nebo něčím podobně nebezpečným.

Tohle si musí opakovat a jinak se svěřit do vůle… Čí? Mitrovy?

Vedl svou skupinu oklikou na jih, protože se neodvážil zamířit

napříč přístavem. Brány byly zavřeny, v noci ve Stygii nikdo

necestoval, a pokud se budou držet ve stínu, těsně u paty hradeb,

neměl by je nikdo zpozorovat. Měsíc sice svítil jasněji, než bylo

Conanovi po chuti, ale věděl, že na celé cestě kolem západní hradby

budou ve stínu.

Když došli na půl cesty podél severní hradby, narazili na

spuštěný padací most. Brána za ním byla uzavřena těžkou mříží.

Conan nepředpokládal, že by most hlídal některý z vojáků zvenčí. Ti

budou jistě v bezpečí uvnitř obou věží a pokud vůbec hlídají, budou

věnovat pozornost především obzoru. Přesto naznačil svým druhům,

aby byli maximálně ostražití, a začal opatrně postupovat kupředu.

Hlasité zasyčení ho přimělo k ohlédnutí. Měsíční paprsky se

zableskly na šupinách obrovského hada, který se vlnivým pohybem

protahoval mříží. Pomalu se přibližoval a z otevřené tlamy mu

vyletoval rozeklaný jazyk. Nehybné, zelené a zlé oči zářily vnitřním

leskem zhruba ve výši lidské hlavy.

Jehanan vytáhl od pasu krátký meč. Daris zašeptala roztřeseným

hlasem: „To je jeden ze Setových posvátných škrtičů a je na lovu.

Myslím, že jsme schopni běžet rychleji, než se může plazit.“

„Všichni ne,“ odpověděl Conan. „Kromě toho bychom při tom

nadělali příliš mnoho hluku. Přitiskněte se ke zdi, nehýbejte se a

mlčte!“

Zůstal před hadem sám a stál nehybně, jako obyčejný Stygijec,

který se smířil s myšlenkou, že to bude tentokrát on, kdo naplní

žaludek Setova miláčka. Had znovu zasyčel a plazil se blíž. Pohybem

- 105 -

rychlým jako blesk zaútočil, připravený zatnout své oběti zuby do

masa a ovinout její tělo drtivými smyčkami.

Conanova pěst zasáhla útočící obludu přímo do nozder nad

otevřenou tlamou. Náraz byl celkem tichý, ale bolest, kterou vyvolal

v plazovi úder do toho citlivého místa, musela být nesmírná. Had se

zavlnil nazpět, ale naděje, že by se mohl pustit na útěk, se vzápětí

rozplynula, protože obluda zahlédla Daris. Šupinaté tělo silné jako

dospělý člověk zamířilo k ní. Conan se vrhl kupředu. Dopadl na hadí

tělo těsně za hlavou, na místo, kde ho nemohl sevřít žádný drtící

závit hadího těla, a pevně ho objal nohama. Paže natáhl kupředu,

oběma rukama chytil obludu za spodní čelist a začal ji ohýbat dolů.

Plaz se změnil v šílené klubko, ocasem bil sem a tam, ale jinak byl

celý zápas naprosto tichý. V měsíčním svitu se odehrával boj, o

jakém se nikomu z přihlížejících nezdálo ani v tom nejstrašnějším

snu. Pak zaznělo slyšitelné zapraskání. Conanovi se podařilo

přelomit hadovi spodní čelist a s neuvěřitelnou silou, kterou v něm

vyvolala zuřivost, mu ji doslova urval z hlavy. Přitiskl se ke

svíjejícímu tělu ještě pevněji, zvedl krvavý kus hadího těla nad hlavu

a ze všech sil udeřil obludu její vlastní čelistí s dlouhými zuby do

hlavy. Ostré zuby projely šupinatou kůží jako dvě dýky a zarazily se

hadovi do mozku.

Tak tak se mu podařilo seskočit a vyhnout se svíjejícímu tělu.

Cimmeřan dopadl na zem, několikrát se překulil, a pak zadýchaně

vyskočil na nohy. Ať se mrtvá obluda hýbe třeba až do rána, než ji

ochromí sluneční paprsky, pokud je pravda, co se o posvátných

hadech povídá. Strážní se neodváží sejít před bránu, dokud se

nerozední.

Conan se konečně vydýchal a obrátil se k ostatním. Shlukli se

kolem něj a potichu se ho vyptávali, jak se cítí. Místo odpovědi

zabručel, souhlasně kývl hlavou a vykročil na další cestu.

Jihovýchodní roh, východní hradba a konečně severní hradba.

Západní část Khemi halil stín a stín se táhl skoro až k místu, kde

začínala pole, šedobílá v měsíčním světle. Ke kanálu s Okřídlenou

lodí bylo ovšem mnohem blíž. Conan se pohledem vyhýbal

osvětleným místům a snažil se oči co nejlépe přizpůsobit temnotě.

Když dorazili k hlubokému korytu, na jehož dně tekl kanál, vypadala

- 106 -

jeho hladina jako pruh tekutého stříbra. Na konci umělého průplavu

stálo přístaviště a rýsovala se široká střecha na silných kůlech. Stejně

nejasně se jim jevily i menhiry, jejichž dvojitá řada označovala cestu

od loděnice k městské bráně.

Svolal své společníky do hloučku. „Tak a teď musíme být

naprosto tiší nebo výjimečně rychlí, ale nejlépe oboje,“ vykládal jim.

„Každý hluk by zaručeně přilákal vojáky támhle z těch strážních

věží. Pojďte za mnou, ale nedělejte nic, dokud vám neřeknu.“

„Oh… zase ty sám?“ v Darisině hlase zazněla úzkost. Prsty mu

sevřela zápěstí.

„Ne, půjdeme všichni,“ odpověděl, „ale musíme být skutečně

opatrní. Držte se za mnou a jdeme!“

Vyhnul se schodišti, které vedlo dolů na náplavku, a neslyšně

jako tygr na lovu sklouzl k uvazovacím kůlům. Brzo rozeznal loď,

dlouhou, matně kovovou, s příďovou figurou ve tvaru jakéhosi hada

se zobákem. Těsně při zemi se krok za krokem přibližoval. Na stráži

skutečně stáli jen čtyři muži. Nebyli to vojáci, ale akolyté s

vyholenými hlavami, oblečení v černých tunikách.

Conan se pomalu připlížil za sedící dvojici. Těsně za nimi se

vztyčil, bleskovým pohybem je uchopil za hlavy a srazil je k sobě.

Ozvalo se zapraskání a obě těla znehybněla.

Oba stojící hlídači se jako na povel otočili. Conan přeskočil

nízké zábradlí a jeden ze Stygijců se ho pokusil bodnout kopím.

Jenže Cimmeřan na něj byl příliš rychlý. Ruka se sevřenými prsty

proletěla kolem násady oštěpu a zasáhla krk za ní. Strážný se na

vteřinu napřímil a pak se svezl k zemi. Conan ho zachytil v

posledním okamžiku, protože se muž řítil do vody a hlasité

šplouchnutí by mohlo přivolat další hlídače. Opatrně ho spustil na

zem.

To všechno se odehrálo velice rychle. Čtvrtý strážce kupodivu

nevolal o pomoc. Conan se ohlédl a rychle zjistil proč. Daris se k

němu připlížila zezadu, položila mu koleno na kříž, přehodila mu

opasek přes hlavu a pevně zatáhla. Neměla dost síly aby ho zaškrtila,

ale muž nemohl dýchat, dusil se, a proto ani nekřičel. Nohama

vyrýval brázdy v písku, ale to už k zápasící dvojici přiskočil Jehanan

s taseným mečem, aby boj ukončil.

- 107 -

Conan se ani nenamáhal kárat Daris s Jehananem za to, že

neuposlechli jeho rozkazy. V každém případě nejdůležitější pro ně

byla rychlost. Rychle posbírali roztroušené zbraně a vystoupili na

palubu.

Možná že kdyby nebyli v takovém spěchu, váhal by Cimmeřan

vstoupit na palubu. Křišťálová koule velikosti tří lidských lebek,

která hořela na zádi lodi modravým plamenem, v něm vzbuzovala

nepříjemné pocity. Kov trupu lodi i její kovová paluba byly na dotek

chladné a vůbec se nepodobaly teplým a příjemným lodím ze dřeva.

Na přídi, před palubní nástavbou, jejíž černá okna připomínala

prázdné oční důlky, se tyčila děsivá příďová socha.

Znovu si připomněl, že tahle cesta vede k Belit, i když velkou

oklikou. Pevným krokem vstoupil na palubu. Navrhoval, aby vypluli

přímo na moře, ale Falco a Daris ho přesvědčovali, že by to nebylo

rozumné. Jistě by se jim nepodařilo proklouznout mezi vojenskými

loďmi nepozorovaně a jakmile by si někdo na palubě stygijských lodí

uvědomil, že loď nemá svou normální posádku, byl by osud lodi i

jejích pasažérů zpečetěn. Loď sice byla rychlá, ale ani ona by

neunikla dobře mířeným střelám z katapultu. Nebylo ani jisté, zda

síla, která ji pohání, bude působit i za hranicemi Stygie. Zdálo se, že

Setova moc nad oceánem výrazně slábne.

Takže do vnitrozemí!

„Do toho, Daris,“ řekl tiše Conan. „Falco,ty se postav vedle ní,

abys jí mohl v případě potřeby pomoci, a my, Jehanane, odrazíme.“

Dívčiny oči se rozšířily, ale odvážně se postavila před

křišťálovou kouli, pronesla magické slovo a udělala potřebná gesta.

Mladík stál těsně vedle ní a pozorně ji sledoval. Loď téměř nehlučně

sklouzla na hlubší vodu, pomalu vycouvala úzkým korytem kanálu,

vyplula na hladinu řeky a obrátila se přídí k měsíci. Křídla se

otevřela a rychlost se začala zvyšovat. Brzo se trup zvedl tak, že po

vodě klouzal jen částí dna. Kolem lodi začal svištět rozrážený vzduch

a Khemi zmizela v temnotě za zádí.

Conan odhodil poslední obavy a převzal velení. Poslal Jehanana

na příď jako hlídku. Sám začal ve světle měsíce a modrých plamenů

z křišťálové koule prohlížet loď. V nástavbě našel několik

oddělených kabin, několik luceren a křesadla k jejich zapálení. Na

- 108 -

lodi nebyla kuchyň, jen zásobárna potravin a nápojů, které se

nemusely vařit, vybrané oděvy, nějaké zbraně a několik podivných

přístrojů, o jejichž významu raději ani nepřemýšlel.

Nejdřív si řekl, že je hodí přes palubu, ale nekonec se rozhodl,

že je nechá, kde jsou. Cítil se mnohem klidnější a šťastnější. No, den

a noc a budou v Luxuru – možná že by tam šíp doletěl dřív a kůň v

plném trysku že by je předběhl, ale kdo by mohl hnát koně tryskem

skoro tisíc mil?

Spokojeně naložil podnos suchary, sýrem, sušenými hrozinkami,

přidal džbán s vínem a druhý s vodou a vydal se za svými

společníky. Nejdřív obsloužil Jehanana na přídi a pak se vydal na

záď. Když se Daris a Falco nasytili, dopřál si sám pořádné jídlo,

které spláchl velkou dávkou vína. Nakonec se začal zajímat o to,

jakým způsobem se loď řídí a obsluhuje. Rychle ho zasvětili do toho

celkem jednoduchého procesu. Conan dělil pozornost stejným dílem

mezi řízení lodi a Daris. Jak se podobala Belit! Jak bylo příjemné

dívat se na ni v měsíčním světle a být svobodný!

Tothapis, jehož vzhled se – stejně jako u mumie – celá desetiletí

neměnil, náhle očividně zestárl. Seděl opřený na svém trůnu, jako by

ho roztažený klobouk kobry nad jeho hlavou mohl ochránit. „Takže

oni nám uprchli. Podařilo se jim nemožné a teď prchají na Setově

lodi… do Taii.“

„Jak si můžeš být tak jistý, pane?“

Věděla, že tuhle věc nezjistil pomocí kouzelných prostředků.

Když mu hadí bůh určil postavení pirátské galéry, mohl ji Tothapis

sledovat ze svého paláce neustále. Jakmile se však Amnun na palubě

zhostil svého úkolu, přestal Tothapis loď sledovat, protože to byla

časově náročná a fyzicky vyčerpávající činnost. Navíc v horečnatých

přípravách na Conanovo zajetí nestačil vyzpovídat Amnuna

podrobněji, a tak nezjistil, co má Belit dál v plánu. Kdyby to byl

někdo jiný než Amnun, byl by ho vyvolal z hrobu a vyzpovídal, ale

sám ho za života opředl kouzly, která měla jeho nejlepšího zvěda

chránit před účinky magie. Tím se pro něj stal Amnun po smrti

nedostupný. Kdyby se pokusil najít své nepřátele jednoduše tím, že

by nechal svůj duch bloudit nad mořem, měl jen velmi malou naději,

- 109 -

že se mu podaří jednu z obou hledaných lodí objevit, a čas mu zatím

neúprosně klouzal mezi prsty.

„Kdo jiný než ten strašlivý Cimmeřan, barbar, který je spíš

šelma než člověk, mohl holýma rukama, bez jediného zvuku, zabít tři

silné muže a předtím tak děsivým způsobem usmrtit pythona,

zasvěceného Pánu všehomíra?“ Tothapis se zachvěl. „Ke všemu v

tom ještě cítím prst osudu, samotné síly nebes. Ó Sete, přispěj svým

služebníkům, stůj při nás a dodej nám sil v boji s nemilosrdným

Sluncem!“

„Opravdu míří do Taii? Není pravděpodobnější, že vyplul na

moře?“

Tothapisova hlava se záporně rozkývala. „Kdyby to zkusil, jeho

loď už by se bezmocně zmítala na vlnách nedaleko pobřeží, protože

mořské vlny ruší účinek kouzelného ohně. Ne, určitě se vydal

opačným směrem, cestou ke svému osudu.“

Nehekba na něj vrhla napůl nechápavý pohled. „A proč jsi tedy

nepátral proti proudu řeky, pane, dřív nebo později bys ho přece

musel najít.“

„Copak to nechápeš? Tu loď postavili skvělí mágové a dokud

loď zůstane na řece, jejíž duše se do ní vtělila, žádné kouzlo ji

nemůže ani odhalit, ani jí ublížit.“

Nehekba stála v šeré místnosti a stále ještě cítila otřes z toho, co

prožila. Teď promluvila a z každého jejího slova doslova čišel jed:

„Je však viditelná lidským očím a jak se ukázalo, obyčejný smrtelník

ji může i ukrást – to znamená, že je zranitelná smrtelnými

prostředky.“

Tothapis se na ni zdlouha zadíval. Bylo vidět, jak se soustřeďuje

a jak se mu vrací vůle a nová síla. Pozvedl hlavu a ramena se mu

narovnala. „Co tím přesně myslíš?“

„Víme skoro na hodinu přesně,kdy ti zločinci opustili Khemi, a

z toho můžeme snadno vypočítat, jak jsou daleko. Můj pane, využij

moc, kterou máš nad některými zvířaty. Tvůj duch se může vznášet

rychlostí myšlenky a přikázat například hejnu behemotů, aby se

vydali proti proudu řeky. Přikaž, aby se to stádo vodních koní vrhlo

na loď, zvedlo ji na hladinu, rozdrtilo ji svými kly a vahou a

Conanovy kosti ať zahrabou do slizkého bahna na dně Styxu!“

- 110 -

Tothapis přemýšlel. „Ztratíme tak nejdokonalejší dopravní

prostředek, který máme k dispozici,“ prohlásil nakonec.

„Jestliže Set mluvil pravdivě, a všechno, co nám kdy sdělil, se

vždycky vyplnilo, pak nás bude stát nezměněné naplnění barbarova

osudu mnohem víc.“

Tothapis, jehož tvář se ztrácela ve stínu, přemýšlel. Nakonec

prohlásil. „Ne. I když jsou behemoti obrovští, lovci v rákosových

člunech je často zabíjejí. Uvědom si, co všechno už mají ti čtyři na

svědomí, na lodi se zásobili a vyzbrojili, a kromě toho jejich osud

zapadl do původních kolejí a dal se znovu do pohybu, mnohem

silnější než kdykoliv předtím. Přežili by to. Plýtval bych

drahocenným časem a silou naprosto zbytečně.“

„Takže budeš čekat, až ten opičák zvítězí?!“ zaječela zuřivě

Nehekba.

Tothapis se na ni znovu zadíval. „Ty ho opravdu nenávidíš, že?“

zeptal se nakonec.

„Po tom, co mi udělal, toužím po pomstě víc než po čemkoli

jiném!“ Čarodějka rychle ovládla svou vášeň. „Řekla jsem, že je jako

zvíře, a nespletla jsem se, můj pane. To co jsem právě navrhovala, je

nesmyslné. Hrubá síla a odvaha blázna – to jsou zbraně, které

používá on. My s ním musíme bojovat jinak.“

Vzduchem se rozlehl její ostrý smích. „Mám pocit, pane, že nás

tím, co udělal, vyvedl z míry, a tak se potácíme v kruhu stejně

neohrabaní jako on sám. Dejme hlavy dohromady. Když jsi posílal

Ramwase do Luxuru, poslal jsi s ním i jednoho homunkula, že? Ještě

nikdy se ti tak malá investice tolik nevyplatila.“

„O čem to mluvíš?“ vyptával se Tothapis.

„Naši nepřátelé se tam jistě zastaví,“ pokračovala horlivě

Nehekba. „Falco na tom bude trvat. Vidíš, nebylo to moudré, když

jsem se ho naučila tak dobře znát? Bude trvat na tom, že musí

varovat Zara, a možná věří, že by je Zarus mohl propašovat ze země

ve svém doprovodu. Conan s tím bude pravděpodobně souhlasit.

Jistě se domnívají, že mají náskok i před tím nejrychlejším

poštovním holubem. Jenže ty můžeš poslat Ramwasovi zprávu

okamžitě. Přikážeš mu, aby dal ophirskou ambasádu neustále hlídat a

byl připraven tu čtveřici zajmout okamžitě, když se objeví.“

- 111 -

Jestliže dovedl Tothapis vůbec někdy projevit radost, stalo se to

právě teď. „U podsvětí, to je ono! Tak to uděláme!“ Vzápětí mu ale

po tváři přeběhl záchvěv obav. „Ale co když nějakým nepříznivým

řízením osudu unikne ten barbar nastražené pasti?“

„Nezapomínej na moji ptačí kůži,“ uklidňovala ho Nehekba.

„Přeměním se v ptáka a během hodiny vyrazím na východ. Poletím

rychleji než Okřídlená loď a za pomoci kouzel se za letu ani

neunavím. Přiletím do Luxuru těsně za létající lodí a budu všechno

pozorovat z výšky, přímo jim nad hlavou.“

„Nemáme prostředek, jak bychom se přímo dorozuměli. Jakmile

se vydáš na cestu, ztratíme spojení,“ namítal.

„A co?“ odpověděla. „Nemám snad dost inteligence, abych

udělala, co bude třeba?“ prsty se jí svíraly jako spáry dravce.

„Udělám všechno pro to, abych Conana, to zvíře, zničila!“

12. Město králů

Luxur ležel asi sto mil na východ od Styxu. Kdysi bývala tahle

skupina oáz vyhledávaným útočištěm pouštních nomádů. Po tom, co

jejich náčelníci dobyli celé široké okolí a vytvořili První dynastii,

bylo v prostřední z nich založeno královské sídelní město. S rostoucí

civilizací se zvětšovalo i město, až jednu po druhé pohltilo oázy

všechny. Zavlažovací kanály však v okolí umožnily rozvoj

zemědělství a nakonec byl prokopán vodní kanál, který spojoval

město s řekou Styx. Obchod kvetl, protože i když vládnoucí vrstva

města nepodporovala návštěvy cizinců, nikdy je výslovně

nezakázala, jako se to stalo v Khemi. Kromě návštěvníků ze všech

koutů obrovské Stygie se v Luxuru objevovali Kushité, Shemité,

Keshánci a další ještě mnohem exotičtější národnosti. Občas nějaká

loď přivezla nezvyklé zboží ze vzdáleného Argosu nebo Zingary a

plula celou cestu proti proudu Styxu, aby prodala svůj náklad v

Luxuru za ceny, při kterých byli námořníci ochotni tolerovat i

mizerné luxurské hospody.

Okřídlená loď proklouzla po kanále v noci, aby nebudila

- 112 -

zbytečnou pozornost. Jako by chtěl uprchlíkům pomoci, zvedl se

pouštní vítr a přinesl s sebou mračna zvířeného prachu. Písek pálil v

očích a skřípal mezi zuby, ale zastřel měsíc a zastřel loď všem

nežádoucím pohledům. Když vítr k ránu utichl, nebyla Okřídlená loď

daleko od sídelního města, v místech, které si Falco pamatoval jako

prostor, do něhož směli i členové diplomatického sboru, jehož pohyb

byl omezený stygijskými úřady. Rozsáhlá oblast pokleslé půdy

kolem kanálu se změnila v močály, plné rákosí a vodního ptactva.

Uprchlíci pomalu zavedli loď do zeleného moře, a když nakonec

přirazili ke břehu, bylo plavidlo dokonale ukryto.

„Tak rychle na cestu,“ pobízel Conan netrpělivě. „Pamatuj si

mládenče, co jsem ti řekl. Jestli od nás nedostaneš zprávu do tří dnů,

nepokoušej se o žádné hrdinské skutky. Okamžitě se rozjeď do Taii,

najdi Darisina otce Ausara, řekni mu všechno, co víš, a společně se

nám pokuste pomoci.“

„A-ano,“ přikývl Ophiřan nejistě. „Ale dejte na sebe pozor a

vraťte se! Ať vás chrání Mitra s Varunou!“

Mladý Ophiřan si cestou odpočinul stejně jako jeho druzi, ale

navíc v sobě vypěstoval k obrovitému Cimmeřanovi obdiv, který se

téměř blížil zbožňování. I Daris často obracela pohled k náčelníkovi

malé skupiny a když na ni promluvil, proti své vůli se červenala.

Jehanan většinu času mlčel, ale odváděl svůj kus práce a pokoušel se

nepřenášet své utrpení na ostatní. Byla to zvláštní cesta krajinou, kde

se střídaly holé písečné břehy se zelenými porosty husté džungle.

Posádka každé lodi, feluky, bárky, dokonce i rybářské kánoe, se

Okřídlené lodi zdaleka vyhýbala. Když se loď objevila, opouštěli

otroci a nevolníci svá stáda, dřevěné pluhy i zavlažovací čerpadla a

prchali do vnitrozemí. A přesto byla čtveřice na palubě mírumilovná

a tři z nich byli svým způsobem šťastní, protože měli víno, své písně,

barvitá vyprávění, ale hlavně naději do budoucna.

Teď je čekalo další nebezpečí. Dohodli se, že Falco zůstane jako

stráž na lodi, hlavně proto, aby ho náhodou někdo ze Stygijců cestou

na vyslanectví v Luxuru nepoznal. Když všechno dopadne dobře,

vyzvednou ho lidé z ophirského vyslanectví na lodi po setmění.

Doručí mu také padělaný pas, aby spolu s noční temnotou oklamal

stráže, které po setmění hlídají každou bránu. K prvnímu setkání s

- 113 -

sebou chtěl Conan vzít Daris a Jehanana. On sám bude navzdory

širokému plášti s kapucí na ulici dost podezřelý. Podezření místních

obyvatel však jistě z velké části rozptýlí, když bude v doprovodu

pravého Shemity a Taiánky. Lidé si budou myslet, že jsou ve

službách některého majitele karavan, kde bývalo běžné, že

služebnictvo bylo ze všech koutů světa. Co se týče Daris, nepovstala

celá Taia, někteří otroci, odrodilci, ale i děti některých služebníků

své rodné hory vlastně nikdy neviděli a necítili k nim celkem žádný

závazek. V oblečení, které na sobě měla jak dívka, tak Jehanan,

mohli lidé Daris klidně považovat za holobradého mladíka. Umyli si

tváře pískem a Conan se oholil. Jinak doufali, že široké pláště zakryjí

jejich špinavé spodní oděvy. Netroufali si vyprat šaty ve vodě

otrávené řeky a zásobu pitné vody šetřili pro nezbytnou potřebu.

Naštěstí příliš nezapáchali, protože se většinou pohybovali na

čerstvém vzduchu, který byl suchý a rychle jim vysušoval pot.

Conan vzal Falca za ruku. „Děkuju ti,“ usmál se na mladíka.

„Přeju ti taky hodně štěstí. Nelam si s tím hlavu víc, než je třeba. Co

se má stát, to se stane. Ať se stane cokoliv, musíme se s tím

vypořádat, jak to jen půjde.“

Přeskočil lodní zábradlí a vystoupil na břeh. Oba druhové ho

následovali. Vydali se přes jakési pole a zanedlouho narazili na

uježděnou cestu. Táhla se souběžně s kanálem a mířila k věžím

města, které se rýsovaly na obzoru. Ranní šero se změnilo ve

skutečné svítání. Z močálu se s hlasitým pleskotem zvedlo hejno

kachen. Bahnitá jezírka se objevovala všude – mezi poli, v datlových

hájcích i na travnatých plochách. Na jihovýchod a jihozápad

zasahovala do zeleně svými písečnými jazyky poušť. Vzduch byl

chladný, ale rychle se oteplovalo.

Po nějaké době připomínal Conan: „Falco nám přesně popsal,

jak se dostat k Zarově vile. Neměli bychom však příliš spěchat,

abychom nevypadali nápadně. Bude lepší, když projdeme městem

pomalu a budeme se tvářit, jako když jsme dostali volno a jsme ve

městě poprvé. Musí to vypadat, že se potulujeme městem bez cíle a

hledáme místo, kde bychom utratili nějaký měďák a pobavili se.

Městem jako je tohle musí podobných tuláků projít několik tuctů

denně.“

- 114 -

„Nebuď si příliš jistý, jak nás Stygijci přijmou,“ vskočil mu

Jehanan do řeči. „Tohle hadí žrádlo je divná odrůda lidí, nikdy nevíš,

co udělají. Jsou to vůbec lidé?“

„Ale ano, jsou,“ odpověděla Daris. V náhlém záchvatu

náklonnosti pohladila Jehanana po tváři. „Někteří z nich s tebou

zacházeli strašně, stejně jako jiní z nich zacházejí s mým národem.

Ale já se sešla s mnoha obyčejnými lidmi a o mnoha dalších jsem

slyšela vyprávět a vím, že jsou slušní a poctiví a od tebe nebo mne se

nijak zvlášť neliší. Mají co dělat, aby po zaplacení vyděračské daně

zajistili svým rodinám alespoň základní živobytí. A řekni mi, komu ti

chudáci kdy ublížili? První obětí fanatických kněží a rozmařilé

šlechty jsou právě ti obyčejní Stygijci.“

Conan zabručel. Jeho takové rozlišováni vůbec nezajímalo. Z

jeho pohledu, když nebereme v úvahu jeho okamžité sympatie, stál

ve světě každý proti každému. Muži mohli v nejlepším případě

uzavřít jakési příměří, které bylo oboustranně výhodné, ale většinou

jen křehké a dočasné. To neznamenalo, že by spolu jednotlivci

nemohli pracovat, obchodovat, radovat se, milovat nebo respektovat.

Několikrát v minulosti zabil muže, ke kterým choval sympatie i

obdiv, a i když toho svým způsobem litoval, nespal o to hůř. Pro

Cimmeřana byl boj přirozeným řádem věcí.

Jak se blížili, město jim pomalu rostlo před očima. Vnější

hradby byly ze žlutého pískovce, impozantní, ale ne odmítavé jako

opevnění Khemi. Nad ozubenými korunami hradem pyšně vlály

pestrobarevné praporce. Brány byly otevřeny, a i když v každé z nich

stálo několik strážných, vojáci příchozí nekontrolovali. Teď, krátce

po rozednění, začal dav rychle houstnout – branami proudili pěší,

nákladní vozy, nosítka, kolesky, koně, volské potahy, oslíci i

velbloudi. Dělníci v bederních rouškách, poháněči velbloudů v

rozedraných tunikách, pouštní nomádi v bílých a černých chalátech,

obchodníci v drahém a křiklavém oblečení, kurtizány zahalené

závoji, vojáci, podomní obchodníci, potulní kejklíři, hospodyňky,

děti, cizinci a další neuvěřitelně pestrý zástup se cpal branami sem i

tam. Z davu se ozýval smích, výkřiky, nadávky, vzrušený hovor i

obyčejné žvanění náhodných známých. A to vše se samozřejmě

neodehrávalo jen v bránách, ale i v úzkých uličkách za nimi,

- 115 -

ozdobených šňůrami prádla, podobného pestrobarevným girlandám.

Ulice dlážděné kočičími hlavami byly plné špíny a odpadků, jak už

bývalo v podobných městech zvykem, a páchly směsicí kouře,

přepáleného tuku, výkalů, pečeného masa, olejů, voňavek, drog,

lidského potu a psí moči.

Conan a jeho společníci vstoupili do města a pomalu se prodírali

kupředu. Velký pomník, představující jakéhosi prastarého krále,

který pod nohama drtí Shemitu a Kushitu, jim ukázal směr, kterým se

měli dát do Ulice tkalců. Ta byla samozřejmě plná prodavačů

sedících na zkřížených nohách na rohožích a zpěvavými hlasy

nabízejících a vychvalujících své zboží. Ulička byla o něco volnější

než hlavní ulice a Conan se svými dvěma společníky mohli o něco

zrychlit krok. Přesně podle plánu se občas zastavovali u toho nebo

onoho stánku a žasli.

„Haló, haló!“ vykřikl jakýsi hlas. Conan se ohlédl a uviděl muže

v rozevlátém kaftanu, který se je snažil rychlým krokem dohonit.

Nesl celý náklad různých tretek, v rukou svíral několik malých

figurek velbloudů a přes ruce měl přehozeny šňůry kostěných

korálků. Když se přiblížil, začal v argosštině: „Vítejte v Luxuru.

Přijíždíte z Argosu?“

„Ne!“ odpověděl krátce Conan.

„Ah, takže ze Zingary!“ muž sklouzl do zingarštiny se silným

přízvukem. „Nádherná Zingara! Kupte si suvenýr, abyste měli nad

čím vzpomínat!“

„Ne,“ odpověděl Conan znovu odmítavě. „Nechceme si koupit

nic na památku.“

„Vy mluvíte naším jazykem!“ vykřikl prodavač stygijštinou.

Usmál se spokojeně celým obličejem. Efekt byl poněkud oslaben

mezerami po vyhnilých zubech. „Jak vidím, jsi světoběžník. Poznáš

kvalitní zboží. Pohleď tady na toho velblouda. Nádherná práce!“

vtiskl jednu z figurek Cimmeřanovi do dlaně. „A přitom za pouhých

pět lunarů.“ Pět lunarů byla jedna z nejmenších měděných mincí

užívaných ve Stygii.

„Nechci to,“ Conan mu vracel figurku zpět. Jenže obchodník

uhnul rukou.

„Čtyři lunary,“ nabízel.

- 116 -

„Ne, u Croma!“ Conan potlačil touhu vytáhnout sekeru ukrytou

pod pláštěm. To by bylo šílenství.

„Za čtyři lunary,“ snažil se obchodník dál, „ti dám ty krásné

velbloudy dva. Dětičky z nich budou mít radost.“

„Řekl jsem ne!“

„Dám ti tři velbloudy, pane!“

„Ne!“

„Tři velbloudy a náhrdelník!“

Conan vykročil, ale obchodník s ním držel krok. „Nesmíte

ukrást zboží člověku jenom proto, že je chudý, pane!“ volal silným

zpěvavým hlasem, který přilákal pozornost celého okiolí. „Myslete

na mé ubohé děti!“

„Vezmi si ten zatracený krám,“ zavrčel Conan, ale když se

pokusil velblouda vrátit obchodníkovi, znovu se mu to nepodařilo.

Najednou si uvědomil, že s ním Daris ani Jehanan nejsou.

