ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

C:\Users\Plazma\Desktop\A\Anderson_Poul-Hvezdni_poutnici.pdb

PDB Name: Anderson P - Hvězdní poutníci

Creator ID: REAd

PDB Type: TEXt

Version: 0

Unique ID Seed: 0

Creation Date: 6.11.2008

Modification Date: 6.11.2008

Last Backup Date: 1.1.1970

Modification Number: 0

Poul Anderson

HVĚZDNÍ POUTNÍCI

PRO

JIMA FUNARA,

KTERÝ VEDL NEJEDNU MISI

Text copyright ©1998 by Trigonier Trust

Cover copyright ©2000 by Petr Bauer

Translation copyright ©2000 by Ivo Reitmayer

All rights reserved

Edition ©2000 by PERSEUS publishing, Ltd.

ISBN 80-7288-002-0

PODĚKOVÁNÍ

Dlužím poděkování za informace, rady a mnoho dalších věcí Karen Andersonové (jako vždy), Víctorovi Fernández-Dávilovi, redaktorovi Robertu Gleasonovi, zesnulé Keneth Grayové, G. Davidu Nordleyovi a Aharonu Sheerovi. Zvláštní poděkování Robertu L. Forwardovi a Sidney Coleemanovi. Představa nukleárního "stroje času"

patří prvnímu z nich, ten druhý přinesl myšlenku pohonu nula-nula. Ochotně mi zaslal kopii své práce, ale mé spekulace se liší od jeho skutečně vědecké myšlenky, a možná jí dokonce i odporují.

Verše citované ve třetí kapitole pocházejí z Knihy písní, kterou přeložil Arthur Waley (copyright ©1937, později Arthur Waley), a byly použity se svolením nakladatele Grove/Atlantic, Inc.

Verše Jorge Luise Borgese a jejich anglický překlad od Richarda Howetta a Césara Rennarta citované v deváté kapitole pocházejí z Vybraných básní 1923-1967 od Jorge Luise Borgese, vybraných Normanem Thomasem di Giovani (copyright ©1968, 1969, 1970, 1971, 1972 Emecé Editors, S.A. a Norman Thomas di Giovanni) a byly použity se svolením nakladatele Bantam Doubleday Dell.

Na verše od Rudyarda Kiplinga citované ve dvanácté kapitole se nevztahují autorská práva.

Kapitola dvacátá první se poprvé objevila v pozměněné formě v časopisu The Magazíne of Fantasy and Science Fiction v květnu roku 1954 (copyright ©Fantasy House, Inc., později Poul Anderson). Řádky z balady "Jerry Clawson"

citované v této části jsou od autora Gordona R. Dicksona a byly použity s jeho svolením.

Kapitola sedmnáct se poprvé objevila v poněkud jiné formě jako "Příběh kočky" v Analog Science Fiction and Fact v únoru 1998 (copyright ©Poul Anderson).

Nikdo ze jmenovaných není zodpovědný za jakoukoliv chybu či nedostatek této knihy.

NA PALUBÉ VYSLANCE

Kapitán: Ricardo Iriarte Nansen Aguilar

Lodní důstojník a první pilot: Lajos Ruszek

Druhý pilot: Jean Kilbirnieová

Inženýr: Yu Wenji

Druhý inženýr: Alvin Brent

Fyzik: Hanny Dayanová

Planetolog: Timothy Cleland

Biolog a lékař: Mamphela Mokoenová

Biochemik: Selim ibn Ali Zeyd

Linguista a sémantik: Ajit Nathu Sundaram

Page 1

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Prolog

"Pohleď." Muž ukazoval na severovýchodní oblohu. "Ta nápadně jasná hvězda v Mléčné dráze. Znáš ji?"

"Ano," odvětil jeho syn. "Alpha Centauri. Nejbližší hvězda. Ve skutečnosti jsou dvě a třetí je tmavá."

Don Lucas Nansen Ochoa potěšené přikývl. Juanovi bylo teprve sedm let.

"Teď se podívej nahoru, kousek doprava. Ta druhá jasná je Beta Centauri."

"Také je blízko?"

"Ne, ta leží mnohem dál. Četl jsem, že leží sedmdesátkrát tak daleko. Ale září tisíckrát jasněji než naše Slunce. Hvězdy, které vidíme, jsou většinou giganti. Jinak by je naše oči nerozeznaly."

Muž s chlapcem seděli na koních a chvíli mlčeli. Zastavili koně, když se dostali kus od domu a hospodářských stavení a zastínil je cedrový háj. Podzimní vzduch byl chladný, klidný a průzračný. Viděli i bez měsíce, hvězdy ozdobily oblohu jako galaktický pás ledové tříště. Paraguajská pláň mizela ve tmě, pastviny rušilo jen několik stromů a mohutná mraveniště. Dobytek nebylo vidět, ale občas se ozvalo bučení.

"Kde jsou?" zašeptal chlapec po chvíli a v jeho slovech zazněla úcta.

Don Lucas ukázal rukou na souhvězdí. "Podívej se nahoru nad Betu, pak doleva. Epsilon - vidíš ji? - a ještě dal leží Zeta. Jméno Zeta znamená, že je šestou nejjasnější z Kentaura. Tamodtud signály přichází."

"U Zety?"

"Ne, jak jsem zjistil ze zpráv, ta hvězda leží jen stejným směrem. Ve skutečnosti je to ještě mnohem dál."

"A… letí sem?"

"Nikdo neví. Ale žádný signál nemíří přímo k nám. Ani nevíme, co jsou signály zač. Přírodní nebo umělé. Astronomové pouze zjistili, že se tam pohybují rentgenové paprsky vysokou rychlostí. Zprávy mluví o mimozemské civilizaci, ale ve skutečnosti je na úsudky příliš brzy." Don Lucas se zasmál. "Natož aby dělal úsudky starý estanciero, jako jsem já.

Promiň, chtěl jsi vysvětlit zprávy z televize, ale já ti mohu říct jen to, že musíš být trpělivý."

Juan se našpulil. "A ty jsi?"

"Hmmm, doufám, že zjistí pravdu, dokud budu živ. Ale ty se toho jistě dočkáš."

"Co si myslíš?"

Don Lucas se narovnal. Juan spatřil tvář, kterou stínil klobouk se širokou střechou. "Samozřejmě se můžu mýlit,"

odvětil Don Lucas, "ale doufám, že někdo cestuje mezi hvězdami a jednoho dne to dokážou i lidé."

Chlapce náhle naplnily pocity, podíval se přes svého otce a pozoroval vesmír. Zdálo se mu, že cítí, jak se planeta pod ním otáčí a chystá se ho odhodit do nekonečna. Jeho duše jásala.

Stal se dědečkem Ricarda Nansena Aguilara.

Farside nikdy nespatřil krásnou a měnící se Zem, měl před sebou jen noc a jasné hvězdy. Měsíc ho ochránil před radiovými signály mateřského světa, pevná půda pod nohama a vakuum nad hlavou byly ideálním prostředím pro vědu. Nebylo tedy divu, že sem přišlo několik nejnadanějších lidí, kterým nevadily klášterní cely a minimální vybavení.

A kromě toho, pomyslel si Muramoto, vybavení se zlepší. Neutěšené skály a prach už nahradila přísná elegance kopulí, detektorů, satelitních antén a stříbrných kabelů elektrického vedení.

Když se jeho auto přiblížilo k observatoři, podíval se přes kulaté sklo a objevil červené světlo, které představovalo Mars. I tam jsou lidé. Ucítil staré vzrušení. Ano, člověk nepotřebuje jen chléb, ekonomiku či politiku. Do vesmíru nás znovu dostala představa lodí, které letí po obloze. Sakra, tentokrát tam zůstaneme a poletíme dál!

Dostal se k horní věžičce, spojil přechodové komory, prošel na druhou stranu a sestoupil po schodech. Chodba byla obzvlášť nevýrazná. Pohyboval se rychle a radoval se z dlouhých skoků v nízké gravitaci. Důstojník Vesmírných sil Spojených států by měl vystupovat poněkud formálněji.

Napřed zavolal. Ředitelka ho čekala ve své kanceláři. Opatrně ho přivítala, nabídla mu židli, nechala zavřít vnější dveře a znovu se posadila za stůl. Několik minut si vyměňovali zdvořilosti - jak tady všechno běží, jak je doma, jaký byl let ze Země a cesta z Port Apollo?

Pak se Helen Lewisová předklonila a řekla: "No, věřím, že váš čas je stejně drahý jako ten můj, plukovníku. Přejdeme rovnou k věci? Proč jste si vyžádal toto setkání a proč je tak důvěrné?"

Dobře věděl, jaký odpor cítí intelektuálové k armádě - teď, po sibiřské akci. Musel mluvit na rovinu. "Zdálo se mi to vhodnější, doktorko Lewisová. Mohu být upřímný? Požádali jste o velké rozšíření vašeho vybavení. Širokoorbitální interferometrický systém by představoval děsivou částku i v lehčích dobách. Dobře víte, jak máme utažený rozpočet.

Obávám se, že seznam budoucích výzkumných projektů žádné peněženky neotevře. Koneckonců jste dospěli k řadě objevů i s vybavením, které mate k dispozici. Co tedy chcete doopravdy zkoumat?"

V jejích očích se objevila výzva. "Proč vy, proč má vaše služba zájem?"

"Protože jsme dostali hlášku, že máme společné cíle."

Muramoto ukázal dlaň. "Ne, prosím, nemluvím o válečném využití. Jestli hádáme správně, tento výzkum nás velmi zajímá… Nejsme jen několik mužů a žen v uniformách. Máme mezi sebou civily, vědce a několik prezidentových poradců."

Pod jejími šedými vlasy se objevil ruměnec. Sevřela ruku v pěst. "Můj Bože, takže toto bratrstvo dnes o všem rozhoduje?"

Muramoto vzpomínal na republiku, kterou zakládal Jefferson, ale to nebylo dnes důležité. "Osobně doufám, že vaši žádost odsouhlasí. Ano, rád bych z toho udělal mezinárodní věc, jak jste navrhla. A stejně tak moji nadřízení. Částečně kvůli tomu, že ušetříme americké peníze, částečně z principu. Nejsme slepí šovinisti."

Překvapeně zůstala chvíli zticha, pak zakoktala:

"No… asi… ne."

Page 2

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ale nedali jste nám důvod, abychom za vás bojovali," pokračoval. "Jestli mi řeknete, co máte na mysli, a proč by to nemělo být publikováno" - usmál se - "zjistíte, že armáda umí držet jazyk za zuby."

Lewisová se rozhodla. Dokonce mu oplatila úsměv. "Nemusíme to tajit. Nakonec to stejně vyjde najevo. Ale možnost senzace -" Zhluboka se nadechla. "Pochopte, naše poslední pozorování jsou na hranici našich schopností. Mohou být chybná. Odhalení by nemuselo zničit jen kariéru několika lidí. Mohlo by uškodit celé instituci."

"Aha. Myslel jsem si to," odvětil a pokračoval: "Věříte, že jste našli další stopy vesmírných lodí, že?"

Přikývla.

Ačkoliv ho to nepřekvapilo, jeho myšlenky se vrátily o sedmadvacet let. Znovu byl malým chlapcem, díval se na zprávy, poslouchal rozhovory a cítil, jak se sen mění ve skutečnost. Jasné zdroje rentgenového záření křižuji oblast Kentaura. Některé se objevily přímo před našima očima, další zmizely. Měření paralaxy v interplanetárním rozsahu odhalila, že jsou pět tisíc světelných let daleko. Maximální pohyb s Dopplerovým efektem ukazují, že cestují rychlostí světla.

Co to může být jiného než stopy pevných předmětů, které si razí cestu mezihvězdným médiem?

Stále víc a víc fyziků pomalu připouští, že vesmírné koráby nejsou tak fantastickou teorií.

Není jich mnoho, méně než sto, a zdá se, že se soustředily do obvodu dvou set parseků. Proč je tomu tak, proč neletí jinam, proč nepřiletěly k nám - to jsou záhady. Ale všichni lidé na Zemi chtějí teď do vesmíru.

Ucítil zrychlený pulz a zaslechl její opatrný tón: "Nedávno jsme za použití Maxwellova supervodivého dalekohledu našli tyto jevy i jinde. Stopy jsou slabé, daleko od sebe, ze zdrojů mnohem vzdálenějších než z míst za Zeta Centauri. Je jich několik a žádná ze stop není tak jasná. Ale jsou tam. Alespoň tomu věříme.

Abychom to potvrdili, potřebujeme lepší přístroje. Pomohou nám zaměřit přesné místo. A co je důležitější, nové teorie ukazují, že nám další data prozradí zdroje energie. Je to něco velkého, však víte. Odkud energie přichází? Upřímně věřím, že jsme na pokraji revoluce našeho chápání vesmíru.

Provedu vás kolem, představím vás lidem, kteří pracují na výzkumu. Uděláte si úsudek, než podáte hlášení vaší skupině. Souhlasíte?"

"Souhlasím," odvětil. "A - žádné sliby, pochopte - ale věřím, že dostanete, oč žádáte."

Avery Houghton náhodou naplánoval svůj převrat na den, kdy Edward Olivares nahrával televizní rozhovor. Když se fyzik dostal do své kanceláře, ještě se nic nedělo, ale krize už se připravovala celé týdny - žádosti, hrozby, demonstrace a výtržnosti - a přiblížila se k rozhodujícímu bodu. Všichni Američané, kteří mohli zůstat doma, sledovali zprávy.

Jantarové španělské fasády Caltechu stály na téměř prázdné půdě vysoké školy, svítilo na ne slunce, všude klid.

Ale na modrém nebi se objevila stíhačka.

Olivares byl tvrdohlavý a snažil se dodržet své sliby. Dorazil přesně. Celý štáb už byl na místě a snažil se tvářit klidně.

Podařilo se to jen Joanne Fleuryové. Byla to profesionálka.

"Bojím se, že nepřitáhneme moc velkou pozornost," poznamenal Olivares, zatímco štáb všechno připravoval.

"Možná nikoliv při prvním vysílání," připustila Fleuryová, "ale věřím, že i přes zdejší problémy se k nám obrátí lidé z celého světa. A opakování přiláká celé miliardy."

"Můžeme to odložit -"

"Ne, pokud dovolíte, pane. Bude to klasika vědeckého novinářství. Udělejme to, dokud máme tu možnost."

Hrubý program navrhli už předem a vše probíhalo bez problémů. Dokázali přitom zapomenout na to, co se děje venku.

Zatímco kamery pozorovaly knihovnami lemovanou místnost, otlučený stůl a Einsteinův portrét, Fleuryová hovořila: "-

vědec, matematik a slavný fyzik, budeme hovořit o jeho posledním a největším objevu…" Kamera zabrala dvojici posazenou na otočných židlích. Spustili projektor a za nimi se objevil obraz galaxie, rudé jádro a modré spirály, děsivá černota. Zdálo se, že jeho hubené tělo k ní patří.

Fleuryová ukázala na obraz. "Cestují tam mimozemská plavidla rychlostí světla," prohlásila. "Neskutečné. Možná vy, doktore Olivaresi, dokážete vysvětlit, proč trvalo tak dlouho, než jste přesvědčili všechny experty, že je to jediné vysvětlení."

"No," začal, "pokud jsou rentgenové zdroje materiálními objekty, radiace vzniká při průchodu plynem mezihvězdného prostoru. Je to nesmírně řídký plyn, podle pozemských měřítek je to vakuum, ale pokud se přiblížíte k c - tak nazýváme rychlost neomezeného světla - pak každou vteřinu narážíte do velkého množství atomů. Získají přitom energii, kterou vrátí ve formě rentgenových paprsků."

Galaxii nahradil animovaný diagram. Elektrony trhaly atomy, vracely se a chrlily kvanta dalších. Znovu se objevily hvězdy a Olivares pokračoval: "K vytvoření radiace, kterou změřily naše přístroje, je třeba neuvěřitelná masa."

"Především kvůli rychlosti, že?" pobídla ho Fleuryová.

Olivares přikývl. "Ano, energie a masa spolu souvisí. Když se tělo přiblíží k c, jeho kinetická energie, tedy jeho masa, neomezeně roste. Takovou rychlostí mohou ve skutečnosti cestovat jen částice jako fotony, které nemají žádnou zbytkovou hmotu. Pro materiální předmět by bylo k dosažení c potřeba nekonečné energie. To je jedním z důvodů, proč se nic nemůže pohybovat rychleji než světlo.

Ty předměty, lodě, o kterých tady hovoříme, se přiblížily k c, takže jejich hmota narostla. Musíme násobit stovkami.

Pokud to spočítáme zpětně, zjistíme, že jejich zbytková hmota - hmota za normální rychlosti - musí představovat desítky tisíc tun. V tradiční fyzice to znamená, že k pohonu takového plavidla musíte anihilovat milióny tun hmoty a stejné množství na konci cesty, abyste plavidlo zabrzdili. Je to konverze v astrofyzikálním měřítku. Nevypadá to prakticky, že?

Kromě toho přitom vzniká proud neutrinů, ale my žádné nezaznamenali."

Fleuryová okamžitě zareagovala.

"A nezabilo by záření všechny na palubě? A není náraz do zrnka prachu jako exploze nukleární hlavice?"

Page 3

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Nízko nad střechou se ozvala stíhačka. V budově to zahučelo. Kamery se zachvěly. Fleuryová zpozorněla. Hluk utichl a Fleuryová začala přemýšlet, jestli tento moment později vystřihne.

"Pokračujte, prosím," naléhala.

Olivares se podíval na galaxii, pak na Einsteina. Zdálo se, že ho uklidnili.

"Ano," oznámil světu. "Musí existovat jakási - rád bych řekl aerodynamika. Nové kosmické přístroje ukázaly, že je tomu tak. Plyn a prach jsou odkloněny, takže nenarazí do samotného předmětu, ale zdaleka se mu vyhnou." Animace ukázala proudy. Loď představoval pouhý nákres. Nikdo nevěděl, jak může mimozemské plavidlo vypadat. "V principu je to možné pomocí prostředků, kterým říkáme magnetohydrodynamika."

Fleuryová se znovu usmála. "Slovo stejně zapeklité jako náš problém."

"Představuje velmi výkonná silová pole," vysvětlil Olivares. "Znovu jsme u otázky energie. Pokud ji porovnáme se spotřebou nutnou k dosažení takové rychlosti, pak je zanedbatelná."

"A nikdo nedokáže vyrobit atomovou elektrárnu, která by ji dodala."

"Ne. Kdyby se vám to podařilo, zjistíte, že jste postavila hvězdu."

"Odkud tedy ta energie přichází?"

"Původně jsme si mysleli, že ji berou z vakua."

"Můžete nám to vysvětlit? Zní to dost tajemně."

Olivares pokrčil rameny. "Taková je většina kvantové mechaniky. Zkusím to. Vesmír není pasivním prostředím, kde dochází k určitým událostem. Je to moře virtuálních částic. Neustále se objevují a mizí podle principu nejistoty. Je v tom neskutečné množství energie."

"Ale my nevíme, jak ji z vakua dostat, že?"

"Jen trochu, jako v Casimirově efektu. Pochopte, čím více energie si z vakua vypůjčíte, tím rychleji musí být vrácena.

Množství, energie i čas, všeho je tak málo, že nemůžete uvést do pohybu vesmírné plavidlo."

"Ale právě teď jste nám vy, doktore Olivaresi, ukázal jak toho dosáhnout," přerušila ho Fleuryová tiše.

Zavrtěl hlavou. "Nebyl jsem to já. Jen jsem sledoval spekulace, které se ozývají během celého posledního století. A pak jsme dostali nové informace od nových přístrojů."

Fleuryová pokynula a galaxii vystřídala observatoř lunárního Farside. Záběr po několika vteřinách překonal vzdálenost miliónů kilometrů a ukázal zařízení na orbitě. Všude pomrkávaly laserové paprsky, které předávaly data na Měsíc.

Anténa směřovala k nějakému souhvězdí. Mezi hvězdami se objevil obrys Kentaura. Po chvíli zmizel a záběr se roztáhl.

Na krátkou chvíli se objevil globulární hrozen sluncí, pak kamera zabrala hvězdu jménem Zeta a pokračovala dál.

Objevily se nepatrné kulové blesky, které se plížily hlubinou a mizely v temnotě, aby je nahradily další. "Brázdy plavidel," vysvětlila Fleuryová.

Animace skončila a objevila se galaxie.

"Dříve jsme nedokázali určit detaily, jako jsou slabé spektrální linky, ale právě tyto detaily dnes potvrdily můj kosmodynamický model," pokračoval Olivares. "A tento model nám zase prozradil zdroj energie takového plavidla. Nic víc," ukončil proslov.

"Myslím, že je to dost, pane," odvětila redaktorka. "Můžete nám prozradit něco z vašich myšlenek?"

"Bojím se, že je to poněkud technické."

"Budeme se snažit. Prosím, vysvětlete nám to, ale nepoužívejte rovnice."

Olivares se předklonil a zhluboka se nadechl. "No, kosmologové už se dávno shodli na tom, že vesmír vznikl jako kvantová fluktuace ve vřícím moři vakua, je to náhodná koncentrace energie, která se explozivně roztáhla. Z těchto prvních stlačených částic vznikly atomy, hvězdy, planety a živé bytosti."

V jeho větách se ozvalo vzrušení. "Kosmologové zpočátku věřili, že začátek přinesl pád do nulového stavu, něco jako přechod elektronu z vysoké orbity na nejnižší možnou orbitu. Ale co když to tak není? Co když je pád jen částečný?

Pak zůstane zásoba potenciální energie. Pro elektron je to hodnota fotonu. Pro celý vesmír je to množství, které přesahuje naše chápání. Pokud je tedy vesmír v natolik metastabilním stavu, pak se můžeme spolehnout na pozorování astronomů a vysvětlíme i některé věci, které nás trápily. Je možné odebrat energii z nevyužitého substrátu - víc než dost energie, která nevydrží jen několik Planckových jednotek, ale celé minuty, dokonce hodiny."

Fleuryová zahvízdala. "Jak to uděláme?"

Olivares se zasmál. "To nechám na laboratořích a potom na inženýrech. Ale v principu tomu můžeme říkat brána kvantového pole. Můžeme použít Bose-Einsteinův kondenzát a vygenerovat laseru podobný efekt, který přivede atomy ze dvou paralelních supervodivých rovin do stejného kvantového stavu. Následky jsou nelineární a výsledkem je stvoření singularity. Tudy protéká energie substrátu. Pravděpodobně se rovnoměrně rozprostře do spojené hmoty, takže zrychlení nikdo neucítí."

"Ach, máte pravdu, je to trochu technické." Potřebovala něco lidového. "Jak tento, ehm, pilot nasměruje loď tam, kam poletí?"

"Dobrá otázka," přikývl Olivares. "Jsem rád, že chápete rozdíl mezi skalárem a vektorem. Věřím, že rychlostní vektor se musí zvyšovat, a snižovat lineárně. Jinými slovy - když loď získá novou energii, pokračuje stejným směrem, kterým se pohybovala. Pořád pracuji na problému úhlové setrvačnosti."

"Další technické údaje," smutně poznamenala Fleuryová. "Mluvil jste o tom, že energie vydrží možná několik hodin.

Pak se musí vrátit?"

Olivares přikývl. "Ano, stejně jako u známého vakua, půjčka od substrátu se musí zaplatit. Množství vypůjčené energie a trvání půjčky jsou konstantní. Ale u substrátu je tato konstanta neskutečně vyšší - násobek Planckovy energie, která je i tak ohromná. Kvantové pole se zhroutí a vezme si zpět energii vypůjčenou od substrátu."

"Ale loď si ji může okamžitě znovu půjčit, že?"