Zastavil se a ohlédl. Daris zatlačil do kouta majitel skutečného

živého velblouda, který ovšem vypadal jako prožraný od molů, a teď

dívce vysvětloval, že se na něm chce určitě projet a on že ji proveze

kolem největších zázraků města. „Takže si nastup,“ pobízel ji,

jediným pohybem přinutil zvíře klesnout na přední kolena a

postrkoval bezradnou dívku k sedlu. „Je to snadné. Je to veliká

legrace. A zaplatíš mi jen tolik, kolik budeš chtít.“

Jehanan se zase marně pokoušel zbavit dotěrného chlapíka,

který mu nabízel cukrovinky z podnosu na řemeni kolem krku.

„Ahá,“ hulákal právě Stygijec nadšeně, „už vím! Ty chceš určitě

numi.“ Ze širokého rukávu vytáhl plochý balíček. „Nejjemnější

numi. Zapálíš ji, budeš vdechovat vonný kouř, zažiješ barevné sny a

budeš se cítit skvěle! Jen dva stříbrné stellary!“ Jehanan zbledl.

„Tři lunary,“ kňoural Conanův trýznitel. Conan se chystal

odhodit ušpiněnou hračku na zem, ale představil si, jakou scénu by

asi obchodník vyvolal. Už teď se kolem nich shromáždil hlouček

zvědavců a se zájmem je pozoroval, včetně dvou jízdních policistů,

kteří zůstali stát na svých velbloudech opodál.

Zatím se majiteli živého velblouda podařilo skoro násilím

vmanévrovat Daris do sedla ubohého zvířete. To se zvedlo, majitel je

uchopil za uzdu, mlaskl jazykem a pomalým poklusem se rozběhli

- 117 -

uličkou.

„Za tři lunary tři velbloudy a dva náhrdelníky,“ slyšel

Cimmeřan.

Prodavač sladkostí a drog se právě šťastně rozzářil a navrhl

Jehananovi: „Určitě by ses rád seznámil s mou sestrou. Je mladá,

krásná a moc, moc dobrá. Vezmeš si numi, budeš se cítit skvěle,

pomiluješ moji sestru, budeš šťastný. Pojď!“ Tahal Shemitu za

rukáv. Jehananovi se zrychlil dech, sevřel rty a sevřel ruce v pěst.

„Tak dost!“ zařval Conan. „Musíme jít dál. Nemáme tolik času.

Tady máš ty svoje tři lunary, mizero. Daris, Jehanane, dejte těm

zlodějům výkupné, které chtějí, nebo se odsud nedostaneme!“

„Kupuješ si tři velbloudy a dva náhrdelníky, pane,“ vykládal

obchodník Conanovi. „Kdyby sis koupil za jeden lunar ještě jeden

náhrdelník, pane, přineslo by ti to štěstí, pane.“

Conan otevřel váček u pasu a podal obchodníkovi peníze.

Naštěstí našli na Okřídlené lodi i slušnou zásobu stygijských peněz.

Daris ukončila jízdu tím, že zaplatila majiteli zvířete tolik, kolik by si

pravděpodobně účtoval za celý den. Když se vykupoval Jehanan,

třásly se mu ruce a vypadal tak, že se mu obchodník, než zmizel v

davu, hluboce uklonil.

Na trojici se teď vrhlo několik dalších obchodníků podobného

druhu. „Podívej se, co nabízím, a žasni! Jsi můj dobrodinec, můj otec

i matka! Almužnu, ó pane! Bakšiš, bakšiš! Smilujte se při všech

bozích!“

„Už jsem o tom slyšela, ale nevěřila jsem tomu,“ Daris sotva

popadala dech.

„Já se s něčím takovým už setkal, ale nikdy to nebylo tak

strašné,“ souhlasil s ní Conan.

„Udělali jsme chybu,“ řekl Jehanan. „Musíme jít rovnou

kupředu, rychle, musíme se mračit, ruce zaťaté v pěst, aby nám

nemohli nic podstrčit a nedívat se ani nalevo, ani napravo.“

Conan mu sevřel rameno. „Mluvíš skvěle,“ zabručel. „Belitin

bratře, tvému srdci Stygijci neublížili.“

Podomní obchodníci i žebráci jim nakonec dali přece jen pokoj.

Conan přemýšlel, jak se zbavit krámů, které mu obchodník

nakonec vtiskl do ruky. Kdyby je daroval některému polonahému

- 118 -

děcku, kterých bylo kolem víc než dost,byl by se jistě okolo nich

shromáždil celý dav dalších dětí. Nakonec se mu podařilo vhodit věci

nepozorovaně do velkého džbánu na Ulici hrnčířů.

Zanedlouho trojice vstoupila do části města, která vypadala

úplně jinak. Celé generace králů stavěly uprostřed Luxuru

přepychovou čtvrť určenou jen pro krále, šlechtu a jejich služebníky.

Paláce, Setovy svatostánky, kasárna a cvičiště královské gardy, vily

kancléřů a rádců a dalších královských úředníků se táhly po jedné

straně rozlehlého náměstí. Na protilehlé straně náměstí stála řada

šlechtických domů, ve kterých teď byla umístěna vyslanectví cizích

zemí. Kolem vil vedla takzvaná Třída králů. Široká, s dokonalou

dlažbou, zdobená kamennými sochami dávno mrtvých vladařů. Za

sochami se tyčila řada budov, vystavěných nikoliv z jílu, ale ze žuly,

se stěnami pomalovanými symboly bohů. Tady byla doprava klidná a

řídká. Pán či dáma nesení v nosítkách, dvojice urozených mladíků,

kteří jdou do školy pod dohledem svého vychovatele, písař s nářadím

svého úřadu, občas nějaký ten kněz, úředník, bohatý obchodník,

důstojník, livrejovaný sluha, dáma zahalená závojem, poslíček s

objednaným zbožím. Ti všichni vrhali kosé pohledy na trojici

ošumělých cizinců, ale nikdo je nezastavil. Falco jim radil, aby se

chovali tak, jako by v těch místech měli něco na práci. „Potom

nikoho ani nenapadne na něco se vás vyptávat,“ říkal.

Conanovi se zrychlil tep. Už byli skoro u cíle.

Široká třída končila příčnou ulicí, která sice nebyla tak

vznešená, ale stejně čistá, tichá a bezchybně dlážděná. Ulici tvořily

velké domy s plochými střechami plnými květů. Mezi domy

probíhaly úzké spojovací uličky. Za domy zahlédl Conan vyšší

budovy, které obklopovaly královské náměstí. V té chvíli tady

procházelo jen několik lidí. Stále se oteplovalo a kolem bylo až

dusivé ticho.

Conan zahnul vpravo. O několik domů dál byl na průčelí jedné

budovy vyobrazen ve zlatě mohutný lev, který zářil na slunci. Jak

Conan věděl, to byla ophirská ambasáda. Zrychlil krok. Stygijec,

který se procházel pomalým krokem přímo před vyslanectvím, se

najednou zastavil a upřel pohled na přicházející trojici. Potom zvedl

ke rtům píšťalku, která mu visela na řetízku kolem krku, a hlasitě

- 119 -

zapískal. Ostrý zvuk se rozlehl ulicí.

V domech na každě straně vyslanectví se otevřely dveře a z nich

se vyrojili ozbrojení vojáci. „Stůjte,“ zaduněl jakýsi hlas. „Conane,

zůstaň i se svými společníky stát, nebo zemřete!“

„Mitra nás ochraňuj,“ vydechla Daris. „Jsme prozrazeni.“

„To mají na svědomí Tothapis, Nehekba a jejich kouzla,“

zaskřípal Jehananův hlas zuřivě. Shemita zvedl kaftan a vytáhl

krátký meč. „Ishtaro,“ modlil se v rodném jazyce, „dovol mi zemřít

hrdinsky, přijmi mě do své náruče a vrať mi, o co jsem přišel, abych

se ti mohl odvděčit svou láskou.“

Conan se chopil sekery, kterou našel na lodi a ukrýval

zavěšenou na opasku pod pláštěm. Byla to taiská zbraň, s rovným

topůrkem, s čepelí na jedné straně a ostrým hrotem na druhé straně

hlavice, a přestože byla velmi těžká, v Cimmeřanových rukou

poletovala jako pírko. Tíseň, kterou pocítil v okamžiku, kdy zjistil,

že prohráli, jistotu, že už nikdy v životě neobejme svou Belit, a

smutek nad tím, že půvabná Daris musí zemřít tady, po jeho boku,

zahnal ve zlomku vteřiny. Pak se z něj stal bojovník. Pohledem

přeletěl nepřítele. Stygijci sevřeli trojici mezi dvěma velkými domy,

které stály po obou stranách ulice. Bylo jich třicet, blížili se – patnáct

a patnáct – pomalu z obou stran. Čtyři měli natažené kuše, zbytek byl

vyzbrojený meči a oštěpy. Za řadou, která se blížila z východu, stál

důstojník a vykřikoval rozkazy. Byl to mohutný prošedlý muž

vyzbrojený mečem, ale oblečený v obyčejné tunice.

„Zaútočíme přímo na jejich velitele a pokusíme se prorazit,“

oznamoval Cimmeřan polohlasem svým přátelům. „A až nás sevřou

mezi sebe, tak zády k sobě a uvidíme.“

Daris se v pravé ruce zableskla dlouhá dýka a v levici se jí

objevil kožený pás s těžkou sponou, který si s sebou nesla z Khemi.

„Kdyby tak otec věděl, komu bojuji po boku,“ řekla tiše, „cítil by se

skoro stejně poctěn, jako se cítím já!“

13. Smrt a čest

Trojice zaútočila. Nevrhli se na nepřítele pohromadě, v řadě, ale

kličkovali v rozptýlené skupince. Zasvištěly střely z kuší, ale ani

- 120 -

jedna z nich nezasáhla své rychlé a pohyblivé cíle. Než mohli střelci

znovu nabít, byl už Conan mezi pěšáky.

S válečnou sekerou mnohokrát bojoval, ovládal tu zbraň

naprosto dokonale a díky Cimmeřanově síle byla sekera v jeho rukou

strašlivým nástrojem zkázy. Držel ji levou rukou téměř na konci

topůrka a pravicí zhruba ve středu. Ocitl se proti Stygijci, který se

pokusil bodnout jej z bezpečí svého štítu. Bleskovým pohybem

topůrka mu barbar srazil čepel dolů a hned nato mu vyletěla hlavice

sekery šikmo nad pravé rameno. Současně přehmátl pravicí ze středu

topůrka, kde mu umožňovala přesnější vedení zbraně k levici na

konci. Tak získal větší páku a údernou sílu. Stygijec pozvedl štít, aby

jeho ránu odrazil, jenže za úderem, který dopadl, byla nejen váha

sekery, ale neuvěřitelná síla obrovského Cimmeřana. Zazvonil kov,

ocelový lem štítu praskl a voják se s výkřikem zapotácel dozadu. Štít

mu visel na kožených řemenech z bezvládné paže, která mu při

dopadu sekery na štít praskla na dvou místech.

Conan máchl sekerou vpravo a špicí roztrhl stehno vojákovi,

který byl právě na dosah. Zranění nebylo smrtelné, ale překvapení a

bolest muže prozatím vyřadily z boje. Conan se zatím obrátil vlevo.

Další útok opět odrazil silnou násadou sekery. Potom ve zlomku

vteřiny zbraň obrátil, zahákl ji pod spodní okraj Stygijcova štítu, a

když tak odhalil protivníkovo koleno, rozbil mu ho jedinou drtivou

ranou. Muž se zřítil na dlažbu a Conanova zbraň pokračovala velkým

obloukem, který skončil tupým nárazem do helmy muže s

poraněným stehnem, a tak ho vyřadil z boje nadobro.

Daris a Jehanan se drželi poblíž svého náčelníka. Dívka udeřila

jednoho vojáka těžkou přezkou přes ruku. Rána byla natolik

bolestivá, že muž upustil zbraň. Jehanan vykřikl na Cimmeřana, aby

mu kryl záda. Vzápětí odzbrojeného muže zabil a vyrval mu z ruky

štít, se kterým uměl zacházet. Ve chvíli, kdy se zvedal od padlého,

stačil už štítem odrazit ránu, která mířila Conanovi do zad.

Přestože byla stygijská linie narušená, byli vojáci přece jen

zkušení a dobře cvičení. Muži z křídel se rychle stahovali ke

skupince ve středu. Jejich oběti byly zanedlouho obklíčeny tak těsně,

že naděje na proražení téměř zmizela. To už se k boji připojila i

druhá řada vojáků, kteří byli na začátku přece jen o něco dál.

- 121 -

Trojice uprostřed se postavila zády k sobě. Vzduchem svištěla

Conanova sekera, Jehananův meč poletoval sem a tam jako hadí

jazyk a bodal a sekal a Daris s dýkou v jedné a těžkým opaskem v

druhé ruce za nimi nezůstávala příliš pozadu. Krev stříkala,

odkapávala z ocelových čepelí, zbraně zvonily a muži divoce řvali.

Lidé z okolí s hrůzou přihlíželi. Nad hlavami bojujících zahlédl

Conan šedobradého muže ve volné kazajce a širokých kalhotách

Ophiřana, který stál přímo pod reliéfem zlatého lva. Bezpochyby lord

Zarus, vzdálený jen několik metrů, ale za těchto podmínek by bylo

stejné, kdyby stál na měsíci.

Cimmeřan si byl skoro jistý, že došel na konec života. No,

koneckonců žil víc než dvakrát tucet skvělých let a prožil a užil si

toho tolik, kolik by mnozí lidé nestihli ani za sto let. Pevně se

rozhodl, že musí zabít tolik Stygijců, aby ti, kteří přežijí, už do smrti

nemohli klidně spát. Pak musí zajistit, aby jej ani žádného z jeho

společníků Stygijci neodvlekli nazpět do Khemi, do toho hnízda

mágů, ale aby tady všichni tři padli v boji.

Důstojník teď postoupil kupředu, aby povzbudil a popohnal své

muže. Conan mu viděl poprvé jasně do tváře a znásobil své úsilí v

naději, že se mu podaří prorazit smečkou kolem sebe a rozpoltit mu

lebku. Byla to marná touha. Stygijci ho tísnili příliš pevně a doráželi

na něj tak zuřivě, že i on je odrážel jen s vypětím všech sil.

Najednou do vřavy zazněl Jehananův zuřivý výkřik: „Ramwas!“

Jeho výkřik se podobal vytí vzteklého vlka. „Ramwas! To je

Ramwas!“

Shemita propadl válečnému šílenství. Zatímco předtím bojoval s

rozmyslem a snažil se své akce koordinovat s výpady a obranou

svých přátel, teď odhodil veškerou opatrnost. Z jeho štítu se stala

útočná zbraň, mrzačil vojáky jeho okrajem, drtil je jeho vahou a

pohyb meče bylo nemožné sledovat. Vůbec nevnímal zranění, která

utrpěl, a i když některá z nich byla dost hluboká, zdálo se, že ani

příliš nekrvácí. Tvář se mu stáhla do příšerného výrazu gorgony,

před kterou i otrlí vojáci couvali v hrůze. Sekal, bušil, drtil a dupal

po tělech raněných, zdálo se, že nabyl nadlidských sil a skutečně

postupoval kupředu. Za ním se svíjeli ranění a leželi mrtví, které

srazil k zemi v několika neuvěřitelných vteřinách.

- 122 -

„Ramwasi, vzpomínáš na mne?“ zaječel a vrhl se na důstojníka.

Ten tasil meč. Jehanan mu jej jedinou ranou štítu vyrazil z ruky.

Zbraň vyletěla velkým obloukem a zableskla se na slunci.

Jehananova čepel vjela rozložitému Stygijci do břicha. Potom zvedl

Jehanan s divokým řevem probodnutého Ramwase jediným trhnutím

nad hlavu a hodil jej na zeď nedalekého domu s takovou silou, že

Stygijci praskla lebka a mozek se rozstříkl po dláždění.

Conan si se zamrazením uvědomil, kdo to Ramwas byl. Sám se

stále choval jako šelma zahnaná do kouta, jako lev, který i v

nejkrutějším boji hledá cestičku k záchraně. Zbytek vojáků na

okamžik v hrůze nad strašlivým masakrem ustoupil a Conan s Daris

v patách na ně zaútočil. Postavili se jim jen dva z nich a ty Cimmeřan

srazil k zemi dvěma údery meče.

Prorazili k Jehananovi. Do očí se mu pomalu vracel lidský

pohled a z tváře zmizela křeč. Některá zranění se mu v posledních

minutách otevřela a začala silně krvácet. Z velké, krvavé trhliny

kaftanu, který se mu lepil na tělo, mu visela smyčka střev.

„Běžte,“ zakrákoral suchým hlasem. Rukou ukazoval k uličce

mezi domy. „Já je zadržím – aspoň chvíli – ještě to dokážu!“

„Ne, jsi Belitin bratr a zůstaneme spolu až do konce,“

protestoval Conan.

Shemita se mu upřeně zadíval do očí. „Víš, že je se mnou konec.

Nech mě, abych jí prokázal… ještě tuhle poslední službu. Jestli se ti

podaří dostat se k ní nazpět…, řekni jí…, řekni jí, že jsem ji

miloval.“

Conan mu na rozloučenou sevřel ruku, ve které Shemita držel

zakrvácený meč. „Řeknu jí ještě něco,“ přísahal Cimmeřan. „Řeknu

jí, že jsi zemřel jako svobodný muž.“

„Máš pravdu. Až se má duše osvobodí od bolavého těla, bude se

vznášet! Hodně štěstí, můj bratře!“

Těch několik slov si vyměnili během jediné minuty, zatímco

Stygijci, zmatení a bez velitele, nerozhodně přešlapovali kolem.

Zbývalo jich méně než polovina. Zavládlo napjaté ticho, přerušované

jen sténáním raněných. Vzápětí však jeden z vojáků, pravděpodobně

nějaký poddůstojník, vykřikl nové rozkazy a pobízel své druhy k

dalšímu útoku. Několik z nich udeřil plochým mečem a začal je

- 123 -

rychle stahovat do pevnější formace a připravovat k útoku.

Conan se rychle otočil, chytil Daris za ruku a vedl ji, uplakanou,

k úzké uličce. V okamžiku, kdy do ní vešli, postavil se Jehanan do

jejího ústí, připravený k poslednímu boji. „Pojďte,“ zaskřípal zuby,

„ pojďte, vy šakalové, a já z vás udělám žrádlo pro krysy. Je vidět, že

tři jsme na vás byli trochu moc, co? Takže teď to můžete zkusit proti

jednomu, zbabělci! Postavíme se vám jeden po druhém a uvidíme!“ I

teď se snažil udržovat vojáky v domnění, že jeho druzi se ukrývají v

uličce za ním, aby někoho z ozbrojenců náhodou nenapadlo

rozběhnout se jinudy a pustit se do jejich pronásledování. Snažil se

jim připomenout, že jistě dostali rozkaz přivést zajatce živé, pokud to

bude jenom trochu možné, protože měl strach, že by se ho mohli

rychle zbavit střelou z kuše.

Conan s Daris vyrazili na cestu. Poslední, co slyšeli, byla

Jehananova slova v rodné shemitštině: „Ishtaro, bohyně milenců, ty,

která jsi pro svého muže sestoupila do hlubin pekelných, přijmi mě

do svého království…“

Ulička ústila do ulice stejně široké jako Královská třída. Proti

jejímu konci stálo několik velkých budov se sloupořadím a hlavice

sloupů měly tvar lotosových květů. Na ulici bylo jen několik lidí a

vypadalo to, že všichni mají kolem krku obruče otroků, kteří by se

neodvážili všímat si něčeho jiného než své práce a svých povinností.

Hluk boje přilákal většinu svobodných lidí z celého okolí, takže si

prchající dvojice zatím nikdo nevšímal.

„Nesmíme se zdržovat,“ oznamoval Conan Daris v běhu.

„Každou chvíli se strhne poplach a začnou nás hledat, obávám se, že

dřív než bychom se dostali k městským branám. Nejlíp uděláme,

když se někde ukryjeme do svítání, kdy do města vjíždějí naložené

karavany a dělníci ze skladišť začínají nosit zboží do přístavu. V tom

zmatku bychom jim mohli proklouznout.“

Daris přeletěla očima nejdřív po jeho a pak po své zakrvácené

postavě. „Tak, jak vypadáme, těžko.“

„No, u všech ďáblů, máš pravdu. Musíme si někde ošetřit rány,

vyčistit oblečení a umýt se – ještě lepší by bylo, kdyby se nám

podařilo sehnat někde nové šaty – ale kde? Jak? A i kdybychom

někde nějaký úkryt našli, kdo ví, kdy začnou chodit po městě

- 124 -

vyvolávači, popisovat nás na každém rohu a vykřikovat výšku

odměny, vypsané na naši hlavu?“

Daris stiskla Conanovi ruku. „Proberme si všechno, co nám

Falco o městě řekl – ne, počkej, já si to všechno v duchu proberu.

Nikdy jsem tady nebyla, ale je to koneckonců královské sídelní

město, a když jsem byla malá, učili mě o něm!“ Najednou luskla

prsty. „To je ono! Na levé straně toho náměstí, když se díváme

odsud, je obrovský a proslulý Setův chrám. Za ním leží velká

zahrada, pěstovaná jako přírodní bludiště, obehnaná vysokou zdí. V

zahradě je alespoň jedno jezírko a za ním jsou prostory, ve kterých se

vykonávají tajné rituály. Myslíš, že by někoho napadlo hledat nás

právě tam?“

Conan ztuhl. Na okamžik nevěděl, co má říci. Pak zaklonil

hlavu s hřívou černých vlasů dozadu a potichu se rozesmál. „Skvěle!

Když už jsme si půjčili Setovu loď, jistě nám neodepře ani nocleh.

Pojďme, pokud tam trefíš!“

Dali si velmi záležet na tom, aby nešli rychle a vypadali při tom,

jako že kráčí za svými povinnostmi. Zbraně znovu ukryli pod šaty. Z

ulice, kde zůstal jejich druh, se ozvaly znovu výkřiky a zvonění oceli

a bylo jasné, že Jehanan bojuje svůj poslední boj. Zahnuli za roh

jakési staré budovy a před sebou uviděli třímetrovou zeď. Byla z

různobarevných cihel a cihlová mozaika tvořila obraz obrovského

pythona. Nahoře měla zeď zasazeny kovové bodce v podobě kober, s

krky zahnutými ven. Po pravici měli podivnou stavbu podobnou

pyramidě, jejíž patra se s rostoucí výškou zmenšovala. Daris

považovala za zbytečné vysvětlovat Cimmeřanovi, že to je Setův

chrám, protože kupole budovy byla tvarována jako obrovské svinuté

hadí tělo. Za chrámovou budovou zahlédl Conan na druhé straně

náměstí sloupořadí, které už patřilo k paláci stygijských králů.

V dohledu nebyl jediný člověk, ale to jistě nebude trvat dlouho.

„Tak nahoru s tebou, děvče,“ prohlásil a nastavil jí sepjaté dlaně, na

kterých ji zvedl nahoru jako děcko. Pak vyskočil, zachytil se dvou

bodců a vytáhl se nahoru. Kobry měly odpuzovat případné vetřelce

svou podobou. Nebylo nic těžkého protáhnout se mezi nimi a spustit

se do zahrady za zdí.

Conan byl připraven zabít každého, na koho by tam narazili, ale

- 125 -

neviděli nikoho. To nebylo divné, protože zahrada skutečně tvořila

bludiště. I když byla pěstovaná a přistřihovaná, na jazyk se mu dralo

slovo odpudivá. V bezdechém horku tady stály palmy podobné

kostem s chomáči zaschlého masa a tyčily se nad neprostupným

houštím, vyšším než dospělý člověk. Husté ostnaté houští vlastně

vymezovalo cestu, žádný smrtelník se nemohl vysokými zelenými

stěnami prodrat napříč. Cesty nebyly sypány pískem, jak by se dalo

očekávat, ale porostlé hebkým mechem, který tlumil kroky i všechny

ostatní zvuky. Popínavé rostliny upravené do podoby hadů se točily

po okolních stromech podél cest. Jejich karmínové květy působily

spíš pochmurně než vesele, stejně jako záhony černého a

purpurového lotosu, ze kterých se získávaly slabé jedy s různým

účinkem. Nezpíval tady jediný pták, zato se vzduchem míhali létající

brouci, v obrovských pavučinách, které vypadaly jako součást

architektonického plánu zahrady, se vyhřívaly tarantule a labyrintem

se pohybovaly celé řady jedovatých mravenců.

Procházeli bludištěm a Daris se najednou přitiskla ke Conanovi.

„Udělala jsem chybu,“ zašeptala. „Neměli jsme na tohle strašlivé

místo chodit. Mám hrozný strach a kromě toho jsme zabloudili.“

Položil jí ruku kolem pasu. „Ty jsi asi nikdy nebyla v džungli,

že ne?“ zeptal se jí klidně. „Já často a tahle zahrada není o moc horší

než některé ošklivé kusy džungle, kterými jsem prošel. Alespoň tady

nejsou papoušci. Taky tady musí být někde voda, aby tomu všemu

dodávala vláhu a vlhkost. Nejdřív budeme hledat tu. Mám žízeň, že

bych vypil Vilajetské moře.“

Sundal si sandály a bosýma nohama opatrně prohmatával při

každém kroku cestu před nimi. Čichal a bystře poslouchal a vždycky

vedl v patrnosti postavení slunce, které bylo znamením Mitry.

Netrvalo dlouho a dorazili k fontáně.

Zurčela a bublala v kaskádách z několika onyxových nádrží,

umístěných stupňovitě nad sebou, a končila ve větší nádrži porostlé

lekníny, ve které pluli kapři. Conan předpokládal, že voda z nádrže je

rozváděna pórovitými trubkami, uloženými v zemi, a tak zajišťuje

zavlažování rostlin v širokém okolí. To však nebylo důležité. Zadržel

Daris, která se už už chystala napít. „Co kdyby byla ze Styxu?“

varoval ji a opatrně ji sám ochutnal. Byla čistá, studená a chutná,

- 126 -

pocházela z nějaké artéské studně. „Tak tady se ten umělec, který

zahradu navrhoval, příjemně spletl,“ usmál se Cimmeřan a oba se

nahnuli přes roubení.

Pili a pili, jako bezední. Nakonec se svlekli, vykoupali se a

vyprali si potrhané šaty. Daris se najednou začala červenat a ruměnec

jí sahal od tváří až k ňadrům. Conan, který ji pozoroval s upřímným

obdivem, si náhle uvědomil, že když se předtím několikrát na cestě

převlékali, nahota jí nikdy nevadila.

„Musíme si nechat šaty uschnout, aby po nás nezůstávaly mokré

stopy,“ prohlásil. Pověsili šaty na převislou větev, pak se vrátili k

nádrži, ulovili několik ryb a snědli je syrové. Nebylo možné

odhadnout, kdy se zase dostanou k nějaké potravě. Než se najedli,

byly šaty úplně suché.

„Máme štěstí,“ zabručel Conan, „že jsme zatím nepotkali

zahradníka… Nebo spíš má štěstí on,“ dodal spíš pro sebe. „V

každém případě se musíme poohlédnout po nějakém místě, kde

bychom byli ve větším bezpečí před objevením.“

Pruhy plátna natrhanými se spodních oděvů si obvázali hlubší

rány a pokračovali v cestě. Kopule chrámu, která se tyčila i nad

vrcholky těch nejvyšších palem, jim pomáhala udržovat směr. Tu a

tam v údivu obcházeli skupiny obrovských hub nebo křoviny

sestříhané do tvarů zvířat, ale kráčeli celkem rychle a jistě kupředu a

nakonec se před nimi objevil konec bludiště. Za zeleným pruhem

trávy byla vidět nejnižší zeď chrámu. Přední stěna byla zdobná, ale

tahle byla hladká, postavená z šedých žulových kvádrů, a jedinou její

ozdobou byl pás hieroglyfů. Když Conan opatrně vyhlédl ze skupiny

hustých křovisek, viděl hladkou zeď, ve které bylo jen několik

úzkých oken a několikery dveře. Nehybné ticho jen zdůrazňovalo

okolní prázdnotu.

Pomyslel si, že mají opravdu štěstí, ale pak ho napadlo, jestli se

dá mluvit o štěstí. Setovy chrámy bývají většinou mnohem živější v

noci než ve dne. Kněží, učedníci, dokonce i většina otroků ještě

touhle dobou spala.

Vchody byly zavřeny a zajištěny. Zkoušel je jeden po druhém,

až nakonec jedny dveře, hustě popsané hieroglyfy, přece jen povolily

a ustoupily dovnitř. Byly bez zámku. Z temnoty za nimi na

- 127 -

Cimmeřana zaútočil dech chladu a temnoty. Kývl hlavou. „Tohle

bude cesta ke kryptám. Není třeba je zamykat, protože kdo jiný než

čaroděj by si tam troufl?“

Daris se usmála. „My,“ a pružným krokem bez jediného

zaváhání vstoupila na schodiště do podzemí.

Conan za nimi přitáhl dveře. Schodiště bylo vytesáno přímo do

skály a klesalo do takové hloubky, že jeho konec nebylo vidět ani ve

světle blikajících lamp, které je v pravidelných intervalech

osvětlovaly. Na stěnách byly vytesány scény z náboženských procesí,

z různých obřadů a z provádění lidských obětí. Schodiště vždy po

určitém počtu stupňů přerušovalo malé odpočívadlo. Strop

odpočívadel byl nízký a nad každým klenutým dveřním obloukem

byla vytesána v plném reliéfu podoba hada Seta. Oblouky byly

pochopitelně ještě nižší než strop, takže Cimmeřan s Daris museli

před každým z nich sklonit hlavu a tak se vlastně poklonit

nenáviděnému Setovi. Cimmeřan cítil, jak v něm narůstá zuřivost.

Zaťal zuby, až ho zabolely čelisti.

„Jehanane, bratře,“ přísahal sotva slyšitelně, „pomstím tě. Ještě

přijde čas, kdy tvým jménem toho odporného plaza rozdrtím

vlastníma nohama.“

Po zdánlivě nekonečném sestupu se schodiště změnilo ve

vodorovnou chodbu, která sice byla také slabě osvětlena, ale jinak

plná stínů a ozvěn. Občas se ve zdech chodby objevily dveře a

přerušily jednotvárný a pochmurný vzhled podzemní stavby. V

prvních dvou místnostech byly umístěny obrovské sarkofágy a

Conana napadlo, zda jsou v nich vůbec uloženy lidské bytosti. Ze

třetí místnosti se linula slabá záře. Když dvojice nahlédla dovnitř,

zjistila, že prostor je zařízen jako svatostánek. Na opačném konci

místnosti, než kde stáli Conan s Daris, byl oltář a na něm hořela

obrovská bronzová lampa před zlatým idolem v podobě kobry v

životní velikosti. Odporný plaz se tyčil s hlavou zvednutou nad

stočenými závity těla, klobouk rozšířený, zlé oči upřené ke vchodu,

jako by se chystal zaútočit na každého, kdo by se pokusil vniknout

do jeho království. Pod oltářem stála křišťálová mísa plná mléka. Na

obou bočních stěnách byly obrazy, které zachycovaly skupiny lidí s

hadími hlavami.

- 128 -

Daris věnovala pozornost několika řadám hieroglyfů na zadní

stěně. Nebylo to písmo taiské, které má svůj původ v písmu

hyborském, ale Daris se kromě jiného při studiu učila i základy

stygijských symbolů. „Svatostánek jedovatého Seta širokého krku,“

překládala Daris pomalu a dodávala: „Je to zasvěceno Setovi v této

podobě. To mléko je pro posvátnou kobru, která žije někde v okolí.“

Odmlčela se. „Možná že tady přece jen nejsme úplně sami.“

Conan prohlížel posvátné předměty. „Lampa byla naplněna

olejem před několika hodinami a někdo jí taky přistřihl knot,“

prohlásil potom, „a je tak velká, že nepotřebuje ošetřit dřív než zítra

ráno. A mléko je taky čerstvé. To znamená, že by se tady během noci

nemělo nic dít. Skoro bych řekl, že ráno přijde některý učedník a o

všechno se postará, a to bychom měli být už dávno pryč. Jinak jsou

krypty určeny pro zvláštní magické účely, že? A co se týká té kobry,

jestli se ukáže, tím hůř pro ni.“

Vytáhl zpod pláště sekeru a položil si ji na dosah. Potom se

natáhl a strhl se stěny nejdřív jeden a pak i druhý sametový závěs,

které byly nad oltářem, a prostřel je na zem. „Je tady chladno,“

zasmál se, „ale najedli jsme se a napili, máme světlo, pokrývku,

dobrou společnost –“ zarazil se. „Ale Daris, ty pláčeš?“

„Teď už můžu, když jsme v bezpečí, ne?“ zavzlykala mezi

prsty. „To kvůli Jehananovi, který zemřel v cizí zemi.“

Sehnul se k ní a objal ji. Položila mu hlavu na prsa, přitiskla se k

němu a tiše, skoro klidně se rozplakala. Hladil ji po vlasech a po

zádech, chlácholil ji tak, jako kdysi chlácholil Belit, a šeptal jí do

voňavých vlasů:

„Napadlo tě, jak se můžu smát, když bratr mé lásky byl před

nedávnem zabit? Daris, vždyť ty sama pocházíš z národa válečníků.