Page 4

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Samozřejmě. Přístroje vlastně zaměřily rentgenové paprsky, které to dokonale potvrzují. Z inverzní proporcionality energie a času je jasné, že všechny skoky jsou stejně dlouhé. Prvotní výpočty prozrazují, že jde řádově o stovku astronomických jednotek. Přesná vzdálenost závisí na místním metrickém -" Olivares se zasmál. "No nic."

"Možná bychom si měli něco říct o pocitech z takové cesty, jaké to bude na palubě?" pobídla ho Fleuryová. "Proč ne?

Vrátíme se na méně exotické území."

"Můžete nám poskytnout základní fakta? Někteří z nás už poněkud pozapomněli fyziku."

"Je to dost jednoduché," pokračoval Olivares upřímně. "Když cestujete relativistickou rychlostí, zažijete relativistické efekty. Hovořil jsem o nárůstu hmoty. Zkrácení vzdálenosti je něco jiného. Osobně si toho samozřejmě nevšimnete. Pro vás se vesmír scvrkne, bude masivnější. Vaše pozorování se bude shodovat s pozorováním ostatních."

"A co posun času? Věřím, že to bude pro posádku důležité."

"Ach, ano. Zkrácení času. Jednoduše řečeno - pokud cestujete blízko rychlosti c, čas pro vás plyne pomaleji než pro přátele, kteří zůstali. Takové plavidlo může putovat několik set let, aby překonalo vzdálenost několika set světelných let mezi domovem a místem určení. Pro ty na palubě uplyne jen několik týdnů."

Než ho stačila usměrnit (ale později to může vystřihnout), Olivares pokračoval: "Nová teorie to poněkud upravuje.

Pokud cestujete branou kvantového pole, nikdy nedojde k plnému smrštění času, k jakému by došlo při stejné rychlosti pomocí obyčejného raketového pohonu. Ale při vysoké energii je tento rozdíl úplně nepatrný. Čím méně energie si půjčíte od substrátu, tím horší je poměr. Podle vašich hodinek by vám mohlo trvat nesmírně dlouho -

teoreticky by to bylo nekonečné - než se přesunete obyčejnou rychlostí. Tehdy je lepší využít normální tryskový motor.

Proto není brána kvantového pole určena k cestování mezi planetami. A věřím, že nebude sloužit obyčejným lidem."

"Ale odveze nás ke hvězdám," vydechla Fleuryová.

Od té chvíle už převzala velení, určovala směr diskuze, žádala vysvětlení a sama přinesla několik osobních názorů.

Získala hrubý materiál pro program, který probudí nadšení ve všech lidech, kteří ho budou sledovat na Zemi, na Měsíci a Marsu, ve vzdálených koutech slunečního systému.

Nakonec oba vstali. Potřásla mu rukou a řekla: "Děkuji vám, děkuji vám doktore Olivaresi za tuto hodinku." Ve skutečnosti to trvalo tři hodiny. "A mnohokráte vám děkuji za vše, co jste dal lidské rase." To určitě zůstane na páskách.

Bylo po všem. Přestože jí to připadalo jako rouhání, nedokázala se ovládnout a zamířila k televiznímu přijímači ve své kanceláři, aby si pustila zprávy.

Na obrazovce se objevila hrůza. Houghtonova junta obsadila hlavní město a Bílý Dům. Houghton vyhlásil stanné právo. Po celé zemi povstaly vojenské jednotky k odporu a na několika místech se začalo bojovat. Spatřila leteckou bitvu nad Seattlem, pouliční boje v Houstonu, hořící bloky v Minneapolisu.

Obrátila se a znovu vzala Olivarese za ruku. V jejích očích se objevily slzy a zjistila, že i Olivares má slzy na krajíčku.

"Ne, sakra!" vykřikla. "Máme tady práci, vy a já!"

- Konflikt utichl během několika dnů, kdy Houghton získal převahu. Koneckonců byl velmi populární. Stal se z něj hlavní poradce všech budoucích prezidentů Spojených států. Soud a poprava jeho předchůdce jen potvrdily souhlas kongresu a soudů. Vládl až do své smrti, celých devatenáct let.

V historii zůstal mnohem déle.

Jak je známo, kvantové počítače a nanotechnické výtvory přinesly rychlý pokrok. Necelých deset let po zveřejnění Olivaresovy teorie vyrazilo první vesmírné plavidlo k Alpha Centauri.

Miliardy očí pozorovaly obrazovky ve chvíli, kdy opouštělo orbitu Země. Několik lidí na Himalájí mělo větší štěstí.

Malý Jupiterův měsíc ležel kousek od trasy lodi. Na několik hodin se tam zastavila práce. Všichni se nacpali do velkých dómů, odkud mohli loď pozorovat.

Dmitri Sumarokov a Karl Vogel neopustili svou stanici. Zkoumali se svými roboty oblast kráteru Stephanos. Sledovat celou událost s ostatními mohlo být vzrušující, ale jistě by to nebylo tak pohodlné. Partneři si vzali skafandry, sbalili optické přístroje a opustili svůj příbytek.

Kousek nad blízkým obzorem se rýsovala obrovská planeta, která se blížila k úplňku. Byla větší než Měsíc na pozemském nebi, žlutohnědá, zdobily ji mraky a víry bouří, zmrzlé prstence se třpytily a zastínily většinu hvězd. Její jas se odrážel od ledu, skalnatých útesů, puklin a prohlubní. V okolním tichu se ozýval jen dech a pulz.

Měli problémy s recyklátorem vzduchu, které je zdržely. Oprava nemohla počkat, mrtví už nic nevidí. Měli málo času, nemluvili, jen občas tiše kleli. Ale když namířili dalekohled a na displeji se objevil obraz, Sumarokov zajásal: "Tam!

Podívej! Karle!"

Světlá tečka se rychle pohybovala. Měnila se v řadu záblesků a stínů. Pak už viděli zářivou kouli, ze které čněly struktury křehké jako pavučiny. Dalekohled se otáčel a sledoval loď. Vogel pozoroval jeho pohyb. Ukázal a rozechvělým tónem dodal: "Selbst das schiff." Anglicky dodal: "Naše děti nám budou jednou závidět, Dmitri."

Pouhým okem mohli pozorovat jiskru nad útesem, která se pohybovala nocí. Mohl to být obyčejný satelit, který odrazil paprsky ukrytého slunce. Dva galileanské měsíce ho zastínily, ale Sumarokov a Vogel byli okouzleni.

Jiskra pohasla a zmizela. Jejich pohledy se vrátily k displeji. Zvětšený obraz náhle vzplál. Realitu pozorovali jako mrknutí u joviánského disku. "Co to bylo?" vykřikl Sumarokov.

"Zážeh trysky," odvětil Vogel. Studoval problematiku podrobněji. "Přípravný manévr."

"Tak brzy?"

"Není dobré používat plazmové trysky v Jupiterově radiačním pásu."

"Ano… to není."

Page 5

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Dalekohled znovu ukázal loď, kterou nesla gravitace a setrvačnost. Pomalu se ztrácela. "Přijde den," prohlásil Sumarokov, "kdy to nebude třeba."

"Hm, nevím," odpověděl Vogel. "Ti, ti roboti, musí se dostat daleko od slunce, než spustí pohon nula-nula. Vesmír tam není tak zhuštěný."

Sumarokov zamrkal. "Nula-nula?"

"Tak v poslední době říkají pohonu, který využívá bránu kvantového pole. Ještě jsi to neslyšel? Loď se odrazí od energického stavu normálního vesmíru, tomu říkají nulová úroveň, získá super vysokou energetickou úroveň, která leží za hranicemi vesmíru, pak se zase vrátí k normálu. Znovu a znovu."

"Aha."

"Nejprve mohou ušetřit palivo, když nechají Jupiter, aby je vytáhl z roviny ekliptiky a nasměroval je k jejich cíli." Vogel se nesoustředil na svá slova, ale upřeně pozoroval obraz. Brzy nebude vidět vůbec nic.

"Ano, ano, to vím," souhlasil Sumarokov. "Všichni to ví." Nadšení překonalo jeho vztek. "Technologie se jistě zlepší.

Trysky budou chráněné. Palivo nebude tak důležité. A ke hvězdám se nevydají stroje, ale lidé."

"Jestli nebudou stroje inteligentnější než lidé."

"To se nikdy nestane. Vím něco o neuropsychologii. Vědomí, kreativní mysl, to nedokážou elektrony v obvodech. Je to produktem lidského organismu."

"No, možná. Ale bez robotů bychom na tom byli špatně."

Hovor utichl. Oba muži hltali obraz plavidla.

Když zmizelo, vrátili se dovnitř a pustili se do práce, jako by se probudili ze snu.

Ale jejich práce měla svůj smysl. Měli postavit osadu v joviánském systému pod vedením základen na asteroidech -

kroky k industrializaci vesmíru, která přinese bohatství planet na Zem a lidé už ji nebudou muset zneužívat.

V to doufali vizionáři lidé, kteří se na tom podíleli, si chtěli vydělat. A tak to bylo správné. Žádná civilizace, ať má jakýkoliv ekonomický či sociální systém, nemůže promrhat veškeré zdroje. Musí najít zdroje náhradní.

Osm a půl roku potom, co vesmírné plavidlo opustilo sluneční systém, dorazily od Alpha Centauri laserové zprávy. To, co přinesly, bylo úžasné. Po třech letech vysílání utichlo. Počítače nezvládly roje kamení, se kterými se setkaly. Loď byla zničena při kolizi. Vrak se proměnil v další nebeské těleso.

Ale v tu dobu už odlétaly první lodě upravené pro lidské posádky.

1

"Člověk v ohrožení."

Když se ozval poplach a tato slova, Ricardo Nansen se vznášel v beztíži a díval se na obrazovku. Nikdy ho ten pohled neunavil. Loď se přiblížila k ránu a z barevného pruhu na okraji planety se zvedlo rudé slunce. Odstíny modrobílého mramoru zahnaly noc na druhou stranu. Málem si připadal jako na Zemi. Ale slunce bylo Epsilon Eridani, planeta neměla žádný měsíc a místní slunce svítilo jen po setmění, když zmizela druhořadá hvězda Serpens Caput. Sledoval tu krásu jako nějaký zázrak.

Volání ho vyrušilo. Odrazil se a plul chodbou. Hlas kapitána Gascoyna se ozýval ze všech interkomů: "Pilote Nansene, připravte se k akci."

"Už jdu, pane," odvětil. "Kdo je v problému?"

"Pilot Shaughnessy. Ztroskotal. Bylo to jediné letadlo v akci."

Mike Shaughnessy! Pomyslel si Nansen. Byl to jeho nejlepší kamarád z celé posádky.

To se nemělo stát. Než se expedice vydala na cestu, letadla i přistávací moduly byly důkladně otestovány v těch nejtěžších podmínkách. Až do dnešního dne zvládly všechny situace. A Shaughnessy se vracel na základnu potom, co vyložil zásoby skupině biologů na jednom ostrově.

Alespoň že přežil. Jedenáct světelných let od domova měl každý lidský život nesmírnou cenu.

Druhá inženýrka Dufourová čekala v doku u Nansenova plavidla, aby mu pomohla s přípravami. Normálně to nebylo zapotřebí, ale dnes měli naléhavou situaci. Zatímco ho oblékala a připravovala jeho výbavu, Nansen sledoval obrazovku interkomu. Dostal slovní, obrazové i matematické údaje.

Informací bylo málo. Shaughnessy vyslal zprávu o náhlém selhání motoru. Nevěřil, že se dostane na pevninu a klesal.

Minisatelitní přenosové stanice odeslaly zprávu na loď. Když se loď dostala nad obzor, dalekohledy zaměřily pilota u trosek. Zřejmě navedl motorový padák a sledoval padající letadlo. Jeho komunikační přístroje byly hluché, i vysílačka v batohu. Vypadal zdravě, ale kdo to mohl vědět? Jisté bylo, že mu brzy dojde zásoba vzduchu.

A co bylo horší, pobřeží na západ od trosek bičoval hurikán. Čekání na dobu, kdy se k němu dostanou z východu, bylo mrháním času. A cesta z východu měla vlastní úskalí. Místní atmosféra nepřipomínala pozemskou. Silně nakloněná osa a rychlá rotace umocnily její zrádnost. Meteorolog Hrodny se pořád snažil vypracovat vhodné počítačové programy.

Posádka se hádala, zda planetu pojmenovat Satan nebo Loki.

"Máme pro vás kurz, který se vyhne té velké bouři," prohlásil Gascoyne. "Berete ho?"

"Ano, samozřejmě," přikývl Nansen.

"Mnoho štěstí," zašeptala Dufourová. "Bonne chance, mon bel ami." Rychle ho políbila. Prošel přechodovou komorou.

Posadil se k ovládacímu panelu, připoutal se a loď mu oznámila: "Všechny systémy zkontrolovány a v pořádku Start možný okamžitě."

Nansen se usmál. "?Ay, la sensación dél poderío absoluto!" Cítil napětí a zájem, trochu radosti. Úkol nebyl úplně bláznivý, ale žádal si své. Dotkl se tlačítka.

Zrychlení ho vmáčklo do sedadla. Nejprve jen trochu, pak zesílilo. Loď za ním zmizela z dohledu. Koule před ním se Page 6

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zvětšila. Už neležela před ním, ale dole, kruh který rozdělil vesmír.

Motor vynechal. Loď se řítila dolů a pronikla do atmosféry. Tiché kňučení se změnilo v burácení, před očima měl oheň.

Ztratil kontakt s lodí. Ucítil brutální sílu. Mohl si vybrat snadnější cestu, ale spěchal.

Zpomalil a loď znovu navázala rádiové spojení. Obraz se vyjasnil, váha byla v normálu. Křídla se opřela o vzdušný proud. Rukou spustil tryskový motor. Letěl.

Pod ním se třpytil oceán. Azurovou barvu rušily široké pruhy řas a vodních rostlin. Na obzoru se zvedala tmavá zeď, kterou korunoval alabastrový oblak.

"Sakra!" zamumlal. "Hurikán. Neměl by být přede mnou."

Loď se dostala za obzor a nemohla mu pomáhat. Jeho přístroje pátraly. Nevyzpytatelná bouře změnila neuvěřitelně rychle směr.

"Radím návrat na oběžnou dráhu," ozvala se jeho loď.

Nansen studoval mapu na obrazovce. Nemůžeme jen tak letět okolo, souhlasil. Na takový manévr nebyla loď stavěná.

Za normálních okolností pronikla do atmosféry a vypustila skutečné letadlo. Když se přiblížila doba návratu, znovu se setkaly ve stejné výšce. Jednou budeme mít plavidla, která to zvládnou v atmosféře i ve vesmíru. Ale dnes -

"Ne," rozhodl se. "Poletíme rovnou dovnitř."

"Je to moudré?" Umělý hlas zůstal stejně nevzrušený. Člověk si občas musel připomenout, že za ovládacím panelem se neskrývá žádné vědomí, žádný mozek, jen kvalitní vybavení a programy.

"Ukončit akci a začít znovu by zabralo moc času," poznamenal Nansen. Bylo to zbytečné, neboť rozhodnutí bylo v jeho pravomoci. "Máme dostatečnou rychlost, a jestli poletíme s větrem, v této výšce se dostaneme přes okraj bouře."

Jestli nenarazíme na problém, jaký piloti ze Země neznají. Jsem ve Tvých rukou, Bože - "Jedeme!" Prsty se dotkl ovládání. Loď vystřelila.

Daleko pod sebou spatřil mohutné bílé vlny. Hučení se proměnilo v kanonádu. Trup se chvěl. Pohltila ho tma a vzteklá bouře. Déšť bubnoval jako kulky. Loď klesala, znovu se vyšplhala výš, naklonila se a propadla se dolů. Už ji neřídil.

Letěla sama se svými senzory, schopnostmi, řídil ji počítač a poháněl atomový reaktor. Jeho vůle ji strkala kupředu.

Dostali se ven. Nápor pominul. Nansen těžce vydechl a opřel se o sedadlo. V uších mu zvonilo. Ucítil vlastní pot Vnímal bolest v místech, kde se odřel o bezpečnostní pásy Ale byla to jízda!

Bouře mu zmizela za zády a vzduch se zklidnil. Letěl nad kontinentem. Písčitá pustina, kamenné hory, strouhy, které vyhloubil déšť, svahy pokryté námrazou, vzdálené hory. Sluneční paprsky se v některých místech odrážely od jezera nebo řeky. Mapa mu za chvíli prozradila, že je na místě. "Přistaň podle plánu," vyzval loď. Příkaz byl zbytečný, ale vyjádřil jeho pocit vítězství.

Ještě se neraduj, pomyslel si. Ještě ne.

Místo přistání vybrali z orbity, nejbližší místo, které bylo bezpečné a leželo dost blízko u ohroženého Shaughnessyho.

Loď se naklonila, roztáhla nožky, zvedl se oblak prachu a zaduněl náraz. Trup se začal naklánět ke straně, jedna nožka se protáhla a loď zůstala bezpečně stát.

Nansen uvolnil postroj a zamířil dolů k modulu. Mohl jít pěšky, ale Shaughnessy možná potřeboval pomoc. Několik minut sbíral vybavení. Už měl na sobě rukavice, boty a skafandr který ho chránil před ultrafialovým zářením. Vzal si batoh s kyslíkovou bombou, nasadil si brýle a dýchací masku, otevřel vnitřní stranu přechodové komory a ven vytlačil malé vozidlo. Komora se roztáhla a udělala jim místo. Dveře se zavřely a Nansenovy prsty uvolnily vnější otvor.

Trochu vzduchu uniklo do místní atmosféry. Postrčil vozidlo dolů z rampy. Na zemi se posadil na sedadlo a vyrazil kupředu.

Už mnohokrát ho napadlo jak je to tady důvěrně známé. Sluneční soustava kde ho trénovali byla mnohem zvláštnější než zdejší okolí. Výcvik probíhal v červenohnědých pouštích pod růžovou oblohou Marsu, v ohromných prstencích Saturnu. Tady vážil téměř stejné jako na Zemi, obzor byl stejné daleko, na modré obloze zářila slunci podobna hvězda, vítr byl příjemné teplý, pod nohama měl písek, který rychle plnil jeho stopy. Ale v atmosféře bylo jen málo kyslíku, takže by se udusil. Všude kolem prázdnota. Znovu se mu vybavila stará myšlenka: No co jsme mohli čekat víc? Život na Zemi se vyvíjel miliardy let. Možná ho uspíšil příliv způsobený naším obrovským Měsícem, kosmickou anomálií.

Dáme zdejšímu životu dalších pár geologických období. Ano, když jsme nenašli lesy, květiny a velká zvířata, přineslo to zklamání. Ale dobře jsme znali pravděpodobnost. A mezitím jsme získali množství vědeckých informací.

Řídil se inerčním kompasem. Dostal se na vrcholek a spatřil zřícené plavidlo. Přestože se zavrtalo půl metru do štěrku, složitý trup nebyl moc zničený. Náraz určitě rozbil přístroje uvnitř. Pozoroval okolí. Shaughnessy -

Ano, tam, na vzdálenost jednoho kilometru byl malinký, ale stál na nohou! Nansenovi poskočilo srdce. Vozidlo pospíchalo z kopce. Shaughnessy se potácel, ale šel mu naproti. Nansen zastavil a slezl. Padli si do náruče.

"Jsi v pořádku?" vydechl Nansen.

"Jen tak tak. Špatný vzduch. Rychle se připojím." Shaughnessy připojil masku do velké nádrže na vozidlu.

Nansena napadlo, že by měli batoh vybavit recyklátorem vzduchu jako skafandr, i když bude mnohem těžší. Kdo to mohl předvídat? Každá mezihvězdná expedice byla krokem do neznáma. Ach, ano, mohli jste poslat roboty, jak to dělali zpočátku, ale pak přišlo mnohem méně informací, než dokázali získat lidé.

"Achhhhh!" vydechl Shaughnessy. "Jako vánek nad čerstvým jetelem. Alespoň mi to tak připadá. Můj otec ti děkuje, má matka ti děkuje, má sestra ti děkuje, můj bratr ti děkuje i já ti děkuji."

Málokdy hovořili o příbuzných. Až se vrátí domů - cesta bude trvat jen několik dnů - na Zemi už uplyne čtvrt století.

Lepší nemyslet na to, co se mezitím stane, Nansen mu to odpustil. Byl rád, že je jeho přítel naživu.

Zeptal se starostlivě: "Jinak jsi v pořádku, Miku?"

"Jsem. Pěkně tvrdě jsem přistál a rozbil si přitom vysílačku. Musíme je dělat pevnější. Jinak jen modřiny, lepší než chudák moje letadlo. Bojím se, že ostatní letci nedostanou už tolik úkolů, Rico, neboť si budu půjčovat jejich letadla."

Page 7

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Mají dost práce, aby nezlobili. I ty budeš mít co dělat." Pozemní skupiny přinášely víc překvapení, než mohly zvládnout. Uvítali jakoukoliv pomoc. "Tušíš, co havárii způsobilo?"

"Hádám. Nahrál jsem to pro případ, že nepřežiju, ale raději bych to probral u sklenky piva."

"Můžeš to probrat se mnou. Pivo musí počkat." Nansen ucítil husí kůži na zádech. "Co to bylo?"

"Podle mě to bylo rezavé výškové kormidlo. Jak s jistě vzpomínáš, nabral jsem chemické vzorky z horkým pramenů u Ďáblova hřiště. Vím, materiál letadla je z nerez kovu, ale máme tady strašné prostředí. Věřím, že na zem útočí mikroskopický život a něco jako bacily spustilo reakci. Ať to zjistí vědci. Biochemie je tady úplně jiná."

"?Qué es?" vykřikl Nansen. Ucítil šok. "Chceš říct… naše mateřská loď -"

Shaughnessy se nervózně zasmál a poplácal ho po zádech. "Myslím, že si nemusíš dělat starosti. Jinak bychom už byli dávno mrtví. Ty bakterie se určitě drží v té oblasti. A vesmír by je nepochybně zabil. Ztratili jsme jedno letadlo, ale možná jsme udělali velký objev."

Kvůli objevům jsme tady.

"Jestli jsi připravený na cestu, tak jedeme zpátky na loď," řekl Nansen.

"Jo, jestli nebudeš moc šlapat na plyn," odvětil Shaughnessy. "Zvláště když nás čeká to pivo!"

2

"Ach, půjdeš horem a já dolem,

a dostanu se do Skotska před tebou.

Ale už se nikdy nesetkám se skutečnou láskou

na těch krásných, krásných březích jezera Lamond."

Jean Kilbirnieová zpívala jen refrén, tiše, málem ji nebylo slyšet. Pak přestala a rozhostilo se ticho. Mlčeli už od chvíle, kdy se s Timem Clelandem dostali nahoru. Slyšeli jen skučení větru ve větvích nad hlavou.

Posadili se na svah nad řekou. Zapadající slunce, Tau Ceti, vrhalo paprsky do údolí a voda žhnula jako roztavené zlato.

Stromy stínily trávník, jehož vůni unášel teplý vzduch. První pozemšťané říkali tomuto světu (po třech Pozemských letech, které tady strávili) každý svým jazykem - Puerto, Limani, Kiang, Harbor.

Ale Zem, jaká kdysi bývala, tady připomínalo jen málo věcí. Tráva byla nízká, hustá, koberec pokroucených měkkých výhonků. Některé stromy měly ohnuté dvojité kmeny ve tvaru lyry, pak z nich vyrašily výhonky a husté listí. Některé vypadaly jako zarostlé sloupy. Jiné připomínaly velké a křehké pavučiny. Nic nebylo zelené. Všechny rostliny měly žlutý nebo oranžový odstín, někde se objevil červený pruh. Nic nebylo k jídlu, většina rostlin by vyvolala nevolnost.

Bylo to jedno. Pro dva odborníky na evoluci, kteří se dostali deset světelných let daleko od domova, to bylo víc než dost. Mohli se volně procházet, dýchat vzduch, pít vodu, radovat se ze zdejší krásy.

"Překvapila jsi mě," vyhrkl Cleland.

Kilbirnieová k němu obrátila hlavu. "Jakto?" zeptala se.

"Ach, no, jestli cítíš nějaký sentiment… no nečekal bych, že to dáš najevo. Byla jsi velmi odměřená. Čekal bych možná jednu ze sprostých starých písniček."

Kilbirnieová se zasmála. Její chraplavý hlas nasadil skotské nářečí. "My Skoti umíme bejt sentimentální. Přečti si vašeho Burnse - čis o něm neslýchal?" Přešla zpět k běžné angličtině. "Toto je náš volný den, poslední den klidu."

Zítra jejich skupina zbourá tábor a odletí do lodi. Řekla, že půjde pěšky do přírody. Okamžitě se k ní chtěl přidat.

Neodmítla ho, ale po cestě toho moc nenamluvila. "Náš poslední pohled na tuto překrásnou zem."

"Mohla jsi tady strávit víc času," připomněl jí. "Navrhoval jsem to -"

"Často." Udělala pauzu. "Nevysvětluj si to špatně, Time. Nestěžuju si. Tři roky byly tak krátké a bylo tady tolik zázraků." Obrátila oči nahoru přes bílé mraky k modré obloze. "Musela jsem si vybrat. A samozřejmě jsem měla své povinnosti." Řídila jednu z lodí, která nevozila jen zásoby, ale vozila výzkumníky do celého systému.

"Mohlas tady strávit víc času. Škoda, žes to neudělala. Mohli jsme…" Jeho slova se vytratila.

Nedala mu příležitost a pokračovala: "I tys byl často ve vesmíru."

"Jen málo." Byl jedním ze tří planetologů, kteří se věnovali hlavně této planetě. Nahoru létal, jen aby si ji mohl prohlédnout z výšky. "Rád bych se podíval tam, cos byla ty. Bylo to fascinující."

Zasmála se. "Někdy až moc."

Prstenec kamení, který kroužil kolem obrovské čtvrté planety, náhlá bouře úlomků, která mířila na Měsíc, kde pracoval Lundquist se svými roboty. Zapomněla na pravidla a bezhlavě vyrazila z orbity k povrchu, aby ho zachránila. Letěla už ve chvíli, kdy první kousky kamení dopadly na povrch. Cleland se k ní naklonil. "Ach, Bože -"

Neodpověděla na jeho gesto, jen pokrčila rameny. Začervenal se a prohlásil: "Ani Harbor nebyl stoprocentně bezpečný, to víš." Několikrát také volal o pomoc.

Přikývla. "Nezkrocený svět. I proto je kouzelný. Závidím budoucím kolonistům."

"Mluvila jsi o tom… že se k nim připojíš. Přemýšlel jsem o tom."

Kilbirnieová vzdychla. "Ne, to není nic pro mě." Podívala se na něj, spatřila jeho zraněnou tvář a vysvětlila mu to:

"Ještě o tom přemýšlím. Bude trvat pěkně dlouho, než Sluneční systém opustí první kolonizační loď. Budou potřebovat lepší informace, než jaké přiveze naše přípravná expedice. A každá cesta představuje dvaadvacet let plus čas strávený na místě. Pak se musí postavit transporty, které musí někdo financovat a - ne, čekáním na Zemi bychom určitě zemřeli.

Lepší je letět znovu."

"To chceš? Po zbytek života létat? Vždycky se vrátit na… na Zem, která bude pořád vzdálenější?"

Ucítila ještě hlubší smutek. Její hlas se zachvěl. Modré oči se na něj podívaly. "Když jsme odjížděli, Time, už Jsem si připadala jako cizinec. Co najdeme, až se vrátíme zpátky? Po jedné generaci… Bojím se, že bude ještě víc lidí, všechno bude ošklivější, méně svobody. Asi se mi nebude chtít zůstat. A zbytek Sluneční soustavy - no, už toho o něm víme Page 8

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

dost. Nečeká tam nic nového."

"Raději budeš dělat průzkumníka?" Snažil se ji pochopit. "Poletíš zpátky sem?"

Teď se usmála. "To by bylo skvělé." Úsměv povadl. "Ale taková cesta už nebude asi volná. Je jen málo lodí a tolik hvězd." Rozhodně dodala: "Beru cokoliv, jakmile se mi naskytne možnost."

Ve větvích šeptal vítr.

"Tolik - tolik jsi přemýšlela." Nevěděl jak dál. "Není ti to podobné. Vidět tě tak zahořklou není nic pěkného."

Objímala si kolena a dívala se k obloze. Teď se narovnala, zaklonila hlavu a vykřikla. "Ale já nejsem zahořklá."

Klidnějším hlasem dodala: "Je mi líto ostatních, ale sebe nelituju." Hlas jí poskočil. "Můžeme letět do celého vesmíru."

"Možná už nenajdeme žádný svět, jako je tento," argumentoval zoufale. "Nic, jen pr-pr-prázdnotu, jedovatý vzduch jako ta místa, o kterých jsme slyšeli - nic, jen cesta domů, dokud neumřeš na nějakém hrozném -" Bezmocně rozhodil ruce. "Jean, prosím, ne."

Pohladila ho po rameni. "Ach, budu v pořádku. A ty taky, Time. Získáš vysoké postavení v nějakém vědeckém ústavu nebo na univerzitě, někam tě vezmou, až se vrátíme. Informace, které přivezeme, i data od ostatních expedicí zaměstnají vědce na celá století."

Tvářil se sklesle. "Zaměstnají, to ano. Ale nebudu šťastný." Stáhla ruku a opatrně se narovnala.

Sevřel ruku v pěst. "Jean, mám tě rád," vyhrkl. "Nechci tě ztratit. Nemohu."

Kousla se do rtu. Kolem proletělo hejno malých stvoření, jejich křídla se třpytila.

"Mrzí mě to, Time," zašeptala po chvíli. "Jsi hodný muž. Ale - no, prostě ale."

"Někdo jiný?" zakoktal.

"Ne." Její hlas zesílil. "Není to snad jasné? Proste chci cestovat."

V šoku prozradil své tajné myšlenky. "Byl tvůj život tak špatný?" Hned dodal: "Promiň. Neměl jsem to říkat. Promiň."

"Nemusíš se omlouvat," odvětila. "Škoda, žes mi nevěřil. Všem jsem vyprávěla, jaké skvělé dětství jsem měla, jak jsem strávila krásnou dobu ve Sluneční soustavě, pak dostala toto místo, vše, co si člověk může přát. Dnes jsem trochu přešlá, ale jen jsem si vzpomněla, že všechny věci, které jsem milovala - vřesoviště, lesy, stará města plná vlídnosti, starý životní styl - vše se hroutí a už je to možná pryč." Zavrtěla hlavou. Znovu nasadila vlídný tón. "Ale hvězdy!"

Vyskočila na nohy. Postavil se a nevěděl co říct. Vzala ho za ruce. "Proč mluvíme jen o mně? Ach, Time, chudáčku, vím, jak se cítíš. Cítila jsem se tak celý rok a je mi tě líto."

Políbila ho. Nesměle odpověděl. Dala mu ruce okolo krku. Vzal ji kolem pasu. Polibek se protáhl.

Mrštně se mu vysmekla. "Pojď," vyzvala ho, "ať se vrátíme do tábora před setměním."

3

Zatímco čekali, Yu Wenji vzpomínala a začala doufat. Musela to říct nahlas, "…a tentokrát ti ukážu mnohem víc z mé vesnice. Půjdeme do údolí, kde se Hwang Ho vine mezi jarními květinami - nejkrásnější místo na Zemi."

"Možná máš předsudky, drahá." Wang Xi mluvil roztržitě, soustředil se na přístroje a ovládání.

Yu, která seděla vedle něj se usmála. "Kluk z města."

"No, nechám se přemluvit."

Obrazovka před nimi neukazovala oblohu, jak by ji viděli vlastníma očima. Na tmavém pozadí žhnul Sirius A. Zářil modrobílou barvou. Z disku se natahovaly červené jazyky. V zesíleném obrazu koróna připomínala opálovou hřívu. Na obrazovce se objevily i vzdálené hvězdy. Mezi nimi bylo vidět Slunce, malá tečka mezi ostatními, Obrazovka nepozorovala krásný pohled, ale měřila optické údaje. Yu celý systém naprogramovala. Wang Xi byl kvůli tomu možná nervózní - vždycky si dělal takové starosti, vzpomněla si - a možná právě kvůli tomu dodal: "Samozřejmě věříš, že tam bude všechno, co jsi znala."

Yu se zarazila. "Bude. Musí to tak být. Nebyli jsme pryč tak dlouho." Rok pobytu tady, pozorování, zkoumání, nastavení automatických přístrojů, které budou posílat další informace. Sedmnáct let cesty - na lodi necelý měsíc.

"Uvidíme." Často to probírali.

V tu chvíli se naštěstí ozval zvonek. "Počkej!" řekl Wang. "Už to začalo."

Výpisy na obrazovce ožily. Plně se na ně soustředil. Yu hledala chyby systému. On byl badatel, ona inženýrka. Ale její práce si vyžadovala hlubší znalosti fyziky, než měla většina fyziků. Manžel s manželkou se stali vědeckým týmem.

Data byla stará celou hodinu. Žádný lidský tvor se neodvážil blízko ani k velkému slunci, ani k jeho společníkovi. Příliš žhnuly. Nově aktivovaná stanice se dostala na oběžnou dráhu kolem Siria B jako první.

Druhá hvězda byla rozžhavená, úplně bílá. Okraje blikaly. Na jejím povrchu byly vidět nejasné víry, díky neuvěřitelné rotaci se ztrácely z obrazu - rotace stlačila bouře v atmosféře do velikosti několika kilometrů. Obraz putoval po obrazovce a zmizel ze záběru. Pohyboval se rychlostí přes třicet miliónů kilometrů za hodinu, kterou kroužil bílý trpaslík kolem hvězdy A.

Ale ze stanice vyrazila sonda a uháněla dál. Plně naložena měřícími přístroji, vysílače posílaly informace pomocí laserů, které pronikly plazmovými mraky. Bílý trpaslík zuřil -

Obrazovka zčernala. Ochranné štíty sondy byly rychle zničeny, ale malý kamikaze jim neposkytl jen krátký pohled.

Získali informace o rozdělení hmoty, vektorech, polích, proudech a mnoha dalších vlastnostech. Další ještě přicházely.

Řada terabytů. "Všechno vypadá v pořádku," poznamenala Yu vyrovnaně.

Wang vyskočil ze sedačky a tančil po palubě. Tady, kousek od osy rotace, vážil jen čtvrtinu své váhy. Poskakoval jako míč. "Skvělé, skvělé!" zpíval. "Teď něco zjistíme!"

Yu se zvedla ze židle a připojila se k němu. Byli tak mladí. "A brzy můžeme domů," přidala, když se konečně zastavili, aby nabrali dech.

Znovu začal mít špatné tušení. Ale dnešní vítězství bylo důležitější. "A zvládneme, co nás tam čeká."

Page 9

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Její radost povadla. "Vážně čekáš problémy?"

"Vrátíme se se slávou, ze které může vzejít moc. Zvládneme to." Pohladil ji po tváři. "Neměj strach, květino."

"Nemám," souhlasila, "dokud jsme spolu." Pak zašeptala několik starých veršů z Knihy písní, kterou měla tak ráda:

"Vítr a déšť, tma jako v noci,

kohout zakokrhal a pořád kokrhá.

A když jsem viděl svého pána,

jak mohu být ještě někdy smutný?"

4

Šílený stařec umíral. Přišel ho navštívit Selim ibn Ali Zeyd. Pokoj v nejvyšším poschodí nemocnice, otevřená okna, kterými proudil vzduch podzimního odporné a tiché zvuky dopravy. Bílé záclony rozvlnil vánek.

Z okna byli vidět lidé na střechách Istanbulu, byzantská zeď, Zlatý roh, roztančené lodě a vlnky na hladině. V dálce se zvedaly hory, byly tam vidět stíny stromů a světlé domy.

Zeyd tiše přistoupil k posteli a uklonil se.

Osman Tahir se na něj podíval z polštáře. Holá hlava, obličej mumie, seschlé ruce, masivní kosti. Mluvil tiše a chraplavě, málem šeptal, ale slova mu nedělala žádné potíže. "Rád vás vidím."

Mluvil arabsky, neboť Zeyd neuměl turecky. Klidně mohli přejít k angličtině nebo francouzštině. Zdvořilosti byly důležité. "Bylo mi ctí, že jste mě zavolal, pane," odvětil Zeyd. "Mnoho lidí vás chce navštívit, ale doktoři jich sem pustí jen málo."

"Jsou příliš důležití. Ale je pravda, že mám už jen trochu síly." Tahir se zašklebil. "Jistě si vzpomínáte na doby, kdy jsem dokázal celý den vykřikovat ve shromáždění, běžet deset kilometrů před večerní modlitbou, hýřit do půlnoci, milovat se do úsvitu, a ráno umlčet opozici."

Ty starý darebáku, pomyslel si Zeyd. Ale je to pravda. Tento muž, voják a politik otřásl historií a zamířil ke hvězdám.

Ale všichni jsme smrtelní. Biomedicína nám dokázala přinést sto, někdy i víc let plných zdraví, ale organismus se nakonec přece jen unaví. "Jak si Bůh přeje," dodal.

Tahir přikývl. "Nebudeme marnit čas zdvořilostmi. Mám své důvody, proč jsem trval na vaší návštěvě. Nechci říct, že vás nerad vidím - i když vám závidím -"

Zeyd navštívil Epsilon Indi.

Tahir se musel několikrát těžce nadechnout, než dokázal pokračovat:

"Ta hrozná sestra vás stejně brzy vykopne. Musím odpočívat - che che! Jako by mi tři nebo čtyři dny ještě pomohly."

Vždycky byl takový, napadlo Zeyda. Znamení cechu.

A on toho pěkně využíval. "Co pro vás mohu udělat, pane?"

"Můžete mi říct, o… perspektivách… mise Vyslance."

Překvapený Zeyd se začal bránit: "Nejsem v organizaci, pane. Obdivuji, co jste pro nás udělal, ale nevím nic víc, než uslyšíte ve zprávách."

Ozvala se ostrá angličtina: "Kecy! S vaším postavením a známostmi, které máte mezi lidmi -" Zvýšil hlas, přehnal to a tiše zalapal po dechu.

Vyděšený Zeyd k němu přistoupil. Tahir ho odehnal rukou. "Buďte upřímný," vyzval ho.

Zeyd se narovnal, jako by se chtěl postavit do pozoru. "No, pane, ano, něco - něco jsem zaslechl. Ale nemohu to potvrdit. Postavení projektu je samozřejmě nejisté." Ruka na pokrývce se sevřela v pěst. "Kvůli válce, kvůli té blbé, stupidní a zbytečné válce ve vesmíru," zavrčel Tahir. Ruka se uvolnila, roztřeseně hledala Zeydovu dlaň a sevřela ji jako malé dítě. "Ale celý podnik nezruší, že ne?" prosil Tahir. "Neudělají to, že ne?"

Zeyd věděl, že nejlepší odpovědí bude pravda. "Pokud vím, tak ne. Jak víte, je to u ledu a všichni ti byrokrati ze zúčastněných zemí mlčeli. Ale zdá se, že lidé z nadace spolupracují nehledě na národnost - zdá se mi, že se drží svého cíle. Můžeme doufat, že práce budou pokračovat hned po skončení války." Ať už to bude kdykoliv.

Tahira zřejmě napadla stejná myšlenka, neboť uvolnil sevření ruky a dodal: "Je to v Božích rukou. Ale děkuji vám, mladíku, děkuji. I já teď doufám -" Ozvala se melancholie. "Doufal jsem, že spatřím, jak loď odlétá."

Jeho úspěch, jeho posedlost, která trvala půl století, spotřebovala veškerou jeho energii a začalo se o něm říkat, že je blázen. Ale všechno začal, doopravdy to nastartoval!

"Budete se dívat z Ráje, pane," vydechl Zeyd.

"Možná. Bůh je milostivý. Co jinak víme?" Tahirovy zapadlé oči vyhledaly jeho pohled. "Už můžete jít."

Mlčel.

"Chcete už jít, nebo snad ne?" zeptal se Tahir. "Už jste toho tolik obětoval."

Zvláštní, jak mě to přilákalo. Spektrogram, který pořídila orbitální síť přístrojů - kyslík na jedné planetě Epsilon Indi, známky života - rozvod s Narriman, aby si mohla najít jiného muže a nevlastního otce našich dětí - a teď jsem zpátky, mám dobré jméno, ale vrátil jsem se do světa, který se mi odcizil víc, než jsem tušil…

Dát tomuto muži slib, který nemůže dodržet, by byla chyba, byl by to hřích. A přece - "Každý, kdo pojede, musí být…

trochu zvláštní," zašeptal Zeyd.

"To chápal každý už na začátku. Rád bych se s někým z nich setkal."

"Vše je v rukou Božích, pane."

Tahir se chtěl posadit. Těžce se opřel a jeho hlas zesílil. "Toto je Jeho vítězství. A za deset tisíc let, až všechno kolem zmizí s Nineveh, si vzpomenete, Zeyde, řeknete jim - že je to pro lidstvo. Pro lidstvo a slávu Boží."

"Ano -"

Page 10

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Vstoupila sestra. "Promiňte, doktore Zeyde, ale budete muset odejít," oznámila mu anglicky.

Tahir na ni nezařval, jak by to udělal dřív. Tiše ležel, byl unavený.

Zeyd se hluboce uklonil. "Ve jménu Božím, sbohem, pane… mír s vámi." Pálily ho oči.

Málem neslyšel odpověď. "Sbohem. Dostanete se daleko."

Není to blázen, pomyslel si Zeyd, když odcházel. Nikdy nebyl. Jeho příčetnost jen překonala představy většiny lidí.

5

Ranní slunce svítilo na staré budovy. Vila byla stejná jako po celá staletí, červená střecha, jantarové zdi. Bydlela tady pořád stejná rodina. Modernizace nezměnila její vzhled a neokradla ji přitom o duši. Stodola, kůlna a dílna vypadaly jako dřív, ale dnes se v nich ukrývaly starožitnosti minulosti. Stromy - ořešáky, cedry a quebracho - stínily dlouhý trávník. Květiny rozličných barev. Venku se objevilo několik zaměstnanců, někteří pracovali, jeden provázel skupinu turistů. Ozval se veselý hovor, který brzy odnesl vítr.

Foukal z jihu, byl chladný a rozháněl hmyz. Přinášel vůni zelené trávy, která se vlnila až k obzoru. Mraveniště zdobila rovinu jako tmavě červené pařezy. Někde stály skupinky stromů, topily se ve stínech, jen několik lístků odráželo sluneční paprsky. Kolem se klidně procházelo několik pštrosů emu, na obloze létali ptáci, objevily se křepelky, drozd, holubice, papoušek, sup a další. Dobytek zmizel a vrátila se zvířata z divočiny.

Ricardo Iriarte Nansen Aguilar a Hanny Dayanová odjeli. Kdyby si vzali vznášedlo, mohl jí toho ukázat víc. Později to udělají. Ale když jí dnes ráno nabídl projížďku na koni, nadšeně souhlasila. Pro ni to bylo něco nového a vzrušujícího, pro něj návrat ke vzpomínkám.

Tiché dupání kopyt, kůže praskala, jezdci zůstali potichu, dokud se nedostali na otevřenou pláň. Šepot větru v trávě podporovalo pískání, zpěv a volání z oblohy. Dayanová se podívala doprava, pak doleva, nekonečná dálka. Přijela včera večer a po uvítání se stáhla do pokoje pro hosty.

"Paraguay je hezká země," poznamenala společnou angličtinou. "Nechápu, jak ji můžete opustit… navždy."

Nansen pokrčil rameny. "Není to moje země," odvětí bezbarvým hlasem.

"Ne? Je to země vaší rodiny. Jak vidím, je s ní těsně spjata a vy tady máte kořeny, ne? Váš prasynovec mi říkal -"

Zaváhala. Byl to šedivý a starý člověk. Muž po jejím boku byl pořád mladý, ani ne padesát. Vzpřímeně seděl v sedle, byl štíhlý, ramena a ruce trošku větší, nehodila se k jeho tělu. Pod rovnými černými vlasy spatřila šedomodré oči, římský nos, silnou a hladce oholenou bradu. Na jeho oblečení nebylo nic zvláštního - měňavá bílá košile, přiléhavé černé kalhoty, měkké boty - ale nosil to takovým způsobem, že si vzpomněla, jak kdysi vypadal správný gaucho.

No, přece navštívil hvězdy a vrátil se.

"- váš prasynovec, Don Fernando, mi vyprávěl o jednom z vašich předků, který přijel v devatenáctém století z Evropy a založil toto místo," dokončila Dayanová větu. "Taková historie je ojedinělá."

Nansen přikývl. "Ale všichni jsme nebyli estencieros, to je jasné. Jeden syn to zdědil, většina jich začala obchodovat, pracovat, dali se k církvi nebo armádě, v demokratické době na politiku - a když přišla doba, odletěli do vesmíru."

"Takže sem nepatříte?" naléhala Dayanová. "Pozemek, portréty na zdech, knihy, poháry, šperky, fotografie, tradice -

rodina." Usmála se. "Nejprve jsem si o vás přečetla, kapitáne Nansene, teď to vidím osobně."

"Vidíte jen povrch," odvětil zasmušile. "Ano, jsou ke mně srdeční, protože jsem stejné krve a jsou pyšní na to, co jsem dokázal a ještě dokážu. Doktorko Dayanová, jinak jsou to cizinci." Utichl a díval se před sebe. K zemi se snesl sokol.

Vzpomněla si na vyprávění z novin, že býval jako chlapec sokolníkem. "Nebo… ne, cizinec jsem já," pokračoval. "Vrátil jsem se domů z Epsilon Eridani a mnoho lidí bylo ještě naživu. Nezměnilo se to úplně. Ale připadalo mi správné, abych se přidal k expedici 61 Cygni."

"Nebylo to ze zoufalství?"

"Ach, nikoliv. Výzkum. Povinnost. Nelituji toho. Ty planety byly bez života, ale byly kouzelné."

Vzhlédl. Za modrou oblohou zářil Kentaur. Putovaly tam cizí lodě, jejich posádky netvořili lidé.

"Předpokládám, že znáte naše hlášení," poznamenal nevzrušeně, jako by mu náhle došlo, že toho na sebe prozradil příliš moc. Dayanová ho jen tak nepustila. "Znovu jste se vrátil a všechno bylo jiné."

"Ano." V jeho tónu se znovu ozvaly emoce. "Když jsem vyrůstal, ještě přežívalo něco ze starého života. Něco tvrdého, hrubého, atletického, ale pořád kultivovaného a vznešeného. Je jasné, že to přežilo svou dobu, ale bylo to tady, bylo.

Například jsme se pořád učili guaraní. Z dobrého vztahu k Indiánům, kteří pro nás pracovali, i když oni sami mluvili španělsky. Dnes je to mrtvý jazyk. Indiány pohltila populace. Chov dobytka je zastaralý jako stavba pyramid, pár koňů zůstalo jako sport. Nansenové nechali část pozemku a proměnili ho v přírodní rezervaci, sami dělají správce."

"To je špatné?"

"Ne. Jen změna."

"Ale připadá vám, že jste ztratil své kořeny, takže se vydáte na velkou cestu."

Zamračil se. Chvíli se bála, že to přehnala. Nepatřil mezi lidi, kteří tolerují její vyzvídání. Ozval se smích a Dayanová si oddychla. "Dost o mně. To stačí. Pozval jsem vás na návštěvu - Fernando souhlasil - abych se s vámi seznámil."

Podíval se jí do očí. "Kapitán musí znát svou posádku, ne?"

Přesně to čekala. "Ptejte se na cokoliv, pane. Doufám, že mě přijmete."