Jistě to chápeš. Každého z nás smrt potká, někoho dřív a někoho

později, to záleží jen na osudu. Ale je na nás, jestli se tím životem

budeme plížit plni strachu ze smrti, nebo žít veselý a pestrý život a

odejdeme ze světa s úsměvem na rtech. Jehanan zemřel slavně a s

úsměvem. Dosáhl vytoužené pomsty a zachránil život svým

přátelům. Jestli se splnilo, v co věřil, projíždí už v téhle chvíli na

bílém jednorožci Ishtařiným královstvím a míří k vysoké věži, kde

- 129 -

ho očekává překrásná žena, která se stane matkou jeho dětí. A jestli

se jeho víra nenaplnila, pak leží v zapomnění, klidu a bez bolesti.

Chtěl, abychom na něj nezapomněli, to ano, Daris, ale jistě by si

nepřál, abychom pro něj truchlili.“

Pozvedla hlavu, upřela mu pohled do očí a vydechla: „Conane,

tady, na prahu pekla, mi vracíš srdce!“

Vášnivě, téměř se vzdorem se políbili přímo před Setovým

oltářem. Ale když po chvíli zašeptala vášnivě „oh, můj drahý, jsem

tvoje, vezmi si mne –“, ucouvl.

Upírala na něj žhnoucí oči. „Myslím to vážně,“ přesvědčovala

ho roztřeseným hlasem. „Miluju tě, Conane.“

„A já tě mám víc než jen rád,“ odpověděl jí. „Mám tě příliš rád

na to, abych si z tebe udělal družku, když vím, že bych tě opustil při

první příležitosti, kdy bych se mohl dostat k Belit.“

„Ona by to pochopila!“

Conan se usmál upřímně, ale smutně. „To máš pravdu, rozuměla

by dokonale a jistě by mě odsoudila, kdybych na ženě, která mi stála

v boji bok po boku, spáchal takovou zradu. Staň se mou sestrou,

Daris, a budu si to považovat za čest!“

Znovu se rozplakala a on se ji snažil ze všech sil ukonejšit a

poskytnout jí alespoň trochu útěchy. Málokdy ho sebepřemáhání

stálo tolik sil.

Okřídlená loď vyklouzla z močálu a vyplula po kanále směrem

ke Styxu. I když se blížilo k poledni, nebyl už důvod se skrývat.

Plavidlo bylo rychlejší než jakýkoliv dopravní prostředek na vodě

nebo na souši.

Daris držela hlídku na přídi. Vítr jí čechral černé vlasy a tiskl

slabou tuniku na každou skvělou křivku mladého těla, ale tvář, na

které měl být vítězný výraz, byla smutná. Falco na zádi řídil loď a

Conan končil své dost lakonické vyprávění o událostech minulého

dne a noci:

„Takže těsně před ránem, jak jsem odhadl podle oleje v lampě,

jsme se vypravili nazpět. Nejdřív jsme narazili na nějakého nižšího

kněze. Toho jsem zabil, nacpal ho do jedné truhlice a oblekl si jeho

šaty. Byly mi strašně malé a samozřejmě nemám vyholenou hlavu,

- 130 -

ale to schoval můj široký plášť. Potom jsme potkali otroka. Toho

chudáka jsem jenom omráčil, svázal kusem Darisina kaftanu a ukryl

ho v zahradě chrámu. Daris si na sebe vzala jeho livrej, která zakryla

to, že nemá na krku obruč otroka. Potom jsme vyšli přímo hlavními

dveřmi chrámu a pustili se k městské bráně. Pochybuju, že by se

někdo odvážil zastavit pár chrámových služebníků, i kdyby u brány

nebyl ten ranní zmatek. Pak jsme to vzali napříč krajinou přímo k

lodi a tady jsme, na cestě do Taii.“

Pohled, který na něj mladík vrhl, byl plný obdivu. „Nikdy

nekráčel po zemi lepší bojovník než ty,“ prohlásil Falco. „Věřím,

Conane, že jednoho dne přijde den, kdy budeš vládnout vlastnímu

království, ale nejdřív nám vrátíš ta naše.“

„Možná,“ odpověděl Cimmeřan nevzrušeně. „Jenže si myslím,

že si ještě všichni užijeme boje, než k tomu dojde.“

Ophiřan se na něj podíval. „Máš asi pravdu. Náš plán selhal a

ztratili jsme Jehanana. Jenže jemu se podařilo něco, o čem se mu

muselo zdávat, a vy dva jste se vysmáli Setovi v jeho vlastním domě,

a přesto jsme stále ještě svobodní.“ Ve Falcově hlase zazněly obavy.

„Vy dva s Daris jste mnohem mlčenlivější než předtím. Stalo se snad

něco, o čem jste mi neřekli?“

„Mluvili jsme o nějakých soukromých věcech, které nepatří

zrovna k těm nejšťastnějším,“ odpověděl mu Conan krátce. „Poslyš,

máme před sebou pár dní a nocí cesty a celkem nic na práci. Ty jsi

mladý a hezký a ona půvabná a trochu zklamaná a možná že zatouží

po troše rozptýlení. Ne aby ses dal strhnout některou z jejích nálad,

slyšíš? Přivezeme ji domů se ctí!“

„Samozřejmě, jak jinak,“ pospíšil si Falco s odpovědí a na tváři

se mu místo užaslého objevil zasněný výraz. Upřel pohled na příď a

vzdychl: „Já mám svou Senufer a náš den ještě přijde!“

Conan se zamračil, ale mlčel.

Vysoko na modrém nebi se vznášel orel, jehož peří se zlatě

lesklo v záři slunce, a neúnavně sledoval spěchající loď.

14. Taiští poutníci

Když cestovatelé dorazili k ústí řeky Helu, měsíc nesvítil, ale

- 131 -

nebe bylo plné hvězd. Menší řeka byla rychlejší, hlučnější a čistší

než veletok, do kterého ústila. Na východ od Styxu, který tekl

směrem k západu, vyrůstaly vyprahlé hory, v nichž stále ještě žily

kmeny nezkrotných nomádů. Směrem na jih se od řeky Helu zvedala

po obou stranách hlubokého údolí náhorní plošina Tai. Taia –

hrdinská provincie, jejímž obyvatelům Stygijci říkali vzbouřenci,

zatímco obyvatelé se sami nazývali bojovníky za svobodu rodné

země. U soutoku řek leželo na levém břehu Helu malé město Seyan,

jehož bílé zdi byly ponořeny do noční temnoty a obyvatelé do

spánku.

„Teď se pustíme po tomhle přítoku,“ řekla Daris a ukázala

rukou. „Proplujeme úrodnou částí kraje a nad ní leží na řece velká

jeskyně, kam ukryjeme loď. Pak už je to do Thuranu jen kousek a ten

dojdeme po svých. Pokud tam otec touhle dobou nebude, musí se

tam vrátit v nejbližších dnech a Mitrovi kněží se o nás do té doby

postarají.“

Její hlas se naplnil netrpělivostí a to Conana potěšilo. Neudělala

ani neřekla cestou nic hloupého nebo nepředloženého, jak se

původně obával. Nebyla smutná, nestranila se svých společníků,

chovala se stejně přátelsky k oběma. Jen skvělá nálada, kterou měla

cestou do Luxuru, zmizela. Tajně doufal, že se jí vrátí.

Když změřili most na řece Helu a ujistili se, že se pod něj loď

vejde, postavil se Conan ke křišťálové kouli a uvedl plavidlo znovu

do pohybu. Během času se odporu ke kouzelné lodi celkem zbavil. I

když stále ještě považoval takový způsob cestování za zženštilý,

připouštěl, že v situaci, v jaké se ocitli oni, má své výhody. Hlídku na

přídi teď držel Falco a podával hlášení o každé překážce na cestě.

Menší řeka se drala skalnatým údolím směrem ke Styxu takovou

silou, že se jim trup lodi chvěl pod nohama.

Najednou kouzelný oheň v křišťálové kouli téměř pohasl. Loď

začala okamžitě ztrácet rychlost, křídla se začala skládat a proud ji

strhával zpět. Kousek pod soutokem se všechno srovnalo a loď opět

vyplula kupředu.

„U všech ďáblů!“ vykřikl Conan. Srdce se mu naplnilo obavami

temnějšími než okolní noc. Co je to za kouzla? Zaťal zuby a znovu

- 132 -

obrátil loď do ústí Helu. Všechno se opakovalo.

Z přídi lodi přiběhl Falco. „Obávám se, že loď odmítá opustit

hladinu Styxu,“ prohlásil. „Nebo spíš bych řekl, že celé kouzlo čerpá

svou moc přímo z vod Styxu. Kdybychom chtěli s lodí plout proti

proudu jakékoliv jiné řeky, museli bychom ji odstrkovat jako

obyčejnou pramici.“

Conan přikývl. Jediný pohled vzhůru na tisíce hvězd a jasnou

Mléčnou dráhu zahnal jeho obavy. „To dává smysl,“ odpověděl.

„Ještě že jsme se s ní nepokusili vyplout na moře, co? Takže co

teď?“

„Co kdybychom pluli po Styxu ještě kousek na východ?“

navrhovala Daris. „Myslím, že vím ještě o jednom místě, kde by se

dala loď schovat, přímo na Styxu. Teď v časech, kdy je kraj skoro

vylidněný, by to bylo poměrně bezpečné. Budeme muset sice po

zemi urazit mnohem větší kus, ale není to tak daleko, abychom to

nedokázali.“

Její společníci souhlasili. Netrvalo dlouho a Seyan jim zmizel za

zády. Místo, o kterém Daris mluvila, byla nenápadná puklina v

kamenné stěně, tak úzká, že se do ní s lodí sotva vešli, a tak hluboká,

že plavidlo nebylo z hladiny řeky vidět. Nakonec se rozhodli, že se

na její palubě ještě naposled v klidu vyspí a na cestu se vydají po

úsvitu.

Za svítání zdolali stěnu soutěsky. Lodní skladiště jim poskytlo

celkem dobré vybavení i zásoby. Všichni tři se oblekli do volných

tunik a nesli si srolovanou přikrývku. Oba muži měli ještě navíc

zásobní sandály, kaftany a burnusy na ochranu před žhavým

poledním sluncem, kterému se později za dne nevyhnou. Nesli

zásoby suchých a trvanlivých potravin na několik dní a každý z nich

měch se zásobou vody. Ta jim měla snadno vydržet na cesty mezi

studněmi a potoky, které Daris znala. Všichni tři byli vyzbrojeni

noži, Conan si nechal sekeru, Falco našel v podpalubí šavli a malý

kulatý štít vyrobený v Iranistánu. Daris si nesla luk, toulec se šípy a

kožený pás, který se jí už několikrát tak osvědčil.

Celý den mířili k jihu. Cesta neustále stoupala, kopce přecházely

v hory zahalené namodralou mlhou, okolí bylo stále divočejší, plné

- 133 -

útesů, roklin, divokých potoků, skalisek a rozházených balvanů. Byla

to nehostinná zem bez jediného stromu, s výjimkou osamělého

tamaryšku nebo akátu, pokrytá většinou hustou trávou vysokou do

pasu, která šuměla a ševelila ve větru a snažila se poutníkům zatnout

do nohou ostré trny bodláků. Krajem se proháněl teplý vítr a voněl

suchou trávou a bouří. Občas poutníci zahlédli kamennou chatrč

nebo jinou stopu po lidech, ale pastevci před nimi prchali. Jen divoká

zvířata zůstávala, nebo se vracela zpět, hned jak se procházející

trojice trochu vzdálila. Různé antilopy, žirafy, zebry, paviáni i lvi se

pohybovali téměř na dosah. Kolem poletovali pestrobarevní motýli,

nad hlavami jim kroužily volavky jeřábi, kolem z trávy vyletovaly

koroptve a vysoko na nebi se vznášelo v pomalých kruzích několik

supů. Ještě výš kroužil osamělý zlatý orel. S ubíhající cestou byla

Daris stále šťastnější. „To je náš kraj, moje zem,“ vyprávěla jim

nadšeně. „Tady jsem se narodila, patřím sem, na příkré svahy, pod tu

vysokou modrou oblohu, jsem zase doma!“

Conan mlčel. On sám byl dítkem Cimmerie, synem Severu,

zasněžených horských vrcholků, temných pralesů, ledových dešťů a

sněhu, nevýrazného slunce. Možná že už se tam nikdy nevrátí, a i

když okolní divočina měla své kouzlo, věděl, že on by v tom

vyprahlém kraji plném ostrého jasu dlouho nevydržel.

Pokud tady ovšem nenechám kosti, pomyslel si ironicky.

Na první potíže narazili k večeru druhého dne.

Stalo se to náhle. Daris se právě zorientovala podle výrazně

tvarovaného pahorku a vedla své společníky k říčce, podél které

chtěla pokračovat větší část zbývající cesty. Zprava jim do tváří

svítily paprsky zapadajícího slunce a stíny se táhly do nekonečna.

Vystoupili až na vrchol kopce a začali se po jeho opačné straně

spouštět dolů. Úbočí bylo příkré a končilo v úzké roklině, na jejímž

dně se klikatila říčka. Proud sice nebyl příliš široký, ale rychlý a

zpěněný přeskakoval oblé kameny. Na jeho březích rostla zelená

tráva, větší množství nevelkých stromů, keře, dokonce i nějaké

květy, a po mílích únavné cesty vyprahlou žlutou krajinou to byl

opravdu nádherný pohled. Od říčky na ně dýchl příjemný chlad.

„Stůjte!“ zarazil Conan své společníky.

Upíral pohled kupředu. Vedle říčky právě připravovaly tábor

- 134 -

skoro dva tucty mužů. Vedle nákladních mul byl na zemi složený

náklad. Nevysoká ohrada z ostnatých větví a bodláků sice nebyla

zdaleka tak dokonalá jako zareba obyvatel Černého pobřeží, ale

přece jen poskytovala zvířatům určitou ochranu a prozradila by

každého vetřelce, který by se chtěl k výpravě nepozorovaně přiblížit.

V táboře se už rozhořelo několik malých ohníčků z trusu zvířat a

větve nasekané z uschlých stromků dodají dřevo na větší oheň po

setmění. Tábořící muži byli porůznu oblečeni do zvířecích kůží,

potrhaných zbytků šatstva, někteří dokonce do suknic z trávy.

Všichni patřili k jedné rase, ale nebyli to Taiánci. Byli to čistokrevní

černoši.

„Poutníci z Keshanu?“ Darisin hlas byl napjatý. Zastínila si oči

proti světlu a snažila se proniknout rostoucí šero v roklině. „Ne, tihle

vypadají trochu jinak.“

„Vypadají spíš jako domorodci z jižního pobřeží Kushe,“ řekl

Conan. „Co je mohlo přivést tak daleko?“

Cizinci už malou výpravu také zahlédli. Ozvaly se vzrušené

výkřiky. Většina z černochů se chopila zbraní a oválných štítů.

Několik jich přeskočilo ostnatou ohradu a rozběhlo se po svahu

nahoru. Drželi se přitom vlevo a vpravo od trojice. Bylo jasné, že

chtějí zjistit, jestli nahoře na pláni nejsou další lidé. Hlavní skupina

se zatím srovnala do bojové formace a pomalu postupovala nahoru,

přímo ke Conanovi a jeho společníkům.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ zavrčel Conan.

„Nemůžeš jim mít za zlé, že jsou opatrní,“ prohlásil Falco.

„Jistě. Pokusíme se s nimi dohodnout, ale buďte připraveni k

boji.“ Conan zvedl prázdné ruce a rozpřáhl je. „Jsme přátelé,“ zvolal

ve stygijštině.

Kupředu postoupil černoch, který musel být náčelníkem

výpravy. Oproti ostatním, kteří byli mladí a štíhlí, měl hlavu

prošedlou a nad suknicí z leopardí kůže se mu rýsovalo vypuklé

břicho. Při svých rozměrech ho však nesl bez obtíží. Na silných

pažích se mu leskly mosazné náramky a pod dvojitou bradou blýskal

zlatý náhrdelník. „Kdo vy?“ zeptal se. Těžký přízvuk a skoro

nesrozumitelná výslovnost dokazovala, že stygijštinu ovládá velmi

špatně. „Vy odkud? A kam?“

- 135 -

„Odejdeme,“ nabízel Conan, „hned.“

Zvědové mezitím dorazili na planinu a teď volali a mávali dolů.

Náčelník se na chvíli odmlčel a pak se hlasitě zasmál. „Ho. ho, ho!“

Vykřikl několik rozkazů ve vlastním jazyce.

Černoši z hlavního oddílu, hbití jako šelmy, se rozptýlili kolem.

Rozběhli se vpravo a vlevo, aby posílili výzvědné skupinky. Zbytek

skupiny vykročil kupředu. „Vy zahoď zbraň,“ přikazoval náčelník

lámanou stygijštinou. „Vy hodný, my nezabiješ.“

„Ne,“ odmítl Conan. „Odvedli byste nás na trh otroků. A Daris

by byla první na řadě,“ dodal polohlasem. Pozvedl těžkou sekeru.

„Jsme lepší, než si myslíte!“ Jeho hlas se změnil v hlasitý řev.

V duchu si pomyslel, že je to jejich konec. Bylo to trpké

poznání, že zahynou jen díky slepé náhodě, která je svedla s touhle

nepřátelskou skupinou, ale co jiného může potulný dobrodruh čekat?

Naklonil se k dívce a zašeptal jí do ucha: „Ať se stane cokoliv,

nedostanou tě živou, to ti přísahám.“

Darisin luk zadrnčel a dřív, než šíp zasáhl cíl, nasazovala na

tětivu nový. „Děkuju ti, můj milovaný,“ odpověděla, aniž odtrhla

pohled od nepřátel. „Jestliže dostanu poslední polibek na tomto světě

od tvé sekery, budu vědět, že jsi mi ho daroval s láskou a budu

šťastná. Třeba se znovu sejdeme v Mitrově říši.“

On něčemu takovému nevěřil, ale její klid se přenesl i na něj a

barbar se zasmál.

„Hej!“ vykřikl Falco a chtěl se rozběhnout kupředu. Conan ho

chytil za rameno a strhl ho nazpět. „Ne, ty blázne,“ štěkl mu do ucha.

„Budeme si navzájem krýt záda. Tak jich pobijeme mnohem víc.“

Darisiny šípy mezitím zranily několik černochů, ale většina střel

narazila neškodně do velkých štítů. Když se nepřátelé přiblížili,

odložila luk, vytáhla dýku a druhou ruku si omotala koženým pásem.

Falcova šavle několikrát cvičně bleskla vzduchem. Conan stál

připravený k boji a nehybný jako šelma před útokem.

První se na něj vrhl jakýsi muž s pozvednutou válečnou palicí.

Conanova sekera se jediným pohybem zvedla vzhůru a sletěla dolů

jako blesk, snadno proletěla štítem ze dřeva a kůže a prosekla

útočníkův krk. Černochova hlava odletěla ve spršce krve stranou a

tělo se bezvládně zřítilo k zemi. „Belit, Belit,“ vykřikl Conan a vrhl

- 136 -

se kupředu. Dalšímu černochovi vyrazil z ruky krátký meč. Koutkem

oka zahlédl, jak Daris dýkou probodla paži dalšímu útočníkovi.

Falcova šavle proletěla pod okrajem štítu a poranila jeho nepřítele na

noze. V zápalu boje se Cimmeřanovi vydral z úst válečný pokřik

černých Subů, který tak často slýchal a používal na palubě Belitiny

galéry. „Wakonga mutasi! Belit, Belit!“

Náčelník černochů uskočil nazpět. Ze rtů vyrazil vířivý jekot.

Jako na povel všichni černoši ustoupili. Conan stál s krvavou sekerou

v ruce a bezhlavým tělem u nohou a s úžasem si pomyslel, že to, co

ho podvědomě napadlo, možná nebylo tak nesmyslné. Stále ještě byli

svíráni kruhem černých bojovníků, ale ani jeden z nich se nepokoušel

na trojici zaútočit. Možná že si už náčelník stačil spočítat, že tři

otroci mu nestojí za ztráty, které by mohly být, jak začátek boje

ukazoval, velké, a nechá své zamýšlené oběti přece jen odejít.

Břichatý černoch se rychlým krokem přesunul tak, že stál

Cimmeřanovi tváří v tvář. Promluvil na něj ve svém jazyce. „Ten

jazyk neznám,“ odpověděl mu Conan stygijsky, i když mu teď

náčelníkova řeč připadala známá.

„A umíš mluvit takhle?“ zeptal se náčelník směsicí jazyků,

kterou používali plavci a lidé na pobřeží.

Conanovi se zrychlil tep. „Ano, to umím,“ odpověděl stejným

jazykem. „Podívej, jsme ochotni zapomenout na to, co se stalo, a

odejít.“

„Ty jsi vykřikl jedno jméno,“ pokračoval náčelník pomalu.

„Použil jsi válečný pokřik Subů. Víš, co ta slova znamenají?“

„Ne, po pravdě řečeno, to nevím.“

Náčelníkovi se na tváři objevil podivný úsměv. „Já bych to

přeložil asi jako: ,K ďáblu se smrtí, do útoku!‘ “ Pak zvážněl. „Ale

vykřikl jsi i jméno. Řekni ho znovu a vysvětli mi, komu patří.“

Conan na okamžik zaváhal. Nakonec si však pomyslel, že tím

nemůže ničemu uškodit, možná že spíše pomoci, pokud opravdu

narazili na příslušníky kmene Subů.

V jeho odpovědi zazněla pýcha. „Volal jsem Belit, protože je to

moje žena. Je to dcera Hoiakima ze Shemu, toho, kterému Subové

říkali Bangulu.“

Úžas a radost proměnily rysy staršího černocha tak, že téměř

- 137 -

ztratil svou ošklivost. „A já jsem Sakumbe, znal jsem Bangulua od

pradávna a holčičku Belit jsem houpal na vlastních kolenou,“

prohlásil. „Buďte nám vítáni, všichni!“ Odhodil asagai, vrhl se ke

Conanovi a sevřel ho do páchnoucího objetí.

Nad pustinou, na hlubokém taiském nebi, majestátně zářily

tisíce hvězd. Na břehu říčky zaplál velký oheň. Štiplavým kouřem

probleskovaly žlutooranžové plameny a osvětlovaly kruh postav,

které seděly na zkřížených nohou kolem.

Stejně jako to bylo na moři, ani tady nechovali zášť k tomu, kdo

v boji zabil někoho z nich. Zranění, která někteří z nich utrpěli,

nebyla příliš těžká a byla rychle ošetřena. S divokou bezprostředností

nabídli černoši trojici přístřeší, potravu i zbytek svého kyselého vína,

které jim zůstalo po dlouhé cestě. Sesedli se blíž k ohni, aby lépe

slyšeli, i když jen málokterý kromě náčelníka rozuměl společnému

jazyku mořských tuláků. Ten ostatním v krátkých intervalech

překládal Conanovo vyprávění a bylo jasné, že všechno popisuje

mnohem barvitěji než sám Cimmeřan.

„Po tom, co nás napadli Stygijci,“ pustil se do řeči Sakumbe,

když Conan skončil, „nám nastaly zlé roky. Byli jsme oslabení a

stala se z nás snadná kořist, sousední kmeny na nás útočily téměř

neustále. Belit a její mořští tuláci nám samozřejmě dost pomáhali,

kořist, ze které nám odevzdávali větší část, nám umožnila najmout si

skupinu válečníků z dalekého jihu jako ochranu. Jenže jsme byli

pořád jen stínem toho, co za Bangulua. Já, který míval stádo dobytka,

pole yamů a mnoho žen, jsem teď obyčejný tulák, který musí se

svými muži hledat štěstí, kde se jen dá.

Nejdřív jsem se chtěl přidat k Belit, ale pak jsem si vzpomněl,

jak strašná věc je mořská nemoc, kterou vždycky trpím. Sebral jsem

tuhle skupinu mládenců a vydali jsme se na obchodní cestu. Od

pobřeží jsme nesli hlavně sůl, drahé ptačí peří, vzácné dřevo a

podobné věci. V Kushi jsme náklad vyměnili za železné zboží,

korále a šperky, léčivé masti, koření a samozřejmě muly, to je jasné.“

Zvedl měch s vínem, pořádně se napil, říhl si a měch podal dál.

„Nechtěli jsme se vracet stejnou cestou, a tak jsme se vydali k

horám, protože jsme se doslechli, že tady, v jihozápadní Stygii, je k

mání různé zajímavé zboží, které by mohlo chudému obchodníkovi

- 138 -

přinést docela pěkný zisk.“

„Včetně otroků,“ poznamenal Conan.

„No, kdyby se naskytla příležitost,“ přikývl Sakumbe, „proč

ne?“ přiznával poctivě. „Abych řekl pravdu,“ pokračoval po chvíli,

„často jsme cestou koupili nějakého toho otroka, abychom ho o kus

dál se ziskem prodali. Ale co se týká zdejšího kraje, myslel jsem, že

Stygijci tady nebudou kontrolovat obchod zdaleka tak často a

důsledně, jak to obvykle dělají jinde, a že by se nám mohla

naskytnout nějaká menší kořist, která by jistě přišla vhod.“ Ztěžka si

povzdechl. „Jenže zatím jsme všude narazili jen na stopy zkázy.

Nemůžeš mi vyčítat, že jsem chtěl lapnout tři zdravé urostlé bělochy,

za které bychom dostali na každém trhu slušnou sumičku. Ale ani

nevíš, jak jsem rád, že se to vysvětlilo! Dengedy je škoda, pravda,

ale, no –“ poplácal Conana po zádech. „Každý Belitin přítel je i

naším přítelem. A ty jsi její manžel, říkáš? Hoho, kdybych pro to

děvče nebyl něco skoro jako strýček, záviděl bych ti!“

Conan zvážněl. „Uděláte nejlíp, když se hned ráno vydáte k

průsmyku, který vede směrem na Keshan. Tuhle zemi postihlo

neštěstí. Nejen že tady zuří válka místních obyvatel proti nadvládě

Stygijců a jejich krutému útlaku, ale ještě se do toho pletou mágové

se svými kouzly.“

„Cože?“ Sakumbe si všiml nejistoty v jeho hlase.

„Vzpomeň si, co jsem vám vyprávěl. Nemyslím, že by se

mágové vzdali a nechali nás na pokoji.“

Sakumbe se otřásl, hlasitě si říhl a prohlásil: „Počkej, poradím

se s ostatními.“ Mávl na černocha, který seděl na druhé straně ohně

přímo proti němu. Byl sice mladší než náčelník, ale přece jen starší

než ostatní členové skupiny, pohublý, s tvrdou nepřístupnou tváří a

maličko nepřítomným pohledem. Tvář a hrudník mu křižoval

podivný obrazec z jizev. „Gonga je náš šaman,“ vysvětloval

Sakumbe. „Není sice tak mocný jako Kemoku, jeho pán, který zůstal

doma ve vesnici, protože se zatím naučil jenom části jeho umění. A

také není tak starý a zkušený. Myslel jsem, že bude dobře, když s

výpravou půjde někdo, kdo se v kouzlech aspoň trochu vyzná.

Počkej, poradím se s ním.“

Zatímco přes oheň poletovaly věty v subštině, Conan sdělil

- 139 -

tichou stygijštinou Daris a Falcovi, co se dozvěděl. „Abych dostál

své cti, varoval jsem je a doporučil jsem jim, aby se vydali co

nejrychleji směrem k hranicím Keshanu a opustili Taiu co

nejrychleji,“ končil své vyprávění, „ale mám pocit, že by tihle

mládenci byli skvělí spojenci, kdyby se rozhodli přidat se k nám.

Mám se o to pokusit?“

Dívka přisvědčila. „Proč ne? Otec potřebuje každý oštěp, který

může pomoci. Moje země to potřebuje.“

„Kromě toho,“ dodal Falco a zuby se mu zableskly v úsměvu,

„nebylo by to skvělé, kdybychom my tři uprchlíci přišli k jeho

vojsku s celou rotou válečníků v patách?“

Po nějaké chvíli se Sakumbe obrátil zpět ke Conanovi. „Gonga

říká, že proti mocným mágům Černého kruhu nemůže udělat vůbec

nic. Nedokázal by to prý ani Kemoku. Gonga je schopný bránit nás

proti menším kouzlům, jaká jsou běžná mezi Kushity a postupně se

začala používat i ve Stygii. Hlavně proti magii těla.“

„Co tím myslí?“ ptal se Cimmeřan.

„Vždycky si dávej pozor na všechno, co pochází z tvého těla –

odstřižky nehtů, vlasů, sliny, krev, pot – cokoliv, aby se to nedostalo

do rukou tvých nepřátel. Kdyby nepřítel znal správná kouzla, použil

by ty věci k tomu, aby ti ublížil nebo tě dokonce zabil. Gonga je

schopen takové kouzlo namířené proti tobě zrušit nebo alespoň

oslabit, pokud dostane vzorek té látky, které se zmocnil nepřítel.“

Conan pokrčil mohutnými rameny. Když se ho Falco zvědavě

ptal, o čem mluvili, opakoval mu barbar rozhovor se Sakumbem, ale

navíc dodával: „Myslím si, že kdyby si člověk s těmihle věcmi lámal

příliš hlavu, dopadl by jako ten, kdo se bojí jedu. Jistě je rozumné být

opatrný, ale přílišná opatrnost změní chlapa v roztřeseného

zbabělce.“ Zasmál se. „Ať děláš co děláš, celý život se skládá z pastí

a léček a nakonec stejně zemřeme. Raději se se smrtí pořádně porvu

dřív, než bych se před ní celé roky třásl někde v koutku.“

Obrátil se k Sakumbemu. „Magie, o které jsem mluvil, je tak

mocná, že vaše magie těla je proti ní jen dětskou hrou. A přesto jsme

ji my tři zatím ošálili, myslím, že jsme jí dokonce zakroutili nosem

tak, že jí vytryskly slzy z očí. Nezdá se mi, že by vás mé varování

- 140 -

příliš vystrašilo. Co byste řekli, kdybychom vám nabídli spojenectví?

Tak nebo tak, já si musím probojovat cestu k moři a Belit. Pokud se

k nám přidáte, myslím, že před námi leží spousta stygijského

bohatství a dobrá kořist.“

I když byl náčelník Subů už napůl opilý, rozvaha obchodníka ho

ještě neopustila. „Teď s vámi neuzavřu žádnou smlouvu,“ odpověděl

po krátkém zamyšlení. „Ale nakonec… podívat bychom se mohli,

myslím. Koneckonců vždyť proto se plahočíme tady v těch

mizerných horách, že ano? Ano! Výborně. Hahaha!“ vybuchl

najednou v záchvatu smíchu. „Turistická cesta Stygií! Shlédněte

prastaré památky! Navštivte naše skvělé obchody! Výhodné ceny!

Hohohó!“

O dva dny později dorazil Conan s celou skupinou do Thuranu.

Od ohňů vyskakovali vojáci a se zbraněmi v rukou jim vybíhali

vstříc. Když někteří z nich poznali Daris, vyletěl k nebesům jásavý

pokřik a odrazil se ozvěnou od okolních skal. Hnědá těla

poskakovala v radostném tanci, pestrobarevná pera a barevné

praporce vlály ve vzduchu a ocel blýskala v pozdravu všude kolem.

Nad travnatou plání, kde se rozkládal tábor, se zvedal pahorek, na

jehož úbočí se tyčily prastaré rozvaliny a na vrcholku zbytek Mitrova

chrámu.

„Otec bude tam,“ obrátila se Daris ke Conanovi. Radost z ní

vyzařovala jako svatozář. „Tak tohle je armáda, kterou sebral. Vidíš

z ní jen část, protože většina mužů je v okolí, kde sbírají dřevo a nosí

pitnou vodu. Zvuk rohů je může shromáždit za necelou hodinu. V

nedávné době vybojovali vítězný boj, když se Stygijci pokusili

vyrazit směrem k tomuhle svatému místu a museli odtáhnout, aby si

olízali rány. Oh, Conane!“ V záchvatu nevinné radosti ho objala. Pak

se vzpamatovala a po tváři jí přeběhl bolestný výraz.

Bok po boku vykročili úbočím k vrcholu kopce. Z hlavní brány

chrámu vyšel rychlým krokem mohutný prošedlý muž. Conan si byl

jistý, že je to Ausar. Dívka se mu rozběhla vstříc a vrhla se mu do

náruče.

- 141 -

15. Orel a sekera

Ve velkém stanu nedaleko zbytků Mitrova chrámu hořela lampa,

protože dvojice, která tam seděla, měla před sebou dlouhý rozhovor.

Světlo se odráželo od zbraní zavěšených na podpůrných kůlech,

osvětlovalo hromadu ovčích kůží určených ke spaní i pár kousků

jednoduchého nábytku. Na malém stolku stál džbán vína a dva rohy,

ze kterých muži upíjeli. Chlopně vchodu byly otevřené a za nimi

bylo vidět vrcholky hor a temné nebe. Ohně hořící všude po úbočí

vypadaly jako odraz hvězd na vodní hladině. Chladný vánek s sebou

přinášel pach kouře a úryvky jednoduchých písní. O kus dál se ozval

řev lva, podobný zadunění vzdálené laviny.

Když do stanu vešla třetí osoba, Ausar vstal a Conan ho po

kratším zaváhání následoval. Nový příchozí byl nevelký stařec, s

kůží tmavou i na Taiánce. Měl na sobě tmavomodré silně obnošené

roucho. Na hrudi mu visel velký ozdobný náhrdelník, očividně

neobyčejně starý, který představoval slunce, a zlatý symbol byl

zasazen v podkladu z lazuritu. Klanový náčelník se před symbolem

poklonil a požehnal se. Conan však pochopil, že to není to, co

malému knězi dodává aureolu síly a moudrosti.

„Parasane, velký knězi boha Mitry, vítej,“ prohlásil Ausar.

„Doufal jsem, že přijdeš dřív.“

Nově příchozí se usmál a pomalu se dobelhal k sedadlu. Conan

mu vzal z ruky hůl a opřel ji opodál, zatímco Ausar knězi nalil víno,

ne do obyčejného rohu, dobrého pro válečníky, ale do křišťálového

poháru, jednoho z těch, které se zachovaly z dávných dob. „Myslel

jsem si, že si budete mít o čem povídat,“ usmál se Parasan.

„To ano, pane, ale nebylo by dobře, kdybyste si to byl také

poslechl?“ zeptal se Cimmeřan. Byl knězi toho dne krátce představen

a zaskočilo ho, že se na něj kněz na okamžik nesmírně užasle

zadíval, ale rychle se přemohl a nasadil klidnou tvář.

„Myslím, že podrobnosti by mohly zatím počkat,“ řekl stařec.

„Vy dva – víš Ausare, taky jsem kdysi vychoval pár děvčat. Myslel

jsem, že bude dobře, když si vy dva popovídáte a ty se dozvíš co

nejvíc o Daris a jejích příhodách, protože teď máme před sebou věci,

které nejsou tak docela z tohoto světa. Takže jsi spokojený?“

- 142 -

Válečný náčelník si poposedl a zamračil se. „Mám vůči

Conanovi dluh krve,“ odpověděl pomalu. „Osvobodil ji a přivedl

domů ve větší cti, než… To, co mi sama svěřila, jistě není jeho

vinou. Teď už jsme si vyprávěli jen o podrobnostech jeho cesty a

naší válce.“

Cimmeřan se rozpačitě zamračil. Parasan pozvedl ruku. „Není

třeba mluvit o tom, co se dá snadno uhodnout,“ zamumlal kněz.

„Daris by měla hledat útěchu v sebevědomí. Nebýt jí, Conan by k

nám nikdy cestu nenašel. Ona zvrátila osud našeho národa, Ausare.“

Obrovský seveřan ucítil, jak mu po zádech přeběhl chlad.

Nechápal, o čem kněz mluví, ale měl pocit, že až tomu porozumí,

nebude se mu to ani trochu líbit. Nahrbil se na židli, a přestože se

snažil mluvit s úctou, zněl jeho hlas drsně a nepřístupně. „O čem to

mluvíte, pane? Už jsem řekl tady svému hostiteli, že mě sem přivedla

pouhopouhá náhoda, nic víc. Přeju vám i vašim lidem jen to nejlepší

a možná že vám budu moci prokázat i nějakou menší službu oplátkou

za věci, které bych od vás rád získal na cestu, ale mám před sebou

jediný cíl, a to je vrátit se co nejdřív k ženě, kterou miluji.“

Moudré a jasné Parasanovy oči zachytily jeho pohled a už ho

nepustily. „Vážně si myslíš, že to všechno byly pouhé náhody,

Conane?“ zeptal se kněz tiše. „Já si to vůbec nemyslím, a to jsem ani

neslyšel, co všechno se přihodilo. Právě se odehrává souboj dvou

bohů. My smrtelníci nejsme jen obyčejné nástroje, ne, jsme to my,

kdo musí vlastní silou tu bitvu vyhrát nebo prohrát, jinak se pustí do

boje oni a vesmír kolem nás se rozpadne jako domek z karet. Ale

výsledek rozhodne, jaký bude náš svět dál. Zavládne znovu Mitra,

budou ho lidé moci svobodně uctívat a padne světlo jeho přízně i na

tuhle nešťastnou zem? Nebo se světa zmocní Had, obtočí ho svými

těžkými závity a otráví jedem mágů, kteří se volně rozběhnou do

všech zemí světa? To rozhodnutí leží na nás!“

Cimmeřan se pokusil protestovat, ale Parasan ho přerušil

jediným gestem. „V posledních dnech jsem se dlouze modlil, nabídl

Mitrovi všechny čisté oběti, které přijímá, a prosil jej o znamení.

Nakonec mi je seslal. Nemám žádné pochybnosti. Ty jsi muž, který

musí pozvednout Varanghiho sekeru.“

Vážnými slovy mu opakoval pověst i věštbu.

- 143 -

„Ne,“ zašeptal Cimmeřan nakonec. „Ne, já – já jsem jen

obyčejný potulný dobrodruh. Byl jsem zloděj, bandita, pirát…“

„A přijde čas, pokud zůstaneš na živu, že se staneš králem,“

pokýval Parasan šedivou hlavou. „Který smrtelník neudělal chyby?

Proroctví říká, že nositel Sekery bude původem ze severu, z té rasy,

která kdysi Taiu založila, a že bude mocný – ne že bude svatý.“

Vzrušení odneslo poslední zbytky Ausarovy rezervovanosti. „Ti

mágové v Khemi museli mít důvod, proč si mysleli, že pro ně Conan

představuje nějaké nebezpečí!“ vykřikl. „Třeba je Set varoval, právě

tak jako nám Mitra seslal znamení? Proč by se ti ďáblové jinak

starali o nějakého piráta?“

Parasan pokýval šedivou hlavou. „Jistě, tak nějak to musí být, a

i když nejsem čaroděj, cítím kolem nás obludné síly zla.“ Stařec se

narovnal. „Jenže těm se ubráníme. Musíme s nimi bojovat. Conane,

podřiď se svému osudu, jedině tudy vede tvá cesta ke svobodě.“

Cimmeřan sevřel zuby spodní ret. Myslel si, že když přivedli

Daris bezpečně domů, mohli by se s Falcem vrátit stejnou cestou

nazpět a splout na Okřídlené lodi k moři. Tam chtěl vztyčit plachtu a

pokračovat dál v cestě.

A přesto – stále ještě uvnitř cítil, že dluží Daris něco za její

věrnost a lásku. A to nebylo všechno. Slíbil přece Belit, že si vezme

její pomstu proti Stygijcům za svou, a Jehananovi, že rozdrtí Hada

jeho jménem. Kolik by toho dokázal s posádkou jediné pirátské

galéry?

„Nemysli si, že bych tobě, kterému tolik dlužíme, chtěl snad

vyhrožovat,“ pokračoval teď tiše Parasan. „Ale přísahám při Mitrovi

a ať mne zatratí, jestliže lžu – že člověk, odmítající svatou povinnost,

kterou mu vložil na bedra sám osud, bude… ne proklet…, ale

opuštěn, nikdy v životě už nepozná, co je to čest, radost nebo láska.

Ano, Conane, třeba ten boj prohrajeme a ty zemřeš tady, v cizí zemi,

ale tím se tvůj život naplní, a když zůstaneš naživu, pak budeš v tom

krátkém čase, který nám bohové dopřávají, osobou, nad kterou

budou sami bohové držet ruku. Splní se ti nejtajnější přání.“

Ta slova se zabodla Cimmeřanovi do srdce jako nůž. Vyschlými

rty zašeptal: „Kde je ta zbraň?“

Ausar k němu zvedl napjatý pohled a celý se roztřásl.

- 144 -

„Půjdeš s ní v našem čele?“ zeptal se Parasan naléhavě.

Conan nepatřil k lidem, kteří by se dali dlouho přemlouvat nebo

přešlapovali na místě. „Půjdu, u Croma, povedu vás!“

V duchu si pomyslel, že boj, který nadchází, bude těžký, dlouhý

a slavný.

Ausar syčivě vydechl, jako po velké námaze. Parasan, stále

vážný, krátce přikývl. „Teď poslyšte, co jsme si my, kněží Mitrova

chrámu v Taii, předávali ústním podání z generace na generaci po

celá staletí. Když náš poslední král padl v bitvě, stál mu po boku ten,

který se o něco později stal Prorokem. Svatý muž ukryl posvátnou

Sekeru pod vlastní plášť a tajně ji odnesl z bojiště. V té chvíli už

dobře věděl, že Stygijci prohledají Taiu od severu k jihu a od západu

k východu, jen aby našli předmět pro ně tak neblahý. Věděl, že jej

musí ukrýt na místě, kde nikoho nikdy nenapadne hledat.“

Barbar, ve své podstatě prozaicky praktický, jej přerušil: „Copak

po té sekeře za celou tu dobu nikdo nepátral? Kdyby se některý z

mágů rozhodl… Vždyť jestli je skutečně nebeského původu, musela

by se ve světle každého tázacího kouzla jevit proti zemi naprosto

jasně.“

„Zvláštní moc Sekery spočívá mimo jiné i v tom, že od sebe

odpuzuje jakýkoliv druh magie,“ vysvětloval Parasan. „Kdyby ji

náhodou nějaký mág skutečně našel a pokusil se ji získat, obrátila by

se celá jeho magická moc proti němu a smetla ho jako stéblo.

Obyčejný člověk, ať už potulný rytíř štěstěny, nebo žoldnéř najatý

jen k tomu úkolu, mohou zbraň vyzvednout bez obav, jim neublíží.

Jenže na místo, kde je Sekera ukryta, by nikdo nevstoupil jen tak

náhodou, natož aby tam hledal dobrodružství. A v celé Stygii není

pravděpodobně tolik zlata, aby stačilo zaplatit žoldnéře, kteří by tu

cestu podnikli. Sekera je totiž ukryta v Pteionu.“

Ausar zbledl jako křída.

„Neposkvrněnost a svatá víra provázely svatého muže při jeho

cestě na to místo,“ pokračoval kněz, „a ochránily ho před ghouly a

démony. Sekeru zakopal v Pteionu a tam odpočívá dodnes. Musím ti,

Conane, říci, že Pteion je prastaré, dávno opuštěné město, které leží

na východním okraji Stygie, hned za hranicemi Taii. Nejstarší

kroniky říkají, že ho založili Acheronci před mnoha tisíci lety, ale

- 145 -

jiná legenda, která může být právě tak pravdivá, říká, že oni byli jen

dědici a že zakladateli Pteionu byli ve skutečnosti hadí lidé pradávné

Valusie. Celá nezměrná staletí bylo město sídlem příznivců a

uctívačů černé magie, a proto i sídlem hrůzy a zdrojem děsu pro celý

okolní kraj. Během Sedmé dynastie stygijských králů postoupila

poušť o tolik, že Pteion téměř obklíčila a mágové ho opustili.

Přenesli své sídlo do Khemi. Odporné bytosti, které mágové

vyvolali, stvořili nebo vypěstovali, byly sice magickými prostředky

uvězněny ve zdech města, ale od těch dob žijí v ruinách a žádný

člověk se k městu nepřiblíží.“

Conan se otřásl. Na čele se mu zaperlil pot a v duchu zasténal.

„Opakuji, že žádný démon nemá moc nad Sekerou, kterou dostal

Varanghi od samotného Mitry,“ pokračoval v řeči Parasan. Každé

jeho slovo zbavilo oba posluchače další části obav. „Odvážný muž,

který vstoupí do města za dne a se vznešeným úmyslem, se nemá

téměř čeho bát. I když nebude svatý, jako byl Prorok, bude v bezpečí

pod ochranou, kterou mu mohu poskytnout. Jeho srdce bude

dostatečně čisté, aby démon nenašel skulinu, kterou by mu do něj

mohl proniknout a napadnout ho zevnitř. Ano, Conane, myslím, že ty

jsi ten, kdo přinese Sekeru.“

„A pak?“ slyšel Cimmeřan nejasně svůj vlastní hlas.

„Potom přece povedeš taiská vojska k vítěznému boji, ve kterém

dobudou zpět svobodu své země,“ odpověděl Parasan. A náhle se k

překvapení ostatních dvou zasmál. „Podrobnosti už ovšem

přenechám profesionálům.“

V následující hodině, kdy Conan s Ausarem probírali rozličné

věci, seděl kněz téměř beze slova. Vyslechl Conanovu zkrácenou

historii, položil několik otázek, navrhl několik drobností a viděl jak v

obou mužích roste odhodlání.

Ausar s Conanem začali probírat bojovou taktiku. V plánování

dalších akcí budou pokračovat ráno, ale plán v hrubé podobě se

pomalu začal rýsovat už teď. Cesta z Thuranu do Pteionu mohla

dobrému jezdci se zásobními zvířaty trvat zhruba týden. Naštěstí

větší část cesty vedla údolím bývalé řeky, která se za dlouhý čas

změnila v obyčejnou říčku, a cesta podél vody byla mnohem

schůdnější než většina taiských cest. Rozhodli se, že s Conanem a

- 146 -

jeho vůdcem pojede stovka válečníků, která by je měla ochránit před

každým nepředvídaným nebezpečím. Zatím Ausar zorganizuje

armádu a vytáhne s ní k západu a cestou bude verbovat další muže.

Generál Suat nechal po poslední prohrané bitvě polovinu svých

vojáků posádkou v Seyanu a na dolním toku řeky Helu. Se zbytkem

táhl k severozápadu, po vojenské cestě, která se táhla od guvernérova

sídla až k Luxuru. Ausar odhadoval, že se chce generál pokusit sevřít

vzbouřence do kleští, dost pravděpodobně ještě ve spolupráci s

posilami, které byly ohlášeny z královského sídelního města.

Conanova skupina se k Ausarovi připojí hned potom, kdy Conan

najde Sekeru, a společně se pokusí zničit stygijská vojska skupinu po

skupině. Podrobnosti budou řešit přímo cestou.

Samozřejmě že i kdyby Suata porazili, krále Mentuphera jistě

ztráta několika pluků vojska neodradí od jeho ambiciózní politiky,

ale tenhle problém je třeba zatím ponechat do nepředvídatelné

budoucnosti. Jediné, co Conan věděl o velení ve velkých bitvách,

bylo to, že první ztráty jsou vždycky v plánu.

Nakonec se zvedl a popřál svým společníkům dobrou noc.

„Mohu vás doprovodit nazpět do chrámu, pane?“ zeptal se Parasana.

„Ne, díky,“ odpověděl kněz. „I když jsi byl Mitrou vyvolený,

nejsi zasvěcený do jeho tajemství jako Ausar a já. Myslím, že my

dva s Ausarem bychom se teď měli nějakou dobu věnovat

modlitbám.“

Conan se necítil ani v nejmenším dotčený a po tom, aby ho

někdo zasvěcoval do svého náboženství, také netoužil. Crom byl bůh

mnohem méně náročný. Conan jim tedy kývl na pozdrav a vyšel ze

stanu.

I když hvězdy jasně zářily, potřebovaly Cimmeřanovy oči přece

jen několik vteřin, než si zvykly na noční temnotu. Viděl proti

hvězdám obláček svého dechu, který se srážel v nočním chladu a

opodál –co je to za stvoření, které se támhle zvedá se země, jako by

celou dobu sedělo těsně u stěny Ausarova stanu? Orel? To těžko,

orlové přece v noci nelétají a i kdyby, orel by se nikdy nepřiblížil tak

blízko k lidem. Musel to být nějaký jiný pták.

Conan si pomyslel, že je nakonec v cizí zemi. Setkání s nějakým

neznámým ptákem by ho nemělo vyvést z míry. V té chvíli zatoužil,

- 147 -

aby nebyl tak tvrdohlavě poctivý. V tom okamžiku by byl velmi

přivítal Darisinu přítomnost, náklonnost a lásku. Zavrtěl hlavou a

rychlým krokem vykročil ke svému opuštěnému stanu.

Nehekba, neúnavná díky kouzlům, uletěla několik set mil

rychleji, než by to dokázal pták z masa a kostí. Když pod sebou

zahlédla Luxur a začala se spouštět k zemi, nebe na východě

zrůžovělo.

Slétla ke kupoli Setova chrámu, vlétla jedním obloukovým

oknem dovnitř a vzala na sebe zpět svou lidskou podobu. Pak

sestoupila do prostor vyhrazených v chrámu zasvěcencům Černého

kruhu. Tam odpočívala a tvořila další plány větší část dopoledne. Pak

vyslala ke králi posla vybaveného poznávacím znamením, které

zaručovalo, že bude přijat okamžitě, a jemu svěřila psanou žádost o

soukromou audienci. Žádost byla jen formální, ona svou návštěvu

králi tou formou vlastně jen oznamovala. To věděl i král, a proto jí

pozvání k návštěvě poslal obratem.

Těsně před určenou hodinou se Nehekba v obřadním rouchu a s

hadí korunou na hlavě vydala přes náměstí a vstoupila do paláce.

Aby zdůraznila vážnost celé situace, nešla pěšky, ale jela v

mosazném voze, který neměl ani kola, ani sanice, ale vznášel se s ní

zhruba metr nad zemí. Užaslé stráže se jí hluboce klaněly a snažily se

od jejího vozidla držet co nejdále, i když se sneslo na zem. Nehekba

vystoupila a vydala se za mužem, který ji měl doprovodit ke králi.

Došli do poměrně malé, ale skvěle zařízené místnosti. Zdi byly

vyzdobeny malbami, zobrazujícími výjevy z lovů, a nábytek byl

drahocenný, bohatě vyřezávaný a intarzovaný. Mentuphera jí

pokynul, aby si sedla, a osobně jí vínem naplnil stříbrný pohár.

„Doufám, že má paní, nejvyšší Derketina kněžka, souhlasí s

přítomností mého nejstaršího syna,“ prohlásil král. „Byl bych rád,

aby pochopil, že i takové věci jsou součástí vlády.“

Nehekba pokrčila rameny. „Jestliže si přejete, Milosti,“

odpověděla Nehekba a pečlivě dodržovala všechny předepsané

formality. Mentuphera si sice byl víceméně vědom moci, kterou ona

a její kolegové vládli, a vycházel jim vstříc, ale v žádném případě

nebyl slaboch. Naopak, Stygie neměla tak schopného vládce po celé

- 148 -

generace. Král byl vysoký, svalnatý a na sobě měl jen prostou tuniku.

Tělo měl zjizvené po zraněních z mnoha bojů. Tvář byla hranatá,

ošlehaná, nos kdysi přeražený a oči jako ocel. U boku mu visel

neustále meč, a to i v době, kdy si oblekl oficiální roucho králů. I

když se choval k čarodějce s úctou, nesnažil se zakrýt občasný

chlípný pohled, který se mu objevil v očích, když si prohlížel její tvář

a postavu. Často spolu sdíleli lože.

„Máš pravdu, pane,“ poznamenala. „Je moudré, že necháváš

korunního prince naslouchat. Ó králi, nechť žiješ věčně. A přesto jen

bohové vědí, co skrývá zítřejší úsvit, a já přináším zprávy o

nebezpečí.“

Ctesphon, dědic trůnu, štíhlý muž, který už měl jinošský věk

dávno za sebou, nejistě poposedl. „Otče, můj pane,“ začal nejistě,

„neměl byste k tomu rozhovoru přizvat i své kancléře? Slova

čaroděje jsou někdy – tím vás nechci urazit, paní – temná a složitá a

jeden jediný mozek často nestačí pochopit všechny jejich významy.“

„Přeji si tyhle věci probrat v tajnosti,“ připomněla Nehekba

ostře. „Většina z toho, co chci Vašemu Veličenstvu sdělit, by se

nemělo dostat na veřejnost, jinak by se mohl v srdcích Stygijců

zahnízdit strach.“

Mentuphera vrhl na svého syna rychlý pohled plný pochybností,

ale nakonec se rozhodl, že ho pryč nepošle. Ctesphon se s ním už v

minulosti mnohokrát přel o tom, že dobyvačné plány Stygie nejsou

moudré. Samozřejmě neměl dost moci ani síly, aby svého otce

přesvědčil nebo prosadil svůj názor, ale protože se nechtěl postavit

proti otci, vybíjel se jinak a snažil se udělat všechno pro zachování

míru. Lovil lvy oštěpem z válečného vozu, pátral ve starých knihách

a spisech, před nimiž Mentupherova duše couvala v hrůze, odvážil se

dokonce korespondovat s Thoth-Amonem, Tothapisovým rivalem,

který žil ve vyhnanství.

„Pokračuj,“ zaduněl králův hlas.

„Vaše Veličenstvo jistě zná tu taiskou legendu, která vypráví o

Varanghiho sekeře,“ začala Nehekba.

„To jsou jen lidové zkazky,“ zavrčel Mentuphera. Bylo vidět,

jak se Ctesphon narovnal v křesle.

- 149 -

„Kéž by to byla pravda,“ odpověděla Nehekba. Potom se pustila

do vyprávění a snažila se popsat Tothapisovy a své pokusy a činy v

tom nejlepším světle. Popisovala nedávné události v pevnosti

Mantikory a to, co zjistila v posledních dnech. „Obávám se, že není

dost času, aby se naši lidé do Pteionu dostali dřív než Conan, alespoň

ne pomocí pozemských prostředků,“ končila své vyprávění.

„Kdybychom se je tam pokusili přepravit pomocí kouzel, mohli

bychom tam poslat v tom krátkém čase jen několik mužů a ti by

nebyli pro Conanovu skupinu žádnou překážkou. Kromě toho by

takový zážitek naprosto zničil jejich morálku a proměnil by je ve

snadnou kořist kohokoliv.“

„U zubů Setových!“ králova pěst se zaduněním dopadla na

opěradlo křesla. „Takový křupan, nástroj, který si vybral ten…

Mitra? No, jestliže ten sluneční vládce nedokáže nic víc než nějaký

barbar ze severu, tak o čem vůbec mluvíme?“

„Můj otče, v sázce je mnohem víc, než myslíš,“ ozval se

najednou Ctesphon. „Jen pomysli na to, co už ten barbar dokázal, a

to neměl v ruce zbraň bohů.“

„To je pravda,“ souhlasila Nehekba. „Vaše Veličenstvo,

jakékoliv zaváhání z naší strany bude znamenat přinejmenším ztrátu

celé provincie a ta se vám potom ozbrojená a s nepřátelskými úmysly

postaví do zad. A co bude s vašimi vznešenými sny o dobytí

okolních zemí? Ne, Vaše výsosti. Musíte zmobilizovat veškeré síly,

které jste v tak krátkém čase schopen svolat. Měl byste jim velet sám

s tím, že korunní princ vás zatím bude zastupovat jako vicekrál. Vaše

přítomnost vojáky povzbudí a dodá jim odvahy bez ohledu na to, s

čím se setkají. Okamžitě vytáhněte k jihovýchodu a pokuste se Taiu

rychle pokořit. Zatím my, Setovi služebníci, použijeme veškeré naše

umění, abychom udrželi tu prokletou Mitrovu Sekeru v hrobě, kde je

pohřbená celá tisíciletí a kam patří. I kdyby se nám to náhodou

nepodařilo, nezoufejte, protože máme ještě další možnosti. Tak nebo

tak, s vaší pozemskou pomocí, ó králi, jistě uspějeme v boji proti

společnému nepříteli, i když je božského původu.“

„Ať se stane!“ zvolal Mentuphera.

- 150 -

V podzemí Setova chrámu modře blikaly plameny svěc. Na

stole plném stínů stála skleněná mísa v podobě ženského lůna. V ní

se vznášela bledá a skrčená postavička nenarozeného, napůl

vyvinutého dítěte.

Do místnosti vstoupila Nehekba. Akolyta, který měl službu, se

před ní vrhl na zem. „Běž,“ mávla rukou a on se pozpátku vyplížil z

místnosti.

Naklonila se nad mísou a pozorovala nevyvinutou tvářičku. Pak

udělala rukama několik magických znamení a zamumlala dlouhé

zaříkadlo. Homunkulus se pohnul. Do jeho vědomí pronikla bolest. Z

nedorostlého hrdla se začala drát slova, která vypouštěl těžce a

pomalu, jako mýdlové bubliny. „Kdo mě volá? Co žádáš?“

„To jsem já, Nehekba,“ zasyčela čarodějka. „Poslouchej dobře,

Tothapisi, a zapomeň na všechno ostatní. Neříkám, že se přiblížil

soumrak bohů, i když by se mohlo stát i to, ale jsem si jistá, že znovu

nadchází hodina, ve které začne válka mezi Býkem a Hadem.“

Přes stovky mil, které dělily Nehekbu od čarodějova sídla v

Khemi, se k ní nesla jeho slova, zprostředkovaná malou stvůrou:

„Sděl mi všechno, co víš.“

Udělala to. Na konci dodala naléhavým tónem: „Osud všeho teď

leží na vahách a ty se nepohnou, dokud bude Conan naživu.“ Nehty

máchla vzteklým gestem ve vzduchu. „Musí zemřít co nejrychleji.

Pokud ho chceme zastavit, je třeba vykonat velký obřad, jeho osud je

mocný! Můj pane, už se nesmíš dál ukrývat ve svém domě. Přileť na

dračích křídlech a připrav si svá nejsilnější kouzla. Já se zatím vrátím

nazpět a budu Conana sledovat. Pokusím se využít svých znalostí k

tomu, abych mu uškodila a odhalila jeho slabosti i slabosti jeho

společníků! Stejným způsobem se to podařilo před pěti sty lety našim

předchůdcům, jen lidská slabost zničila posledního muže, který vládl

kouzelnou Sekerou.

Sejdeme se tedy v Pteionu, městě ghoulů, můj pane, a společně

je zničíme!“

16. Do prokletého města

Pod koňskými kopyty zachřestily oblázky. Oči jezdců byly

- 151 -

rozbolavělé po dnech jízdy nevýraznou krajinou. Den za dnem jim

do nich stékal štípající pot a vnikal prach zvířený nohama koní a teď

je navíc řezala ostrá zář slunce, stojícího na západním nebi. Ostré

světlo a nemilosrdné vedro se odráželo od stěn hluboké rokliny,

kterou výprava Taiánců projížděla. Vysoké stěny rokle se však s

každou ujetou mílí snižovaly, byly mírnější a méně popraskané, ale

to bylo jen proto, že se oddíl blížil k otevřené poušti. Písečné jazyky

daleko před nimi se v horkém vzduchu měnily v modrá jezírka, která

ještě zvyšovala nesmírnou žízeň zvířat i jezdců.

Většina jezdců jela mlčky a snášela útrapy cesty se stoickým

klidem divokých národů. Kolem těl jim povlávaly kaftany a burnusy,

které si oblekli na ochranu před sálavými slunečními paprsky. Ratiště

kopí se otřásala podle rytmu jízdy a hroty vrhaly záblesky na

všechny strany. V náhodném pozorovateli by to mohlo vzbudit

dojem, že se dívá na větrem rozvlněné obilné pole, zachvácené

požárem. I když jezdci nesnášeli okolní krajinu právě nejlépe, trpěli

mnohem méně než jejich severský vůdce. Conan v čele stovky

válečníků ovšem i navzdory tomu pokračoval neúnavně kupředu.

Několik yardů za ním popohnala Daris koně k Falcovu zvířeti.

„Jak se cítíš, příteli,“ zeptala se. „Za celý ten výlet jsi skoro

nepromluvil.“

Ophiřan pokrčil rameny, ale obličej k ní neotočil. Drsnost v jeho

hlase nezpůsobilo jen vyschlé hrdlo. „A o čem bys tak asi chtěla

mluvit?“

„No, to je jedno, o všem,“ odpověděla mu tiše. „O nadějích,

snech, vzpomínkách – dokonce i o strachu, jestliže to, že o něm

budeme mluvit, nám dá sílu ho překonat. Předtím jsi býval veselý

společník, Falco. Co tě v poslední době trápí? Snad to, že už zítra

dorazíme do děsivého Pteionu?“

„Nebojím se,“ vzplanul. „Nikdo mě nenutil, abych jel s vámi!“

„Mne taky ne. Ale co se toho týče, Conan je můj pán a bude

na… tak dlouho, dokud si to bude Mitra přát. Ale ani kdyby ses

nepřidal k mému otci, tak jak to udělal Sakumbe a jeho lidé, nebyl

bys považován za zbabělce.“

„Jde jim jen o kořist! Chceš mě snad srovnávat s těmi divochy?“

„Já myslím, Falco, že v jejich srdcích není jen chamtivost.

- 152 -

Určitě je tam i kus lásky k Belit a vzpomínka na její rodiče a touha

pomstít znásilnění jejich malého ráje.“ Daris se na okamžik

odmlčela. „A co se týká tebe, ty ses taky přidal k Cimmeřanovi,

protože v duchu cítíš, že je i tvým pánem a náčelníkem, pro kterého

bys ochotně položil život. Nebo se mýlím?“

Falcovi zbělely klouby ruky, kterou svíral otěže, ale

neodpovídal.

„Přesto jsi každý den cesty stísněnější a stísněnější,“

pokračovala Daris ve svém monologu. „Proč? Možná by se ti ulevilo,

kdyby ses někomu svěřil.“

„Oh, Conan má svých starostí dost,“ zabručel mladík, „a z

Taiánců nikoho tak dobře neznám.“

„Znáš mne,“ podívala se na něj Daris, natáhla se ze sedla a

pohladila ho po ruce. „Naše přátelství sice není dlouhé, když ho

budeš počítat na čas, ale po všem, co jsme spolu prožili, je mnohem

hlubší a pevnější než většina ostatních. Nechceš, abych ti pomohla?

Jaký je rozdíl v tom, když zavoláš přítele na pomoc ve chvíli, kdy se

ti v duši usadila tíseň, a v tom, když ho zavoláš na pomoc proti

nepříteli, který tě tísní se zbraní v ruce?“

Když viděl, že nemá na vybranou, otočil k ní tvář a hlas mu

zaskřípal: „Ale za to všechno můžeš ty!“

Tmavé oči se jí rozšířily, i když na bronzovém obličeji se jí

objevila spíš účast než údiv. „Já? A jak? Nikdy jsem ti neublížila, ani

vědomě, ani nevědomě, přísahám!“

„No, já – ty – víš…“ Zápasila v něm pýcha s touhou ulehčit

srdci. Opálené tváře mu ještě ztmavly. „Dobrá,“ vyletělo z něj za

chvíli a oči upíral kamkoliv, jen ne na ni. „Vypravila ses s námi na

tuhle cestu, jediná žena mezi stovkou mužů, a jen kvůli Conanovi.