"Upřímně řečeno, není mi jasné, proč jste se přihlásila."

Musela ho trochu potrápit. "Možná jsem praštěná, Možná takoví budou všichni na palubě Vyslance."

"Nic takového si nemůžeme dovolit," odsekl. Hlavně ne ve chvíli, kdy letíme do úplného osamění.

Nechala toho. "Pravda." Začala o tom přemýšlet, "Osman Tahir byl možná posedlý představou, že se setkáme s Dálným lidem. Věnoval druhou polovinu života a celý svůj politický kapitál na to, aby postavil loď, která se tam dostane. Byl posedlý, ale nikoliv šílený. Proč by měl vůbec někdo jezdit? Deset tisíc let dlouhá cesta! Každý z nás musí Page 11

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

být cvok. Přemýšlela jsem o vás, kapitáne Nansene. Proto jsem chtěla zjistit váš názor."

Předvedl úsměv. "Ano. Teď mi řekněte ten váš."

"Viděl jste mé resumé a jistě i tlustý spis. Mluvili jsme spolu."

"V několika kancelářích. Několikrát při obědě. Teď bych vás měl skutečně poznat."

"A rozhodnout, zda mě chcete na palubě."

"Ano. Bez urážky. Vypadáte až moc dobře. Jak jste sama řekla, dobrovolníků bylo málo a téměř všichni to neměli v hlavě v pořádku, nebyli k ničemu už doma, byli prostě neužiteční. Vy jste mladá, zdravá a jistě vyrovnaná. Prokázala jste své schopnosti. Jako žena jste atraktivní."

Přestože si držel odstup, dobře věděl, jak ta slova pronést a jak ji přitom pozorovat. Měl před sebou malou, pevně stavěnou ženu s vysokým čelem a nápadnými lícními kostmi, měla velké oříškové oči, dlouhé řasy, zakřivený nos, plná ústa, která se uměla smát. Kaskády rudých vlasů na ramena. Celkový dojem umocnil přívěšek ve stylu starého Egypta.

"Proč se tedy," naléhal, "chcete vydat na cestu, která překoná samotnou smrt?"

Narovnala se v sedle. "Však víte proč. Hrozí mi nebezpečí."

Přitáhl otěže. Napodobila ho. Koně sklonili hlavu a začali se pást. Nad rozvlněnou trávou poletovali motýli a kolibříci.

Všude ptáci, vítr unášel jejich křik.

"Je to tak?" zeptal se.

Podívala se mu do očí. "Chcete si být jistý, že nejsem hysterka."

"Četl jsem materiály, které jste nám poskytla. Několikrát. Ale mohla byste mi zopakovat, co považujete za důležité - z očí do očí?"

"Abyste mohl posoudit můj osobní styl?" Studovala v Severní Americe a občas se to dalo zjistit z jejích slov. "Jak daleko do historie?" Předvedla mu úsměv. "Vaše rodina tvrdí, že Fridtjof Nansen byl váš příbuzný. Já jsem přímým potomkem Moshe Dayana. Co je na mém životě jinak zvláštního?"

"Téměř všechno," odvětil.

Narodila se v Latakii, kde sloužil její otec jako důstojník Izraelské hegemonie. Její matka byla inženýrkou. Jako dítě byla tedy pod vlivem cizí země… až do doby návratu do Jeruzaléma. V raném věku získala doktorát z fyziky a začala pracovat pro Společnost centrálních technických dodávek - většinou mezi asteroidy, ale často se dostala do joviánských a saturnovských systémů, kde pomáhala při vývoji přístrojů vhodných pro odlišné Prostředí.

"Měla jste před sebou skvělou budoucnost," dodal.

Zašklebila se. "Jo. To měla. Pak jsem se nepohodla s Kosmosophisty."

"To byla od vás hloupost."

"Určitě. Impulz." Zarděla se a změnila tón. "Ale tolik jsem je nesnášela. Vždycky tomu tak bude."

Pomalu si ji měřil. "V zásadě souhlasím. Philo Prior byl naprostý šarlatán a jeho přívrženci dělali podivuhodné věci. Ale necítím takovou nenávist."

"Oni ano."

"To, co jste udělala, byla provokace."

Pohodila hlavou. "Bylo to zapotřebí."

Každý rok při letní rovnodennosti na severní polokouli Marsu přinesl Řád obdařené kosmophie z Pryorovy hrobky přístroj, který údajně našel v jeskyni na Ascraeus Mons a který tam zanechali Galaktikové, aby počkal na génia, který ho dokáže použít. Po jeho přechodu do vyšší existence zůstal přístroj znovu bez využití, ale procesí ho nosilo do Chrámu pravdy ke slavnostním rituálům, pak ho vrátilo na místo. Možná se jednou objeví další génius, v jehož mozku se oživí kvantové mechanické vibrace, které přinesou zprávy od Vyvolených. Přístroj mezitím potvrzoval pravdivost doktríny, která byla odhalena jejímu prorokovi. Synoda vykladačů ji proměnila v přikázání. A takové procesí se nechová moc přátelsky k cizinci, který si nacpe pokoj měřícími přístroji a později publikuje svá zjištění, aby tak vysvětlil, proč obvody ve stroji nic nedělají a nikdy už nic dělat nebudou. "Proč?" naléhal Nansen.

"Říkala jsem lidem znovu a znovu," odplivla si, "aby odhalili ten podvod."

"Ale ne," odmítl. "Skuteční věřící pořád věří a říkají o vás, že jste lhářka. Nejste hloupá. Ani si nemyslím, že jste tak naivní. Dostala jste se do pěkných problému a přitom jste musela vědět, že to bude zbytečné. Proč? Co vás k tomu přimělo?"

Těžce polkla. Na tváři ruměnec. Slunce zapálilo její vlasy. Čekal.

"Dobrá," promluvila. "Neuvedla jsem to ve spisu, neboť jsem věřila, že je to čistě moje věc. Ale věřím, že byste to měl vědět a přitom si to necháte pro sebe. Měla jsem dobrého přítele. Vlastnil pozemek na Marsu. Řád pozemek chtěl a vyhnal ho, očernil jeho jméno. Ten člověk… opil se, přestal se starat o zásoby vzduchu na poušti a zemřel. Tělo našli už moc pozdě, nemohli ho oživit. Zuřila jsem."

Nansen přikývl. "Chápu." Nechtěl se ptát na jejího přítele. Chvíli počkal a raději pokračoval o něčem jiném: "Vaše zpráva mluví o několika útocích na vaši osobu. Policejní záznamy potvrzují tři z nich. Jak víte, že Řád za to nese zodpovědnost?"

"Kdo jiný?" Dayanová se dívala k obzoru. "Ach, mám známé v Izraeli. Pořídila jsem si dobře hlídané místo. Ale co je to za život? Další možností je, že se přidám k mezihvězdné expedici - pokud mě přijme - a vrátím se až v době, kdy budou moji nepřátelé mrtví. Ale pochybuji, že padesát let bude stačit. A nic delšího se neplánuje, jen vaše cesta." Chvíli zůstala zticha. Vítr v trávě a zvuk pasoucích se koňů zesílily. "A ta je dost dlouhá!"

"Zvláštní způsob jak být v bezpečí."

"Samozřejmě bych je raději zastřelila. Ale zákon to nedovoluje… a stejně nedokážu určit jednotlivce, kteří mě chtěli zabít."

"Cesta nebude bezpečný úkryt."

Page 12

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Však já vím!" Vztek pomalu zmizel a její nálada se zlepšila. "Je to jedna věc, která… vynahradí ztrátu. Ano, budou mi chybět lidé, které mám ráda, všichni, nic už nespatřím, ale - co tam najdeme? Co uděláme? Až se vrátíme, tady bude úplně jiný svět."

"Tu otázku musíme ještě probrat," zašeptal. "Líbí se mi váš postoj."

"A mně - mně - no, věřím, že nebudete nudným společníkem," odpověděla.

Několik vteřin se na sebe dívali. Nansen se dotkl patami koňských boků a zvedl otěže. Jeho reakce dokazovala, že si jako kapitán nemůže dovolit žádné důvěrné vztahy. "Jedeme, zatím to stačí. Budeme si užívat. Nejste zkušený caballista, že?"

Zasmála se. "Není to zřejmé?"

"Ukážu vám trochu techniky a pak vyrazíme!"

6

Lajos Ruszek viděl z verandy malého domku Mamphely Mokoenové na všechny strany. Na západě se táhly výšiny Transkei, zelené plantáže, křoví a stromy pod kovově modrou oblohou. Na severu a na jihu se město dostalo až k obzoru, městečka se nafoukla, až se spojila, ulice plné aut, vysoké věže, vznášedla ve vzduchu, všude lidé, někteří kráčeli pěšky, jiní se vezli na motorových bruslích, jejich hlasy se mísily s hukotem strojů, který nikdy neutichl. Indický oceán na východě se třpytil ve slunečních paprscích. Město se s oceánem spojilo - plošiny pro domy, termální energie, těžba minerálů, mořské farmy, všude lodě a pomocní roboti. Přestože byl průmysl velmi čistý, ve vzduchu byly cítit chemikálie a lidé.

Objevila se Mokoenová, v ruce tác se džbánem a dvěma sklenicemi ledového čaje. Postavila tác na stůl a posadila se do pleteného křesla proti Ruszekovi. Její host si vzal sklenku a rychle se napil.

"Achhhhh!" vydechl. "Skvělé. Děkuji vám, mademoiselle."

Mokoenová se usmála. "Bojím se, že mi takový titul nepřísluší," odvětila angličtinou, ve které bylo znát méně přízvuku než v té jeho.

"Ach? Chtěl jsem říct - chápu, že nejste vdaná."

"To ano. Ale -" Mávla rukou, gesto plné humoru i smutku. Její dashiki zakrývalo docela vysokou a kdysi štíhlou postavu, která však začala přibírat na váze - táhlo jí na čtyřicet. Hnědá pokožka, široký nos, kudrnaté černé vlasy, hladká tvář a oči, které se třpytily jako oči malé holčičky.

"Nevadí," doplnila. Jeho silný bas vystřídal její melodický hlas. "Cením si toho. A je od vás hezké, že jste vážil celou tu cestu, abyste mě navštívil."

"Chci se setkat s každým z posádky," přiznal Ruszek na rovinu. "Poznat je předem. Strávíme spolu spoustu času."

Její úsměv vybledl. "Spoustu -" Jako by ji začal náhle chladit stín, ve kterém se ukrývali. Deset tisíc let a ještě víc.

Ruszekova prozaická otázka ji přivedla zpět: "Jak vám mám říkat?" Prohlížela si ho. Ani chováním, ani zjevem nepůsobil jako zdvořilý člověk. Byl středně vysoký, silně stavěný, špatně se oblékal - na sobě námořnickou košili a kalhoty -

nápadně se potil. Měl holou hlavu, husté obočí a nápadný černý knírek. Z kulaté, poněkud ploché tváře ji pozorovaly mandlové oči. Bylo mu pětapadesát. Uklidnila se. "Ach, asi doktorko Mokoenová. Dokud se lépe nepoznáme. Jak mám říkat já vám?"

Ruszek si nalil ještě čaj. Kostky ledu zacinkaly. "Jak chcete. Mám toho hodně za sebou."

"To jsem pochopila, přestože mám jen málo informací. A to je zvláštní, když uvážím, jak nás novináři sledují. Udělal jste si z nich schválně nepřátele?"

"Dal jsem těm otravům, co zasluhují."

"Odpusťte, ale je to moudré? Zvláště když budete druhým velitelem."

"A lodním pilotem," připomněl jí a obrátil diskuzi od předmětu, o kterém nerad mluvil. "To je mnohem zajímavější."

Souhlasila s ním. "Určitě… podle toho, co jsem o vás slyšela."

"A kapitán Nansen nebude druhého potřebovat."

Jeho tón se změnil. "Zdá se mi, že mu závidíte," podotkla.

"Neexistuje lepší muž. Ani ve vesmíru, ani na Zemi."

"Proto jste se přihlásil? Abyste pod ním sloužil? Nevěděla jsem, že už jste se setkali."

"Nesetkali až do chvíle, kdy jsem si zažádal. Pak jsem to zjistil."

"Mohu se vás zeptat, proč jste se přihlásil?"

Ruszek se nepřirozeně zasmál. "Přijel jsem, abych se vás zeptal na stejnou věc, doktorko Mokoenová."

"Zvědaví jsme oba, pane Ruszeku."

"No, mám-li použít velká slova, pak řeknu dobrodružství, výzva."

"Jsou tady bližší hvězdy, kratší putování, žádné velké objevy a velké skutky."

"Dostal bych se na takovou výpravu? Kurva, určitě ne - ach, odpusťte. Je tak málo lodí. A tolik lidí."

"Ano, asi ano. Jak jste řekl, dobrodružství a výzva - a mnoho let od domova."

Usmál se. "Nezapomínejte na zisk. Členové posádky dostanou zaplaceno, podporu, smlouvy na knihu, výnosná místa.

Nadace, nebo kdo loď zaplatil a postavil, dostane vzorky na prodej - a práva na filmy, dokumenty a dramata. Ach, za to jsou peníze."

"My dostaneme zaplaceno vědomostmi a nadějí - nadějí, že se setkáme s cizí inteligencí a založíme nové světy,"

odvětila popravdě.

"Proč jen používáme ty otřepané fráze?" vykřikl. "Abych se dostal k hlavnímu bodu, doktorko Mokoenová, Vyslanec je jediná loď, kam se nikdo moc nehrne."

"Nicméně -"

Page 13

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Přerušil ji. "Dobrá, sakra práce, dobře, budu vám o sobě vyprávět. Nestěžujte si však, jestli jste už všechno slyšela.

Narodil jsem se v Budapešti, nižší střední třída, pouliční kluk, domov jsem opustil v šestnácti a pár let dělal příležitostní práce po celém světě - ano, někdy jsem musel utíkat před zákonem - až jsem se připojil k Mírovému velitelství západní aliance. Překvapivě se mi to líbilo a získal jsem vzdělání. Poslali mě na vojenskou stavbu na Měsíc, pak do vesmíru, naučil jsem se pilotovat, ale kvůli problémům nikdy nepovýšil. Nakonec jsem si našel civilní práci u Solmetals, létal kolem, všude od Marsu k Saturnu. Viděl jsem akci Vesmírné války."

Vytřeštila oči. "Vážně? Ale jak jste říkal, byl jste civil. A Evropan."

Pokrčil rameny. "Pamatujte, že to nebyla žádná staromódní válka. Pěkně nepříjemná mrcha mezi kočičími packami, které patřily velkým mocnostem. Bojovalo se o nadvládu nad jednotlivými místy. I když se Evropa stáhla, Číňani - ach, už je to dávno. Prošel jsem tím a kapitán Nansen kvůli tomu naléhal na Nadaci, aby mě přijala. Spokojena?"

"Aktivní život," zašeptala a zkoumavě si ho prohlížela. "Jistě to bylo občas horší, než přiznáváte."

Uklidnil se. "Rozumíte lidem, doktorko Mokoenová." Usmála se. "Možná. Je to moje práce."

"Teď je řada na vás. Moc toho o vás nevím."

"Také toho moc není. Proti vám klidný život."

"Proč tedy letíte?"

"Mohu být užitečná."

Opřel se, otřel si pot na hlavě a pokračoval: "No, Jistě budeme potřebovat biologa a lékaře, a jestli to bude v jednom balení, pak můžeme děkovat Bohu. Ale vy se máte na Zemi dobře, ne? Proč byste ji chtěla opustit?"

Usrkla čaj, potřebovala získat trochu času. Pak pomalu promluvila: "Důvody jsou osobní. Kapitán Nansen a vedení Nadace je samozřejmě znají. I vy se je nakonec dozvíte. Ale byla bych ráda, aby se to nedostalo ven, nechci udělat problémy… některým lidem." Rozhodla se "No, jistě to novinářům neřeknete."

Znovu se usmál. "To je jasné."

"Co o mně víte?"

"Hm… studovala jste medicínu a celé roky pracovala mezi chudými, nejprve v tomto království, potom pří pomoci v Africe. Nakonec jste toho nechala, vrátila se do školy, stal se z vás biolog a dobrý vědec, proslavila vás práce na vzorcích z Tau Ceti. Proto chcete letět kvůli výzkumu?"

"Bude to fascinující."

"Ale víte, že to možná nikdy nebudete publikovat. Až se vrátíme, svět tu možná ani nebude."

"To chápu. Doufám, že se setkám s Dálným lidem, něco se od něho naučím, že to prospěje lidstvu." Mávla rukou. "Ale nechci, aby to znělo povrchně. Když poletím, spustím něco právě tady."

"Co?"

Vzdychla si. "Mrzí mě opustit medicínu. Tolik mě potřebují. Připadala jsem si sobecká. Ale - zdá se mi, že už nesnesu další utrpení. Musela bych zavřít své srdce, a to nechci udělat. Moji rodiče jsou kněží Samaritánské církve. Pracovala jsem tam jejím jménem. Když jsem odešla, věřili, že jsem je zradila." Pevně sevřela sklenku. "Vyslanec nutně potřebuje lidi, jako jsem já. Zapsala jsem se pod podmínkou, že Nadace poskytne grant jejich církvi, sumu, která jim velmi pomůže.

S rodiči jsme se usmířili. Říkají, že na mě počkají v posmrtném životě a s radosti mě uvítají. Osobně tomu moc nevěřím.

Ale jsou šťastní."

Nevěřícně ji pozoroval. "Jste svatá."

Odložila sklenici, pohodila hlavou a hlasitě se rozesmála. "Cha! Určitě ne, pane Ruszeku, ani ambiciózní. Věřím, že se mi to bude líbit. Většinou se mi všechno líbí."

Po chvíli dodala: "Když už jsme se poznali, nezůstanete na večeři? Když vařím jen pro sebe, jde mi to dobře, ale pro společnost je to vždycky lepší."

"Nejlepší nabídka tohoto týdne," souhlasil potěšené.

"Ještě jednu věc -"

"Ach, mám pokoj v hotelu de Klerk."

"Ne, ne, myslela jsem - úplně jsem na to zapomněla, ale máme příležitost poznat našeho druhého inženýra."

"Alvina Brenta? Už jsem se s ním setkal."

Zatvářila se vážně. "Jak na vás zapůsobil?"

"No… docela dobře. Zná svou práci. Nezná moc fyziky, kvantové brány, ale spíš praxi. Jestli se něco stane s Yu Wenji, Brent nás dostane domů."

"A jako člověk? Víte, nikdy jsem ho neviděla. Jen jsem četla zprávy a články v novinách."

"Jeho život není o nic horší než ten můj."

"Narodil se v Detroitu v Americe, jeho rodiče obchodovali a snažili se přežít krizi, daně a kontroly. Alvin byl jejich jediným dítětem a zřejmě ho chtěl hlavně otec. Matka plnila své povinnosti, jak se žádá od církve nových křesťanů a poradce radí všem občanům. Ve škole se stranil kolektivu, ukázal talent na počítače a stroje, což jen prohloubilo jeho sociální izolaci. Na doporučení šéfa místního gangu - místní komise měla v oblibě skupinu Radium - se dostal na vesmírnou akademii. Tam se mu dařilo. Přestože nezískal žádné přátele, vycházel s ostatními a měl výborné známky.

Trénoval na Měsíci a mezi planetami, zapojil se do vesmírné války na lodi "pozorovatelů", trochu bojoval. Během těchto čtyř let předvedl několik odvážných kousků. Bylo mu to málo platné. Spojné Státy ztratily své interplanetární kolonie a musely se uskromnit. Brent byl propuštěn a zažil existenční proteiny. Nakonec dostal místo u Konsolidované energetiky. Moc dobře věděl, že jakmile získá společnost kapitál, jeho místo nahradí robot. Vyslanec nabízel něco víc.

Nikdo neví, zda to bude něco lepšího nebo horšího."

"Přemýšlím o jeho ideálech," promluvila Mokoenová.

"K čemu budou tam, kam letíme?" odvětil Ruszek.

Page 14

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Pokud budou agresivní, pak nám zkazí jednotu a morálku. Dost se objevoval ve zprávách kvůli tomu co říká. Ale jeho myšlenky mi nejsou úplně jasné."

"Nedělejte si starosti. Jestli bude otravovat, vyřídím si to s ním. Ale připadá mi jako docela citlivý člověk. Asi jako každý, kdo se vydá na takovou cestu."

"Ve zprávách říkali, že bude mluvit živě v Austrálii o Společnosti Severky, kam patří. V devět hodin. Za pár minut našeho času."

"A my se můžeme dívat, co? Dobrá, jestli chcete."

"Ráda bych. Tolik našich vjemů je předem nahraných, umělých a virtuálních - možná jsou to předsudky, ale věřím, že patříme do skutečného světa."

"I já. Když se k němu dostaneme."

Mokoenová vstala a odvedla ho dovnitř. Ruszek se rozhlédl. Obývací pokoj byl čistý, ale všude se něco válelo -

kazety, knihy, vytištěné stránky, obrázky, dětské hračky, lastury, křiklavé i krásné suvenýry, závěsy, stará ruční díla, nářadí, misky, hudební nástroje, amulety, masky, dva meče za štítem. Posadila se na odřený gauč, pokynula mu a oslovila televizi.

Objevil se obraz a spatřili hlediště. Budova byla stará alespoň jedno století, objevilo se asi sto lidí. Ale když se zeptali, síť potvrdila, že pořad sleduje asi dvacet miliónů lidí na celé Zemi. Bylo jasné, že číslo znásobí reprízy a ukázky. "Jsme to ale senzace, my, posádka Vyslance že?" zasmál se Ruszek. "Každé naše kýchnutí zaznamenají zprávy. Jak dlouho bude trvat, než zapomenou… až odletíme? Šest měsíců?"

Obraz zabral Brenta, který vstoupil na pódium. Bylo mu čtyřicet let, střední výška, nesl se jako voják. Na sobě obyčejné šedivé sako a kalhoty ve vojenském stylu. Na límci znak Polárky, černé vlasy měl krátce zastřižené, vousy upravené.

Pravidelné rysy vynikly v bledé tváři, kterou oživily pronikavé tmavé oči.

"Je atraktivní," poznamenala Mokoenová.

Ruszek pozvedl obočí. "Co? Nevím. Zdá se, že ženy nevyhledává."

Mokoenová se usmála. "To k tomu patří." Vážně dodala: "A ten jeho… ten žár."

Na diskuzi ho pozvala skupina, která souhlasila s jeho názory. I Austrálie utrpěla ztráty ve vesmíru. Nepříjemný moderátor uvedl svého hosta. Brentův tón okamžitě upoutal pozornost. "Děkuji vám. Dobrý večer. Všem na Zemi, kteří mají stejný zájem, všem ve Sluneční soustavě, zdravím vás.

Je mi ctí, že jsem mohl přijít. Brzy odletím na dobu delší, než sahá naše historie. Proč jsem přišel? Abych vám přednesl svou vizi. Abych vám řekl, že naděje přežívá a bude žít, dokud se lidé nebudou bát. Osobně doufám, že budete sledovat tuto vizi, že napravíte křivdy a svět se vydá novým směrem, že to, co najdu po svém návratu, bude skvělé."

Zvýšil hlas. "…ano, společnost Polárky tvrdí, že nás podvedli. Ve Spojených národech vykřikovali o míru a dusili nás, jak jen mohli. Ale naši nepřátelé na tom byli mnohem lépe. Intelektuálové, média a politikové blábolili o atomových zbraních na Zemi v případě, že se boje zhorší - jako by to nestačilo! Bankéři, kněží, vedoucí společností, všichni měli tajné plány. Věřte mi, bylo to tak. A tak jsme předstírali, že se vůbec nebojuje. A odvážní Američané a Australané umírali, protože jsme jim nepomohli. Líbí se vám, že umřeli jen tak?"

"NE!" odpověděl dav.