Nemysli, že jsem si nevšiml, jak se na něj neustále díváš, jak si

hledáš záminky, proč s ním promluvit, i když i jemu v tomhle

pekelném kraji pomalu dochází trpělivost. Víš, já nežárlím, to ne, ale

ty jsi tak hezká… a pohled na tebe mi přivolává vzpomínky na

Senufer, která zůstala opuštěna v Khemi a jistě po mně touží jako já

po ní…“ Udeřil pěstí do hrušky sedla. „Vzpomínky na ni se mi vrací

tak živé… V noci nemohu spát, ve dne o ní sním s otevřenýma očima

a neustále slyším, jak mi sladký hlas šeptá její jméno. Mám pocit, že

- 153 -

je to stříbrná harfa, která mi neustále zní v uších a ta zpívá Senufer,

Senufer, Senufer –“

Několikrát se trhaně nadechl a podařilo se mu trochu

uklidnit. „Promiň,“ zajíkl se. „Vždyť já nevím, co povídám. Ty za to

přece nemůžeš. Ale já po ní toužím, Daris, toužím po ní tak, že bys

to nepochopila, i kdybych se ti to pokusil popsat.“

Nevšiml si, jak po obličeji jeho společnice přeběhl záchvěv

smutku. Rychle znovu nasadila klidný výraz, popohnala koně ještě

blíž k němu, až se jejich kolena dotkla, položila mu ruku na předloktí

a řekla hlasem plným pochopení: „Díky, Falco. Přece jen jsi mi

pomohl trochu porozumět – chápu už, co tě trápí. Neuzavírej touhu a

smutek sám v sobě, tvá duše by se v nich mohla utopit. Vyprávěj o

svém trápení alespoň mně, když už ne nikomu jinému. Řekni mi

všechno, co tě trápí, mluv o tom, o čem si přeješ mluvit. Dovol,

abych ti pomohla překonat dobu čekání a touhy a uvidíš, že nakonec

přijde ráno toho dne, kdy začneš znovu žít. Dovol, abych v tobě

probudila naději.“

Conan se v té chvíli ohlédl a uviděl, jak se Daris naklání k

Falcovi. Náhle pocítil nesmyslný nával zlosti.

Roklina se nakonec rozšířila do zdánlivě nekonečné pustiny

tvořené přesypy a dunami. Pod nohama koní tiše skřípal písek a

drobné oblázky. Vítr zvedal oblaka jemného písku, který se usazoval

v hrdlech jezdců i koní a dráždil jejich zanícené oči.

Když slunce sestoupilo k obzoru a stíny se protáhly do

nekonečna, popojel vůdce Tyris k náčelníkovi. Mnohokrát tudy v

minulých letech projel jako karavanní vůdce. „Měli bychom se

utábořit,“ ukázal na malý pahorek v dálce před nimi: „Pokud mi

říkali pravdu, když mi o zdejším kraji vyprávěli, měli bychom být od

Pteionu už jen několik hodin jízdy. Nikdy se tam nikdo neodvážil,

ale kupci znají tu krajinu z vyprávění svých dědů a ti zase od svých

předků, kteří kdysi jezdili do Pteionu za obchodem.“

Conan se zamračil. „Mohli bychom tu vzdálenost urazit ještě

dnes, teď večer bude mnohem chladněji.“

Tyris se prsty dotkl amuletu, který měl na krku. „Náčelníku,“

začal opatrně, „copak jsme si nenaplánovali, že do města vjedeme ve

dne, kdy jsou obludy a zjevení hluboko v podzemí? Já myslím, že by

- 154 -

nebylo moudré uložit se k spánku blíž k městu, než v téhle chvíli

jsme.“

„No, když myslíš,“ zabručel Cimmeřan dost opovržlivě.

Tyris se dotčeně vracel k ostatním. Výprava jezdců, náhradních

koní i nákladních zvířat se zastavila v okamžiku, kdy Tyris pozvedl

ruku. Zvířata začala spokojeně pofrkávat. Muži je rychle obsloužili

vlažnou vodou, krmením a trochu vyhřebelcovali, pak jim svázali

přední nohy a začali se starat o sebe. Brzo ležely kolem rozprostřené

pokrývky a zaplály modravé plaménky ohníčků z vysušeného trusu,

kolem kterých se usadily skupinky válečníků. Taiánci nebyli příliš

zasmušilí nebo tvrdí. Pod jejich drsným zevnějškem se skrývala

láska k životu a jeho radostem. V těchto chvílích však byli

zachmuření, mluvili málo, tlumenými hlasy a jen o tom

nejnutnějším. Mnoho z nich poodešlo stranou, aby se pomodlilo,

provedlo úlitby bohům nebo drobné magické obřady.

Conan procházel táborem a kontroloval uvázané koně.

Několikrát varoval muže před bezstarostností a nedbalostí. Jeho

slova nebyla na místě a on to věděl, jenže měl pocit, že ho něco nutí

muže peskovat.

Kousek za táborem se proti modrozelenému večernímu nebi

rýsovaly postavy Daris a Falca. Drželi se za ruce a byli ponořeni do

vážného hovoru. Po chvíli sešli po odvrácené straně duny, na které

stáli, a zmizeli Conanovi z očí. Conan se na okamžik zamyslel nad

tím, jestli rozmrzelost, která v něm už několik dnů narůstala, má

nějaký opravdový důvod. Ale který seveřan by nebyl nevrlý v těch

písečných pustinách, rozpálených celé dny jako pec? Conan už v

životě zažil mnohé nepohodlí, tahle cesta však byla jedna z

nejhorších, měl pocit, že mu něco vysává duši z těla jako upír. Ale

přitom nebyl zvyklý si stěžovat, dokonce ani v duchu sám sobě. Jak

je možné, že ho takovým způsobem rozladilo obyčejné nepohodlí?

Ve skutečnosti tady bylo ještě něco horšího. V minulosti žil

několikrát bez ženy mnohem delší dobu než teď bez Belit. Ale v

posledních dnech začínal mít pocit, že už jsou to celé roky. A potom

si ta potřeštěná Daris postavila hlavu, že pojede s jeho výpravou, a

navíc ho neustále provokuje. Copak ta hloupá koketa nevidí, že si

zahrává s ohněm? Kdyby nebylo jejích soukmenovců, možná už by

- 155 -

odhodil všechny zábrany a užil si s ní. Při Derketě, vždyť by stačilo

jen ji odvést za nejbližší dunu, z dohledu ostatních, a udělat jí to!

Háček je v tom, že teď začala používat své triky na toho ophirského

cucáka. Co ten pro ni udělal, že si zasloužil tolik přízně?

No, jestli je to tak, tak ať se nají sama, až se vrátí. Conan má

hlad a na nikoho nebude čekat.

Vrátil se na místo, kde spolu s Daris a Falcem tábořili. Jedli

společně a přikrývky měli položeny nedaleko sebe. Muž, který jim

připravil tábor a rozdělal oheň, se s polohlasným „salaam“ uklonil a

odešel. Conan si přidřepl k ohni. Nabodl na provizorní rožeň několik

plátků sušeného masa proložených cibulí a paprikou, opekl je a

snědl. Napil se z vaku teplé odstáté vody a přitáhl si kolem ramen

plášť proti rostoucímu chladu. Nebyl ospalý, neměl náladu na

společnost, seděl sám a přemýšlel o svých hříších. Belit se mu zdála

neuvěřitelně daleko. Šero se rychle změnilo v noční temnotu a na

nebi se začaly objevovat hvězdy.

Daris se konečně vrátila a pod podrážkami sandálů jí tiše skřípal

písek. Tyčila se štíhlá a vysoká nad sedícím Cimmeřanem. „No

konečně,“ zabručel. „Kde je Falco?“

„Rozhodl se, že zůstane chvíli sám a probere si to, o čem jsme

mluvili.“

„Mluvili? A já myslel, že jste si pěkně zaskotačili.“

„Cože?“ posadila se proti němu. V očích se jí odrazila zář

malého ohně. „Co jsi tím myslel?“

„No co asi?“ odsekl. „Ale jasně, vím, že na tebe nemám žádné

právo, dělej si, co chceš.“

„Conane!“ nikdy předtím v jejím hlase neslyšel tolik pohoršení a

úžasu. Narovnala se a obě ruce pozvedla jako na obranu před

úderem. „Přece si nemyslíš, že – jak bys jenom mohl!?“

„Myslíš si, že jsem slepý? Je to pěkný chlapec a já nejsem v

poslední době zvlášť příjemný společník. Říkám ti, že mi to nevadí.

Najez se, já jdu spát.“

„Ale vždyť já tě miluju,“ Daris se skoro rozplakala. Nakonec se

sebrala. Chvilku seděla tiše, pak mu upřela pohled přímo do očí a

řekla naprosto klidným hlasem: „Poslyš. Přísahám při Mitrovi, že se

mezi mnou a Falcem nestalo vůbec nic, pokud nepočítáš jediný letmý

- 156 -

polibek na rozloučenou. Prostě jsme si s Falcem povídali, nic víc.

Stýská se mu po té ženě z Khemi.“

„Po Nehekbě, myslíš,“ zavrčel Conan. „Tím hůř, tady vidíš, jaký

je to hlupák.“

„Já mu nevnucovala naši domněnku, že všechny ty ženy

představovala jedna jediná. To by mi neřekl vůbec nic. Ne, nakonec

jsem ho přivedla k tomu, že začal mluvit o sobě a nebylo to vůbec

těžké. Když si mně vylil svůj smutek, přestalo ho to tolik tížit a mně

se podařilo přivést jeho myšlenky na příjemnější věci, které takového

mládence v budoucnosti jistě čekají. Zatím se myšlenek na ni

nezbavil, ani zdaleka ne, ale vrátilo se mu sebevědomí a pozvedla se

mu nálada. Myslím, že dnes v noci bude dobře spát a zítra skvěle

bojovat, pokud to bude potřeba. To je, Conane, všechno. Nic víc se

nestalo…, i když mé vlastní myšlenky nezůstaly jen při tom.“

„No, tvoje slovo mi musí stačit,“ odpověděl s předstíranou

lhostejností.

Pozorovala ho s jakousi hrůzou. „Conane, co se to děje? Co je to

za čáry? To přece nejsi ty, nikdy jsi nebyl tak nevrlý… ano, zlý! A

Falco si nikdy neliboval v sebelítosti, až teď, a to z něj málem

udělalo bezcennou trosku. Cožpak vás posedli pouštní démoni?“

Horečnatě přemýšlela, a proto si nevšimla, že jeho popuzenost

ještě vzrostla. „Ne,“ usoudila nakonec a očima zabloudila ke

hvězdám, „tak to není, protože postupujete kupředu se stejnými

úmysly jako na začátku. Ale může to být nějaká neblahá kletba,

kouzlo, které působí na lidské slabosti – na jeho poblouznění, na

útrapy, které zažíváš na cestě zemí, pro niž se vaše rasa nenarodila, a

bezpochyby… na tvou touhu po Belit. Ta kletba ty pocity a nálady

odráží a zesiluje, jak by to příroda sama nikdy nedokázala.“

Pohledem se vrátila ke Conanovi a do hlasu se jí vrátila rozhodnost a

klid. „Jestli mám pravdu, pak se té kletby můžeš zbavit, setřást ji ze

sebe, stejně jako to s mou pomocí dokázal Falco. Dovol, abych

pomohla i tobě, můj milovaný!“

„Proč by sis se mnou dělala starosti?“ odsekl jí Conan. „Jsem

přece kyselý, zlý a ještě k tomu slaboch, ne?“

I v temnotě viděl, jak sebou trhla, a v tom okamžiku zatoužil

vzít ji do náručí a říct, že svých slov lituje. Dřív než to udělal, ozvala

- 157 -

se v něm falešná pýcha a on mlčel. Ausarova dcera vstala a obrátila

se k němu. „Můžeme si o tom promluvit, kdykoliv budeš mít chuť.

Nejdřív si ale odpočiň. Dobrou noc.“ Sebrala se země pokrývky a

zmizela ve tmě.

Conan ještě dlouho ležel s otevřenýma očima a marně

přemýšlel, jak se měl zachovat. Mohli by se tak hádat až do rána! A

on se na zítřek potřeboval pořádně vyspat. Ženské!

Polední slunce změnilo den v dusivou pec a půdu pod nohama v

pole žhnoucích oblázků. Vzduch se vlnil, takže vzdálené duny

vypadaly jako moře plamenů hnaných větrem, ale vzduch byl

naprosto nehybný. Klapot kopyt, vrzání sedel a postrojů i cinkání

zbroje se ztrácelo v nekonečném tichu pouště jako dešťové kapky na

vyprahlém poli.

Conan přimhouřil oči a rozhlédl se po krajině před sebou. Ostré

slunce, zrcadlení a rozvlněný vzduch zkreslovaly všechny předměty

a měnily kraj v něco, co se podobalo špatnému snu. Návěje písku se

zvedaly až k vrcholkům pobořených zdí. Tam kde se zdi zřítily,

odhalily polorozpadlé budovy uvnitř města. Zbývaly z nich většinou

jen hromady černého kamení, a přesto na jejich vzhledu bylo cosi

nelidského, byly příliš nízké a úzké v poměru k délce, jejich stěny se

zvedaly od země v podivných úhlech a stropy, které tu a tam zbyly,

byly zdobeny groteskními ornamenty. Legendy říkaly, že většina

města byla ukryta pod zemí a že ty chodby, síně a klenby stále ještě

ukrývají tajemný život. Tu a tam stála skupina sloupů nebo osamělý

monolit. Ve středu města se tyčila prastará hrobka v podobě

kamenného dolmenu, ale byla vybudována z ebenově černého

kamene, z balvanů tak velkých, že si nikdo netroufal ani odhadnout,

jak je původní stavitelé zvedali na místo.

Jak Conan vyrozuměl z Parasanových slov, právě tam byla

ukryta Varanghiho sekera. Navzdory špatné náladě, navzdory

primitivním obavám z neznáma, které cítil pod hladinou pevného

rozhodnutí, se mu zrychlil tep. Vytasil meč a mávl s ním nad hlavou.

„Kupředu,“ vykřikl a pobídl koně do klusu.

Z řad válečníků zaznělo táhlé volání a celá skupina se mu

rozjela v patách. I oni jistě cítili obavy, ale výpravy se účastnili jen

dobrovolníci a kdyby nic jiného, čest rodných klanů je zavazovala k

- 158 -

odvaze.

Když se začali přibližovat k městu, zvedl se vítr. Přiletěl

odněkud z písečné pustiny, tahal jezdce za šaty a vysoušel jim hrdla.

Kolem se roztočily písečné víry. Lidem zaskřípal mezi zuby písek.

Mnohem rychleji, než by Conan považoval za možné, se nad

obzorem zvedl temný mrak a zastřel oblohu. Slunce, zastíněné

clonou písku, nejdřív zrudlo, potemnělo a pak zmizelo docela. Jejich

cíl zmizel pod temnou clonou. Písečná bouře je bičovala

neuvěřitelnou silou a než si Conan stačil stáhnout přes obličej cíp

burnusu, málem se udusil. Kůň zaržál bolestí a začal se plašit.

Bezohledně popohnal zvíře kupředu. Uprostřed sykotu písku a řevu

bouře si pomyslel, že musí rychle najít nějaký úkryt, dokud se bouře

neutiší, a kde jinde by ho mohli najít než v Pteionu?

Vpravo a vlevo spíš vytušil než uviděl vysoké temné stíny –

kusy městských hradeb. Pobídl zvíře mezi ně. I když zdi působily

jako částečný větrolam a sílu větru poněkud mírnily, vzduch byl stále

ostrý a neprůhledný a černočervená mlha ještě zhoustla. Před sebou

uviděl nepravidelné tvary několika budov, které už předtím zahlédl z

dálky. Ohlédl se a uviděl jen nejbližšího ze svých mužů, ostatní se

ztráceli ve svištícím písečném pekle. Doufal jen, že každý muž

pozorně sleduje toho před sebou.

Vítr ohlušivě řval.

Ne, ten řev – to bylo něco jiného! Conan se rychle rozhlédl

kolem a spatřil, jak se z té strašlivé temnoty vynořilo cosi, co se na

ně chystalo zaútočit.

17. Pátrání

Nejdřív to vypadalo, že ze zbořeniště města vychází oddíl

vojáků v jakési podivné skupině. Conanovi bleskem proletělo

hlavou, jak se sem mohli tak rychle dostat, když nejbližší území

obydlené Stygijci leží dál než Thuran, ze kterého vyrazil on se svými

lidmi. Přitáhl otěže a mávl na jezdce za sebou, aby se stáhli blíž k

němu, sesedli, zajistili koně a připravili se k boji. Horalé nebyli

zkušení v boji v sedle. Conan však zůstal na koni a ukázal Falcovi,

aby udělal totéž. Jejich koně byla ukořistěná vojenská zvířata

- 159 -

vycvičená v boji. Pár zkušených válečníků v sedlech mohl v bitvě

proti pěším znamenat mnoho a na druhé straně se žádný jezdec

neukázal.

Znovu zazněl roh a podobný zvuk Cimmeřan v životě neslyšel.

Ten zvuk mu doslova rval nervy. Zvuk se neozýval z řad nepřátel,

ale odkudsi shora. Barbar zvedl hlavu. Přestože poletujícím pískem

nebylo možné dohlédnout dál než na nějakých pár metrů, měl dojem,

že zachytil pohyb jakési temné hmoty, že zahlédl obrovská mávající

křídla.

Cizinci postupovali kupředu. Jejich první řady teď byly vidět

mnohem zřetelněji.Conan se narovnal v sedle. Ucítil záchvěv

strachu. Daris, která také zůstala v sedle, vyrazila přidušený výkřik.

Falco volal jména svých bohů. Taiánci začali zoufale křičet.

Nepostupovali proti nim obyčejní vojáci, ale skupina vyschlých

mumií. Některé měly na hnědočerná těla navlečeny prastaré pancíře a

na hlavách starodávné helmy, většina však na sobě měla jen zbytky

plátěných zámotků, které se během mnoha set let skoro rozpadly.

Mnohým trčely z vysušeného masa kosti, propadlé tváře byly

nehybné a bezvýrazné. To co zbývalo z očí, bylo bez lesku a víčka se

nepohybovala, hrudi strašlivého vojska se nezvedaly, a pokud ještě

pod žebry zbývala srdce, netloukla. Nohy se pohybovaly jako u

loutek. Mumie byly vyzbrojeny krátkými meči prastarého tvaru nebo

kopími, jejichž hlavice si s meči co do stáří nezadaly. Všechny

zbraně byly z bronzu. Celkem mohla mít ta strašlivá armáda něco

přes dvě stě mužů. Zvuk šoupavých kroků v písku byl jediný zvuk,

který vydávala.

„Duchové,“ lkala Daris, „to jsou duchové. Pteionské hrobky

vyvrhly své mrtvé, aby se nám postavili na odpor.“

Má pravdu, pomyslel si Conan. V téhle nadpřirozené temnotě se

mohou pohybovat všechny stvůry, které by se na sluneční světlo

nikdy neodvážily. Ale kdo přivolal tu bouři? Jak mohl někdo ve

Stygii znát plán, který vymysleli teprve před necelým tuctem dnů? V

tom okamžiku mu hlavou proletěla vzpomínka na orla, kterého

zahlédl vedle Ausarova stanu.

Průvodce Tyris vykřikl: „Mitro, odpusť, že jsem vstoupil na toto

prokleté místo!“ Conan uslyšel mezi válečníky souhlasné mručení.

- 160 -

Ohlédl se a viděl, že se sice zformovali, ale teď že se jejich řady

pomalu bortí. V každém okamžiku se mohl některý z nich dát na

útěk. Hned potom by zbytek zachvátila slepá panika a celý oddíl by

zmizel v poušti jako stádo poplašených ovcí.

Do hukotu bouře se znovu ozvalo zatroubení rohu, které zaznělo

jako zlomyslný smích.

Conan už nikdy nezjistil, jestli to, co prolomilo jeho strach, bylo

čiré zoufalství, nebo jestli v něm vybuchl vztek, který se v něm celou

cestu hromadil, ale před očima mu spadla rudá mlha a Cimmeřan

vyrazil kupředu. „Hai, Crome!“ zaduněl jeho hlas. „U blesku

Varunova! Wakonga mutusi! Belit! Belit!“

Mrtvola, která kráčela v čele, pozvedla bronzový oštěp a hodila

ho po barbarovi. Hrot se svezl po pancíři, který si dnes ráno oblekl

pod kaftan. Kůň doběhl k první řadě a na Cimmeřanovu pobídku

prorazil přední řadu. Conan se naklonil v sedle a jeho meč se matně

zableskl. Cítil, jak čepel zasáhla, ucítil mnohem menší odpor, než byl

zvyklý u lidských svalů, a meč byl znovu volný. Vyschlá hlava

odletěla stranou, několikrát se překulila v písku a zůstala nehybně

ležet. Tělo nekrvácelo ani nepadlo k zemi, ale pohybovalo se tápavě

kolem a mávalo oštěpem jako odporný hmyz s uťatou hlavou.

Conan zvedl koně na zadní, a když zvíře dopadlo zpět na

všechny čtyři, ozval se zvuk praskajících kostí a další vyzáblá

mrtvola se změnila v hromádku kostí a kůže, která sebou slabě trhala

na zemi. Ťal po nejbližší helmici. Meč při nárazu slabě zazvonil, a i

když neprošel starým kovem, síla úderu zlomila vyschlý krk. Hlava

se groteskně kývala na zbylých svalech, když její majitel začal

bezcílně chodit do kruhu. Conan stačil mumii v poslední chvíli ještě

utnout ruku s mečem.

Falco už také sebral odvahu a vrhl se do boje. Jeho šavle svištěla

vzduchem. Daris sice nebyla zvyklá na takový způsob boje, ale její

kůň dupal po odporných nepřátelích a dívka bodala oštěpem hned

sem a hned zase tam.

Jenže mrtví nebyli tak snadní protivníci. Byli pomalí,

neohrabaní, ale necítili bolest, nekrváceli a vyřadit je z boje bylo

velice obtížné. Koně, obklopení skupinami bodajících a sekajících

mrtvol, byli poseti krvavými šrámy a jezdci utrpěli první lehká

- 161 -

zranění. Vypadalo to, že těžší zranění už na sebe nedají dlouho čekat.

Většina armády mumií si však koní nevšimla a teď zaútočila na

Taiánce.

„Musíme prorazit!“ vykřikl Conan na Falca. Pomalu se prodrali

lesem bodajících kopí a sekajících mečů. Mrtvoly, se kterými

bojovali, je nepronásledovaly, ale pokračovaly v cestě a přidaly se k

ostatním, které napadly Taiánce.

Conan se snažil dostat do plic přes cíp svého burnusu co nejvíc

vzduchu. Zastínil si oči a pokusil se dohlédnout k místu srážky. Boj

byl zuřivý a krutý, mnozí muži utrpěli zranění a jiní padli, ale ti už se

nehýbali. Přesto se Taiánci bili jako lvi. Z jejich řad zněl válečný

pokřik a udýchaná klanová hesla prorážela i hukotem větru a syko-

tem narudlého prachu. Přece jen se mu podařilo ukázat jim, že silná

paže a udatné srdce může porazit i takového nepřítele.

„Nezaútočíme na ně zezadu?“ zeptal se Falco. Oči mu divoce

plály.

„Ne,“ rozhodl Conan. „Byli bychom jen dva muži navíc a boj je

přinejmenším vyrovnaný. Kromě toho nevíme, jaká překvapení má

ještě náš nepřítel v zásobě. Bude lepší, když využijeme tuhle

příležitost a pokusíme se najít Sekeru. Jestliže se Parasan nemýlil,

pak se člověk s tou zbraní v ruce může postavit samotnému peklu.“

V té chvíli se vedle nich objevila na svém koni Daris. „Nejlepší

bude, když pojedeme všichni tři.“ Upřela na Cimmeřana prosebný

pohled, který říkal: „Mohu být znovu tvou družkou v boji?“

Cimmeřan zavrtěl hlavou. „Ne, bude lepší, když zůstaneš tady a

budeš povzbuzovat muže. Někteří z nich si jistě všimnou, že my s

Falcem odjíždíme, mohly by je napadnout různé myšlenky a

nemuselo by to dobře dopadnout. Když tady zůstaneš ty, jejich

princezna, potomek samotného Varanghiho – rozumíš mi?“

Bolestně sevřela rty, ale nakonec přikývla. „Rozumím. Mitra vás

provázej.“ Neschopná dalších slov poodjela kousek stranou.

Conan se už už rozjel za ní, ale v poslední vteřině se zarazil.

„Tak do toho,“ obrátil se k mladíkovi a pobídl koně ke středu města.

Ulice lemovaly černé budovy. I když byly nízké a měly šikmé stěny,

přece jen oba jezdce chránily před větrem. Bylo v nich vidět

mnohem dál než na otevřené pláni a dýchalo se snáz. Světlo však

- 162 -

nebylo o nic silnější než za měsíční noci, kterou démoni tolik milují.

S meči v rukou se Conan s Falcem pomalu přibližovali k hrobce ve

středu a cestu hledali spíš v paměti než očima.

„Slyšel jsem,“ křikl Ophiřan na Conana, „že když lidé Pteion

opustili, používali ho po několik generací jako pohřebiště.“

Conan přemýšlel, jak asi za života vypadali ti lidé, které jeho

meč rozsekal na kusy. Jistě se také smáli, milovali, pili, cestovali,

cítili smutek a toužili po nesmrtelnosti. Byla jejich těla pouhým

nástrojem, které použil mág Tothapis – určitě to musel být Tothapis

– nebo v nich ještě byla uvězněná lidská duše?

Na levé straně ulice se objevil temný vchod. V kameni nad ním

byla vytesána teď už jen zčásti zřetelná lidská lebka v nadživotní

velikosti. Najednou se Conan zastavil a zaklel. Ze vchodu se vynořila

skupina podivných stvoření.

Plazila se po zemi jako červi v hnijícím mase a vytvořila kolem

vchodu půlkruh o několika řadách. Conanovi se stáhlo hrdlo a po

zádech mu přejel mráz. Bytosti byly nahé, těla podobná lidským

kostrám byla potažena našedlou kůží, ale paže měly nepřirozeně

dlouhé a ukončené mohutnými drápy a mnohé z nich dřepěly na

všech čtyřech jako šakal, který se právě chystá rozhrabat čerstvý

hrob. Hlavy bez jediného vlasu připomínaly hlavy zvířecí – špičaté

uši, protáhlé čenichy a vyčnívající zuby a oči, které světélkovaly jako

oči sov. Kvičely, vrčely, z tlam jim vylézaly černé jazyky, pařáty

rozhrabávaly písek kolem sebe a přikrčené čekaly.

„Ghoulové,“ zasténal slabým hlasem Falco. „Kolik tady muselo

být mumií, aby se tihle udrželi celá staletí naživu?“ Falcova ruka,

kterou rychle črtal ve vzduchu znamení Slunce, se třásla a bylo vidět,

že se mu modlitba jen těžce dere přes vyprahlé rty. Nakonec se

vzpamatoval natolik, aby se zeptal: „Neměli bychom ustoupit a

pokusit se najít nějaký jiný vchod?“

Conan ovládl vlastní nejistotu a zahnal ji někam daleko do

podvědomí. „Ne,“ zaskřípal nakonec jeho hlas. „Celé okolí se tady

bude hemžit podobnými obludami. A nerad bych v té vichřici ve

městě zabloudil. Čas utíká. Musíme prorazit.“

„Mám strach, že bude stačit jediné škrábnutí nebo kousnutí od

těch požíračů mrtvol – otrava –“

- 163 -

„Tak dělej všechno pro to, aby tě ani nekousli, ani

nepoškrábali.“ Conan pobídl koně a jeho meč vyletěl vzhůru. „Crom,

Varuna, Belit!“

Falco namáhavě polkl a rozjel se za ním. Zaduněla kopyta, koně

ržáli a muži křičeli. Ghoulové se stáhli ještě pevněji k sobě. Conanův

meč bleskl dolů. Dopadl na znetvořenou lebku, cítil sílu nárazu až v

rameni a viděl, jak z rozdrcené hlavy vytéká černá krev. Rána zřejmě

minula maličký mozek, protože obluda nezemřela, ale i tak padla k

zemi, kňučela a odporně chrčela.

Zleva se po Cimmeřanovi pokusil skočit další ghoul a snažil se

ho strhnout ze sedla. Cimmeřanova levá pěst ho zasáhla přímo do

rozšklebené tlamy a srazila na zem. Koně bili kopyty. Kolem dvojice

jezdců se stahovaly obludy ze všech stran. Conan začal sekat mečem

vlevo i vpravo v okamžiku, kdy se mu dostaly na dosah. Několik se

jich pokusilo zasáhnout Conanova koně, ale poplašené zvíře,

zdivočelé bolestí, kolem sebe bilo a kopalo o to víc. O kousek dál

šířila mezi ghouly zkázu Falcova šavle, drtila, sekala i bodala.

Ophiřan si chránil levé stehno a bok štítem a stejně jako Conanův

kůň i jeho zvíře se vzpínalo a bilo kolem sebe a hlasitě ržálo.

Nakonec se přece jen oběma jezdcům podařilo obrannou linii

prorazit. Ujeli několik metrů, zastavili se a ohlédli. Ghoulové se

bezcílně pohybovali na ulici před vchodem, někteří z nich už pomalu

začali trhat mrtvá těla svých druhů. Conan na ně znovu zaútočil

zezadu. Jeho lví řev naplnil ulici od zdi ke zdi. Ghouly zachvátila

panika a se zoufalým pištěním se drali jeden přes druhého zpět do

Domu lebky. Na ulici zakrátko zbyla jen mrtvá těla a kňučící ranění.

Conan se vrátil k Falcovi. „Myslel jsem si, že je lepší tu havěť

rozehnat dřív, než zapomenou na tu lekci, kterou dostali. Jsi v

pořádku?“

„Díky všem bohům, ani jeden z nich se mě nedotkl,“ odpověděl

Falco bez dechu. „A ty?“

„Totéž.“

„Mám strach o koně.“

„Myslím, že nás ještě chvíli unesou. Kdyby se jejich rány

zanítily a bylo jasné, že nepřežijí, ukončíme jejich trápení. A teď

kupředu.“

- 164 -

Pár pomalu postupoval do středu nekropole. Z temných dveřních

oblouků a branek se na ně upíraly zlé oči, slyšeli tajemné zvuky,

hlasy štěbetavé, huhlavé, pisklavé i tichý sykot, ale do cesty už se jim

nepostavil nikdo. „Buď ve střehu,“ varoval Cimmeřan Falca.

„Pochybuju, že mistr Tothapis už vytáhl z rukávu poslední

překvapení.“

Ulice se točily a křižovaly nesmyslným způsobem. Neustále si

museli všímat orientačních bodů – střechy ve tvaru kohoutího

hřebene, zbytku pilíře s naštípnutým dříkem, sochy, která za staletí

napůl ztratila podobu – jinak by se už dávno ztratili v bludišti ulic a

uliček. Dost jim pomohlo, že v některých místech si mohli cestu

zkrátit a usnadnit tím, že projeli přímo zřícenými budovami. Conan

vztekle zaklel, když zjistil, že temný pruh před nimi je zeď, která se

táhla napříč ulicí. Z ulice, kterou přijeli, se teď tedy rozbíhaly dvě,

každá na jinou stranu. Kudy se dostanou nejrychleji zpět do směru,

kterým mají namířeno? Něco takového se nedalo odhadnout. Dobrá,

většina lidí považuje pravou stranu za šťastnější než levou. Conan

zahnul doprava.

Zeď končila zhruba po sto metrech. Conan s Falcem se ocitli na

otevřeném prostranství. Dlažba už dávno zmizela pod nízkými

dunami, ale kdysi to muselo být stejné náměstí jako to v Luxuru,

protože na každé straně stála jedna obrovská ruina. Obě rozpadlé

budovy sice nekryly prostranství proti bouři tak dobře, jako vysoké

domy v ulicích, ale při jednom z poryvů větru měl Conan pocit, že

zahlédl na druhé straně náměstí ústí ulice, která vede směrem k

ústřední hrobce, i když si nebyl docela jist.