"Není divu, že vláda jeho klub nepodporuje," zašeptala Mokoenová. "Je to časovaná bomba."

"Ach, nevím," odpověděl Ruszek. "Nepodněcují davy." Zašklebil se a jeho knír se zvedl. "Davy jsou doma ve virtuální realitě. Možná proto se k nám přidal - z frustrace. Tam, co letíme, nemůže nikomu uškodit."

Mokoenová zavrtěla hlavou. "Nepřipadá mi jako zlý člověk. Zřejmě je velmi zahořklý a - ano, uvidíme, jestli mu pomůžeme."

"Nechte ho dělat jeho práci a to stačí. Ale pokud bude Yu ve službě, asi toho na něj moc nezbyde."

"Je pouhou zálohou. Musí to být nepříjemná představa."

Brent pokračoval. Když odsuzoval zrádce a požadoval znovuzrození Západu, hlas mu přeskakoval. Ale nakonec se utišil, a když končil, jeho tváře smáčely slzy:

"…nechám to na vás. Musím se vydat s kamarády napříč galaxií, abych se setkal s nejbližší inteligentní civilizací. Vy, vaše děti, děti vašich dětí, musíte sami rozhodnout a obsadit hvězdy pro lidstvo. Nikdo neví, co naše loď objeví. Ale i my s sebou vezeme osud, osud lidstva. A až se vrátíme, až přivezeme to, co jsme získali, až se znovu připojíme k tomu, co jste vy a vaše krev stvořili, lidstvo se zvedne do vesmíru!"

Diváci jásali, hlasy se ztrácely v okolní prázdnotě. Mokoenová vyzvala televizor, aby se vypnul. Chvíli zůstali sedět potichu. "Víte," promluvil, "zdá se mi, že tomu doopravdy věří."

"Osud? Ano, nejspíš ano. Vy ne?"

"Ne. Já věřím v úporný boj, správná slova? Úporný boj po cestě, kde předvedeme, co v nás je. A jestli neuspějeme, pak to prostě nevyjde. Smůla, nic víc."

"Mně se zdá, že existence má nějaký důvod. Ale tím důvodem nebude skutečnost, že zabíráme vše na úkor… všech ostatních."

"Slova, jen slova. Říkám vám, nedělejte si starosti s Alem Brentem. Znám lidi plné šílenějších ideálů, kteří byli velmi schopní. Kdyby byl hrozbou, kapitán Nansen by ho nepřijal, i když je tak málo kvalifikovaných odborníků."

Uklidnila se. "Nejspíš jste dobří soudci." Pak dodala: "A musím přiznat, že je přitažlivý."

"To si rozhodnou členové posádky sami," odvětil.

Usmála se. "Můžeme začít."

Čekal je večer a několik příjemných dnů.

7

Page 15

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Na černém, hvězdami ozdobeném pozadí rozděleném Mléčnou dráhou, na černém sametu, kde se vznášela Zem jako modrá tečka v jasu malého Slunce, působila vesmírná loď Vyslanec jako šperk, jednoduchý a ojedinělý šperk. Dvě kola se čtyřmi paprsky se rychle otáčela, mezi nimi nehybná osa. Ze zadní části se zvedal krajkovaný cylindr plazmového motoru. Z přední části se natahovalo dlouhé, velmi dlouhé, tenké a jako laser jasné kopí, naváděcí stožár silového pole.

Oba stroje byly vypnuté. Loď dosáhla správné rychlosti a obíhala na kometární dráze. Neohrožovalo ji záření. Jean Kilbirnieová se přiblížila a spatřila obrovskou hmotu před sebou. Kola měla čtyři sta metrů v průměru, okraje deset metrů široké, každý paprsek tvořila šest metrů tlustá trubice. Rotovala opačným směrem, sto metrů od sebe. Motor se natahoval do vzdálenosti čtyřiceti metrů, stožár byl dlouhý celý kilometr. Existovala podobná plavidla, ale žádné nebylo jako Vyslanec. Ten vezl kvantovou bránu s kapacitou gama, relativistickým faktorem hmoty-vzdálenosti-času o výkonu pěti tisíc. Loď vezla vše, co bude deset lidí a jejich stroje potřebovat na cestu do neznáma.

Ještě neodstartovala. Probíhal měsíční zkušební výcvik ve slunečním systému. Nula-nula pohon byl vypnutý.

Nemuseli nic testovat. To udělali roboti, znovu a znovu, dokud neopravili veškeré chyby. Posádka zkoušela vlastní schopnosti. Kilbirnieová se podívala na obrazovky a na přístroje. Bioelektronické obvody naváděly pastelové odstíny.

Jakoby byla sama vesmírnou lodí. Loď se otáčela, jako by se na ni chtěla zřítit. Viděla střední osu, zaoblenou masu lesklého kovu z nejtvrdší sloučeniny. Věžičky, antény, kolejnice, doky, poklopy, vše se vynořilo ze stínů. Vnější trup, padesát metrů v průměru. Vnitřní trup vyčníval na obou koncích, dvacet metrů široký, držela ho magnetická ložiska.

Kilbirnieová se blížila zezadu podle předpisů. Našla tam jen kolo, stroje, zásoby a výstroj, která čekala na chvíli, kdy ji bude někdo potřebovat.

Teď! Její prsty se dotkly akcelerátoru. Přetížení ji vmáčklo do měkkého křesla. V uších jí hučelo, před očima viděla rudé skvrny. Krátký záchvat skončil a Kilbirnieová se vznášela v postroji. Nezadala vektory. Živé nervy, svaly a mozky byly příliš pomalé, příliš omezené. Ale její mysl nasměrovala roboty, kteří je nastavili. "Ki-aj!" Vykřikla a obrátila Heralda.

Další manévr byl těžší, ale už nevyvolal takovou radost. Srovnala rychlost půl kilometru od doku a poskočila kupředu.

Bok otevřel svou náruč, zachytil ji, přidržel menší plavidlo u lodi, vtáhl ji dovnitř.

Kilbirnieová zůstala sedět a čekala, až zpomalí její pulz. Naskočila komunikační obrazovka. Podíval se na ni zamračený obličej kapitána Nansena. "Pilote Kilbirnieová," promluvil, "přiblížení bylo velmi nebezpečné. Nenechala jste si žádnou rezervu."

Spustila přenos. "Ach, Herald a já jsme věděli, co děláme," odvětila.

Zlobně se na ni podíval. Ruměnec na úzkém obličeji s nápadnými kostmi, rovný nos, široká ústa, modré oči pod hustým černým obočím, tvář lemovanou světle hnědými vlasy, které měla zastrčené za uši. Na sobě kombinézu, pružné tělo. Bylo jí třiatřicet, ale cesta na Tau Ceti přidala dalších pětadvacet let.

"Ohrozila jste své plavidlo, loď a celou misi," vyštěkl.

Připojil se k nim Lajos Ruszek, ale ani se neobtěžoval, aby spustil video. Jeho loď Kurýr, Heraldův bratr, nebyla téměř vidět, pouhá kulka mezi hvězdami. "Kapitáne, dovolil jsem jí to," prohlásil. "Věděl jsem, že to dokáže. Dost jsme spolu létali."

"Proč jste to udělala?" vyslýchal Nansen Kilbirnieovou.

"Žádný experiment, žádné předvádění, pane," vysvětlila zahanbeně. "Zbytečně riskovat je špatné. Chtěla jsem to zkusit. Máme na výcvik tak málo času. Pak velký skok a celý rok nic. Kdo ví, na co narazíme na druhé straně?

Potřebujeme s Lajosem lepší trénink."

"Pilotův odhad, kapitáne," doplnil Ruszek.

Nansen se poněkud uvolnil. "Tak tedy dobrá," přikývl. "Žádné pokárání. Ale už to nezkoušejte. Ani jeden z vás."

Předvedl jí křivý úsměv. "Na palubě chceme mít klid!"

Sklopila hlavu. "Promiňte, pane. To mě nenapadlo."

"Učíme se z chyb." Nansen se odpojil.

"I vy?" zamumlala. "Nemyslete si, že jsem neslyšela, jaký jste byl pilot."

Znovu se rozveselila. Odpojila interface senzorů připojených na kůži, uvolnila postroj a odplula k přechodové komoře.

Dok připojil modul. Prošla na druhou stranu. Trup byl uvnitř holý a špatně osvětlený. Chytila se příček a odrazila se.

Vyletěla kupředu. Chodba ji odvedla k přechodové komoře poblíž vnitřního trupu. Tady vstoupila do polstrované kajuty s několika křesly. Do jednoho se posadila a připoutala se.

Byla to kabina trajektu. Nevystřelila, jen přeskočila deset metrů ke kolu. Magnetohydrodynamické síly kabinu uchopily a pomalu ji připojily k paprsku kola, který ji zrovna míjel. Ocitli se kousek od osy, následoval slabý náraz a náhle ucítila zlomek gravitace. Odpoutala se, prošla několika komorami a vstoupila na plošinu, která se natahovala do cylindru.

Odtud se mohla svézt výtahem po kolejích na samotný okraj. Raději šplhala po žebříku.

Výstup byl současně sestupem. Váha rostla, na konci už cítila pozemskou přitažlivost. Vstoupila do chodby lemované dveřmi. Chodba se ohýbala, ale samotná paluba ležela jedno patro pod ní. Spatřila záblesk světla. V tu chvíli k ní vánek přinesl vůni borovic. Vděčně se nadechla. Na palubě malého plavidla cítila vzrušení, ale velká loď měla rozhodně lepší systém ventilace. Spatřila nervózního Tima Clelanda. Byl to vysoký hubený mladík v neformálním oblečení, měl malý nos, hnědé oči a vlnité hnědé vlasy. "Jean," zasípal.

Zastavila. "Sakra, co se ti stalo?" vydechla.

"Bylo to… děsné." Rychle pokračoval: "Ne pro mě. Pro tebe. Kdybys nabourala." Natáhl k ní ruce.

Ignorovala jeho gesto. "Nebylo to nic nebezpečného," ujistila ho. "Mám ráda život."

Jeho ruce klesly. Prohlížel si ji. Ventilace šeptala.

"Vážně?" zeptal se pomalu.

Přestala se usmívat. Její výraz ho rozčiloval.

"Vážně?" naléhal. "Proč ho tedy necháváš za sebou všechno - všechno, co představuje tvůj život? Deset tisíc let Page 16

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zavřená v této skořápce."

Naježila se. "Jen dva roky lodního času. A pět let v Zemi elfů."

"Nechápeš, co se stane se Zemí," pokračoval. "Za deset tisíc let tady bude - co?"

Předvedla mu bílé zuby, typický široký úsměv. "To patří k cestě." Chraplavý hlas začal šeptat. "Ale jestli máš takový strach, proč potom letíš ty?"

Svěsil ramena. "Však víš. Vyprávěl jsem ti to a kolikrát."

Kývla. "Kvůli mně. Time, není to rozumný důvod."

Snažil se změnit tón. "Však tě dostanu."

"Asi ne, Time. Jsi milý, ale asi ne. Raději toho nech, než bude příliš pozdě. Však víš, že máme ještě rezervní dobrovolníky."

Cleland zavrtěl hlavou. "Ne. Nemám na vybranou, Teď už bych si připadal jako zrádce." Zhluboka se nadechl. "A kromě toho mě čekají vědecké zázraky, to je pravda. Jaké planety, jaké bytosti? A - a, ach, už jsem ti říkal, jak jsem špatný ve společnosti. Nejsem vůdce, ani se k nikomu nepřidám. Nevzdávám se tak často jako ostatní." Těžce polkl.

"A nevzdám se tebe."

"Promiň," zašeptala, "ale musím už jít. Mám schůzku."

Vytřeštil oči, jako by mu dala políček. Zasmála se.

"S Mamphelou v tělocvičně. Budeme se učit staré tance z vrchoviny a Zulu."

Zalapal po dechu. "Hned po… po příletu… po tom, cos udělala?"

"A kdy si má holka poskočit?" odvětila vesele a nechala ho tam stát.

Motory plazmových a nula-nula motorů se ukrývaly v zadní části vnitřního trupu. Většina pomocných přístrojů v jejich okolí. Přední kolo ukrývalo menší počet laboratoří a dílen, takže tam zbylo mnoho volného místa.

Hlavní inženýrka Yu Wenji procházela kolem a zaslechla zvuky za dveřmi. Otevřela je a vstoupila, aby se podívala, co se děje. Alvin Brent se krčil za stolem a pracoval na elektrickém obvodu. Všude kolem se válelo nářadí a materiál. Ve vzduchu byl cítit ozón, neboť použil iontovou lampu. Na obrazovkách běhaly diagramy.

"Co to děláte?" zeptala se Yu.

Brent se obrátil na stoličce. Chvíli na ni zlobně zíral.

Zůstala stát, malá silná žena s vysokými lícními kostmi, bronzovou pokožkou, černými vlasy, které držel hřeben.

Vyšívané sako a modré kalhoty jakoby káraly jeho špinavé pracovní šaty.

Zapudil nevraživost z vlastní tváře a opatrně formoval slova: "Přišel jsem na nápad jak vylepšit ovládání našich střel.

Nic moc, ale jednou to může být důležité. Teď dávám do kupy součástky. Je na čase, abych to vyzkoušel."

Napružila se. "Nic jste mi o tom neřekl."

"Neviděl jsem důvod, madam. Nebude to připojeno na vaše motory. Není to vaše věc."

"Každý přístroj na palubě a každý program je moje věc. Škoda, že vezeme zbraně -"

"Jak víte, že je nebudeme potřebovat?" přerušil ji.

Vzdychla. "To samozřejmě nevím. Ale nemohu uvěřit že by tisíce nebo milióny let staré civilizace pokračovaly v takových hloupostech." Chladně dodala: "O veškerých dalších nápadech mě budete předem informovat, pane Brente.

Mezitím přerušte tento projekt, dokud ho nezvážím."

"Co je na tom špatného?" bránil se. "Dozvěděla byste se to, než bych to vyzkoušel. Všichni by se to dozvěděli."

"Neměla už bych čas analyzovat celkový efekt na náš integrovaný systém. Promyslel jste všechny možnosti? Navíc jde o princip. Nemůžete sám rozhodovat, co je pro loď nejlepší."

Praštil obvodem o stůl. "Pro loď?" vybuchl. "Co chcete, abych dělal? Zůstal stát jako jeden z těch vašich strojů, dokud mě nezapnete?"

Zvedla dlaň a vlídně odvětila: "Napadlo mě, jestli nechcete naučit své kolegy něco z toho, co znáte a dokážete… pro případ nehody. Nemusím vám vysvětlovat, kolik nás je. Nic moc."

"Kdo z tlupy cvoků má takový talent?"

"No, jistě kolega Ruszek - pilot a doktorka Dayanová. Možná i další. Budou potřebovat zábavu. Všichni budeme."

"Hlavně vy," vyhrkl.

"Cože?"

"Hlavně vy potřebujete zapomenout, víc než ostatní. Nebo věříte, že tady vaše drahá čínská kultura zůstane, až se vrátíme?"

"To by stačilo, pane Brente," odsekla.

Těžce polkl, postavil se do pozoru a řekl: "Omlouvám se, madam. Neměl jsem to říkat."

Znovu změkla. "No, jste pod tlakem. Nebudeme to dělat ještě horší. Jestli mi připravíte zprávu o tom vašem přístroji, ráda si ji přečtu - a jestli se mi bude zdát přínosná, proberu to s kapitánem. Dobrou službu."

Obrátila se a odešla, ještě než stačil odpovědět. Chodbou se ozývaly její rychlé, ale vyrovnané kroky. V očích se jí třpytily slzy. Otřela si je.

Dostala se do společenské místnosti. Pořád byla holá jako ty ostatní. Pomohla by výzdoba. Místnost byla prostorná, příjemně zařízená, vybavená pro hry, záznamy i živá vystoupení. Interferenční projektory mohly ztlumit zvuky pro ty, kteří si chtěli tiše posedět. Společenská místnost nabízela něco jiného než kajuty.

Teď byla téměř prázdná, lidé byli v zaměstnání. Když vstoupila, spatřila Ajita Nathu Sundarama, jak sedí v křesle.

Vstal a uklonil se. Oplatila mu zdvořilost. Byl to malý mužík na konci středního věku, hezké rysy, čokoládová kůže, černé vlasy, ve kterých se objevilo stříbro. Jako vždy měl na sobě jen pyžamo a sandály. "Dobré odpoledne inženýrko Yu," pozdravil. Měl dost vysoký hlas, angličtinu zbavenou jakéhokoliv přízvuku. "Ano, podle hodin je odpoledne, Page 17

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

že?" odvětila víceméně automaticky. "Stejně tak i vám, pane. Vypadáte šťastně."

"Nemám důvod být smutný." Pozoroval ji. Neskrývala vlastní nervozitu. "Pár našich přátel na tom není tak dobře."

Snažila se o rozhovor.

"Co jste dělal, mohu-li se ptát?"

"Přemýšlel. Bojím se, že to nebylo moc produktivní."

Dlouze si ho prohlížela. "Pohne s vámi vůbec něco?" zašeptala.

"Mnoho věcí. Nemělo by to tak být." Usmál se. "Když už jste tady, nechcete si zahrát šachy?"

"Zdá se mi, že toho víte víc, než dáváte znát."

"Ale ne. Jsem teoretik. Každá moje expertíza je abstraktní, logika jazyka a vnitřní plány," odvětil nejslavnější pozemský linguista a sémantik. "Ale možná trochu oživím své šachové figurky."

"Děkuji vám," přikývla tiše. "Hraje přesně to, co teď potřebuji."

V půl osmé večer se posádka sešla na stanici a opustila svá místa na kole. Selim ibn Ali Zeyd potkal Hanny Dayanovou u dveří.

Zastavil se a prohlédl si ji od hlavy k patě. "Quelle surprise délicieuse," přivítal ji zdvořile, ale v jeho slovech zazněla chvála.

Zastavila se a usmála se. Měla na sobě tmavě modré dlouhé šaty s hlubokým výstřihem, který zdobil barevný egyptský přívěsek, stříbrnou sponu v rudých vlasech.

"Děkuji vám," odpověděla. "Když nás kapitán požádal, abychom se oblékli na večeři, nečekal jsem nic tak krásného."

"Věděli jsme, že to udělá."

Večeře se měla konat po zrychlení, kdy se vrátila normální přitažlivost a cestovatelé opustili osové paluby. Měli tak oslavit ubytování v novém místě.

"Tak jsem si vzala i zvláštní šaty," dodala Dayanová.

"K potěšení gentlemanů mezi námi," přikývl Zeyd.

Prohlédla si ho a přikývla. "Sám jste elegantní."

Biochemik byl štíhlý, obličej zdobil tmavý, orlí nos, uhlazené černé vlasy, krátce zastřižený knírek, měl na míru šitý bílý oblek. "Děkuji vám," odvětil. "Líbí se mi vaše ozdoba. Jestli si vzpomínáte, jsem Egypťan."

"Ale ještě z vás neudělali mumii."

"Zdá se, že máte dobrou náladu."

Na chvíli se zamyslela. "Zapomněla - zapomněla jsem na všechny útrapy. Snažím se. Pojďte."

"Velmi správný přístup. Ukazuje vaši energii."

V jejím tónu se ozvala únava. "Děkuji vám, doktore Zeyde."

"Protože se máme tvářit formálně," pokračoval neotřeseně, "mohu?" Nabídl jí rámě. Odpověděla mu úsměvem a zavěsila se do něj. Vstoupili na stanici a posadili se vedle sebe.

Ve vzduchu bylo cítit dobré jídlo. Nanotechnika z přilehlé kuchyně dokázala připravit jakékoliv menu z celého světa.

Dnes to mělo být překvapení, ale programy přihlédly k oblíbeným jídlům, náboženským přikázáním a podobným informacím v databázi. Pod zářivými příbory odpočívaly sněhobílé ubrousky. Kolem stolu jezdil servírovací robot, jeho paže zručně podávaly předkrm a první lahve.

Když se celá společnost posadila, Nansen zaťukal nožem na svou číši. Hovor utichl. Všichni obrátili pozornost ke kapitánovi, který seděl v čele stolu v šedé tunice se zlatým lemem. "Ticho, prosím," oslovil je. "Chvíle pro ty, kteří chtějí poděkovat za naše jídlo."

Pokřižoval se. V zásadě patřil k reformním katolíkům a dodržoval správné mravy. Ruszek ho napodobil. Zeyd sklonil hlavu. Mokoenová se podívala na vlastní ruce a něco zašeptala. Yu a Sundaram se zamyšleně usmáli. Ostatní taktně čekali.

"No, dámy a pánové," pokračoval Nansen, "když jsme na palubě, překročíme náš výcvik a lépe se poznáme. Nechť je naše společná cesta radostí." Srdečnost vystřídala vážná tvář. "Slibuji, že k vám nebudu často promlouvat, ale poprvé bych měl dát několik věcí do pořádku. Všichni je znáte a hodně jste o nich přemýšleli. Jen bych je několika slovy zopakoval, abychom se ujistili, že jim rozumíme všichni stejně. Bude-li někomu připadat něco v nepořádku, prosím, řekněte mi to, třeba na pravidelných diskuzních setkáních.

Vydáváme se na zřejmě největší cestu lidské historie. Věřím, že to bude větší zážitek ducha nežli těla a mysli. Přišli jsme sem z různých důvodů, které nejsou vždy šťastné. Ale nechme lítost, vinu a pochybnosti za zády. Čekají nás zázraky.

Přesto budeme víc sami, než se kdy deset duší ocitlo. Jen deset -"

Menší expedice měly víc členů, někdy padesát - nejen jednoho vědce a jednoho technika, ale celé týmy odborníků.

Takto malé číslo neměli na svědomí moderní počítačové systémy ani roboti… ale ano, malá posádka potřebovala malé zásoby a měla menší nároky, což znamenalo, že neskutečně silný lodní motor snadněji dosáhne rychlosti blízké c a překoná celá staletí. Psychologové věřili, že malý počet lidí zlepší vnitřní vztahy, což může být důležité. Když je samotný cíl mise neznámý, posádka se řídí nejlepším úsudkem a vlastními schopnostmi.

"Možná se nikdy nevrátíme domů. Až se vrátíme na Zem, jistě z nás budou cizinci a přistěhovalci. Věřím, budeme vítáni, protože něco přivezeme, najdeme si nové přátele a nový domov. Ale nikdo už nám nebude bližší než my sami -

proto spolu musíme vycházet. Musí z nás být víc než posádka. Musíme se stát jednou rodinou.

Rád bych, kdybychom mohli určit pevné vztahy, zvláště potom vztahy mužů a žen. Ale jsme obyčejní lidé, hrstka lidí, kteří se nejlépe hodili na tuto cestu, a nemůžeme čekat zázraky… cesta by nikdy nezačala. Proto musíme být odvážní, tolerantní, soucítit s ostatními, být štědří. Vždycky pamatujte, a to je nejdůležitější ze všeho, že jsme posádka lidského Vyslance.

Page 18

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Je to všechno jasné. Ale - prostě jsem to musel říct nahlas. A jestli teď dovolíte, rád bych před večeří připil." Zvedl číši suchého sherry. "Na hvězdy."

Kdyby ta slova pronesl někdo jiný, mohla znít povrchně, ale Don Ricardo věděl, jak je má podat.

8

Když se loď vrátila na oběžnou dráhu okolo Země, posádka dostala šest týdnů dovolené, než odletí k souhvězdí Kentaura.

Kov zazvonil. Nansen se kryl a útočil. Došlo k zásahu a světlo na špičce jeho šavle zamrkalo. "Touché!" přiznal Pierre Desmoulins. "Tr?s belle!" Nansen ho řadou výpadů a útoků zahnal na druhou stranu.

Chvíli těžce dýchali, rozesmáté tváře zalité potem. Další dvojice bojovaly po celém salle d'armes, tanec těl a ostří.