Mlaskl na koně, pohladil zvíře po hřívě slepené potem a

popohnal ho napříč náměstím. Dostali se s Falcem sotva do poloviny

náměstí, když Ophiřan vykřikl.

„U Croma!“ vydralo se Conanovi ze rtů. Měl plné ruce práce,

aby udržel koně, který se začal plašit, ržál a vzpínal se na zadní.

Falcovo zvíře na tom nebylo o nic lépe. To, co viděli přibíhat, v nich

probudilo strach, vyvolaný prapůvodními instinkty. Jak dlouho leželo

to strašlivé stvoření v kouzelném spánku kdesi v podzemí

opuštěného města, jen proto, aby je teď někdo vzbudil a šílené

hladem vypustil na povrch Země?

- 165 -

Od zříceniny napravo se k nim totiž blížilo zvíře podobné hyeně,

ale velké jako dorostlý býk. Ostrá srst se mu ježila, černé pysky

šklebily a stahovaly kolem vyceněných tesáků, ze kterých mu

odkapávaly sliny. Do větru se zařízl řev podobný mnohonásobně

zesílenému chechotu šílence. Tvor se před zříceninou zastavil a upřel

oči na náměstí. Začenichal, vztyčil uši, zamrkal podlitýma očima a

vydal se pomalu dopředu.

Ze zbořeniště vlevo vylezla obluda ještě mnohem odpornější.

Kráčela po dvou nohách opatřených strašlivými pařáty. Mohutné tělo

se naklánělo kupředu, ale bylo vyvažováno dlouhým kuželovitým

ocasem. Tupá hadí hlava se vznášela dvakrát výš než hlava lidská.

Malé přední nohy byly ohnuté a tiskly se drápy k sobě jakoby v

odporné parodii na ruce sepjaté k modlitbě. Šupiny na zádech a

bocích byly našedle zelené a břicho prosvítalo světle žlutou. Když

ještěr spatřil kořist, ostře zasyčel a zrychlil krok.

„Drž se u mne,“ štěkl Conan na mladého Falca. „Uvidíme, jestli

bychom jim nemohli ujet.“ Strhl vzpínajícího se koně na zem a

málem mu při tom zlomil krk, ale nakonec ho přece jen přiměl k

poslušnosti. Zamířil k místu na protější straně ulice a pobídl ho

otěžemi. Kůň vyrazil kupředu. Falco Conana instinktivně následoval.

Byli skoro na druhé straně náměstí, když se ozvalo bolestné

zaržání koně a vítězoslavný řev hyeny. Conan se ohlédl a uviděl, že

obrovské hyeně se podařilo dohonit Ophiřana. Jediným máchnutím

pracky roztrhla jeho koni celý bok. Kůň začal klopýtat a hyena mu

zaťala tesáky do krku. Zvíře se zřítilo k zemi v záplavě krve a jezdce

uvěznilo pod sebou. Ještěr se rychle přibližoval a zuřivě řval.

Conan zapomněl na cíl své cesty. Nikdy by neopustil druha v

nebezpečí, dokud zbývala nějaká naděje. Rychle zastrčil meč do

pochvy a svezl se se sedla. Dopadl jako ocelová pružina, několikrát

se překulil a vyskočil na nohy. Hyena obcházela mrtvého koně,

kňučela a vrčela. Falco, s jednou nohou pod tělem mrtvého zvířete,

ležel nehybně.

Conan se přibližoval k padlému Falcovu zvířeti šikmo, z opačné

strany, než stála hyena. Doufal, že přicházející ještěr bude věnovat

pozornost jeho vlastnímu koni, který neklidně podupával opodál, a

jeho přehlédne. Šupinatý kolos skutečně prošel nevšímavě kolem a

- 166 -

zem se pod jeho nohama zachvívala. Kráčel celkem pomalu, ale

jednotlivé kroky byly tak dlouhé, že by stačil koni v klusu. Savec i

ještěr zmizeli v oblaku prachu. Conan vytáhl meč a opatrně se začal

přibližovat k hyeně. Zvíře ho spatřilo. Pozvedlo obludnou hlavu a

varovalo ho kašlavým řevem. „No no,“ uklidňoval je Cimmeřan, „já

ti to žrádlo nevezmu.“ Hyena opustila kořist, postavila se před ni a

srst se jí zježila.

Conan viděl, že Falco se zvedl do sedu a pokouší se vysvobodit

zpod mrtvého koně. Barbar postoupil ještě kousek kupředu. Musí

hyenu odlákat ještě pár metrů, aby se Falco mohl zvednout a

neriskoval při tom, že se mrchožroutka otočí a sekne po něm tesáky.

Potom by měli ještě oba naději z toho vyváznout. Kdyby pomalu

ustupovali, zůstala by hyena jistě u svého masa.

Ne! Conan zašel příliš daleko. Šelma zavyla a vrhla se na něj.

Cimmeřan se pevně rozkročil. Tlama hyeny byla skoro ve výši

jeho obličeje. Poletujícím pískem se k němu blížily těžké čelisti,

ucítil páchnoucí dech a cítil v podrážkách sandálů, jak se pod

každým krokem těžkého zvířete zachvívá zem. Pozvedl meč přes

rameno a ve chvíli, kdy se zvíře ocitlo na dosah, udeřil.

Čepel proletěla citlivým čenichem a zasekla se hluboko do horní

čelisti. Meč uvízl v kosti a zvíře ho jediným pohybem hlavy vyrvalo

Conanovi z ruky. Hyena, šílená bolestí, se začala kývat sem a tam a z

čenichu jí stříkala krev. Rána nebyla smrtelná a zvíře dobře vědělo,

kdo jí způsobil tu strašlivou bolest. Hyena zuřivě zavrčela a

opatrnými kroky znovu zamířila k Cimmeřanovi. Conan vytáhl dýku

a připravil se na smrt.

Zezadu se přikulhal Falco se šavlí v ruce. Cimmeřan uviděl

šanci. Teď musí udržet pozornost zvířete. „Hodný pejsek,“ zavrčel,

„pojď sem, pojď, něco ti dám, pejsku.“

Obrovské zvíře se připravovalo ke skoku. Falco k němu

přiskočil z boku a vrazil mu šavli do žeber. Hyena svým řevem

přehlušila jekot bouře a vyrvala zbraň z ruky i Ophiřanovi.

Z narudlých oblaků písku se vynořil gigantický stín. Conanovu

koni se zřejmě podařilo zmizet ve spleti uliček a ještěr se vrátil ke

snadnější kořisti.

Hyena se obrátila k Falcovi a v tom okamžiku Conan znovu

- 167 -

zaútočil. Levou rukou chytil hyenu za srst na boku a trhl zvířetem

stranou. Pravicí jí zarazil dýku do krku. Bodal ze všech sil. Krev se

rozstříkla na všechny strany. Nakonec zasáhl hlavní tepnu, ale přišel

i o svou druhou zbraň, protože hyena se po něm ohnala tesáky tak

rychle, že dýku nestačil z rány vytáhnout. Hyena padla k zemi,

svíjela se, kopala kolem sebe a se strašlivým chropotem otvírala a

zavírala tlamu. Ještěr zařval a rychle se blížil.

Conan přešel k Falcovi. „Opři se o mne,“ přikázal, když viděl,

že se jeho mladší druh pohybuje s obtížemi. „Stejně nesmíme jít

příliš rychle, abychom na sebe nepřilákali toho draka. Ale když

budeme opatrní – má tady mnohem víc žrádla, než jsme my dva.“

Pomalu postupovali přes náměstí. Za nimi se ještěr přikrčil nad

ležící hyenou a začal z ní bez ohledu na její bolestný řev rvát první

kusy masa.

Strašlivá scéna, provázená děsivými zvuky, jim naštěstí brzy

zmizela v bouři. Conan se zastavil. „Jak se cítíš, mládenče?“ zeptal

se.

Falco se ušklíbl. „Nemyslím, že bych měl něco zlomeného,“

odpověděl. „Naštěstí je ten písek hluboký a kůň mě do něj jen

zatlačil.“ Na těle se mu leskl pot.

Conan poklekl a rychle mu ohmatal nohu. „Máš pravdu,“

souhlasil. „Bohužel to vypadá, že sis zvrtl kotník a nohu od kotníku

do půli stehna máš ošklivě odřenou. Kromě toho, jak vidím, jediná

zbraň, která nám ještě zůstala, je tvoje dýka.“ Vstal a povzdechl si.

„Ještě nikdy jsem neměl tak silný pocit, že mě hostitel nevidí rád,

jako tady. No, když ti pomůžu, myslím, že bychom to pořád ještě

mohli dokázat. Už to není daleko.“

Jemný padající písek už pomalu zavál všechny stopy. I v

temnotě Conan poznal, že tahle ulice musela být neobyčejně

výstavní. Hromady trosek se sice sesunuly daleko do ulice,ale bylo

vidět, že budovy stály mnohem dál, až za dvojitou řadou monolitů,

které lemovaly ulici z obou stran. Staletí vyhladila většinu

hieroglyfických nápisů, které původně zdobily jejich černý povrch.

Poté, co Falco s Conanem zahlédli několik neporušených řádků,

děkovali času, že to udělal.

Pomalu postupovali dál. Vítr hučel, písek jim vnikal do úst, nosu

- 168 -

i uší, celý svět se ztrácel v písečné temnotě a pomalu začali cítit

vyčerpání. Falco občas bolestivě zasykl, ale jinak snášel svá zranění

jako muž.

Ozvalo se zadunění. Zem se zachvěla. Po písku pod nohama se

jim rozběhly malé vlnky jako po vodní hladině.

Zachránily je jen Conanovy instinkty divocha a rychlost šelmy.

Cimmeřan zahlédl koutkem oka, jak se jeden z monolitů naklonil,

jediným pohybem zvedl Falca se země a vrhl se stranou. Mladík

vykřikl bolestí, ale jeho hlas zanikl v zadunění obrovského kusu

kamene, který dopadl přesně na místo, kde před vteřinou stáli.

Padl další monolit, tentokrát jeden z těch na protější straně ulice.

I tomu Conan unikl stejným způsobem. Uvědomil si, že jim zbývá

jediné východisko. Kdesi za zády se krmil zuřivý ještěr, kterému by

tentokrát jistě neunikli. Uchýlit se z cesty znamenalo ztratit se téměř

jistě ve spleti ulic a uliček, které mohly být plné nepopsatelných

oblud a nepřátel. Jeho společník byl zraněný a dýka byla jediná

zbraň, která jim zůstala.

Cimmeřan teď sáhl hluboko do zásoby své neuvěřitelné tělesné

síly a oči mu zaplály ledově modrým leskem. Zvedl Falca jako dítě,

přehodil si ho přes rameno a zavrčel mu přímo do ucha: „Teď se

drž!“ Potom se rozběhl.

Další kamenná hmota se jim zřítila v patách, potom další a ještě

jedna. Barbar kličkoval, skákal, zrychloval a zpomaloval. Ten, kdo

se ukrýval někde mimo dohled, vyvracel jeden obrovský kamenný

sloup za druhým a snažil se pod některým z nich pohřbít svého

nepřítele. Mág se snažil zahnat svou oběť na místo, kde by ho měl v

pasti, stejně jako se lovec snaží zahnat jelena tam, kde by ho mohl

skolit. Jenže Conan nebyl jelen, nebyl ani kořist, on sám byl lovec.

Přes všechnu jeho sílu, mrštnost a rychlost unikli jen o vlásek.

Těsně před ním dopadl další monolit a ve chvíli,kdy jej přeskakoval,

padl z protější strany druhý sloup. Stačil pod ním tak tak

proklouznout, ale kámen se roztříštil tak blízko, že se Cimmeřanovi

do zad zasekly kamenné úlomky. V jedné chvíli si pomyslel, jestli by

nebylo lepší vběhnout za jednu řadu sloupů, kde by ho ty z druhé

strany nemohly zasáhnout, ale vzápětí tu myšlenku zavrhl. Sutiny by

jeho pohyb zpomalily a omezily a riziko, že zakopne a padne, bylo

- 169 -

příliš velké. Ulice byla přece jen rovná a bez překážek. Pokračoval v

běhu středem ulice.

Najednou se monolity uklidnily. Conan mezi nimi pádil několik

desítek metrů, když kolem něj najednou padly všechny najednou. Ty

před ním, za ním i oba po stranách. Jenže Cimmeřan tušil, že se něco

takového stane a byl na to připravený. Když se naklonily k zemi dva

nejbližší sloupy před ním, odhadl, kam padnou, a skočil přímo mezi

ně. Oba ho minuly. Conan zvedl hlavu a posměšně vykřikl k

potemnělému nebi. Přeskakoval z balvanu na balvan stejně jistě jako

divoká kočka.

Nakonec přeběhl poslední pár monolitů, ležících v troskách, a

vyběhl na velké čtvercové náměstí. Uprostřed stála hrobka, ke které

měli namířeno.

„Při Mitrovi,“ vydechl nevěřícně Ophiřan, „jak se ti to

podařilo?“

„Když to jinak nešlo…“ ušklíbl se Conan.

Vítr rychle slábl. „Nevěřím, že by se náš nepřítel vzdával,“

dodal barbar. „Tak jdeme dál, než se objeví další nesnáze.“

Přesunuli se k hrobce. Svislé bloky kamene byly tak vysoké, že

neviděl na horní plochu podivné stavby. Před nimi se otvíral temný

vchod podobný otvoru jeskyně. Po vysilujícím běhu mezi padajícími

sloupy už příliš nepřemýšlel o tom, co by je mohlo čekat uvnitř.

Nevěřil, že by na ně mohl čaroděj svrhnout celou stavbu, na to byla

příliš masivní a pevná, ale navíc ukrývala Varanghiho sekeru.

„Když si vzpomenu na všechno, co už nás potkalo,“ vzdechl si

Falco, „věřím, že nás opravdu chránili všichni bohové.“

Conan si pomyslel, že na tom mají svůj podíl především sami

dva, ale mlčel. Postavil Falca na zem. „Zůstaň tady a hlídej,“

přikazoval. „Já jdu dovnitř.“ Mladík ho pozoroval v němém obdivu.

Vchod na druhé straně hrobky byl uzavřený. Všude uvnitř

vládlo ticho. Ozvěna Cimmeřanových kroků se dutě odrážela od stěn

i stropu, který se mu ztrácel v temnotě nad hlavou. Slyšel, jak kolem

něj pleskají neviditelná křídla a šustí neviditelné šupiny. Ta trocha

světla, která vnikala vchodem dovnitř, se mu ztrácela kdesi za zády.

Přesto nešel docela poslepu. V temnotě před ním se objevila slabá

modrá záře.

- 170 -

Plížil se kupředu stejně nehlučně jako leopard a záře se pomalu

blížila. Nakonec zjistil, z čeho vychází. Na velkém kamenném

kvádru stála křišťálová koule. Kvádr byl pokryt vyrytými symboly,

které se před očima měnily v obrazy děsivých cest a strašných

nočních můr. Conan z nich jen násilím odtrhl oči. Za oltářem se

tyčila socha – ne socha Setova, ale socha čehosi, co mělo křídla a

mnoho chapadel – že by bůh ještě starší, než obludný Set? Conan na

sochu nepřátelsky zavrčel a rozhlížel se dál.

Ano, teď to zahlédl. V modravém svitu viděl opodál v podlaze

zasazený kruh. Když k němu přistoupil, zjistil, že to není obyčejný

kruh, ale pevná část, vytesaná lidskou rukou v jednom kuse s

obdélníkovým kamenem, vsazeným v podlaze. Ucítil vzrušení.

Přesně tak mu to popisoval Parasan – to byla horní deska prastarého

hrobu, do kterého Prorok ukryl Sekeru.

Kde vzal starý Prorok sílu pohnout tím obrovským kusem

kamene, Conan nevěděl. Obkročil desku, uchopil kruh oběma

rukama a zatáhl.

Soustředil všechny své síly. Kolem pancíře mu všechny svaly na

rukou i nohou vystoupily jako železná lana, šlachy na krku a rukou

se napnuly jako ocelové dráty a pot, který se mu valil po celém těle,

z něj splachoval krev a nalepený písek. Ale i přes své úsilí byl

opatrný. Nepomohlo by mu, kdyby si poškodil páteř a neuspěl. Jak

by se všichni ďáblové v pekle chechtali! Zabral ještě silněji, přímo

vzhůru, větší část námahy přenesl na nohy a boky a pomalu,

pomaličku tah zesiloval.

Deska tiše zaskřípala a pohnula se. Conan šoupavými kroky

ustupoval, zvedal ji na jednom konci, až ji postavil svisle. Pak

naposled zatáhl a uskočil stranou. Deska se převrátila na zem a

přelomila se napůl. Náraz zaduněl okolní tmou. Conan okamžitě

přiklekl k otvoru v podlaze a nahlédl dovnitř.

Pár kostí a obvyklých pohřebních darů pokrýval prach. Conan si

jich ani nevšiml. Celou bytostí se upnul na předmět, který čas vůbec

nepoškodil.

Sekera se podobala těm, které Taiánci používali v boji dodnes.

Topůrko bylo rovné a dlouhé, čepel mírně oblá, čelo Sekery vybíhalo

do hrotu. Byla však větší, patřila do rukou velmi silného muže.

- 171 -

Topůrko bylo vyrobeno z neznámého hnědočerveného dřeva, které

nejevilo nejmenší známky stáří. Jak si Conan rychle všiml, byl na

každé straně čepele vyryt symbol slunce. Ocel odrážela světlo jako

žádný kov, který Conan kdy v životě viděl. Odražené paprsky byly

stříbřitě bílé, hedvábně hebké, jako by světlo vycházelo přímo z

materiálu.

S nechtěnou úctou se Conan natáhl do hrobu, uchopil Sekeru a

vstal. Potom zbraní zkusmo mávl. Bylo to, jako by mu v rukou ožila,

stala se jeho prodlouženou rukou, jeho součástí, nebo snad on

součástí Sekery. Cítil se jako bůh války, jako nadlidská bytost.

Zkrotil své nadšení a přejel palcem po ostří. Navzdory veškeré

opatrnosti mu z poraněného bříška okamžitě vytryskla krev. Zbraň

byla doslova ostrá jako břitva. Parasan mu říkal, že Sekera se nemusí

nikdy brousit. Conan se spokojeně zasmál a zlomyslně zatočil

Sekerou přímo před tváří odporného idolu.

Odkudsi k němu dolehl děsivý jek. Conan se otočil. Vzpomněl

si na roh, který přivolal na jeho muže armádu mumií. Falco byl

venku sám. Cimmeřan se bleskově rozběhl.

Ze tmy na něj zaútočila kobra, ale minula jej a Cimmeřan ji

vzápětí rozdrtil nohou.

Vyrazil z hrobky. Falco se krčil u svislé stěny, zády se opíral o

černý kámen a v ruce svíral dýku. Z oblohy, stále ještě zčásti

zatažené narudlým závojem písku, se snášela další obluda. Teď

Conan pochopil, že se bouře utišila jen proto, aby se mohla příšera

snést z nebe bez nebezpečí, že s ní nepředvídaný poryv větru udeří o

nějakou zeď.

Okamžitě poznal zahnutý zobák i desetimetrová křídla. Jejich

podoba zdobila Setovu Okřídlenou loď. Ocas, v jehož zadní části

vybíhaly na obě strany jakési ploché výrůstky, se táhl daleko za

obludou. Drápy měla poměrně malé, ale na proražení oka by jistě

stačily, a zobák měl zpětné pilovité háčky.

Těsně před křídly, které vydávaly ohlušující pleskot, seděl na

hřbetě ještěra muž. Proud vzduchu mu tiskl na tělo černý plášť.

Hlavu měl podivný letec vyholenou, tvář byla stará a ostrá jako

nabroušená šavle. Znovu zadul na roh, který mu visel u pasu, potom

ho upustil a vykřikl strašlivým hlasem.

- 172 -

Conan neuhnul z místa ani o píď. Lomcovaly s ním poryvy

vzduchu rozvířeného obrovskými křídly. Mág uchopil do ruky

talisman, který mu visel na prsou – zdobenou lebku zmije. Udělal

rukou znamení a zamířil na Cimmeřana vybělené čelisti.

Z hadí tlamy vyletěl oslepující blesk. Conan se zapotácel. Jenže

blesk nezasáhl jej, ale hlavici Sekery a odrazil se nazpět. Zaduněl

hrom. Stygijce obklopila oslňující záře. Zmizel v plamenech.

Obludný oř se mezitím dokolébal skoro až k barbarovi. Conan

se pevněji rozkročil a udeřil. Sekera proletěla dlouhým krkem jako

máslem. Oddělená hlava mu padla na předloktí, čelisti se ještě

jednou sevřely a zuby se mu zabořily do masa. Pak se tlama otevřela

a hlava padla Cimmeřanovi k nohám. Tělo se zakývalo a bokem

padlo na stěnu hrobky. Křídla ještě chvíli pleskala, nohy zvířete

sebou křečovitě škubaly, ale pak se obluda přestala hýbat docela.Kus

od ní ležela na písku k nepoznání zuhelnatělá mrtvola.

Vítr se uklidnil. Prach se rychle usazoval. Na obloze se opět

objevilo zářící slunce.

18. Past v Pteionu

Oba válečníci se vraceli městem, které teď bylo neuvěřitelně

tiché a plné slunečního svitu.

Nejřív si mysleli, že budou muset náměstí, na kterém přišli o

koně, obejít, ale když ho opatrně prohlédli z úkrytu za hromadou

suti, zjistili, že je prázdné. Na písku ležely jen pozůstatky jednoho

koně a hyeny. Žádný ještěr nemohl snést palčivé pouštní slunce v

pravé poledne. Conanovy zbraně byly zničeny, ale Falco si vzal svou

šavli i štít. Mladík, podpíraný svalnatou paží svého druha, se

umíněně belhal kupředu.

Byli zhruba na polovině zpáteční cesty, když se tichem rozlehl

ostrý kovový zvuk. Oba zbystřili pozornost. To nebyl zlověstný zvuk

čarodějova rohu, to byl jasný zvuk polnice! „Haló-ó-ó!“ vykřikl

Conan z plných plic. „Tady jsme!“ V té chvíli už zachvátily Falca

takové bolesti, že sotva stačil zavolat na přivítanou.

Kolem rohu nedaleké budovy vyjel rychlým klusem jezdec, a

když je spatřil, zastavil koně tak rychle, že mu zpod kopyt vyletěly

- 173 -

fontány písku. Byla to potrhaná, krví postříkaná Daris. Odhodila

kopí, seskočila ze sedla a rozběhla se s rozepjatou náručí po ulici.

„Conane! Oh, Conane!“ opakovala neustále dokola a smála se i

plakala najednou.

Objal ji. Vzlykala a současně ho líbala. Když si všimla, co vedle

sebe opřel o zeď, aby si uvolnil pravou ruku, pustila ho. Na tváři se jí

objevil nejdřív úžas a pak úcta a obdiv. Klesla na kolena. „Je to

Varanghiho sekera?“ Hlas se jí chvěl. Conan přikývl. Vzhlédla k

nebi. „Mitro, děkujeme ti!“

Pak vstala a z hlasu jí zaznívala pýcha a nadšení: „A ty jsi Ten

kdo nese Sekeru, Osvoboditel, můj drahý!“

Věděl, že by se měl těšit ze svého vítězství a její radosti. Ale

byla to jen únava, co se mu usadilo v celém těle? Pomalu se mu

vracela zlá nálada, zlost a nespokojenost, které boj na čas odplavil.

Jak si to vlastně ta holka představuje, že si na něj dělá takové

nároky? A co je to za vojenské idioty, které mu přidělili jako vojáky?

Slepě věří, že jediná zbraň, pro kterou on ještě navíc riskoval život,

který patří jen a jen Belit, jim zajistí vítězství. Takový přístup jim

naopak může zajistit tak akorát porážku. Bude lepší, když jim to

vysvětlí rovnou.

„Co tady vlastně děláš?“ zeptal se dost stroze.

Užasle ustoupila. „No – přece – přijela jsem vás hledat.“

„Jak jsou na tom chlapi?“

„Zničili obrovské množství nepřátel, ale zaplatili za to krvavou

cenu. Zdálo se nám, že nikdo nepřežije. Pak všechny mumie

najednou padly k zemi a změnily se v neškodná mrtvá těla – bouře

taky utichla a vysvitlo slunce – a já poznala, že jsi vyhrál, Conane,

ale měla jsem strach, že jsi třeba raněný – nebo něco.“ Nesmírně

opatrně se dotkla rány, způsobené zuby obludy. „Tohle ti musím

hned ošetřit.“

„To nestojí za řeč,“ odsekl jí. „Krev už začala zasychat. Takže

jak je to s mužstvem?“

„Polovina z nich je mrtvých, nebo velmi těžce zraněných.

Zbytek je vysílen k smrti. Myslím, že by si měli nějakou chvíli

odpočinout.“

Cimmeřan se zachmuřil. „A ty sis klidně odjela jen tak, vrhla ses

- 174 -

do neznámého města, kde tě mohlo potkat cokoliv, a nechalas je bez

vůdce? Ha, jediná žena na zemi, která je schopná velet, je moje

Belit!“

Daris zbledla, jako by ji uhodil, zaťala pěsti, pyšně se narovnala,

ale mlčela.

„Vítej, princezno,“ vydechl s bolestným sykotem Falco. Bez

podpory se pomalu kolébal na své zdravé noze. „Ty… křivdíš jí

Conane. Je to skvělá a odvážná dívka.“

Obrátil se k ní, noha se mu podlomila a Falco padl k zemi. Ze

rtů se mu vydralo zaúpění.

„Ty jsi raněný!“ zvolala Daris. Klekla si vedle mladíka. „Je to

zlé?“ Pohladila ho po čele. „Chudáčku!“

V Conanovi vzkypěla zlost. V duchu si blahopřál, jak to dovede

skrývat, když chladným hlasem prohlásil jen: „Má zraněnou nohu.

Nic, co by se nezahojilo, ale proč z toho zbytečně dělat tragédii?

Vysaď ho na svého koně a sedni si za něj.“

„Ne, on ať samozřejmě jede, ale my dva můžeme jít pěšky,“

naléhala, když se zvedala od Falca.

„Udělej, co ti říkám,“ vyštěkl na ni Conan popuzeně. „Chci,

abys byla okamžitě tam, kde máš být. Rozhýbej ty chlapy. Ať se

postarají o všechny raněné a připraví je na cestu. Ty snad nemáš

mozek v hlavě, když tě nenapadlo, že musíme do tmy zmizet! Já

dojdu sám.“

Dlouze se na něj zadívala, kousla se do rtu a obrátila se, aby

přivedla koně. Conan pomohl Falcovi do sedla. Daris se odsunula na

koňský zadek a přidržovala Ophiřana kolem pasu. Odjeli beze slova.

Zachmuřený barbar zůstal stát sám uprostřed sutin. Pomyslel si,

že doufá, že si Daris, ta slabomyslná otrava, cestu užije. Nakonec

nahlas zaklel. Přehodil si Sekeru přes rameno a pomalým klusem se

rozběhl za svými společníky.

Nějakou chvíli nevnímal nic jiného než vedro, ticho a jemný

skřípot písku pod svýma nohama. Budovy, které míjel, nepoznával.

Pravděpodobně se v tom prokletém bludišti dostal na nějakou jinou

ulici. Na tom nezáleželo, důležité bylo, aby zhruba udržel původní

směr. Před sebou uviděl dům, jehož přední strana stále ještě stála, i

když omítka dávno zmizela. Když se k domu přiblížil, všiml si, že

- 175 -

těsně nade dveřmi je ve stěně zasazen rubín velký jako jeho pěst.

Proti černému kameni zářil rudým světlem. Proč si ten kámen už

dávno nikdo nevzal? Proč si ho nevzal původní majitel domu, když

opouštěl město?

V prázdném dveřním otvoru stanula postava. Conan se zastavil.

Strhl s ramene Sekeru a přikrčil se. Vlasy v zátylku se mu zježily.

Vzduchem zazněl sladký smích. „Cože? Snad se Nositel sekery

nebojí? A k tomu ještě ženy! To je ale hanba. Uklidni se. Vždyť to je

jen ubohá Nehekba.“

Stála tam a zářila krásou, ruku na jednom půvabném boku, v

gestu současně nevinném i neobyčejně smyslném. Smála se ústy i

očima. Na sobě měla zvláštní šaty ze zlatohnědých pírek, od krku ke

kolenům tak těsné, že pod nimi byla vidět každá křivka, každý detail

nádherného těla.

Její hlas doslova zpíval. „Pohleď na mé hrdlo, mé prsty,

prohlédni si mne celou. Vidíš, dnes nemám žádný amulet. Bylo by to

zbytečné, nechci ti ublížit. Pomysli je na to, co se stalo s Tothapisem.

Sekera je příliš mocná obrana proti každému kouzlu, které by mělo

ublížit jejímu Nositeli. Jistě ti Parasan nezamlčel, že když máš tu

skvělou zbraň u sebe, jsi kouzly nezranitelný, pokud nedovolíš zlu,

aby na tebe zaútočilo zevnitř, z tvého srdce. Opakuji ti to varování

jako důkaz své upřímnosti a proto, abys viděl, že nechci ublížit

takovému muži, jako jsi ty.“

„Co máš tedy v úmyslu?“ zeptal se ochraptěle.

Vlnivým pohybem těla se protáhla dveřním otvorem. „Nebudu ti

lhát. Přiletěla jsem sem s Tothapisem. Měli jsme v úmyslu tě

zastavit. Jenže jak sám vidíš, tvůj osud byl příliš silný – ne, ty jsi

příliš silný, Conane. Získal jsi Sekeru, a zabil jsi Tothapise, který žil

celá staletí jen díky své magické moci a kouzelnému umění. Teď

půjdeš dál a dobudeš vítězství, které otřese samotnými základy

Setovy říše. Smrt mého pána mě zaskočila, jsem sama a nemám bez

něj příliš naděje. Má kouzla zklamala, má pevnost v Khemi leží příliš

daleko, magické masti, prášky a nápoje jsou pryč a bohyně mě

zavrhla. Jestli zůstanu tady, zemřu dnešní noci strašlivou smrtí. Když

odejdu do pouště, zahynu o něco později, ale ani to nebude lehká

smrt.“

- 176 -

„Obracíš se na mne – ty?“

Narovnala se. „Prosit nebudu.“ Musel obdivovat její

sebeovládání. „Vím, že by ses mi měl za co mstít, ale mám poměrně

mnoho, co mohu nabídnout výměnou za svůj život. Jsem zkušená

ranhojička a léčitelka. Zbyla mi znalost některých kouzel a znám

proti nim i obranu. Co nevím o králi Mentupherovi, to už nestojí za

to vědět, vím jak je silný, znám počty jeho vojáků i jména

důstojníků, znám dokonce i jeho nejtajnější plány, informace, které

by nevypátraly ani stovky špehů. To všechno by mohlo zachránit v

okamžiku rozhodující bitvy tisíce taiských životů.“

Conan se otřásl. „Nevím, co mě odpuzuje víc, jestli čarodějky

nebo zrádci,“ prohlásil, ale mnoho nepřátelství v jeho slovech

nebylo. Jak byla nádherná!

„Nemám závazky vůči nikomu kromě své bohyně a tu uctívají v

mnoha zemích,“ odpověděla Nehekba. „Pokud budeš milosrdný,

zaslíbím se tobě a nikdy se ti nezpronevěřím. Všechno, co umím,

všechno, co jsem, všechno co mám – to bude tvoje a jenom tvoje.“

Stál jako omámený. Ve spáncích mu bušila krev.

„A jak ráda se ti dám, Conane,“ pokračovala. „Na světě není

muž, který by se ti vyrovnal. Udělej ze mne svou otrokyni a já budu

šťastná.“

Postoupila znovu o dva tři kroky. Slunce se jí modře odrazilo v

havraních vlasech a v horku se kolem ní šířila zvláštní vůně, která

omamovala jeho smysly. Položila mu hebké dlaně na tvář a zapředla.