Někteří se teď zastavili a podívali se na dvojici. "Encore une fois?" lákal ho Desmoulins.

Nansen zavrtěl hlavou.

"Merci, non. J'ai -" Francouzština utichla a Nansen rozhodil ruce. "Une femme."

Desmoulins se zasmál. "Ah, mais naturellement. Bon jour. Bonne nuit." Veselí se vytratilo a vystřídal ho úžas. "Et…

bon voyage, M. le capitaine."

Nansen mu potřásl rukou. Jeho úsměv povadl. Nedokázal ovládnout vlastní hlas. "Adieu, mon ami."

Nejspíš už si nikdy nezašermuje. Nevěřil, že by se to chtěl někdo na palubě naučit a virtuální protivníci byli patetickými náhradníky. A za deset tisíc let - kdo si bude pamatovat, že kdy takový sport existoval?

Samozřejmě se mohl vrátit, ale neudělá to. Zbývalo mu už málo času.

Rychle odešel, svlékl si výzbroj, vzal si civilní oblečení a vyrazil k rue de Grenelle. Přestože bylo teplo, přetáhl si kapuci přes hlavu - nebylo to tady nic zvláštního a možná ho nikdo nepozná. Lákal ho barevný baldachýn nad pouliční kavárnou. Dal by si studené pivo. Musel se před setkáním s Odile Morillierovou ještě v hotelu vykoupat a převléknout. Určitě na něj počká - jen málokterá žena by nepočkala na muže z Vyslance - ale taková kráska na to nebyla zvyklá… a nechtěl vypadat arogantně. Symfonický koncert v Parc Monceau, pak večeře v soukromém pokoji na Vert Galant, možná procházka kolem řeky nebo pod jarními stromy… a potom, ano, noc. A dny a noci, které budou následovat. Tolik toho už zmeškal, že začal se smutkem přemýšlet o rodině a o dětech… ne, hvězdy z něj udělaly cizince. Raději pozná jednu ženu - jak mu to čas dovolí - a odveze si krásnou vzpomínku. Vyváží to bolest loučení.

Doufal, že ona nebude smutná, ale bude na něj vzpomínat v dobrém.

Policejní stráž ve vestibulu ověřila, zda má Yu platné doklady, pozdravila a pustila ji do výtahu. Konečně se ocitla sama a zamířila do padesátého patra. Když porovnala chladné ticho s plnými ulicemi a lidmi, kteří křičeli a strkali do ní, i když běžela z taxíku do dveří, připadala si jako v jiném světě. Našla číslo, které hledala a dotkla se dveří. Dveře musely dostat instrukce, neboť se okamžitě otevřely a vpustily ji dovnitř.

Místnost byla rozlehlá, moderní nábytek a starožitné vázy s liliemi a jasmínem. Jižní zeď byla průhledná a předváděla živou moderní Rehavii. Na východě spatřila Staré město, Chrám usmíření a horu Olives pod středozemní oblohou, kde se míhala letadla jako nějaký hmyz.

Dayanová vyskočila ze židle. Pospíchala uvítat hosta. "Wenji, vítejte - shalom!" vykřikla a objala ji. "Pojďte, udělejte si pohodlí." Vedla ji ke křeslu. "Co si dáte - čaj, kávu, něco silnějšího?"

"Děkuji vám, dám si to, co vy," odvětila Yu. Posadila se, ale byla pořád napjatá.

"Mluvte nahlas. Moc vás neslyším. Je docela brzy, ale přiznám se, není brzy na pivo. Počkejte chvilku." Dayanová prošla kulatým vchodem do další místnosti. Vrátila se téměř okamžitě, v ruce tác s orosenými poháry a miskou slaných oříšků. Položila ho na malý stolek, posadila se na druhou stranu a rozzářila se. "Ach, tak ráda vás vidím."

"Děkuji vám," zašeptala inženýrka.

Lékařka pozvedla sklenku. "Mazel tov. Nevím, jak tomu říkáte v Číně."

Yu se trochu usmála. "Kan bei, v mé části země." Jen si usrkla.

"Překvapilo mě, když jste zavolala."

"No… váhala jsem. Nemáme se snad držet při polední dovolené kus od sebe?"

"Jistě. Ale vy jste čistý kyslík, Wenji." Dayanová se zamračila, napila se a mávla rukou. "Tohle je střežená existence."

Yu pochopila. "Připadáte si jako ve vězení?"

Dayanová vzdychla. "Ne tak docela. Chci být s mými… rodiči, bratrem, sestrou, jejich dětmi, příbuznými, přáteli - být s nimi co nejvíc. Ale vláda se příliš bojí o mou bezpečnost. Nesmím opustit Jeruzalém, nikam chodit bez ozbrojeného doprovodu a - ty oči mě pořád sledují. Nechci nikoho zklamat či zarmoutit, ale -" Zasmála se. "Dost o mně!"

Yu zůstala chvilku zticha, pak ze sebe dostala: "I mně připadá, že mě všichni sledují."

"Jak to? Věřila jsem, že strávíte dovolenou v Číně. Mluvila jste o své zemi s takovou láskou."

Stará vesnička ve starém zeleném kraji, tašky na střechách, kvetoucí Hvang Ho, zvon za soumraku, životní způsob a úcta k těm, kteří se moc nezměnili během celého tisíciletí. Jedné dívce učarovaly stroje a věda. Získala stipendium a poznala zázraky města, univerzity a jednoho mladého muže. Ale vždycky, vždycky toužila po návratu zpět.

"Nemohu," přiznala Yu. "Ne, nevrátím se."

Dayanová na ni zírala. "Cože?" Když hned neodpověděla, zašeptala: "Slyšela jsem o vašich politických problémech, ale zdálo se mi, že o nich nechcete diskutovat, takže jsem se neptala. Máme před sebou dost času." Jej hlas zesílil. "Ale s… s vaší slávou a… a postavením - vás tam přece pustí. Věřila bych, že z vás bude hrdinka."

Yu se rozhodla. "Pustí," odvětila krátce. "Ale já se… s nimi neobjevím na veřejnosti, nechci jejich vyznamenání a chválu, nebudu se dívat, jak se sluní v mé slávě."

Page 19

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Jistě se vám o tom špatně mluví."

"To ano. Rozvedla jsem se. Na lodi se všichni dozví skutečný důvod… později. Ale vám teď věřím, Hanny, takže vám to řeknu. Ale nejprve mi slibte, že to nikomu neprozradíte, dokud neodletíme. Kdyby to vyšlo najevo, byli by - moje milovaná vláda - zahnáni do kouta. Mají rukojmí, který by trpěl."

Dayanová ji vzala za ruku. "To slibuji. Na otce i matku."

Pustila ji a pevně sevřela hrnek. Yu pomalu vyprávěla. "Když jsme se Xi a já vrátili ze Siria, byli jsme zděšeni. Přišla Vesmírná válka a Protektorát v Čín byl svržen, ale Rada devíti byla ještě horší. Ale Xi přijal místo profesora, které mu slíbili na univerzitě Nanjing. Já pracovala v meziplanetárním, rozvoj některých asteroidů, které Čína získala. Byli jsme pořád daleko od sebe. Chtěli jsme uprchnout do Austrálie. Ale Xi se bez mého souhlasu zapletl do Společnosti svobodného meče. Ano, věřil, že je možné demokracii vzkřísit z mrtvých, v naší zemi, po celé zemi. Chytili ho. Slíbili mi, že mu dají milost, jestli se dobrovolně přihlásím na Vyslance, a já přijala - osvobodí ho a nechají ho odejít, kam bude chtít. Až budu pryč. Musím tomu věřit, musím věřit, že to udělají, přestože se to nikdy nedozvím. Chtějí slávu, chtějí říct, že poslali Číňanku na setkání s Dálným lidem. Ale neměli nikoho vhodného. Udělala jsem, co bylo nutné. Řekla jsem šéfům Nadace, že mám Xi pořád ráda, a požádala je, aby vymohli jeho propuštění. Slíbili mi to. Mohu jen doufat, že se to stane. On jistě pochopí, jak to bylo, ale já se to nikdy nedozvím."

Přestala mluvit, dívala se před sebe, pláč už měla dávno za sebou. Dayanová uronila slzu, naklonila se a objala ji. "Ach, drahá."

Ucítila ocelový klid a uvolnila se.

"Nelitujte mě," vydechla tiše Yu. "Uvidíme zázraky, jsem pyšná na to, že odvezu část toho, čím moje země a lidé byli."

"Ještě… ještě jste mi neřekla… proč jste přišla."

"Chtěla jsem si během těch týdnů prohlédnout nejasnější věci na celé Zemi. Ale nemám na to klid. Všude u novináři, kamery, davy. A pořád si musím dávat pozor na jazyk."

Dayanová přikývla. "Potřebujete úkryt, kde se můžete najíst, aniž by vám cpali dvacet zápisníků a žadonili o podpis, bez reportérů, kteří se vás ptají na milostný život. No, pak jste na správném místě."

"Nechci vás rušit," zašeptala Yu ostýchavě. "Jeden, dva dny, budete-li tak hodná -"

"Nesmysl." Dayanová ožila. "Zůstanete se mnou až do cesty. Mám tady tvrdé chlapy, kteří mě ochrání, podělíme se o ně. Moje rodina a přátelé vás rádi poznají. Moje spolucestovatelko." Promnula si dlaně. "Trochu vás rozptýlíme. A možná se naučíme, jak jíst ryby tyčinkami."

"Jste moc hodná."

"Vůbec ne. Myslím jen na sebe. Říkala jsem vám, že mi to vadí. Jste tak tichá, ale vnesla jste sem život." Dayanová se zarazila. "A - hm - ráda bych jednou vyklouzla, sama, aby to nikdo nevěděl. Nějaký ten muž, chápete?"

"To není nic pro mě," odmítla Yu vážně.

"Asi ne. Ale vymyslím plán a vy mi budete dělat zeď. Budete-li tak hodná."

Yu se podruhé usmála.

"Zajímavý technický problém."

"Hele, vždyť jste se ještě ani nenapila. Nechutná vám a nechcete mi to říct?"

"Ne, ne -"

"Dáte si něco jiného?" Dayanová vyskočila. "Neupejpejte se. Musíme si během této dovolené ještě něco užít."

Mokoenovou zajímali muži - a nebylo jich jenom pár - občas se oddávala divokým radovánkám. Když si stěžovala na otravné cizince, její král vydal nové nařízení. Strážní patřili k veselým lidem, často se k ní připojili, ale pořád se chovali uctivě.

Ale radovánky nebyly tím hlavním. Mnoho času trávila s rodiči a blízkými příbuznými. Později chodila stále častěji do nemocnice. Pacienti, a především děti, s nadšením rozmlouvali s člověkem, který směřoval ke hvězdám.

Proti jasnému nebi se rýsovala Isla Florean. Na moři hořela světla. Jean Kilbirnieová se brodila po pláži a skočila do vody. Jejích rtů se dotkla sůl. Voda ji pohladila jako chladné hedvábí. Jak se potápěla, odstíny přecházely od tmavě zelené k modré. Bubliny z dýchacího přístroje se třpytily, tančily a stoupaly nahoru. Kolem plavaly ryby. Přiblížili se k ní dva tuleni. Kousek dál spatřila obrys delfína. Byla šťastná.

Chudák Tim, vzpomněla si. Odmítnout jeho doprovod nebylo nikterak lehké. Nechtěla mu ublížit. Ale jistě by pokazil její plán jak cestovat inkognito. Nechtěla, aby ji někdo obtěžoval. Ze stejného důvodu odmítla i společnost velmi příjemného mladíka, se kterým se setkala. Měla ráda mužskou společnost a prožila pár známostí, ale nakonec si přiznala, že ji to k mužům zase tolik nepřitahuje. Cítila energii, která pronikala do světa a celého vesmíru.

Minulý týden Aljaška a hora Denali. Tento týden Galapágy. Příští týden Andy, pak cesta Amazonským parkem -

virtuální realita byla dobrá pro historické a kulturní památky, ale ona chtěla skutečnou Zem, to, co z ní zbylo. Měla před sebou už jen několik dnů a nikdo nevěděl, co ji čeká na konci cesty - co najde, až se vrátí… jestli se vrátí.

Celá příští generace si pamatovala Ruszekovo putovaní po hospodách a vykřičených domech po celé Zemi. Několik mužů ucítilo váhu jeho pěstí. Před vězením ho dvakrát zachránila jen jeho pověst. Zástupci zákona mu poradili, ať odjede jinam. Ale když ho nikdo neprovokoval, Ruszek působil jako leviatan veselého a hlučného humoru.

Měl i jiné zájmy, které by jistě překvapily jeho společníky v hospodách i partnerky z postele, ale rozhodl se, že chvíli počká.

Jeho společníci z lodě mu nepochybně něco dlužili. Jeho nápadný život přitahoval pozornost médií a jim se ulevilo.

* * *

Page 20

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Večerní světlo dopadalo na střechy Káhiry. Ze zlatých minaretů se ozývalo volání k modlitbě. Zeyd ho neslyšel z reproduktorů, ale když začalo denní horko ustupovat, otevřel okna svého bytu. Poklekl na kobereček. Bio-látka citlivě reagovala.

Odříkal slova a obrátil myšlenky správným směrem. Ještě chvíli zůstal a rozmlouval s Bohem. Věděl, že to není ortodoxní chování, ale silně ho ovlivnila evropská výchova.

Klid pro duši Osmana Tahira, největší postavy Ahmaddiyahova hnutí od doby Abduse Salama. Inspiroval mě ke Tvé slávě.

Mír tobě, drahá Narriman i dětem. Tobě, Bože, který vidí mé srdce, který ví, že nejsem tak sobecký, když jsem je opustil a odletěl na Epsilon Indi. Nebo ano? Ano, věda mě lákala, ale jistě to prospěje lidstvu. Prospělo. Přestože je tam velmi primitivní život, hodně jsme se toho tam naučili a fyzici už zužitkovali naše objevy. A jak nás učil Tvůj prorok Ahmad, pochopením Tvé práce se k Tobě blížíme.

Visifon zazvonil. Zeyd se postavil. Jeden starý známý ho informoval, že přišel na způsob, jak ho diskrétně dostat do jistého podniku. Cordon Bleu už připravoval jídlo - ano, měli staré víno - následovat bude zvláštní zábava.

"Ano, přijdu," přikývl Zeyd. "Mnohokrát děkuji." Měl své ideály, ale v žádném případě se netvářil jako světec.

Nad horami plul měsíc, který se blížil k úplňku a svítil na jezero Louise. Foukal chladný vítr, čistý vzduch. Cleland by rád zůstal, ale měl schůzku a druhou šanci zřejmě nedostane. Vzdychl a zamířil k chatě.

Kolem betonového pozemku praskaly praporky, ale pochodně a lidé už zmizeli. Řečník domluvil, posluchači ho vyslechli, ale shromáždění bylo u konce. Posledním důkazem byla policie, oddíl, který zůstal, ve tvářích nepřátelství a podezření.

Clelanda nikdo ani nepoznal, ani nezastavil, takže vstoupil dovnitř. Výtah ho odvezl z rádoby strohé haly do posledního patra. Dveře ho vpustily do pokoje.

Brent vstal od stolu, kde stála láhev whisky, miska ledu a voda.

"Dobrý den," pozdravil a popošel, aby mu potřásl rukou. "Promiňte, že jsem se s vámi nesetkal dřív, ale víte, co se stalo."

"A - ano," zašeptal Cleland váhavě. Bylo mu to jedno. Rád poznal okolní krásu - umělé zbytky krásy, jakou už nikdy nespatří a najde ji jen ve virtuální realitě.

"Není to nic zvláštního," přiznal Brent. Vzal druhého muže za loket a nasměroval ho k židli. "Jak víte, vláda se snažila, aby nás zastavila. Škoda, že k tomu neměla skutečné důvody. Jaké si dáte pití?"

"Nic ostrého… díky."

Brent si nalil a posadil se. Opřel se, nohy křížem, Postoj a hybrid uniformy prozrazovaly vojáka po bitvě. "No,"

pokračoval, "doufám, že vyhrajeme. Naše věc zvítězí, všude."

Cleland chtěl o tom muži zjistit něco víc, a proto odvážně odpověděl: "Nikdy se to nedozvíme, nikdo z nás."

Brent nezvýšil hlas, ale něco se v něm ozvalo. "Možná ano. Za deset tisíc let. To, co uděláme dnes, může být důležité."

Pokrčil rameny, usmál se a usrkl ze sklenky. "Alespoň že budu mít jednoho příznivce na palubě."

Cleland sebral odvahu. "Při-přišel jsem… abych se něco dozvěděl. Netvrdím, že s vámi rozhodně souhlasím."

"A kromě toho," usoudil bystrý Brent, "jste neměl nic lepšího na práci, že?"

Clelanda to překvapilo. "Ach, ano - no, mohl jsem -"

"Jasně, všechno možné. Většina členů posádky toho zřejmě využívá, ale vy nejste takový."

"Protože budeme - budeme spolu žít -"

Brent ho nechal na pokoji. "Dobrá. Trochu si dnes popovídáme, pak se uvolníme, ano? Jestli chcete, můžeme se hádat cestou."

"Já - když jsem se s vámi spojil, řekl jsem vám, že chci slyšet váš názor. Zprávy -"

"Jo, zprávy," zamračil se Brent. "Udělali z Polárky partu šílených šovinistů, kteří chtějí rozpoutat druhou vesmírnou válku a klidně budou házet atomové bomby na Zem. Kolik lidí nás poslouchá?" Našpulil rty. "Pro vládu jsme nepohodlní. Můžeme podnítit skutečné nepokoje. Proto z nás jejich poskokové udělali nebezpečné blázny."

Cleland polkl, ale pak pokračoval: "Nevěřím, že by Američané měli umírat, aby znovu obsadili asteroidy Velké technologie."

Brent udeřil pěstí do opěrky křesla. "Slogany!" vykřikl. Pak klidně dodal: "Dobrá, i Polárka má svůj slogan, ale je to vážně zbytečné? Jednejte z pozice síly. Musíme být vždycky obětí? Koukněte, Židi se rozhodli - jsou to dvě, tři století -

že už toho mají dost. A dnes… Izraelská hegemonie. Jsme tak odlišní?"

"Koho tím myslíte?" zeptal se Cleland.

"Obyčejné lidi, jako jste vy a já. Lidi ze Severní Ameriky a Austrálie. Řekl bych zápaďáci, kdyby Evropané nevycouvali a Jižní Amerika se nedržela stranou. Narodí1 jste se tady a tady vás vychovali, že? No, vzpomeňte si. Rozhlédněte se kolem. Co je špatného na tom, když naši lidé budou mít svůj podíl ve Sluneční soustavě? Co je špatného na tom, když se lidská rasa spojí pod správným vedením a ukrojí si spravedlivou část vesmíru?"

Vize, napadlo Clelanda. Jistě velkolepá.

Nepřesvědčilo ho to, ale vyslechnout Brenta stálo za to… a byl překvapivě sympatický.

Sundaram seděl na zemi, na břehu svaté Gangy a díval se na druhou stranu. Voda se čeřila pod měsíčními paprsky, a přestože byla noc, řeka vypadala stejně široká a mocná. Občas spatřil tmavé křídlo nebo krokodýla. Člověk dokázal zapomenout, že řeku ovládají a čistí lidské výtvory, náhle mu připadala věčná. Nad hlavou mu šustilo listí, v teplém vánku skřípaly bambusové výhonky, bylo tady cítit bahno.

Zůstal sám uprostřed parku. Davy, které ho uctívaly a chtěly se dotknout jeho ruky, nechaly svého mahatmu - pokud Page 21

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

si to přál - na pokoji a zahnaly cizince.

Možná by je překvapilo, že tady sedí a nepřemýšlí o vznešených věcech. Myslel na Daleký lid. Jaký mají jazyk? Jaký princip matematiky a fyziky drží jejich vesmír od chvíle žhavého začátku až ke studenému zániku? Mají základní principy komunikace? Jak budeme mluvit s něčím tak odlišným?

Získal slávu důkazem relevantních teorémů, teď ho napadly další.

9

Vyslanec padal, každá vteřina dalších sto kilometrů od malého Slunce, chystal se vstoupit do neznáma. Posádka nebyla během týdnů zrychlení na palubě. Nechtěli prožít další stres, stačil ten, který měli před sebou. Dvě vysokorychlostní plavidla převzala kontrolu, zatímco živý naklad odpočíval ve svých kajutách. Setkání je probudilo, řekli své sbohem a vydali se na velkou loď.

Bylo to poslední rozloučení. Zpráva ze Země teď putovala celou hodinu. Po veškeré slávě a projevech byli rádi, že mají klid. Ale když sledovali, jak druhé plavidlo mizí v dálce, ucítili samotu.

Tady, daleko od sluneční masy fungovala kvantová brána. Jakmile jim to přístroje dovolí, zamíří k Zeta Centauri, milníku jejich cesty. Zeta Centauri udá směr, kterým je energie za hranicemi času pošle. Rychlost, skalár, vektor.

Rychle zmizeli na svých místech. Zkoušeli to tolikrát že to přišlo automaticky, připadalo jim to neskutečné. Ale ten pocit byl správný. Počítače, obvody a stroje všechno zařídí. Lidé jen velí. A v tuto chvíli byl jediným skutečným velitelem kapitán.

Jeho hlas se ozval v interkomu: "Připravit generátor štítu" - byl to pouhý obřad, ale teď byl velmi nezbytný Ozvalo se hučení a hlavní fúzní motor naskočil. Oči pozorovaly obrazovky, ale nezaznamenaly žádnou změnu. Na černém pozadí žhnuly jasné hvězdy, obrazy, které vydrží, přestože se celé kolo otáčí. Ale měřící přístroje zaznamenaly proud v obrovských supervodivých cívkách, magnetohydrodynamická pole ožila a loď obklopila dvacetikilometrová slupka.

"V pořádku," potvrdil centrální mozek.

"Připravit nula-nula pohon," promluvil kapitán.

Svaly se napjaly, ruce sevřely v pěst, hrdla, stáhla. Nikdo se nebál. Posádky už takto cestovaly celé generace a nic se jim nestalo. Ale Vyslancova rána byla největší svého druhu, odešle svůj gamafaktor na neskutečných pět tisíc, roboti vše vyzkoušeli, testováno na zvířatech, ověřená spolehlivost.

Ale brána byla obrovská stejně jako cesta.

"Vpřed," vydechl Nansen tiše.

Ve vnitřní části přeskočily spínače. Většinu jich netvořil opravdový materiál, ale kvantový stav atomů. Zvláštní celistvost se probudila. Mezi dvěma rovinami se roztáhla skutečná singularita a známé fyzikální zákony přestaly platit.

Protékalo tady malé množství vnitřní energie, kterou vesmír ztratil v okamžiku svého zrození.

Malé množství - ale dost na to, aby tato energie znásobila masu lodi pěttisíckrát a vymrštila ji rychlostí jen o kousek nižší než rychlost světla. Nikdo nic necítil. Jen na obrazovkách se objevil chaos, čáry a záblesky podivných odstínů.

Okamžitě vším pronikla energie, kvantový skok.

Reaktor mezitím dosáhl nejvyššího výkonu, zatímco řídící program silových polí počítal a vydával příkazy rychlostí, jakou dokáže vyvinout jen kvantový počítač. Vesmír není prázdný. Kromě hvězd a planet narazíte na tvrdé vakuum, které se vymyká našim představám. Dostane se tam prach a plyn - kyslík, trochu helia, zbytky vyšších prvků - přibližně jeden atom na krychlový centimetr, pronikají tam kosmické paprsky. Pokud loď narazí v takové rychlosti na takové místo, záření ji brzy rozpustí. Posádka bude mrtvá během několika vteřin. Žádný materiál není dost tvrdý. Museli zapojit multimegawatty energie.

Štíty se tvarovaly a vznikla slupka brnění. Kupředu namířené laserové paprsky ionizovaly neutrální atomy, Které uchopila další síla a hnala je pryč z cesty. Ve skutečnosti letěl médiem obrovský aerodynamický tvar, který ukrýval plavidlo.

Z dálky na ně útočily rentgenové paprsky umocněné Dopplerovým efektem, ale kolo a trup je dokázaly zastavit.

Výchylka je odvedla do zadní části, zeslábly díky vzdálenosti a prodloužení vlastních vln. Vyslanec si dobře hlídal své lidi. Ale byla to nekonečná bitva a obrovské nároky na energii. Celou dobu musel plnit své kapacitory další energií.

Tak se dostal do vzdálenosti dvou set astronomických jednotek, daleko do Oortova oblaku plného komet.

Pozorovatelům ve Sluneční soustavě to připadalo jako necelý pozemský den, pro Vyslance a jeho posádku to představovalo necelých dvacet vteřin. A obě strany měly pravdu. Relativistické smrštění času bylo inverzí gamma faktoru, bylo stejně tak skutečné.

Pak loď splatila energii. Kvantové pole se zhroutilo, stav vysoké energie skončil a loď se pohybovala po dráze stejnou rychlostí jako předtím, nějakých sto padesát kilometrů za vteřinu. Vzdálenost a plynutí času byly zase stejné jako doma. Zpomalení přišlo stejně jako zrychlení, nikdo nic necítil.

Loď musela splatit celý dluh. Odvedla svou práci odložila mezihvězdnou hmotu a pohybovala se pryč od Slunce.

Hroutící se pole vybralo ztrátu z jejích atomů Kdyby na to nebyla připravená, mohlo to skončit katastrofou. Ale energie z kapacitorů proudila do pole a vše bylo v pořádku. Vše zůstalo na nule.

"První skok!" vykřikl kapitán podle tradice.

Bylo to gesto, jaké se neopakuje. Během zlomku vteřiny se brána znovu otevřela a Vyslanec znovu vystřelil, šlapal přitom na paty rychlosti světla.

Optický systém se brzy vyrovnal a obrazovky znovu ukázaly hvězdy. Tři z nich předváděly rychlostí pokrocený obraz, který monitoroval let. Další sbíraly fotony zachycené během krátkých intervalů mezi skoky a nechaly počítače, aby Page 22

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

vygenerovaly obraz, který se postupně měnil. Ale zatím se nic nezměnilo. Pár světelných dnů či pár světelných let neznamenají v rozloze galaxie žádný rozdíl. Ale Slunce se rychle změnilo z malého disku na nejjasnější hvězdu. Každou vteřinu bylo menší, jako by padalo do bezedné černé studny.

Nansen a Dayanová stáli v řídícím centru a dívali se. Během této první hodiny patřili k sobě, kapitán a fyzik. Jim patřily intuice, instinkty a úsudky, k jakým umělá inteligence nikdy nedospěje. Mohli ukončit cestu, pokud by to považovali za nutné.

Nansen zašeptal: "…el infinito

Mapa de Aquél que es todas Sus estrellas."

"Cože?" zeptala se Dayanová tiše.

"Aj -" Probral se ze zasnění a otřásl se jako plavec, který leze na břeh. "Ach. Báseň, co mě napadla. Nekonečná mapa Toho, který je hvězdami. Od Borgese, spisovatel dvacátého století."

Pozorovala ten vážný obličej, pak odpověděla: "Hezké. Nevěděla jsem, že jste takový čtenář."

Pokrčil rameny. "Na cestě vesmírem je spoustu času."

"A člověka to nutí přemýšlet, že?" Dívala se na chladnou galaktickou řeku. "Jsme důležití jen pro nás."

"Vadí vám to?"

"Ne." Rudá hlava se vzdorně zvedla. "Všechno měříme podle sebe."

"Nejsem si tím jistý. Skutečnost, že existuje spousta věcí, které nikdy nepoznáme, a další, o kterých se nikdy nedozvíme, neznamená, že neexistují - jen je nemůžeme dokázat. Jsem filozof realista."

"Ach, já taky. Žádný fyzik dnes nebere vážně metafyziku, která vznikla kolem kvantové mechaniky v jejích začátcích.

Chci říct, jak jsme malí, náhoda, pípnutí v časoprostoru… a jestli zmizíme, nebudeme… nebudeme ani dešťovou kapkou v celém vesmíru."

"Ani tím si nejsem jistý."

"Ano, vaše náboženství -" V rozpacích se zarazila. "Já žádné nemám."

Nansen zavrtěl hlavou. "Jestli nějakou víru mám, pak pochází z tohoto materiálního vesmíru. Nepřipadá mi rozumné, že by vzniklo něco tak skvěle organizovaného, zákony za hranicí atomů i kvazarů, vše kolem nás, že vzniklo něco tak bohatého jako život a inteligence pouhou náhodou. Věřím, že skutečnost musí být mnohem víc integrovaná a my jsme její součástí, patříme do ní stejně jako všechny galaxie." Usmál se. "Alespoň je to uklidňující představa."

"Ráda bych souhlasila," odvětila Dayanová, "ale kde je důkaz? A nepotřebujeme uklidnění, že? Ať jsme, co jsme, můžeme zůstat styloví!"

Chvíli si ji prohlížel. "Ano, možná to tak cítíte."

Podívala se mu do očí. "I vy na to přijdete," odpověděla.

Chvíli tam stáli tiše a nehýbali se.

"Měla bych se vrátit zpět do laboratoře," pokračovala rychle. "Tady je vše v pořádku a jistě si pamatujete, že provádím několik experimentů. Kdo ví, co můžeme změřit při našem gamma faktoru."

Cesta začala a zbytek expedice se sešel ve společenské místnosti. Společně sledovali, jak se Slunce vzdaluje Během několika hodin jejich času už nebude hlavní hvězdou. Během jednoho dne a jedné noci na Zemi uplyne třináct a půl let.

Sundaram vstal z křesla. "Myslím, že mi to stačí," pronesl. "Jestli mě omluvíte, půjdu."

"Zdřímnete si?" zeptala se Kilbirnieová jemně.

"Možná," odvětil ve stejném duchu. "A možná se budu trochu věnovat jednomu nápadu." Odešel.

Brent se za ním podíval. "Můj ty Bože," zašeptal druhý inženýr, "copak je to stroj na myšlení?"

"Mnohem víc," odsekl Zeyd ostře. "Dal jsem si tu práci a poznal ho blíž."

Brent zvedl dlaň. "Nic ve zlém. Jestli ho nezajímají ženy, pak to bude pro mě snazší… pokud to tedy nebude zkoušet na mě." Spatřil zamračené tváře a našpulené rty. "Hele, promiňte, jenom vtip."

Yu se postavila. "Myslím, že bychom měli zkontrolovat recyklační systémy," promluvila.

"Proč, je se čeho bát?" zeptal se Zeyd.

"Ne. Jsem si jistá, že fungují dobře. Ale zodpovědnost leží na mém oddělení," - zodpovědnost za nanotechniku a zpracování odpadků na čerstvý vzduch, čistou vodu, jídlo a vymoženosti, které nutně potřebovali. "Ještě jedna kontrola, teď když letíme pod nula-nula. Udělá to z nás lepší tým."

"Ach, dobrá," přikývl Brent.

"Vlastně je to příjemné rozptýlení." Zeyd ukázal na ohromující představení na obrazovce. Jako biochemika se ho to týkalo.

"Mám jít také?" zeptala se Mokoenová, bioložka a lékařka.

"Jestli nechcete, není třeba," odmítla Yu a odvedla Brenta se Zeydem.

Mokoenová zůstala. "To bylo dobré," řekla těm, kteří zůstali. "Vyřešila tak trapnou situaci."

Cleland se zavrtěl, odkašlal si a váhavě promluvil: "Myslíte, že Al mohl, ach, vybuchnout? To se mi nezdá. Není to zlý člověk."

"Neřekla jsem, že je," bránila se Mokoenová.

"A kromě toho," připojil se Ruszek, "se mi zdá, Wenji chce dát své skupině nějakou práci. Čím dřív budou všichni zaměstnaní, tím lépe. Sedět tady a zírat na… toto… není dobré."

Mokoenová se zasmála. "Pokud jde o tento problém, můžeme věřit kapitánovi, že připravil nějaký rituál na první večeři."

Ruszek pokrčil rameny. "Zřejmě. Ale nic mi neřekl."

Kilbirnieová vyskočila na nohy. "Můžeme si dát pauzu," vykřikla. "Kdo by si zahrál házenou?"

Page 23

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ruszek se rozzářil. "Tady jsem," přihlásil se a společně odešli do tělocvičny.

Girland chtěl jít za nimi, ale znovu se posadil. "Nechcete se k nim přidat?" zeptala se Mokoenová.

Sklopil oči. "Jsem moc pomalý a neohrabaný."

"Vážně? Byl jste dobrý v těžkých podmínkách."

Začervenal se. "To bylo… boj s přírodou… ne proti lidem."

"Nesmíte se užírat žárlivostí, Time," zašeptala.

Hlava mu vyskočila a podíval se na ni. "Co tím myslíte?"

"Je to na vás vidět na první pohled." Naklonila se a uchopila ho za pravou ruku. "Pamatujte, co nám kapitán řekl.

Nemůžeme si dovolit nepřátelství a zahořklost, nic, co nás rozdělí."

"Myslím, že… jsme si měli rozdělit… osobní místa před naloděním."

"Víte, že to nebylo praktické. Zvláště když se naše vztahy určitě změní."

"Vy a Lajos -"

"To je přátelství," ohradila se. "Ale nikoho nezavazuje." Její úsměv prozrazoval vlídnost, vlídnost bez touhy a snahy o změnu.

10

Městečko začalo jako obvod v malém městě. Lidé drželi spolu - jejich způsob života z nich činil cizince, takže si museli pomáhat. Jak plynul čas, ze čtvrti se stala vlastní komunita. A zůstala, přestože okolí se měnilo jako vlny na moři.

Když dnes Michael Shaughnessy sestupoval dolů, spatřil střechy a sluneční paprsky na kupolích ukrytých mezi korunami stromů. Uprostřed se zvedal mohutný stožár, který jakoby ukazoval k nebesům, kde se vzdouvaly bílé mraky na modrém pozadí. Vítr čeřil nekonečnou trávu. Nad okolní zeleň se zvedaly velké žluté oči slunečnic. V dálce na jihu se klidně páslo stádo neo-bizonů, které lovili jen divocí psi a lidé z vrchní třídy. A to se stávalo jen zřídka. Hejna vran, černí hlasití ptáci plni naděje. Na severu dlouhý a vysoký kopec a několik rozbitých zdí jako poslední vzpomínky na Santa Verdad. Tráva ukryla rozházené kamenné desky a úlomky stejně jako starší farmy. Celá tato oblast středu Severní Ameriky se změnila ve vikářskou rezervaci.

Shaughnessy zajel s pronajatým vozidlem na okraj osady a vystoupil.

Foukal vlažný větřík plný vůní, které slunce vysálo z hlíny. Nenašel žádné stráže, ale nikdo je tady nepotřeboval.

Vkročil do městečka.

Stará ulička, starobylé chodníky, na asfaltu byly vidět stopy staletí. Když stromy zestárly a zemřely, vysázeli zde nové, které teď stínily ulici. Za šustícím listím rozeznal řady domků, každý měl vlastní trávník a zahradu. Byly to staré domy, ale jejich věk se lišil. Většina se jich částečně ukrývala pod zemí, horní část ozdobenou kupolí - velmi starý styl. Ale některé domy byly ještě starší, pamatovaly doby, kdy stavby kopírovaly minulost - obrovský bungalov zarostlý břečťanem a jednopatrový cihlový domek se špičatou střechou, okny a komínem, Většina jich prozrazovala rodinu, která je vlastnila - jmenovka, starý portrét, řádka rukopisu, kámen z cizí planety - a znaky lodí, na kterých členové rodiny sloužili. Možná proto, že byly všechny malé, možná proto, že je poznamenal čas, nepůsobily dohromady nevkusně. Patřily k sobě.

Bylo odpoledne a v této obytné čtvrti zůstalo jen několik lidí. Kolem proběhlo pár dětí, barevný vír, křik a smích.

Několik dospělých šlo pěšky, další se vezli na motor-boardech. Lidé si oblékali tradiční, často velmi křiklavé šaty. Byli tady doma. Muži měli třpytivé čelenky, košile z měňavé kovové sítě, barevné kalhoty se zlatým páskem mizely ve vysokých botách. Ženy nosily koruny zdobené drahokamy nebo peřím, průhledné pláštěnky přes ramena. Jak kráčely, třpytivá bio-látka měnila tvary. Shaughnessyho nikdo neznal, ale zdravili ho zvednutou dlaní a on jim odpovídal stejně.

Zamířila k němu jedna mladá žena a zastavila se v polovině cesty. Měla na sobě uniformu, opalizující oblek s emblémem komety na levém ňadru, baret šikmo posazený na černých kudrlinách. Jistě šla na schůzku důstojníků své lodi, obchodní jednání nebo večírek. Přestože takové oblečení nikdy neviděl, okamžitě mu došlo, na jakou loď patří.

Když ho spatřila, zvedla ruku k čelu - vojenský pozdrav, který se nikdy nezměnil. Zarazil se a odpověděl jí. Líbila se mu.

Byla malá, tmavá (jako většina kosmonautů) a hezká. Usmál se. "To je od vás hezké, podporučíku," promluvil.

Zkoumavě si ho prohlédla. Byl hubený, vysoký, šedivé vlasy. Jeho uniforma, kterou si vzal náhodou, byla z modré látky s červeným lemováním. "Jste… kapitán, že?" zeptala se.

Neměla příliš výrazný přízvuk, takže jí rozuměl. Angličtina ve vesmíru se zřejmě stabilizovala - hlavně potom kdy přestala být hlavním jazykem na tomto kontinentu.

"Mám takovou hodnost, ale nejsem velitelem lodi," odvětil. "Jak jste to poznala?" Na ramenou měl stejné prýmky jako dřív, ale lišily se od několika spirál, které identifikovaly dnešní kapitány. Je jasné, že se nakonec také stabilizují, napadlo ho.

"Učíme se ve škole historii, pane."

"Vážně? To rád slyším. I my se ji učili, ale od té by se toho hodně změnilo." Ale čím budeme bez vlastní historie?

"Jistě jste se vrátil z dlouhé cesty, pane," pokračovala. "Určitě Naše Lady."

"Vážně, vrátil jsem se domů z Aerie a Aurory."

"Já brzy odlétám," vyhrkla nadšeně. "Takže to bude Estrella Linda, delší cesta než ta naše. Nechť je vaše cestování snadné, planety přívětivé a návrat radostný."

Její řasy se zachvěly. "Děkuji vám, pane."

Určitě by si ráda popovídala, napadlo ho. I já bych si rád s někým promluvil, ale máme před sebou různé cesty. Snad později? Ano. "Přeji vám hezký den a večer, podporučíku."

Rozloučili se.

Cesta ho vedla kolem několika obchodů a služeb. Některé patřily rodinám, které si najímaly pracovníky nebo tam Page 24

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

pracovali lidé na odpočinku. Jiné patřily cizincům, kteří tady možná žili celé generace. Vše připomínalo starou dobu. No, když jste pryč dvacet, třicet, padesát nebo sto let, musí na vás čekat něco důvěrně známého.

Přistoupil k jednomu domu ve vedlejší ulici. Štukovanou zeď lemovala veranda. Zavolal předem z aero-auta. Před domkem na něj čekal jeden muž. "Zdravím vás, kapitáne," pozdravil ho Ramil Shauny. Pokynul mu a pozval ho na verandu. "Posaďte se, prosím. Co vám mohu nabídnout?"

Přestože měl ohnutá záda, bílé vlasy a na sobě obyčejné hnědé šaty, pořád se nesl jako důstojník. Nebyl to žádný šok.

Michael Shaughnessy si pamatoval dobu, kdy byl Ramil Shauny mladý, ale dobře věděl, že desetiletí vykonají své - a nebylo to tak dlouho, kdy se naposledy setkali. Naopak ho udivilo, že se Ramil, kterému bylo sto deset biologických let a byl starostou městečka, chová tak uctivě k člověku, kterému je teprve sedmdesát. Ale co, Ramil byl Michaelův pravnuk.

Posadili se do autokřesel. Služebník - neo-šimpanz, pro Michaela nové a poněkud odpudivé stvoření - odešel pro pití.

Chvíli seděli ve stínu a dívali se na ulici. Jedna holčička nesla na zápěstí kočkopýra. Michaela napadlo, co s ním holčička udělá, až vyroste a odletí do vesmíru. Jestli se k tomu tedy rozhodne. Možná opustí městečko hvězdných poutníků. Nikdo tady neměl jednoduchý život. Určitě byla inteligentní jako místní lidé, takže klidně získá dobře placené místo v nějakém cechu nebo vikářském úřadu. A protože byla hezká, možná se stane milenkou místního magnáta a její kočkopýr bude za soumraku lovit poštovní vrány. Ale možná si vybere hvězdy.

Zmizela z dohledu.

"A co vaše cesty okolo Země?" zeptal se Ramil.

Michael se zašklebil. "Nic moc. Věřil jsem, že zbylo něco z Irska, ale je pryč téměř celé století."

Cesta mezi dvěma slunci, každé s jednou planetou, kde mohou žít lidé. Měl bych být vděčný za to málo, co jsme našli.

Fungovaly by bez toho naše lodě? Kromě Vyslance? Drží nás právě kolonie a jejich potřeby, jejich touha po lidském kontaktu, novinkách, něco víc, než přinese laserový paprsek - a někdy, velmi zřídka přijede skutečný člověk. Právě naše kolonie a jejich obchod nás drží nad vodou.

Ach, ano, občas jsme se vydali na průzkum a někdy sklízeli jeho plody, ale většinou nikoliv. Věřím, že jediným důvodem hvězdných cest je zvědavost, co se ukrývá v neznámu.

Jen ať jsou lidé zvědaví. Ty cesty, objevy a dobrodružství!

Ale doopravdy Zem stárne?

"Už se tam nechci usadit," prohlásil Michael.

"No, bylo to těžké století," souhlasil Ramil.

"Také se mi zdá."

Sluha přinesl pití - whisky se sodou pro Michaela, víno z maiských plodů pro Ramila, křupky z mořských řas a česnekové řezy. Ramil se díval k nebi. "V mnoha směrech vám závidím," podotkl. "Kéž bych se dostal tam, kde jste byl vy. Ale Juana by nebyla na lodi Šťastná. A teď už je moc pozdě."

"Ale když jste se kvůli ní vzdal vesmíru, tak to stálo za to, ne?" zašeptal Michael.

Ramil přikývl. "Ach, ano. Vzpomínám na ni."

Michael si ji pamatoval - i na svatbu, neboť tehdy byl naposledy na Zemi. Hvězdní poutníci se občas ženili mimo vlastní kastu a Ramilovy první cesty byly velmi krátké. Nepřipadal jí tak cizí.

Ano, Juana byla skvělá. Ale moje Eileen - vaše praprababička, Ramile - která mi zemřela v náručí, zatímco lodním okénkem proudilo světlo Delta Pavonis - měl jsem prostě větší štěstí.

"Nechápejte to špatně," dodal Ramil. "Vůbec se nechci litovat. Pořád je za co bojovat. Je tady zábava."

"Musíte si pořád hlídat autonomii?" zeptal se Michael ze slušnosti, ale vlastně to ani nevěděl. Ještě se nezorientoval.

Když odjížděl, na Zemi vládl Velemocný z Mongku, žádná nastrčená figurka frakce, která se zrovna dostala k moci.

"Ne, nic se neděje," odmítl Ramil a zřejmě se mu ulevilo, že nemluví o jeho problémech. "Zatím ne. Naše lodě a náklady nám pomáhají. Nic převratného, to víte, ale čisté chemické látky, zvláštní druhy k pěstování, nové informace - a především nové informace pro vědu a průmysl… a neotřelé nápady. Tím platíme."

"Jako vždy." Vždy skutečně znamená navěky?

Ramilův tón zesílil. "Ale vikář z Isenu, místní pán, je pěkný lakota. Jestli se nám nepodaří udržet jeho boj s vlastními poskoky, daně nás zničí."

Michael se zamračil. "Proč nepožádáte o pomoc? Nátlak od Luňanů, Marťanů nebo Vesmířanů?"

"Nikoho to moc nezajímá. Pomáhají nepřímo, vlastní existencí. V poslední době se zmínili o tom, že jestli nás budou příliš dusit a vysávat, můžeme se odstěhovat na jiné místo ve Sluneční soustavě."

"Proč ne? Z toho, co jsem slyšel o současné situaci jsem pochopil, že by to bylo výhodné."

"Nebyla by to Zem," odmítl Ramil.

Ne, pomyslel si Michael, Luna, asteroidy, měsíce velkých planet ani Měsíc nikdy nebudou stejné, ať se lidé snaží jakkoliv. Zem je naší matkou, ať jí lidé ublížili, jak chtěli… ach, koloniální světy u cizích sluncí možná lákají, ale mění lidi víc než zdejší prostředí. My, hvězdní poutníci - naše putování nás proti změnám chrání.

"Chápu," odvětil tiše. "Bez tohoto pouta, bez domácího přístavu se příliš vzdálíme. Země je místem, kde se setkáváme."

A ženíme. Ti, kteří milují vesmír, si nás berou, ti kteří nesnesou strádání, nás opustí. A pokud funguje genetika, vzešli jsme z několika posádek, aby vznikl tento lid, cech.

Ramil se zamyšleně usmál. "Kromě toho," pokračoval, "Vyslanec by se mohl vrátit zpět a nenašel by nás. Byl by to smutný návrat."

Michael vzdychl. "Nevím jistě, jestli se vrátí. Ať uděláme cokoliv, deset tisíc let je neskutečná doba." A oni jsou teprve

- kolik - sedm set padesát let na cestě. Pro ně necelé dva měsíce, že? …nesmysl, úplná hloupost. V těchto podmínkách je "simultánnost" prázdným slovem.

Page 25

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ramil se na něj podíval. "Znal jste Ricarda Nanesena, že?"

Michael přikývl. "Znal. Byli jsme spolu na první expedici na Epsilon Eridani. Na tom smutném světe mi zachránil život."

Ramil se napil ze sklenice. "No," pokračoval, "odbočili jsme od problému."

Michael se zasmál. "Myslíte, že nějaký máme?"

"Mrzí mě, že vás návštěva zklamala."

Michaelův humor se vytratil. "Neřekl jste mi, že zmizelo Irsko, jak jsem ho znal."

"Ale nezmizelo," bránil se Ramil. "Alespoň kousek ho nechali. Zelený a krásný."

"Pro potěšení jeho vikáře." Michal si odplivl. "Ach, obyčejní lidé mohou bydlet ve svých vesnicích jako my v tomto městečku, ale už to není můj lid."

"To je mi líto. Kdybych pochopil vaše myšlenky, řekl bych vám to." Jejich životy se už dávno rozběhly jinými směry.

"No, jestli nezůstanete tam, proč ne tady? Pokud se usadíte v našem městečku, bude to pro nás čest. Muž jako vy bude mít pořád dost práce. Vlastně provize -"

Michael ho přerušil. "Děkuji vám, ale zatím jsem se vzdal myšlenky, že se usadím na Zemi."

Ramil se na něj překvapeně podíval. "Cože? Ale -"

"Ptal jsem se. Estrella Linda potřebuje zkušeného důstojníka."

"Ale… ale brzy už odlétá - jste tady teprve pár týdnů. Jestli tedy musíte odejít, můžete si odpočinout nějaký ten rok, dokud neodletí Naše Lady."