„Pojď se mnou, něco ti ukážu. Uvnitř je pohodlné místo, které bylo

připraveno pro tvé nepřátele. Je tam voda, ve které se můžeš umýt a

osvěžit, mast na tvá zranění a čisté obvazy. Potom – počkej, já vím,

že by ses tady nechtěl zdržovat – ale tví lidé nebudou připraveni k

odjezdu ještě celé dlouhé hodiny. Mám chlazené víno i ovoce, abys

nabral nové síly, lůžko, na kterém si můžeš odpočinout, a já jsem tu

k tvým službám.“

Políbila ho tak, jak to udělala tenkrát v Khemi. Přehodil si

Sekeru znovu přes rameno a vychutnával její polibek. Tak stáli

několik minut v jasném slunečním světle. Pak mu vyklouzla z náručí

a pomalu odcházela k domu. Pokynula mu jediným gestem a on, v

prsou zemětřesení, vykročil za ní.

- 177 -

Přesně jak slíbila, vnitřek domu byl chladný, vládlo tam

příjemné příšeří a místnost byla vybavena pohodlným nábytkem.

Rozhodl se, že tohle skvělé stvoření nenechá strádat. A proč by

si s ní vlastně nemohl trochu užít? Jestli to Daris ublíží – no nakonec

si za to může sama. A Nehekba bude skutečně nenahraditelný

spojenec.

Samozřejmě on, Conan, není takový hlupák jako Falco. Nejdřív

prohledal pečlivě celou místnost. Nenašel ani zbraň, ani nic co by

připomínalo kouzelný předmět. Za prvními dveřmi, kde se zřítila

zadní část domu, byly jen trosky, takže tam nic ukrývat nemohla.

Jediné, co našel, byly věci, o kterých se zmiňovala. Stolek s mastmi,

obvazy, umyvadlo s vodou, pár židlí a široká měkká postel.

Odložil Sekeru tak, aby ji měl při ruce, a napil se vody. Chutnala

jako čistá voda z horského pramene a pochyboval o tom, že by si s

sebou přinesla jed, když měla pomáhat kouzly mnohem mocnějšími.

„Odlož šaty,“ zašeptala, když uhasil žízeň. „Ráda bych tě ošetřila.“

Něžnými prsty mu pomohla vysvléct potrhané svrchní šaty.

Zatímco si stahoval hrudní plát a jeho měkké podložení, poklekla

vedle něj a zouvala mu boty. Potom společnými silami svlekli i to, co

zbývalo, takže před ní Conan zůstal stát úplně nahý.

Zahořela v něm vášeň. Její oči se rozšířily v překvapeném

obdivu. Chytil ji za paže. „U Ishtary!“ zvolal. „Zbav se toho

směšného peří, ale hned!“

„Conane, ty mi ubližuješ,“ ozvala se bolestným hlasem. Pustil ji.

Dotkla se míst, kde ji stiskl. „Jaké budu mít modřiny!“ Usmála se,

zamávala dlouhými řasami a poslala mu vzdušný polibek. „Budu je

nosit pyšně, jako znamení pocty, které se mi dostalo od nejsilnějšího

muže světa.“

„Vysvleč se,“ vydralo se mu z vyschlého hrdla.

„Kdybys věděl, jak po tobě toužím,“ lísala se k němu. „Ale ty jsi

zraněn, můj drahý. Krev, prach a pot skrývají tvou krásu. Dovol,

abych tě omyla, natřela ti zranění hojivou mastí a obvázala, abys

necítil bolest ani únavu. Pak se můžeme oddat lásce.“

„Jak chceš,“ zabručel a sedl si. Sekeru měl neustále na dosah.

Navlhčila velký ručník a otírala ho dlouhými, smyslnými tahy,

které mu sice přinesly úlevu a zbavily ho špíny a větší části bolesti,

- 178 -

ale ještě víc rozpálily jeho vášeň. Prsty volné ruky mu pročesávala

vlasy.

Když skončila, skoro toho litoval. Když se od něj vzdalovala,

sledoval ji obdivným pohledem. Zarámována světlým obdélníkem

dveří vypadala jako tmavý stín se zlatým obrysem. Pozoroval, jak si

otírá ruce do krví potřísněného ručníku, aby se zbavila potu, špíny a

vlasů, které jí na nich bezpochyby uvázly. Ano, měla pravdu, cítil se

mnohem lépe. Teď mu stejně příjemným způsobem ošetří rány…

„Hej, kam jdeš?“ zvolal překvapeně.

Zastavila se venku přede dveřmi. Hlas se jí naplnil jízlivostí.

„Odcházím. Rozhodla jsem se, že nebudu riskovat tu dlouhou cestu

pouští. Sbohem, barbare.“

Vyskočil na nohy, ale Nehekba už zmizela. Uchopil Sekeru a

vrhl se za ní.

Ostré slunce ho oslnilo. Na několik okamžiků byl skoro slepý.

Když se mu zrak vrátil, viděl, že stojí na prázdné ulici.

„U Croma!“ zaklel. „Ta čarodějka ze mne nakonec zase udělala

hlupáka! Ale proč?“

Vydal se po jejích stopách. Byly to jen mělké rozmazané důlky

v písku, ale Cimmeřan byl lovec a dobrý stopař. Stopy vedly několik

metrů podél průčelí domu – bylo vidět, že běžela – a končily

zmatenou změtí rozmazaných otisků, které dávaly tušit, že se tady

stalo něco podivného.

Pozorně prohlížel celé okolí. Vysoko na nebi zahlédl zlatavého

orla, který mířil k západu, jinak bylo nebe, zem i celé peklo jménem

Pteion bez jediné známky života.

Chtěla ho jen podráždit a urazit? Nebo doufala, že se jí podaří

ho zabít, ale odradila ji jeho opatrnost? Conanovi se o tom nechtělo

přemýšlet. Samozřejmě že se mu ani nechtělo vyprávět o celém

zážitku svým přátelům, bylo to všechno příliš podivné.

Najednou se zasmál, z hrdla se mu vydral hlasitý úlevný smích,

který se odrážel od okolních zdí a vznášel se k obloze. Smál se sám

sobě. Vysmíval se svým nepřátelům. Smál se štěstím, protože získal

Sekeru, která měla přinést lidem svobodu. Smál se z pouhé radosti ze

života. Bylo to, jako by s sebou Nehekba odnesla jeho zlou náladu,

která ho tísnila v posledních dnech, a on byl zase sám sebou.

- 179 -

Když si vzpomněl na přátele a zbylé muže, rychle vystřízlivěl.

Spěšně se oblekl a vyrazil. Rubín nad vchodem do domu zářil na

slunci zapomenutý.

Ruch a přípravy v tábože Taiánců klidně, ale rozhodně řídila

Daris. Když uviděla Cimmeřana, vykročila k němu a lhostejným

hlasem mu hlásila: „Podle tvého rozkazu jsem rozdělila ty, kteří

zůstali na živu do dvou skupin. V jedné jsou muži, kteří nejsou

schopni dalšího boje, a k nim jsem přidělila několik zdravých, aby je

dopravili domů, kde se jim dostane potřebné péče. Odvezou i naše

mrtvé a pohřbí je cestou v roklině, kde je dost balvanů na mohyly.

Nemůžeme je tady nechat jako potravu pro ghouly. Druhá skupina se

samozřejmě skládá z těch, kteří mohou bojovat dál. Tyris mi

potvrdil, že nás může odsud vést přímo na místo setkání s Ausarem.

Obě skupiny budou připraveny na cestu zhruba za hodinu, hodinu a

půl.“

Jeho šedomodré oči se upřely do jejích, položil jí ruce kolem

pasu a tichým hlasem prohlásil: „Udělalas to skvěle, dcero králů, a já

se v minulých dnech choval jako neotesaný hrubec. Nevím, co to se

mnou bylo, ale teď jsem si uvědomil, jak moc jsem ti křivdil, a

prosím tě, abys mi odpustila.“

„Oh, Conane,“ vykřikla. Bez ohledu na úžas kolemstojících

mužů se mu vrhla do náručí.

19. Bitva u Rashtu

Vojenská strategická cesta vstupovala na území Taii v jeho

severovýchodním cípu. O jeden denní pochod dál procházela úzkým

údolím. Mezi balvany, útesy a puklinami se na obou stranách

zvedaly půvabné pahorky. Malé množství narudlé země, které se drží

na jejich úbočích a v roklinách, je porostlé hustými keři, vysokou

trávou a zakrslými stromy. Nebe uprostřed dopoledne bylo hluboce

modré, a přestože slunce ještě nestálo nijak vysoko, vzduch byl už

prosycen kořennou vůní z keříků zakrslého jalovce.

Na vrcholcích i úbočích kopců, ukrytí v trávě a křovinách,

nehybně leželi muži a upírali oči na dno údolí. Vzdálenost sice

měnila postavy dole na silnici v malé figurky, ale jejich počet nijak

- 180 -

nezmenšovala. Předvoj tvořila jízda, za ní duněly válečné vozy,

pěchota v oddělených útvarech, zásobovací oddíly s nákladními

vozy, zadní hlídky…, celá armáda zabírala cestu v délce skoro tří

mil. Blýskal se kov, pleskaly korouhve a vlály praporce a píky

pěšáků se vlnily jako obilné pole. I na tu dálku slyšeli ukrytí muži

hukot podobný zvuku příboje. Byla to směsice zvuků, které vydávaly

dupající nohy, zvonění oceli, dusot kopyt, dunění kol a neúnavný

rachot bubnů, které zněly do kroku.

Conan tiše hvízdl. „Vaši zvědové měli pravdu,“ přikývl.

„Myslím, že nepřítele ještě podcenili. To musí být armáda z celé

střední Stygie a všechny zálohy, které se jim podařilo ve spěchu

sehnat.“

„Jestli je skutečně vede sám Mentuphera –“ Ausarův hlas se

vytratil.

„Jsi si jistý? Máš jenom slovo svých zvědů a to jsou prostí

horalé.“

„Jsou to především skvělí pozorovatelé a já jsem cestoval dost

na to, abych poznal, co popisují. Jen král má právo vztyčit praporec

se symbolem stříbrného hada v černém poli a velitelskou hůl s

hlavicí v podobě bronzového supa. Rozhodl se nás zbavit jednou

provždy.“

„Vypadá to tak,“ přikývl zachmuřeně Conan. Pohledem sklouzl

za pochodující armádu. Cesta mizela řetězem pahorků, kam nebylo

vidět, ale nad jejich vrcholky stoupal sloup kouře a na obloze nebyl

jediný pták – mrchožrout. To znamenalo, že jsou všichni na zemi a

hodují. Ještě včera tam uprostřed pastvin, obdělaných polí a zahrad

stála vesnice Rasht. Ausarovi lidé nevarovali vesničany před

přicházející armádou, protože nepředpokládali, že by došlo k

masakru. Mysleli si, že Stygijci se nebudou zdržovat, ale budou

postupovat co nejrychleji, aby dostihli vzbouřeneckou armádu.

„Chce zničit celou zem. Možná, že potom Stygijci tu pustinu obsadí

a zabydlí svými lidmi.“

„To se nesmí stát!“ vykřikla Daris. „Dnešním dnem jejich vláda

končí!“

„To rozhodne osud,“ v Ausarově hlase zazněla náhlá úzkost.

„Jestli – navzdory všem našim snahám – náš boj prohrajeme,

- 181 -

vzpomeňte na mou přísahu. Přikážu náčelníkům jednotlivých klanů,

aby složili zbraně, a pak se sám vzdám nepříteli. Tak snad zabráníme

tomu, aby byla naše zem úplně zničena.“

„Nejdřív,“ odpověděl mu suše Conan, „bychom ovšem měli

vyzkoušet náš plán. Možná že neznáš přesné počty svých válečníků,

ale určitě mají nad nepřítelem početní převahu. A i když připustíme,

že nemají dostatečný výcvik, možná ani výzbroj, odvahy mají víc

než dost. Naše postavení je skvělé. A pamatuj, že máme Sekeru!“

Ausar s Daris se na něj dívali s takovou úctou a obdivem, že se

cítil nesvůj. Ke všem ďáblům, není přece vtělením bůhvíkoho, je jen

obyčejný potulný dobrodruh!

Jenže štěstí, osud nebo snad hádka mezi bohy z něj udělaly

symbol, středobod, kolem kterého se teď otáčejí osudy tisíců lidí a

několika zemí. V minulosti se horalé vzbouřili mnohokrát, ale nikdy

nemělo povstání takové rozměry. Ausar na cestě k západu všude

hlásal, že nedaleko hranic se spojí s Nositelem Sekery, který se

objevil podle prastarého proroctví. Ta zpráva se šířila jako stepní

požár, roznášeli ji běžci, kteří nesli z tábora do tábora válečný šíp,

oznamovali si ji svým tajným pískaným jazykem pastevci a lovci z

kopce na kopec a na horách zaplály ohně, které předávaly signály v

noci plamenem a ve dne kouřem s neuvěřitelnou rychlostí. Od hranic

k hranicím, napříč celou zemí se sbírali chlapci, muži, prošedlí starci

i silné dívky, připravili si zbraně a zásoby a vydávali se na cestu, aby

se spojili s náčelníkem klanu Varanghi. Byl to divoký zástup. Conan

jen doufal, že se mu po návratu k vojsku podařilo s pomocí

Ausarových vojáků naučit většinu nováčků alespoň základy

organizovaného boje a že zbytek se přizpůsobí.

Mezitím přesunoval generál Suat své oddíly k hranicím s

takovým spěchem, že neměl po cestě čas na žádná trestná opatření

proti obyvatelstvu. Potom však musel dostat rozkazy od krále, buď

prostřednictvím kurýra, nebo poštovního holuba a změnil všechny

své plány. Zastavil se totiž u hranic provincie a čekal na královské

vojsko. Spojené armády teď mířily nazpět k Seyanu a tentokrát část

vojska postupovala pomalu a plenila a zabíjela.

V pahorkatině nedaleko Rashtu však nebylo nic, co by stálo za

pozornost, a Stygijci, původem z rovin, nedokázali postihnout

- 182 -

jedinou známku přítomnosti mnohatisícové armády vzbouřenců,

která na ně čekala v záloze.

„Pojďme,“ ozval se Conan. On i jeho společníci se teď odplazili

tak daleko mezi balvany, aby mohli v další cestě pokračovat

vztyčení.

V malé kotlině za vrcholem kopce byla shromážděna zhruba

stovka jezdců a stejný počet pěších. Na jednom místě nebylo možno

shromáždit víc mužů, protože by jistě prozradili svou přítomnost.

Celkem nebylo jezdců mnoho, ale zhruba stejně silné skupiny pěších

byly hustě rozmístěny kolem celého údolí. Taiánci měli v plánu

napadnout postupující kolonu postupně na více místech, rozdělit ji na

menší části a jakmile bude její síla rozdrobena, vybojovat současně

několik menších bitev, ve kterých by nepřítele zničili.

Conanova skupina měla nepřítele napadnout první, zaútočit

přímo na čelo kolony a dát tak signál a příklad ostatním. Proto měla

také jeho skupina o něco lepší vybavení než většina horalů,

oblečených v kiltech. Jezdci i pěší na sobě měli helmice, hrudní pláty

nebo kroužkové košile, v některých případech dokonce i zesílené

rukavice, náholenice a náloketníky a další součástky výstroje. Daris

seděla v sedle oblečená jen do tuniky a kožené čapky, vyzbrojená

lukem a toulcem plným šípů a dýkou, zastrčenou za koženým

opaskem, který ji provázel na cestě už z Khemi a o kterém věřila, že

jí nosí štěstí. Od hubeného, prošedlého soukmenovce převzala

praporec, který ponese do boje. Byl utkán v Mitrově chrámu a

představoval zlaté zářící slunce na azurově modrém podkladě.

„No, už je načase,“ bručel Sakumbe. „To čekání je únavné,

celou dobu bez ženských, a ještě k tomu není ani dost piva! Doufám,

že dnes bude aspoň dobrá kořist!“

Conan se vesele ušklíbl. Subové byli s ním, zčásti proto, že on

jediný byl schopen se s nimi dorozumět prostřednictvím náčelníka, a

zčásti proto, že poznal na moři jejich soukmenovce a věděl, jak

skvělí jsou to bojovníci. Jeho skupinu nejen posílí, ale dodají jí i

odvahu a mimořádnost. Černá kůže Subů se vyjímala v horském

světle skoro strašidelně a nezvyklá výstroj a výzbroj působily

výjimečně výhrůžně.

„No,“ ozval se Cimmeřan, „skoro bych řekl, že stygijský král

- 183 -

jistě nebude cestovat jako nějaký žebrák. Co bys tak řekl stolnímu

náčiní z nejdražších kovů, posázenému drahokamy, sudům vzácných

vín a pytlům koření, hedvábnému oblečení a truhlicím plným peněz?

Jen do toho a posluž si!“

Sakumbe se spokojeně zasmál a oslovil svoje druhy. Všichni

zajásali, vážný zůstal jen šaman Gonga. Zasmušilý muž byl v plné

válečné zbroji, ale oproti ostatním si pomaloval zjizvené tělo

magickými obrazci, na krku měl náhrdelník z lidských zubů a

prstních kůstek a u pasu mu visela magická hůlka, chřestítko a váček

s magickými substancemi.

Falco popojel blíž k Daris. Ophiřan stačil nabrat síly, a i když

ještě trochu pokulhával, bolest ho přešla. Trval na tom, že mu to

vůbec nevadí, dokud bude sedět v sedle svého krásného stygijského

valacha. Na sobě měl ukořistěný kyrys, helmici s vysokým péřovým

hřebenem a k nim si přes ramena přehodil široký šarlatový plášť.

Kopí se mu v ruce třáslo jako třtinové stéblo ve větru.

Cimmeřan byl oblečen do lesklé zbroje, přilby ozdobené párem

křídel a kalhoty měl zastrčeny do vysokých bot okovaných ocelí.

Teď se obrátil k Ausarovi a zatvářil se stejně vážně jako taiský

náčelník. „Takže bouře začíná a nikdo nemůže říci, kudy vichřice

proletí. Doufám, že se znovu sejdeme už jako vítězové. A když ne,

pak ti děkuju za laskavost, náčelníku, a budu za tebe prosit Mitru.“

„A já ti děkuju za všechno, za celou Taiu,“ odpověděl Ausar.

„Ať se stane cokoliv, dokud na tváři tohoto světa zůstane jediný

Taiánec, nebudeš zapomenut.“

Objali se. Náčelník povede útok na zadní část stygijské kolony,

aby Stygijci nemohli přispět na pomoc svým druhům obchvatem po

křídle. Otec s dcerou si pevně potřásli rukama a Ausar se vydal ke

svým oddílům.

Conan nasedl. Zvlášť pro něj povstalci chytili nádherného

válečného koně, uhlově černého hřebce, který nedočkavě ržál a

vzpínal se. Barbar ho popleskal po vlahém krku. „No no,“ zabručel,

„jenom neměj strach, dneska si toho užiješ až až, to ti slibuju.“ Svaly

na stehnech se mu napjaly a pobídl koně kupředu.

Daris mu jela na své klisně po pravici a nad hlavou jí vlál

praporec. K úžasu všech, kdo neznali Sakumbeho, se černý náčelník,

- 184 -

pěší stejně jako jeho muži, držel navzdory svému mohutnému břichu

Conanovi bez viditelné námahy po levici. Jeho muži mu běželi těsně

v patách a předbíhali předvoj válečníků se sekerami, oštěpníků,

lučištníků, prakovníků i těch vyzbrojených meči. Před nimi jeli v

klínové formaci jízdní kopiníci. Nebudou pro zkušenou stygijskou

jízdu žádnými soupeři, ale všichni doufali, že Stygijce zdrží a

zaměstnají, dokud na bojiště nedorazí příslušné posily, a potom

pravděpodobně sesednou a budou bojovat svým tradičním způsobem.

Kamínky chřestily, šustila vysoká tráva a zaprášené keře,

postroje zvonily – zvuk nepřátel se přiblížil.

Conan si nepředstavoval, že se mu podaří vyrazit na nepřítele

tak nepředvídaně, jako by spadl z nebe. Pro každý případ si předem

několikrát projel cestu a teď po ní vedl své jezdce rychle a bezpečně.

Rychlost byla důležitá, protože kdyby se něco zvrtlo, mohli by je

stygijští lučištníci v úzkém údolí postřílet do posledního. Když vyjeli

táhlým úbočím nahoru a začali sjíždět po odvrácené straně pahorku,

Conan pobídl koně do cvalu.

Dolů! Během několika minut se armáda pod nimi změnila z

úzkého pruhu pochodujících mravenců v lidi, útočníci začali

rozeznávat podrobnosti, zbraně, obličeje jezdců, loukotě v kolech

bohatě zdobeného vozu, který musel patřit králi, i královskou

standartu. Zazněl hlas trubky, která ječela na poplach, a děsivé

zasvištění prvních střel.

„Kupředu!“ řval Cimmeřan. „Taia a svoboda!“ naklonil se v

sedle a ze závěsníku u sedla vytáhl Varanghiho sekeru. Zatočil s ní

nad hlavou a čepel se leskla a svištěla vzduchem. Ne každá taková

zbraň se hodila k použití z koňského hřbetu, ale tahle jako by mu

ožila v rukou, ostrá, rychlá, strašlivá.

Dno údolí už bylo na dosah. Znovu popohnal koně. Jezdci se

hnali za ním. Pěšáci zůstali přece jen trochu pozadu, ale na bojiště

dorazí vzápětí a jezdci se potřebovali co nejrychleji vyhnout střelám.

Jakmile začne boj zblízka, budou střelci téměř k ničemu.

Jeden z Taiánců se se šípem v krku zřítil ze sedla. Dopadl na

zem a kolem jeho těla se zvedl oblak prachu. Conan ho znal, pil s

ním pivo, vyměňoval si s ním obhroublé žerty v táboře a sedával u

večerních ohňů. Slyšel o jeho ženě, dětech i staré matce. Tak už to

- 185 -

ale bylo, že mezi těmi několika věcmi, které Crom mužům dával,

byla schopnost odvážně zemřít.

Na kamenité cestě dusot kopyt ještě zesílil. Conan stočil koně

stranou a jeho muži ho následovali. Na vzdálenost několika metrů

projížděli kolem záplavy koní, pancířů, helmic a spuštěných kopí

stygijské jízdy, která je převyšovala počtem deset ku jedné.

Jenže deset jezdců na jednoho najednou zaútočit nemůže.

Kromě toho kdyby Stygijci sjeli z cesty, ocitli by se okamžitě v

kamenitých polích na úpatí svahů a v bludišti trnitého křoví, balvanů

a děr všemožných hlodavců, ze kterých by se koně sotva dostali

zdraví. Conan zamával nad hlavou Sekerou. „Řadou kupředu,“

vykřikl a pobodl koně.

Stygijci mu vyjeli vstříc a dunění kopyt se změnilo v hřmění. Za

jezdci vlály praporce, pera i dlouhé pláště. Štíty se pozvedly a kopí

sklonila. Nepřítel byl už na dosah.

Přesně podle rozkazů se Daris stáhla za Conana a Falco vyplnil

vzniklou mezeru. Kopí měl jako zkušený jezdec položeno na krku

svého šedáka.

Se strašlivým hlukem se řady bojovníků srazily a boj začal.

Na Conanovu hruď v kroužkové zbroji zamířilo kopí, které ho

mělo srazit se sedla. Dřív než dopadlo, zasvištěla vzduchem Sekera a

přeťala násadu jako stéblo rákosu. Stygijec neměl nejmenší naději

vytáhnout od pasu meč. Sekera proletěla vodorovným obloukem a

jezdcova hlava spadla z ramen. Jako blesk napadla Cimmeřanovi

myšlenka, kdo byl ten muž, který měl tu čest padnout po pěti stech

letech jako první pod čepelí Varanghiho Sekery.

Falco zasáhl svého muže do krku, upustil kopí, vytáhl šavli,

pozvedl štít a srazil se s dalším vojákem stygijské armády. Conan

rozťal lebku nejbližšího koně a jeho jezdec zmizel pod dusajícími

kopyty. Falco odrazil bodající meč a odťal prsty, které svíraly jeho

držadlo. Teď už to nebyl útok, byla to směsice bojujících lidí

namačkaných na velmi malém prostoru. Kolem se ozývaly výkřiky,

zvonění zbraní, dunění štítů, ržání koní, nadávky a sténání raněných.

Z výšky sedla se Conan rozhlížel, jak pokračuje boj okolo.

Přesně jak očekával, stygijští jezdci velice rychle zatlačili nezkušené

taiské horaly, ale každý z domorodců, který se sesmekl ze sedla, byl

- 186 -

dvakrát tak nebezpečný než na koni a jejich zvířata se přitom vracela

zpátky za bojovou linii. V té chvíli už dobíhali po obou svazích k

bitevní vřavě černí i hnědí válečníci.

Nepřítel vyslal kupředu další oddíl královské armády – válečné

vozy, které měly na osách kol přivařeny obrovské, kosám podobné

čepele.

Vzduchem poletoval déšť šípů. Koně, vozatajové, dokonce i

jezdci v těžkých brněních padali buď s těžkými zraněními, nebo

dokonce mrtví. Zvláštní oddíl horalů vyzbrojený dýkami vtrhl mezi

ně, přeřezával koním šlachy, vyskakoval na válečné vozy, strhával z

nich jejich posádky a rychle je na zemi dobíjel. Celá taiská armáda

hubila nepřítele všemi prostředky, které měla k dispozici, a horalé

řádili jako šílení. Conan viděl, jak se některé praporce kývají a padají

k zemi, viděl, jak se stygijská kolona v celé své délce rozpadá jako

had s přelomenou páteří.

„Belit, Belit!“ vykřikl a znovu máchl Sekerou.

„Senufer!“ opakoval Falco jako ozvěnou.

Netrvalo dlouho a okolo obou mužů vzniklo malé volné

prostranství, kluzké krví, poseté mrtvými a sténajícími raněnými.

Stovka dalších Taiánců bojovala jako tygři na dohled praporce se

Sluncem, povzbuzována blýskající Sekerou. Pomalu si prosekali

cestu stygijskou jízdou. Sakumbe se provalil celým tím zmatkem a

obrovská válečná palice v jeho ruce kolem sebe šířila zkázu a smrt.

Perfektně ovládal zvláštní trik, při kterém udeřil těžkým kyjem

jezdce do kolena nebo koně do čenichu a pak, když jeho oběť

oslepila bolest, použil nůž, který svíral v levici.

Najednou Conan zjistil, že nemá soupeře. Rozhlédl se kolem.

Mezi těly padlých se hemžili Taiánci, vyli jako vzteklí vlci a zbraně

v jejich rukou kolem šířily krvavou sprchu. Několik z nich ošetřovalo

zraněné kamarády nebo se na okamžik zastavilo nad těmi, kteří

zemřeli v boji. Větší část však pronásledovala po úbočích kopců

prchající stygijské kopiníky, vrhala se na ně v celých skupinách, a

protože váleční koně byli vyčerpaní, nebyl problém pro svižné horaly

většinu jezdců dohonit a strhnout k zemi.

O kus dál byly na silnici opuštěné válečné vozy. Některé z nich

se bláznivě převracely za prchajícím spřežením. Ještě dál se stále

- 187 -

bojovalo, vládla tam bitevní vřava a zmatek, ve kterém se srazili

vzbouřenci s pěším vojskem.

Mezi bojujícími oddíly a válečnými vozy stál stygijský pluk,

kolem nějž se vršila nízká stěna mrtvých Taiánců. Obklopovali a

vlastními těly chránili zlatý vůz a nad hlavami jim vlála vlajka Hada.

Conan mávl rukou a přivolal k sobě Daris, Falca a neohroženého

Rumu, který velel zálohám. Ruma byl jeden z mála mužů klanu

Farazi, který unikl masakru. „Tohle musí být jejich elitní oddíly,“

řekl Cimmeřan a ukázal prstem. „Bude to jistě královská garda,

pravděpodobně posílená Shuatovými lidmi, která má zkušenosti z

bojů v taiských horách. Ti se překvapit nedají.“ Otřásl se. „Je jasné,

že jsme tuhle bitvu vyhráli, ale myslím, že to bylo tím, že nepřítel s

sebou neměl dost jízdy ani válečných vozů. Nepředpokládal patrně,

že je tady bude potřebovat. Jeho pěšáci jsou v těžké tísni, to ano, ale

pokud udrží ve svých řadách pořádek, mohou poměrně spořádaně

ustoupit, znovu se sešikovat a potom to s našimi nepravidelnými

oddíly může velice špatně dopadnout.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Ruma.

Conan se rozhlédl po horalech rozběhlých v celém okolí. Z

hrudi se mu vydral dunivý smích. „Co bychom dělali, zaútočíme,“

řekl. „Dobudeme támhletu pevnost obklopenou štíty, rozeženeme

vojáky, které nepobijeme, nabodneme Mentupherovu hlavu na kůl a

poneseme ji v čele naší armády. Jestli to nezlomí ducha jeho vojska,

pak nevím o válce vůbec nic!“

Falco spokojeně vykřikl, vyhodil šavli vysoko do vzduchu,

zachytil ji a zatočil s ní nad hlavou.

Daris vypadala ustaraně. „Když se nám to nepodaří,“ podívala

se na barbara, „obávám se – znám naše lidi – že by se mezi nimi

mohlo rozšířit, že tvá Sekera není pravá, a dají se na útěk.“ Rumova

tvář potemněla zlostí. „Ale vždyť to je pravá Sekera a Conan je jejím

Nositelem!“

Cimmeřan potěžkal svou zbraň. „Sám už jsem přestal

pochybovat,“ prohlásil potichu. „Takže musíme shromáždit naše

muže.“

Svolání horalů vyžadovalo nějaký čas, výkřiky, troubení na

rohy. Královský oddíl je zatím klidně pozoroval, meče, oštěpy a luky

- 188 -

v rukou a jejich řady se ani nepohnuly. Divoký boj kdesi za jejich

zády pokračoval. Padali Stygijci i Taiánci, jednotliví válečníci

přebíhali od skupiny ke skupině a snažili se pomoci tam, kde to bylo

nejvíc třeba. Conan vyjel na nejbližší vrcholek, aby se rozhlédl, jak

vypadá celková situace. Ano, pomyslel si, jestliže nepřemůžeme

krále, nepřítel se v nejbližší době znovu zformuje a den může

dopadnout pro taiské povstalce velmi špatně.

Dobrá, takže to se nesmí stát. Vrátil se dolů k připraveným

oddílům. Necítil ani únavu, ani bolest, přestože v boji utrpěl několik

drobnějších zranění. Hořel touhou po boji, jeho jediným přáním bylo

pobít všechny ty, kdo stojí mezi ním a Belit.

On, Daris a Falco byli poslední z celé jejich skupiny, kteří byli

ještě v sedlech. Cimmeřan předpokládal, že mu převaha výšky

poskytne možnost zasáhnout Sekerou účinněji shora, a i kdyby

nakonec skončil jako pěší, se Sekerou v ruce se nemá čeho bát.

Taiánci byli připraveni. Nebyl to pravidelný oddíl, ale smečka

divokých, ke všemu odhodlaných horalů, kteří byli o to strašnější, že

jim v očích hořel plamen pomsty. Daris pyšně pozvedla do výše

praporec se symbolem zlatého Slunce. Conan vyjel do čela, Sekeru

pozvedl jako pochodeň, pobodl koně a vyrazil kupředu. Kopyta

zazvonila na kamení. Klus se změnil ve cval. Stygijci spustili píky a

nasadili šípy na tětivy luků.

Conanem proletěla strašlivá bolest.

Měl pocit, že se do něj zaráží tisíce ohnivých jehel a bodají ho

do kůže, svalů i vnitřností. Hořel za živa. Vnitřnosti se mu stahovaly

ve strašlivých vlnách bolesti. Ztratil vládu nad svaly, které se

smršťovaly proti jeho vůli a snažily se rozlámat mu kosti v těle. Před

očima se mu objevila černá mlha, v uších mu dunělo a k nosu se mu

donesl strašlivý pach hnijících mrtvých. Srdce mu bušilo v hrudníku

jako poplašený pták v kleci a poprvé v životě ucítil strach z vlastní

smrti.

Sekera mu vypadla z rukou a zazvonila na zemi. O vteřinu

později ze sedla vyletěl i Conan a bezmocně zůstal ležet pod nohama

svých mužů. Jeho oddíly zachvátil strach jako noční vítr. Všichni

strnuli na místě.

Daris se svezla s koně a upustila sluneční praporec, který upadl

- 189 -

do prachu. Zděšeně si klekla vedle Conana na zem, snažila se ho

pozvednout a on ji proti své vůli několikrát uhodil. „Conane, Conane,

co se stalo?“ chvěl se jí hlas. „Při Mitrovi, promluv! Vždyť to jsem

já, tvoje Daris, která na tebe mluví, Daris, která tě miluje –“

Slyšel ji jako z veliké dálky. V hrůze a bolesti, které se teď staly

jeho vesmírem, nebyl schopen odpovědět jí ani jediné slovo.

Oddíly Taiánců se zavlnily. Zbraně poklesly, někteří z mužů se

začali třást, ústa se jim v úžasu otvírala. Ruma zatřásl nad hlavou

oštěpem a vykřikl: „Nehýbejte se z místa! Zabiju prvního, kdo se dá

na útěk!“

Falco, který stále ještě seděl na svém šedáku, pozvedl nad hlavu

šavli a jeho suchý hlas zaskřípěl: „Nebo ho za tebe zabiju já, Rumo.“

Darisiny slzy padaly na barbarovu tvář zrůzněnou bolestí. „Vrať

se,“ prosila. „Volám tě zpátky – ve jménu Belit. Vrať se k Belit.“

I uprostřed svého pekla to jméno zaslechl. Něco se v něm

probudilo. Najednou si vzpomínal, rozuměl a mohl promluvit. Slova

se mu drala ze rtů pomalu, s přestávkami, jedno po druhém, ve

strašlivém úsilí sdělit to nejdůležitější: „Já… hlupák…, potkal

jsem… Nehekbu… v Pteionu…, umyla mne… a odnesla… ručník…,

má krev…,můj pot…, mé vlasy… a –“ na víc už mu síly nestačily,

prohnul se jako luk a mezi sevřenými zuby se mu dral se sykotem

dech.

Jeden z Taiánců vykřikl a rozběhl se pryč. Ruma jediným

plynulým pohybem pozvedl a vrhl svůj oštěp a muž s násadou mezi

lopatkami padl k zemi. Falco, tvář zsinalou, se k němu rozjel, aby mu

zasadil ránu z milosti. Příslušníci mužova klanu tiše zamručeli, ale

zůstali na místech. Oddíl královských gardistů je pozoroval se

spokojeným výrazem.

Pak se nad helmami královských vojáků, nad praporcem s

hadem, objevil zářící předmět. Byl to lesklý vůz bez kol a bez oje, ve

kterém stála ženská postava. V mírném větru za ní povlával

poloprůsvitný volný oděv a dlouhé, jako havraní křídlo černé vlasy.

Na krku se jí blýsklo malé zrcadlo. V rukou držela drobnou

voskovou figurku, kterou mučila tím, že jí kroutila rukama nohama,

bodala malou dýkou, pálila pochodní upevněnou na okraji vozu a

přitom se smála. Vůz se vznesl vysoko nad hlavy vojáků, potom

- 190 -

přeletěl kupředu a snesl se k zemi.

Na celé okolní bojiště se sneslo ticho. Taiánci v předních

řadách ustoupili. Ještě chvilku a obrátí se na panický útěk.

„Senufer!“ vykřikl Falco.

Conan ji zahlédl tmou, která jej obklopovala. Připadala mu jako

sama Derketa, vedoucí zástup neskutečných žen na útěku podsvětím.

„Nehekba,“ vydralo se mu z hrdla.

Daris si uvědomila, že vedle ní přiklekl k Cimmeřanovi ještě

někdo. Byl to Sakumbe. „Já něco rozumíš,“ oznámil jí svou lámanou

stygijštinou. Na čele i ramenou mu strachy vyrazil pot, ale hlas měl

pevný. „Vím co. Ona děláš na něj magie. Jeho krev, on v ta panák.

Ona mučíš. Brzo zabiješ.“

Daris se zoufale přikrčila. „Pak to byl určitě její plán, vylákat

nás sem,“ odpověděla prázdným hlasem, „aby nás tady zničili

všechny a jednou provždy – oh, Conane!“ Pokusila se Cimmeřana

políbit, ale trhal sebou příliš divoce.

„Senufer, drahá Senufer,“ volal Falco jako náměsíčný.

Obrátil svého šedáka a pobodl ho ostruhami. Jel přes mrtvé,

míjel trosky vozů a mířil k místu, kde se vznášela Nehekba v

létajícím voze. Conanovy bolesti se poněkud zmírnily a oči se mu

zaostřily. To všechno čarodějka jistě pečlivě naplánovala, chtěla, aby

to viděl, aby byl svědkem té poslední zrady.

Pokynem zastavila stygijské lučištníky, když se jim Falco dostal

na dostřel. S radostným úsměvem spustila vůz těsně nad cestu. V

levé ruce svírala Conanovu loutku, pravou napřáhla k přijíždějícímu

Falcovi v gestu uvítání. Až se políbí, naplní se kalich taiské trpkosti

až po okraj. Varanghiho sekeru odnese některý ze stygijských vojáků

a položí ji na Setův oltář.

„Vítej, Falco!“ pronesla zpěvným hlasem.

Jezdec dojel až k ní a přitáhl koni otěže. Na vteřinku se zahleděl

do těch nádherných očí.

Naprosto nečekaně zableskla vzduchem zakřivená čepel. Zbýval

jí jen kratičký okamžik, v němž se jí oči svezly na kus ocele, který jí

trčel z hrudi, a pak strašlivě vykřikla. Z prsou jí vytryskla krev,

neuvěřitelně jasná v poledním slunci, ale bylo jí málo. Jako by si

bohové nepřáli zničit její krásu, ale spokojili se s tím, že bylo

- 191 -

probodnuto její srdce. Klesla na dno vozu a byla najednou

neuvěřitelně drobná. Vůz padl se zaduněním na zem.

Falco nechal čepel tam, kde byla. Opatrně zvedl figurku,

představující Conana, a patami pobídl koně. Rozjel se nazpět.

„Tady,“ řekl a podal figurku Daris. Pak pomalu popojel stranou a

sesedl.

Sakumbe něco zaječel a z černého zástupu vyběhl šaman Gonga.

Ostatní, Taiánci i Subové, stáli zkamenělí úžasem. Bylo vidět, že v

řadách královských gardistů zavládl neklid.

Nesmírně opatrně předala Daris sošku Gongovi a vrátila se

zpátky k Cimmeřanovi. Obr ležel tiše a namáhavě dýchal. Šaman si

přidřepl vedle. Zpěvavým hlasem vykřikoval různá slova, vyhazoval

do vzduchu špetky různých prášků ze svého váčku, chřestil

chřestítkem a mával vyřezávanou magickou holí. Po několika

minutách se najednou jeho zachmuřená tvář naprosto nečekaně

rozzářila úsměvem. Jeho kmenoví druzi, kteří seděli na zemi, v tom

okamžiku vstali, zamávali zbraněmi a hromovým sborem vykřikli:

„Wakonga mutusi!“

Conanův pohled se vyjasnil. Potom se posadil. „Jsem v

pořádku,“ užasl jako člověk, kterého náhle opustila horečka.

„Ta čarodějka je mrtvá,“ vzlykala Daris. „Jsi volný.“

Mezitím Gonga vytáhl nůž, slabě se řízl do zápěstí a za zpěvu

podivné melodie pokropil sošku několika kapkami krve. Conan vstal.

Měl pocit, jako by celou noc spal posilujícím spánkem a ráno se

napil z čistého horského pramene.

Gonga promluvil na Sakumbeho, ten se obrátil ke Conanovi a

vysvětloval mu v jazyce pobřeží: „Dal ti svou vlastní sílu, aby co

nejrychleji zahladil škody, které na tobě napáchala. Teď odnese tu

zlou věc pryč, zbaví ji kouzla a zničí.“

V Cimmeřanově hrudi znovu zaduněl spokojený smích. „Tak je

to v pořádku. I my máme před sebou něco, co musíme zničit!“

jednou rukou k sobě přitiskl Daris a druhou Sakumbeho. „Mí věrní

přátelé, nikdy v životě vám nebudu moci dost poděkovat!“

Pozvedl Sekeru a vyšvihl se do sedla. „Kupředu!“ vykřikl. „V

Jehananově jméně!“ Z hrdel jeho mužů se vydral nadšený řev. Bez

ohledu na spršku šípů se vrhli pod jeho vedením kupředu. Podél celé

- 192 -

cesty se bleskově šířila zpráva, že v čele vojska se znovu pozvedla

Sekera i Sluneční praporec. Taiánci vykročili kupředu, aby posekali

lidské pole, které jim stálo v cestě.

Možná by bylo dobře říci, že Conan zabil krále Mentupheru,

nebo že Ruma porazil generála Shuata, ale tak to nebylo. Oba

proslulí Stygijci zmizeli v děsivém víru boje a jen bozi vědí, kterému

z Taiánců padli za oběť. Conan bil nalevo i napravo, a když se potom

skutečně objevila v čele jeho oddílů hlava mrtvého krále Mentuphery

a Stygijci se dali na útěk, byl spokojený.

Jediným slovem nevyčetl Falcovi, že po celou dobu boje seděl u

cesty a plakal.

20. Pomsta za Belit

Okřídlenou loď našli tam, kde ji ukryli, a teď ležela na vodě u

Seyanu a čekala. Na její palubě stálo šest lidí. Přestože bylo ve městě

mnoho lidí, ani jeden z nich se k lodi nepřiblížil. Všichni věděli, že

šest přátel chce být samo, aby se mohli v klidu rozloučit.

Slunce ještě nevyšlo nad východní pahorky, ale nebe v těch

místech už bylo zlatorůžové a všude jinde modré bez mráčku. Nad

hladinou Styxu se převalovaly kotouče řídké mlhy, které halily

temnou řeku do bílého závoje. Z purpurových hor se se smíchem

hnala řeka Helu a vrhala se do náručí své mnohem větší sestry.

Conan necítil chlad, přestože měl na sobě jen tenkou tuniku. U

boku mu visel meč a dýka. S vážným výrazem uchopil Varanghiho

sekeru oběma rukama a podával ji Ausarovi. „Patří vám,“ prohlásil.

„Kéž už nikdy Taiu neopustí!“

„Pokud to nebude Mitrova vůle, nebudeme ji teď dlouho

potřebovat,“ odpověděl mu náčelník.

Jeho víra spočívala na pevných základech. Než by se pustila do

beznadějného boje, stygijská posádka se vzdala a složila zbraně. V

této době už putovali odzbrojení vojáci s doprovodem Taiánců k

hranicím. Tlustý guvernér Wenamon táhl s nimi. Vykoupil svůj život

veškerým bohatstvím, které za roky vlády vymačkal z celé provincie.

Po porážce u Rashtu nebudou královská vojska delší dobu schopna

vytáhnout do boje ve větším počtu. Kromě toho bylo známo, že nový

- 193 -

král Ctesphon postrádá rozpínavé ambice svého otce.

„Vy nebo možná vaši potomci budou muset bojovat znovu,“

varoval Conan. „Luxur vaši samostatnost nikdy neuzná.“

Ausar vzal Sekeru. „Máš pravdu,“ souhlasil, „ale to bude něco

jiného, protože budeme bojovat jako svobodný národ. Můžeme najít

spojence v Keshanu, Puntu a dalších okolních zemích, které mají

stejně jako my důvod nenávidět Stygii.“

Parasan, nejvyšší kněz, už tak spokojený nebyl. „Bohužel se

obávám, že jsme přerušili naše poslední spojení s civilizací,“ zavrtěl

hlavou. „Postupně se změníme ve smečku divochů, rozdělených do

klanů.“

Conan pokrčil rameny. „A co?“ odpověděl. „Bez urážky, pane,

nestojí svoboda za jakoukoliv oběť? A upřímně, když o tom

přemýšlím, nemyslím si o civilizaci právě to nejlepší.“

„Možná že na tom něco je,“ zamumlal starý kněz. „Doufám, že

si alespoň uchováme světlo a přízeň Mitrovu. Kéž tě provází jeho

požehnání, synu, za to, co jsi udělal pro něj i pro nás. Přeji ti, aby tvá

cesta zpět byla bezpečná a návrat radostný.“

Sakumbe stačil rozhovor z větší části sledovat. Možná že

posledním slovům rozuměl trochu jinak, než jak byla myšlena,

protože se vesele zašklebil, plácl Conana po rameni a prohlásil v

mořském jazyce: „Taky že ano! Až se dostaneme na Černé pobřeží,

přikážu, aby připravili devítidenní oslavy na tvou počest, Amro!“

Tahle přezdívka, kterou Sakumbe a jeho muži nazývali Conana,

znamenala v jazyce Subů „lev“.

„Už se na to těším,“ přikyvoval hlavou seveřan. „Budeme vás

teď s Belit navštěvovat častěji.“ Potom dodal střízlivějším tónem:

„Toužím po ní, ale přesto je smutné, když se s vámi musím rozloučit,

pravděpodobně navždy. Daris –“

„Ano?“ Stála s Falcem a vyprávěli si. Teď obrátila tvář k

Cimmeřanovi.

„Budeš mi chybět víc, než ti umím říct,“ prohlásil neohrabaně.

„Vždycky na tebe budu vzpomínat a budu ti přát jen to nejlepší.“

„Já tobě také.“ Přistoupila k němu a uchopila ho za obě ruce.

Upřela na něj pevný pohled a usmála se. Soukromě se rozloučili

včera večer, dnes se musí chovat jako princezna Daris, dcera

- 194 -

Ausarova.

„Kdybychom tak mohli své životy spojit,“ pokračovala. „Není

to možné, já vím,“ dodávala. „Máš družku, které jsi slíbil věrnost. A

já – já se vdám za nějakého muže, který bude silný a hodný, a dám

mu zdravé děti. Jistě bude považovat za čest, když bude moci

prvního syna pojmenovat Conan. A naše první dcera –“ teď už

nemohla zadržet slzy, „- můžeme ji pojmenovat Belit?“

Objali se.

Pak už řeč vázla až do chvíle, kdy Daris, Ausar, Sakumbe i

Parasan sešli na břeh. Plavidlo tiše vyplulo na hladinu řeky a

zanedlouho zmizelo v mlze.

Safírové moře se čeřilo ve svěžím větru, ale Tygřice vyplouvala

od bílých útesů ostrova Akhbet poháněná vesly. Bylo to proto, aby

mohla snadněji manévrovat. Její velitelka se chtěla podívat na loď,

která se objevila na obzoru.

A že to byla zvláštní loď: kovový trup, podivná příď ve tvaru

dračí hlavy a velká křídla, složená na bocích. Plachta na přídi byla

provizorní, ale jestliže to plavidlo nemělo stěžeň a nepoháněly je

původně plachty, kde mělo vesla nebo jiný zdroj pohonu? Navzdory

tomu, že loď byla dlouhá skoro dvacet metrů, zdálo se, že posádku

tvoří jen dva muži. Nezdálo se, že by jim přibližující se galéra

naháněla strach. Spíš to vypadalo, že ten větší z obou mužů, který

stál u provizorního kormidla na zádi, řídil plavidlo tak, aby se obě

lodi co nejdříve setkaly.

Byl to obrovský muž, s hřívou černých vlasů rovně zastřižených

nad čelem, se světlou pletí a pohyby šelmy – Belit měla náhle pocit,

že se jí srdce vyrve z hrudi a poletí mu vstříc. „Conane!“ vykřikla.

„Conane, Conane! Ó Ishtaro, má láska se vrátila!“

Potom se ovládla a přikázala jásajícím mužům, aby zvedli vesla

na pravoboku, aby k sobě obě lodi mohly přirazit. Cimmeřan hodil

na palubu poutací lano, vyskočil, zachytil se zábradlí a vytáhl se na

palubu. Belit se mu vrhla do náručí jako bouře.

Pustil ji až po dlouhé chvíli a oba se na sebe dívali v tichém

vytržení. Teprve potom měl Conan čas rozhlédnout se po palubě a

Belit obrátila pohled na jeho společníka. Cítil, jak ztuhla. Teprve po

- 195 -

krátké chvilce se zmohla na otázku: „Takže Jehanan s tebou není?“

„Ne,“ odpověděl Conan mnohem jemnějším tónem, než u něj

bylo zvykem. „Je tam…, kde jsou všichni, kdo zemřeli hrdinskou

smrtí.“

Belit zavřela oči, a když je znovu otevřela, zeptala se: „Můžeš

mi o něm vyprávět? Musí mi to stačit.“ Odmlčela se. „Ne, to není

pravda. Ty ses mi vrátil, a to je víc než dost. Jsem šťastná.“

„Ten příběh je krutý. Možná by bylo dobře nechat jej na

později,“ navrhoval Conan. „Zatím bych ti rád představil svého

odvážného druha – to je Falco z Kirjanu v Ophiru.“

Belit podala mladíkovi ruku. „Vítej na mé palubě,“ řekla.

„Jestliže máš svůj podíl na tom, že se vládce mého srdce vrátil, pak ti

dlužím víc, než kolik obnáší celý můj majetek.“

Falco zčervenal. „Říkal jsi, že je krásná, ale neřekl jsi, jak

krásná je doopravdy,“ obrátil se ke Conanovi. „Zapomněl jsi dodat,

že je vznešená. Kéž by má láska byla alespoň z poloviny jako ona!“

Cimmeřan se usmál. Falco byl zdravý a bystrý mladík, který se

brzo vyrovnal se smutkem po mrtvé čarodějce.

Pak mu úsměv z tváře zmizel. Teď bylo na řadě to vyprávění,

které přinese Belit hluboký smutek.

Úplněk stříbřil mořskou hladinu a skaliska ostrova, u něhož

ležela Tygřice na kotvách. Na lodi všichni spali po divoké oslavě, jen

Conan s Belit stáli bok po boku na přídi.

Už neplakala. Sevřela zábradlí, zahleděla se přes moře a

prohlásila hlasem, který zazněl, jako když vytahuje ocelovou čepel

ze sametové pochvy. „Přeju ti lehké odpočinutí, můj bratře. Budeš

pomstěn. Síně Derketina paláce se naplní těmi, které pošlu, aby tě

uctívali.“

„Nezdá se ti, že ztráta celé provincie, armády, krále a dvou

největších stygijských mágů je darem, který dostatečně potěší

Jehananova ducha?“ zadíval se na ni užasle Conan.

Belit přikývla. „Samozřejmě. Jehanan byl vždycky člověk

jemného ducha. Ale já jsem jiná, ve mně hoří plamen věčné

nenávisti.“

Barbar si povzdechl. „Myslel jsem si, že to budeš cítit takhle.

- 196 -

Dobrá, dokud nám to bohové dovolí, budeme plenit stygijské

pobřeží, přepadat lodě i města a postaráme se o to, aby si nás stygijští

vládcové pamatovali ještě dlouho po naší smrti a třásli se hrůzou,

kdykoliv zaslechnou naše jména.“ Odmlčel se. „Možná ale, že se ti to

bude zdát pomalé. Nechtěla bys jim raději zasadit těžký zdrcující

úder, ve kterém by se najednou utopila tvá bolest a naplnila pomsta?“

„Ano, ano, jak bych si to přála!“ zašeptala a obrátila k němu

tázavý pohled.

„Mám takovýhle plán,“ začal. „Stygijci odvolali blokádu hned

po tom, kdy se dozvěděli, že jsme uprchli proti proudu Styxu. Na

zpáteční cestě jsme s Falcem propluli kolem Khemi v noci. Řekl mi,

že přístavní hlídková plavidla většinou nekontrolují lodě, které míří

na moře, ale já si myslel, že bude lepší, když nikdo neuvidí loď, na

které jsme se plavili. V každém případě jsme si však mohli

prohlédnout flotilu, která stála v přístavu na kotvách. Nevypadá to,

že by ty lodi někdo příliš hlídal. Posádky byly převážně v ubikacích

na pevnině, někteří jistě dokonce doma na dovolených. Taky si

myslím, že po tom, co se stalo u Rashtu, bude ve Stygii vládnout

docela slušný zmatek a Stygijci, přes sílu svého loďstva, nejsou

pravým námořním národem. Jenže v případě války bude flotila

rozhodující silou. Kdyby přišli o loďstvo, přišli by o poslední

možnost prosadit úspěšně svou rozpínavou zahraniční politiku – jako

například invazi do Ophiru.“

Belit mu sevřela paži. Nehty mu zaryla do masa tak silně, že pod

nimi vytryskla krev, ale ani jeden z nich si toho nevšiml. „U všech

bohů války a smrti! S naší jedinou galérou? Je to možné?“

„Mám plán. Je jednoduchý a přímý, ale já nikdy nebyl

výjimečně lstivý. Promluvíme si o něm zítra ráno, až budeš

klidnější.“ Navzdory smutku, který viděl v jejích očích, se na povrch

prodral záblesk jeho drsného humoru. „Můžeme začít tím, že

potopíme Okřídlenou loď. Svým způsobem je to škoda, ale nám už

není k užitku a bude lepší neriskovat, že se dostane zpět do

nesprávných rukou. Co kdybys to udělala sama?“

V khemské zátoce od nepaměti křižovala stygijská hlídková loď.

Bylo to lehké plavidlo, ale ať s vesly, nebo latinskou plachtou

- 197 -

neobyčejně rychlé. Posádka sice měla osobní zbraně, ale jinak byla

loď neozbrojená. Nebyla určena k boji proti nepříteli nebo pirátům.

Kdo by se odvážil zaútočit na černé město? V případě skutečného

nebezpečí měla posádka lodě varovat trubkou válečné loďstvo, ale

něco takového se zatím nikdy nestalo. Strážní loď kontrolovala vodní

dopravu, dohlížela, aby u pobřeží nepřistávali pašeráci nebo lodi bez

úředního povolení.

Jednoho dne, nedlouho po západu slunce se loď otočila k

otevřenému moři, aby zkontrolovala plavidlo, které se odtamtud

blížilo. Byl to dost velký člun, který velké námořní lodě vozily na

palubě jako záchranné a menší je většinou vlekly na laně za sebou.

Svěží vítr nadouval obdélníkovou plachtu a člun dovedně proplouval

mezi vrcholky vln a úspěšně bojoval s odlivem a nepříznivými

proudy. Do východu měsíce zbývalo ještě několik hodin.

„Loď, ahoj!“ zvolal stygijský pozorovatel. „Zastavte,

vystoupíme na palubu!“

„Rozumím, pane,“ dunivý hlas odpověděl stejným jazykem se

slabým přízvukem. Ráhno s plachtou kleslo do člunu a ten se skoro

zastavil.

Když se hlídková loď přiblížila, všimli si Stygijci, že posádku

člunu tvoří zhruba půl tuctu mužů. Všichni byli černí, s výjimkou

obrovského chlapíka u kormidla. I když byl zahalen do velkého

pláště s kápí, vypadal jako běloch. „Odpusťte, pane,“ zvolal. „Jsme

ubozí námořníci. Naše loď najela na útesy. Potopila se tak rychle, že

do člunu se nás dostalo jen pár. Prosím vás ve jménu milosrdenství,

dejte nám vodu, něco k jídlu a dopravte nás k pobřeží!“

„Uvědomte si, že vás předtím musíme vyslechnout,“ oznamoval

jim kapitán hlásnou trubkou. „Odkud jste?“

„Naše loď byla argoská obchodní loď a její majitelé, kteří chtěli

co nejvíc ušetřit, najali posádku v těch nejhorších putykách. Tohle

jsou Kushité. Já sám jsem z Vanaheimu.“

O té severské zemi zaslechl kapitán jen velmi kusé zprávy, ale

věděl, že barbaři se v cestách za dobrodružstvím nebo bohatstvím

často vydávají daleko a jako skoro každý civilizovaný člověk

takovými tuláky pohrdal. Jak bylo vidět, tenhle měl své za sebou a

jeho společníci na tom byli ještě hůř. Kvílivými hlasy prosili o vodu.

- 198 -

Kapitán se obrátil k posádce: „Přiražte a mrskněte sebou!“ Když se

obě lodi dotkly, naklonil se přes zábradlí. „Tak vylezte nahoru, vy

tam, ať se na vás pořádně podívám!“

„Ano, pane, jistě, pane,“ velký muž v plášti se vyšplhal na

palubu a nejistým krokem přešel zvýšenou lávku mezi veslaři. Došel

až ke kapitánovi, který stál s trubačem pod velkou lucernou na zádi.

Černí námořníci se mu potáceli v patách. „Vodu, prosím, vodu!“

„Musíte ještě chvíli počkat, dokud nezodpovíte mé otázky,“

rozhodl nesmlouvavě kapitán. Tady se naskýtá možnost dozvědět se

alespoň něco o tom, co se děje za hranicemi. Ve Stygii stále ještě

vládl zmatek, nový král Ctesphon se nestačil docela zorientovat a

lidé z vedení státu byli ochotni za dobré informace platit zlatem.

Kromě toho se kapitán těšil pohledem na to, jak se před ním ty černé

opice plazí.

„Díky, díky, pane,“ drmolil velký chlapík, když se blížil ke

kapitánovi. „Kéž se vám bohové odmění podle zásluhy.“

Najednou zpod jeho širokého pláště vyletěl meč. Trubač padl k

zemi s rozpolcenou lebkou, a to bylo poslední, co kapitán v životě

zahlédl. Černoši vytáhli zbraně. Zpod starých plachet na dně člunu se

vyrojili další.

Boj byl tichý a krátký. Piráti měli na své straně všechny výhody

– překvapení, zkušenosti i bezohlednost. „Výborně,“ prohlásil

Conan. „Hoďte mrtvé přes palubu, ošetřete naše raněné a vyplujte

nazpět, N‘Goro.“

Belitin první důstojník, který uměl částečně stygijsky, vydal

příslušné rozkazy. Netrvalo dlouho a člun zvedl plachtu a vracel se

na moře. Každý, kdo by celou scénu pozoroval, by si pomyslel jen

to, že je to další loď, které byl odepřen vstup do přístavu. Conan s

několika málo muži zůstal na palubě hlídkové lodi a ta dál křižovala

zátokou, jako vždycky.

Za nějakou dobu od moře připlula štíhlá galéra, na jejíž přídi se

blýskala velká tygří hlava. Hlídková loď se k ní přiblížila a obě lodi

chvíli ležely bok po boku. Přítomnost galéry bezpochyby upoutala

pozornost přístavních hlídek i hlídek válečného námořnictva. Bylo

jen přirozené, že strážní loď prověřuje její totožnost. Zřejmě muselo

být všechno v pořádku, protože za nějakou chvíli obě lodi, hlídková

- 199 -

jako doprovod, vypluly směrem ke královskému přístavu. Možná že

na palubě galéry byl nějaký cizí vyslanec, který přijel, aby své zemi

zajistil náklonnost mocné Stygie, nebo snad – při těch myšlenkách se

většina pozorovatelů otřásla – přiváží některého ze strašlivých mágů,

který se vrací do vlasti z tajné cesty?

Conan v té chvíli už znovu stál na palubě Tygřice, Belit po

boku, a vyhlížel přes příď. Na temné hladině se odrážely hvězdy.

Jejich světlo bylo pro oči zvyklé na temno cimmerských pralesů, šero

kushské džungle a dalekých moří, dostačující. Do zátoky za

přístavem se vléval Styx, který se prodíral mezi úrodnými poli a táhl

se až nahoru, do země, kde žije Daris a sní své sny. Před nimi se jako

černá spící obluda tyčilo město, v jehož zdech byl uvězněn. V

temnotě jen tu a tam zazářilo osamocené okno. O kousek dál se ve

stínu Velké pyramidy bělaly pískovcové lomy, ve kterých pracoval

Jehanan do té doby, než mu muž jeho sestry nevrátil alespoň na

krátko vytouženou svobodu, kterou si nakonec Jehanan pojistil

navěky. Conan měl tíživou předtuchu, že to všechno bylo jen jakousi

předehrou k dlouhému boji, který celý život povede s temnými silami

a pradávnými hrůzami. Jméno první z nich je tyranie.

Přinutil se soustředit zpět na úkol, který měli před sebou.

Stygijské galéry byly zakotveny přídí ke kamennému nábřeží, ze

kterého mezi ně vybíhala uzoučká kamenná mola. Stěžně lodí se

ostře črtaly proti hvězdnatému nebi, ale trupy byly ukryty v temnotě.

Jedna dvě slabé lucerny na každé palubě nemohly ani v nejmenším

rozptýlit hlubokou temnotu. Nízké domy kus za nábřežím patrně

sloužily jako ubikace námořníků, ale ti se nevzbudí a nezapojí do

boje zdaleka tak rychle, jak by to dokázali barbaři.

„Tak, jsme připraveni,“ řekl a napnul na svůj dlouhý luk tětivu.

V úkrytu lodních boků otevřeli muži hliněné nádoby se žhavým

uhlím, které se podobaly malým peklům. Strážní loď se znovu

připojila k Tygřici, její posádka přeskákala na palubu vlastní lodi a

strážní plavidlo ponechala jeho osudu. Tiše zašplouchala vesla,

zacinkal kov a zasykly šeptané povely.

Pod přední palubou zapálil Falco první šíp omotaný plátnem

napuštěným v oleji. Když podával střelu nahoru, plameny vyskočily

a vykrojily ze tmy jeho napjatý obličej. „Tady máš, Conane,“ řekl.

- 200 -

„První výstřel je tvůj.“

„Ne,“ odpověděl Cimmeřan. „Ten patří Belit.“

Královna Černého pobřeží uchopila šíp a nasadila jej na tětivu

luku. Napjala luk, zamířila a vzduchem proletěl první ohnivý posel

zkázy. Pak vystřelil Conan, po něm Falco, ozval se divoký pokřik a z

lodi se vznesl celý mrak ohnivých šípů.

Sluncem vysušené dřevo, dehtem napuštěná lana a plachty, to

všechno vzplálo snadno a rychle. V místech, kam dopadly šípy, se

vždy objevil malý namodralý plamínek, zapraskal a povyskočil jako

mladý kohoutek, natáhl drápky, začal se krmit, rychle růst a měnil se

v mocného rudého kohouta, který hltal cokoliv, co se mu ocitlo na

dosah. Plameny začaly přeskakovat od lodi k lodi a zanedlouho byly

vody Styxu osvětleny jasněji než za dne a požár řval jako dravý pták,

který se vrhá na svou kořist. Tygřice projela podél celého

královského přístavu a z její paluby neúnavně vyletovaly ohnivé

šípy. Vítr roznášel jiskry, ty zapadaly do míst, kam šípy nedoletěly, a

oheň se šířil jako potopa.

Stygijci vybíhali z ubikací a zpočátku se pokoušeli hasit, ale

netrvalo dlouho a museli se svých marných pokusů vzdát. S vypětím

všech sil se jim podařilo zachránit část rybářských a obchodních lodí

z vedlejšího oddělení přístavu. Ani jedna z nich se ovšem neodvážila

zaútočit na černou galéru, která proplouvala po rudé hladině.

Když Tygřice dokončila svůj úkol, zamířila na moře. Khemská

zátoka za její zádí připomínala rozbouřené plamenné moře. Když

galéra narazila na větší vlny, posádka zatáhla vesla, vztyčila plachtu

a stočila loď k severu.

Conan sestoupil z přídě na nižší palubu ve středu lodi. „Tak,

mládenče,“ zaduněl jeho bas, „teď tě odvezeme do Danmarcahu a

tam tě vysadíme s dostatečnou zásobou zlata v kapse, aby ses dostal

domů v klidu a pohodlí.“

Mladík na něj upíral pohled plný obdivu. „Až… až se dostanu

ke dvoru a povyprávím tam svůj příběh, ophirští králové vám nikdy

neodepřou pomoc.“

„Díky,“ přikývl Conan. „Jednoho dne by se to mohlo hodit,

stejně jako přátelství Taiánců. Co když budu muset někdy cestovat

sám napříč Stygií? Kdo ví, co nám budoucnost chystá? Život či smrt,

- 201 -

bohatství, chudobu, bolest nebo štěstí, to je ve hvězdách.“ Pokrčil

obrovskými rameny. „Všechno, co jsem udělal v době, kdy jsme

spolu cestovali, jsem udělal ve službách své paní.“

Z paluby nad nimi k nim dolehl veselý Belitin smích.

- 202 -