"Normálně bych to udělal," přikývl Michael, "ale Estrella Linda letí na dlouhou cestu. Pokud vím, nic takového se nechystá na příštích několik desetiletí, jen dvaceti nebo třicetileté plavby. Chytím šanci a -" Naklonil šedivou hlavu a zasmál se. "Velemocní a vikáři, všechny ty hlupáky přežiju."

11

Jak se dny na palubě Vyslance protáhly na týdny, členové posádky našli své způsoby jak využít množství volného času. Mohli se věnovat sportu, hrám a nahrávkám z různých šou, mohli se věnovat svým koníčkům, studiím i výzkumům. Každý z nich mohl učit několik kolegů obor, který dobře znal - například nějakou dovednost, či jazyk. Mohli připravovat živá vystoupení, uspořádat koncert, mohli přemýšlet nad otázkami, které nebyly úplně triviální, ale nikdy na ně neměli dostatek času. Mohli si jen tak povídat, dlouhé konverzace u pití, mohli se lépe poznat.

Nevyhovovalo to všem a přišlo i pokušeni vyhledá pseudoživot v interaktivních programech virtuální reality. Všechny kabiny měly přípojku. Ale lidé si dávali pozor, společenská měřítka a zábrany zůstaly pořád silné.

Velmi oblíbenou činností byla výzdoba interiérů. Jednotlivci i skupiny přispívali podle vlastního talentu a vkusu, společně odhlasovali jak upravit kterou část. Asi tři měsíce po odletu se sešla Mokoenová s Brentem ve společenské místnosti, aby pokračovali v úpravách.

Byli spolu sami a místo jim připadalo jako jeskyně. Kilbirnieová, Dayanová a Zeyd natřeli stěny a strop veselými barvami, nakreslili květiny, vysokou zástěnu zdobila malba od Yu, černobílý obraz hor, řeky, domu a bambusového háje, v pravém horním rohu stála báseň od Li Bo. Yu právě programovala druhy obraz. Mokoenová věřila, že místo potřebuje něco dynamického, ale pořád pevného, hmatatelného, žádný uměly zázrak. Nikdo nic nenamítal.

Brent se krčil u základny z hliníkového rámu. Výtvor připomínal miniaturní jedli bez jehličí s ohnutými a složitým způsobem propletenými větvemi. Větve poháněl motůrek, takže se ohýbaly, kroutily, náhodně se proplétaly. Vytvořil ji v dílně podle jejího návrhu, použil sílu a zručnost, které jí chyběly. Dnes konstrukci přinesl a kontroloval, zda funguje.

Když se pohyb zastavil, vstal. "Jo," vydechl, "vypadá v pořádku. Co?"

Rozzářila se, bílý úsměv na tmavém obličeji.

"Skvělé. Nemohu se dočkat, až tam dáme ozdoby." Zrcátka, šperky, třpytivé předměty - její výtvory. Měly odrážet světlo a měnit tvar jako živé. "Pomůžete mi s tím?"

"Ne, nejsem žádný umělec."

"No, pak vám děkuji ještě jednou."

"Není za co. Nemám co dělat. Alespoň ruce se nudí."

Její úsměv zmizel. "Ano, věřila jsem, že je to pro vás těžké, Ale."

Okamžitě se objevila zášť. "Yu Wenji je první, já jen náhrada."

"Ale máte přece svou práci -"

"Práci. Nic, co by nespravil robot. Nechte hlupáka pracovat, jinak nebude mít co na práci a přijdou problémy."

Zamračila se a podívala se mu do očí. "To je pěkný nesmysl. Vždyť jste věděl, co vás po cestě čeká -"

"Ach, ano teoreticky. Praxe je ještě horší. Nedělejte si starosti, vydržím to a doufám, že náš cíl stojí za to."

"A ještě k tomu. Ale všichni víme, že nejste žádný hlupák. A vy to dobře víte. Slyšeli jsme, jak mluvíte o historii, na kterou jsme se nikdy nedostali… a hudbu, kterou jste si hrál na Štědrý večer,"(a slavili datum, které existovalo jen v lodním kalendáři), "a když jste se rozpovídal u koňaku -" Zarazila se. Musela se zeptat: "Jak se jmenoval? Ten skladatel."

"Beethoven."

"Ano. Ráda bych se dozvěděla něco víc o něm i o jeho hudbě."

Trochu se uklidnil a zmírnil tón hlasu. "Vážně?" Znovu se ozvala zahořklost. "To jste dost ojedinělý případ. Kolik lidí dnes zajímá odkaz minulosti?"

"Doba se mění," namítla. "Ideály, vkus, způsoby, jak se co dělá a říká, i přemýšlení a pocity."

"Nemusí to být lepší." Mluvil upřímně. "To je jeden z důvodů proč letím s vámi. Aby si někdo pamatoval na západní civilizaci, jaká byla, a přivezl vzpomínku zpět na Zem."

Překvapeně vydechla: "Nikdy jste nám to neobjasnil, Ale."

Page 26

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Nevěřil jsem, že to někdo pochopí. Snad Tim Cleland, trochu. A možná Nansen, ale ten to vzdal. Váží si vlastních tradic a snaží se být dokonalým kapitánem, skutečným robotem."

"Jste nespravedlivý. Abych řekla pravdu, moc toho o tom nevím. V Africe jsme mluvili o něčem jiném - včetně našich tradicí. Ale ráda si vás vyslechnu."

"Doopravdy?" Brent se nehýbal. Když znovu promluvil, nasadil vřelý tón. "To je skvělé, paní."

"Nevím, jak -"

"Najdeme způsob. Koukněte, já dám pryč to nářadí a začneme."

Přistoupil k ní a ona ustoupila. "To by nebylo moudré, Ale."

Zarazil se. "Cože? Vy -"

"Myslím, že chápu, o co vám jde. Ne, nejsem vzteklá. Je to naprosto přirozené." Zasmála se. "Vlastně je to kompliment.

Děkuji vám."

Znovu se zarazil. "Ale nechcete."

"Ne tak rychle."

"S Lajosem Ruszekem máte otevřený vztah."

"Naše věc."

"A s Timem, v poslední době -"

"Zadržte!" vyštěkla. "Pro vaši informaci -" Zarazila se. "Chcete říct, že to nevíte? Myslela jsem, když spolu tak často mluvíte - no, je to uzavřený člověk. Prožívá těžkou dobu. Snažím se mu poskytnout pomoc. Nechci, aby to bylo ještě horší."

Zčervenal. "Takže to myslíte vážně s tím chuligánem Ruszekem? Protože jestli s ním spíte jen pro zábavu -"

"Řekla jsem vám, není to vaše věc!" vykřikla. "A nechte si ty vaše řeči, pane."

Těžce polkl a zlostně si ji prohlížel.

Pomalu se uklidnila. "Ach, chápu," dodala po chvíli. "Jste ve stresu." Nejste tak tvrdý, jak jsme si mysleli, dodala v duchu. "Přijďte mě navštívit do ordinace. Je tam spousta vhodných léků. A své pacienty nepomlouvám, Ale."

"Takovou pomoc nepotřebuji."

"No, nemohu vás nutit," zavzdychala. "Jen si pamatujte, že mám pro vás pomoc a jste vždycky vítán. Mezitím zapomeneme na tento incident, ano?"

"Dobrá." Jeho hlas zněl, jako by ho někdo škrtil. Posbíral nářadí a odplížil se pryč.

V kabině si vybral program, nasadil bioelektronické kontakty, položil se a vyrazil do divočiny s Danielem Boonem.

Místní ženy byly velmi přátelské.

12

Na vrcholku nad údolím Kshatria seděl starý Michae1 Shaughnessy. Hřála ho Delta Pavoni, podobná slunci z jeho dětství, ale mezi mraky visely dva denní měsíce. Vzduch, který dýchal, byl svěží a čistý, ale ve vůni trávy a divokého tymiánu rozeznal sírový zápach posledních ohňovníků. Stráň klesala ke třpytivé řece a na druhé straně se znovu zvedala. Známé křivky vytvaroval vítr a déšť, ale na jednom ze svahů se tyčila věž z hlíny a kamení, kde žila dnes už vymřelá zvířata. Vedle řeky stálo město, ale jeho kulaté pyramidy a zatočené věže nepřipomínaly nic, co kdy spatřil.

Lidé, kteří tam žili, byli mírumilovní a vlídní, ale čas a tento svět z nich udělaly úplné cizince. Stařec seděl na kládě a hrál na harfu. Sám si ji vyrobil. Tiše vyprávěl a trochu zpíval vlastní verše, taková tradice zemřela ještě předtím, než se narodil, a až zemře člověk, který ji znovu vzkřísil, zmizí jednou provždy.

"Přišel jsem k tobě, Feng Huang, kterás nikdy nebyla další Zemí a nikdy jsi další Zemí být neměla. Přišel jsem uložit své kosti do tvé půdy. Ale poprvé ti budu vyprávět o Zemi, budu šeptat tvým větrům, jaká Zem byla, když jsem na ni naposledy vstoupil.

Krvácela, Feng Huang, všude stíny smrti a strach ze smrti, která přijde. Objevily se nové sny, horší než kdy předtím, postavili se proti ní staří páni se starými způsoby, doufali, že zničí nově zrozené sny, i ty, kteří je v sobě nesli.

Připravovala se velká válka a nikdo nedokázal předurčit, co bude zničeno a co bude zachráněno.

Já, který se přiblížil na konec svých dnů, pláču pro mládí. Já, který se chystal odjet, který se chtěl rozloučit s těmi věcmi, které zůstaly na Zemi, s krásnými, nádhernými a neskutečnými věcmi ze všech dob, jaké Zem poznala. Nestačily mi obrazy a iluze. Chtěl jsem vzpomínky na to, čemu jsem dal tvar vlastníma rukama, viděl svýma očima, kde jsem šlapal a líbaly mě cizí rty, které už se dávno v prach obrátily.

V zelené zemi mokré jarem jsem našel velké kameny Newgrange, kam zapomenutý lid pochoval své krále. A na západních útesech, kde zuřilo šedé moře, tam jsem chodil do malého kostelíka, kde lidé našli svou naději v Kristu a klečeli před oltářem.

Dopadalo na mě světlo filtrované barevnými okny pohádkového York Minsteru a obrovské katedrály Chartres. Ztratil jsem se v knihách na univerzitě Salamanca, která pamatuje moudré Maury.

Díval jsem se do velkých očí císařovny Theodory v Revenně a pochopil, proč ji muži milovali. Viděl jsem Michelangelův Soudný den v Římě a přál si, aby měla zkáza takovou podobu.

Zvedaly se přede mnou rozbité a polorozpadlé sloupy Pantheonu, které pozlatila staletí okolního počasí, ucítil jsem vlastního ducha.

V egyptských hrobkách, kde kresby pořád opěvují život, jsem přemýšlel o úsilí, které je vysekalo do kamene pod rozžhavenou oblohou.

Shwe Dagon připomněl další víru, která touží po jednotě a přináší krásu.

Stál jsem na Velké zdi, kterou hlídali hrdinové před barbary, hledal jsem v Zakázaném městě krásy, které zde nastřádala jedna dynastie za druhou.

Page 27

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Pod rozkvetlými třešněmi ve večerním Kjótu se mi zdálo, že slyším znovu zvonit kláštery.

Síně, kde hovořili Washington a Jefferson o svobodě, už neexistují, ale procházel jsem se po kopcích Virginie, kterou dobře znali. V Andách jsem se poklonil kamenům Machu Picchu, jehož stavitelé naplnili vlastní sny.

A řeknu tvým větrům, Feng Huang, že je mohou rozházet, kam chtějí, ale já si je budu pamatovat pořád stejně.

Brzy uložím své kosti do tvé půdy, kam ulehla moje Eileen před mnoha staletími."

13

Vyslanec zastavil šestnáct set světelných let od domova, lodní hodiny ukazovaly pouhé čtyři měsíce cesty. Štíty byly vypnuté, loď se pohybovala setrvačností, rychlostí pouhých deset kilometrů za vteřinu, plula vesmírem, prostor nebyl zkroucený a čas neplynul jako v Elfí říši. Loď plula mezi hvězdami, které posádka rozeznala pouhým okem. Museli udělat přesné navigační měření a znovu podle něj upravit rychlostní vektor. Objevili se na vhodném místě, kde se posádka mohla věnovat výzkumům.

Dayanová ve skafandru pracovala venku. Indukční boty ji držely pevně na vnějším trupu, podobně zajistila i své přístroje.

Vedle ní stál Cleland a pomáhal.

Velký cylindr se táhl padesát metrů doprava i doleva. Na obou stranách se zvedaly paprsky kola, které připomínaly strmé útesy, rychle se otáčely, takže hvězdy za nimi jen mrkaly. Kov se třpytil ve světle množství hvězd, ledové Mléčné dráhy, jasných mlhovin a galaxií, které stínila jen vzdálenost. Ale stroje i jejich myšlenky sledovaly okolí. Během několika světelných let měl Vyslanec minout otevřenou hvězdokupu NGC 5460.

Soustředilo se tam nějakých čtyřicet sluncí, hořící roj z rubínů, zlata a diamantů. Ty nejjasnější svítily stokrát silněji než pozemské Slunce. Jako Venuše na pozemské obloze. Vrhaly stíny, ale nemihotaly se, připomínaly zamrzlé plameny.

Dayanová nastavila spektrometr, vypnula hořící displej kontrolního panelu a čekala, až si oči zvyknou na okolní tmu.

Ticho rušily jen zvuky jejího těla. Když se její oči přizpůsobily, nadechla se a zašeptala: "Yafeh - sláva."

"A - otázky," zakoktal Cleland.

"Ano. Tyto informace budu zpracovávat pěkně dlouho. Věřím, že objevíme věci, které bychom ze Sluneční soustavy nikdy nespatřili."

"Možná najdeme i zvláštní planety, které vznikly v těch nezvyklých podmínkách - v silných gravitačních polích obrovské masy, která se tam točí. A život?"

"O tom pochybuji. Často tam vybuchují supernovy. V rozsahu deseti parseků, všechno by zabily, ne?"

"Ať je to, jak chce - budeme pokračovat?"

"Musíme, Time." Pohladila ho po ruce. "Nedělejte si starosti. Jsem si jistá, že tam, kam máme namířeno, najdete spoustu zajímavých věcí."

Zhoršila se mu nálada. "Určitě. Určitě budu mít co dělat."

Dayanová se na něj podívala. Tvář pod helmou působila jako obraz tmy a světlých bodů. "Hodně vám chybí Zem, že?"

zeptala se.

"Na tom přece nesejde. Zem, jakou jsme ji znali - už je pohřbena se vším… na čem nám záleželo… vše je zapomenuto."

"A vám připadá, že jste se toho vzdal zbytečně, co?"

Nechtěl hovořit o vztahu ke Kilbirnieové, přestože to bylo všem jasné. Rychle se narovnal. "Ne, samozřejmě ne. Řekl jsem, že budu mít co dělat. Všichni budou mít co dělat. Budeme pracovat jako nikdo předtím."

Dayanová ho znovu pohladila a tentokrát zmáčkla.

"To je správný duch, Time. Nevzdávejte se osobních nadějí."

Díval se do noci. "Cože? Vážně si myslíte -"

Dayanová s Kilbirnieovou byly kamarádky a často si spolu povídaly. "To se uvidí," odvětila Dayanová. Nebylo mu jasné, zda mu nechce odhalit důvěrnosti, nebo nic neví, nebo si jen vzpomněla na vlastní ztráty. Obrátil pozornost ke svým přístrojům. "Budeme pokračovat v pozorování."

Nansenův hlas ve sluchátkách přišel jako záchrana. "Hola tam venku. Myslím, že byste měli odložit svou práci venku a rychle se vrátit dovnitř."

Dayanová se narovnala. Všude kolem neznámo. Kapitán s hlavním inženýrem působili dojmem, že něco tají. "Co se děje?"

"Nic špatného." Nansenův hlas znovu zpíval. "Ale Yu spustila neutrinové detektory, jak jste žádala. Zdá se, že registrují nehvězdný zdroj - z hvězdokupy."

Dayanová a Cleland ztuhli. Cítili vlastní krev v uších.

"Můj Bože," vydechl planetolog, "mohou známem atomové elektrárny. Vysoce vyspělou civilizaci."

"Přece jenom život," zašeptala Dayanová, "proti všem předpokladům."

"Musíme to zjistit!"

"Nejprve musíme zjistit, zda je to skutečnost. Pojďte, vezměte svou výstroj a vraťte se. Máme naléhavou práci!"

Během tuctu nula-nula skoků se loď dostala na mnoho vhodných míst a získala data pro své počítače - interferometrie, spektroskopie, analýza všech aspektů hmot a energie. Členové posádky, kterých se to netýkalo, rozmlouvali a diskutovali, někteří se stáhli do ústraní a přemýšleli.

Pak se sešli ve společenské místnosti, kam je pozval kapitán Nansen. Předstoupil před svou posádku, která se posadila do půlkruhu na křesla. Chvíli bylo ticho. Ventilátory šustily, byly silnější a chladnější než obvykle. Dvě velké obrazovky ukazovaly pohledy do vesmíru, krásnou hvězdokupu na jedné, Mléčnou dráhu na druhé.

Kapitán si prohlédl shromáždění, jeho zrak přejel zleva doprava. Sundaram byl klidný, náznak úsměvu na plných rtech.

Page 28

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Cleland se střídavě díval na Kilbirnieovou a na kapitána. Yu se občas zachvěla. Brent se držel vzpřímeně, ruce na stehnech. Ruszek si založil ruce na širokou hruď. Mokoenové se třpytily oči - byly to slzy, které odrážely světlo?

Kilbirnieová se krčila, Zeyd se tvářil nápadně klidně. Dayanová měla sevřené pěsti v klíně.

Náš biochemik nikdy nezklame a vždycky má z každé strany nějakou ženu, pomyslel si Nansen. Trochu ho to pobavilo.

"Klid, prosím," promluvil. Nasadil k1idnou masku, která ukrývala jeho vzrušení, uvnitř cítil nadšení a zájem, které si razily cestu ven. "Všichni víme, proč jsme tady. Nejprve si vyslechneme zprávu doktorky Dayanové." Věřil, že pokud vede shromáždění, musí k lidem přistupovat formálně a s odstupem.

Podívala se na skupinku, ale její slova směřovala k němu, přestože věděl, co jim řekne. "Je to jasné. Pokud si s námi příroda nezahrává, jak jsme to nikdy neviděli, pak jsme zaměřili zdroj neutrinů ze středu hvězdokupy. Vypadá to jako hvězda, ale zdroj nepochází z hvězdy samotné. Rozdělení energie a její typ tomu neodpovídají. Připomínají spíš naše termonukleární reaktory."

Ozvalo se vzdychání a šoupání. Pravda se potvrdila.

Sundaram zvedl ruku. "Promiňte," promluvil, "nejsem žádný fyzik, ale jak může být něco umělého tak silného, že to zaměříme na takovou vzdálenost - zvláště potom na pozadí tolika sluncí?"

"Uvážíte-li data, naše přístroje jsou citlivé. A musíte pamatovat na to, že tyto signály jsou odlišné od okolních hvězd,"

vysvětlovala Dayanová. "Vlastně jsme ještě neidentifikovali přesný zdroj. Může to být několik reaktorů v jedné oblasti.

Pevně tomu věřím."

"Jestli tamní bytosti mají takové reaktory," zauvažovala Kilbirnieová, "proč se nedostali do vesmíru?"

"Nejspíš nemají žádný nula-nula pohon," odvětila Dayanová. "Ale je to hvězdokupa, mohli se tedy ke hvězdám dostat s využitím plazmových trysek. Nebo mohli alespoň poslat roboty na výzkum, takže byste zaměřili lodě, ne?"

"Nemůžeme použít naši psychologii," odmítla Mokoenová. "Možná jsou úplně jiní."

"To zjistíme," zaburácel Ruszek.

Mokoenová sebou trhla. Nansen zaslechl část jejich rozhovoru. Jejímu partnerovi se nelíbila její neochota cestovat k těmto sluncím. Přál si přerušit jednotvárnost, která na něj měla horší vliv, než očekával.

Kilbirnieová zatleskala rukama nad hlavou. "Hej, jo, jasně, poslouchejte, poslouchejte!" vykřikla.

"Počkejte chvíli -" začal Brent.

"Je to moudré?" promluvila Yu ve stejnou chvíli.

"Chcete si nechat uniknout takovou šanci?" obrátil se k nim Zeyd.

"Něco jedinečného," připojil se Cleland.

Yu zvedla ruku. Všichni poslouchali. "I já si to zpočátku myslela," vysvětlovala, "ale pak jsem znovu přemýšlela.

Nedostali jsme se k našemu cíli. Tady nás nečeká žádné hvězdné putování." Podívala se na Nansena, který se tvářil nezúčastněně. "Prostředí je úplně odlišné od toho, jaké lidé znají."

Tvář Mokoenové prozrazovala naprostý souhlas.

Kilbirnieová si nemohla pomoci, musela je přerušit "Když už jsme opustili Slunce, musíme objevit, co je v našich silách."

"Neznáme rizika," pokračovala Yu. "Ani nevíme zda je přínos" - zakoktala se - "větší než to, co můžeme čekat od Dálného lidu."

"A uvažte dobu, jakou tady strávíme," připojil se k nim Brent. Zeyd pokrčil rameny. "Pár kosmických let navíc. Pro nás možná několik měsíců."

"Jak můžeme zjistit něco užitečného o úplně odlišných planetách a celých světech během několika měsíců?" bránila se Mokoenová. "lidé těžce pracovali a přinesli oběti, aby nás poslali na tuto misi," dokončila Yu. "Měli bychom se podle toho chovat."

I když mise nic nepřinese, pomyslel si Nansen. I ona má neblahé tušení. Možná právě proto.

Ale tady máme výsledek na dosah ruky. Možná nám osvětlí tajemství Dálného lidu, které je čím dál tím nejasnější.

Ta poznámka Zeyda zarazila. Díval se před sebe. "Pravda," zamumlal, "Osman Tahir."

"Sakra, je to přeci vědecká expedice!" vykřikl Cleland. Ještě ho nikdy neviděli tak nadšeného. "Narazili jsme na vědecký poklad. Já říkám, že se tam musíme alespoň podívat, je to naše povinnost."

"To ti chválím, Time!" zatleskala Kilbirnieová. "Jsem pro."

"Samozřejmě budeme postupovat velmi opatrně," dodala Dayanová.

"Co si myslíte, kapitáne?" zvolal Ruszek. "Poslední dny jste tichý jako neplacený špión."

Yu Wenji ví proč.

Nansen si ta slova pečlivě připravil: "Osobně bych dal přednost výzkumu, pokud se vyhneme veškerým rizikům.

Pokud se k tomu rozhodneme, měli bychom to udělat hned teď. Kdo ví, co se změní za několik tisíc let? A kromě toho budeme na zpáteční cestě jistě unavení, budeme starší, lodní vybavení může cestou utrpět, takže bude průzkum mnohem víc nebezpečný. Tady se možná dozvíme něco, co nám později pomůže v naší primární misi."

Kilbirnieová poskočila na sedátku. Ruszek se usmál a jeho knírek se zvedl. Dayanová se rozzářila. Cleland nervózně přikývl. Zeyd se topil ve vlastních myšlenkách. Mokoenová se tvářila sklesle, ale pak se jí nálada zvedla. Jestli spatří nové biologické formy, pak to bude stát za to. Sundaram tiše seděl, na tváři oblíbený přátelský výraz. Yu nedokázala zakrýt neklid.

Brent se zavrtěl. "Ještě jedna věc," vyštěkl. "Ještě něco. Jestli poletíme do té hvězdokupy a strávíme tam nějakou dobu, jak se počítá náš čas?"

Nansen zvedl obočí. "Co tím myslíte, prosím?"

"Smlouvu. Články, které jsme slíbili. Až dorazíme, máme zůstat maximálně pět let, pak návrat domů. Bude se k tomu počítat i tato odbočka? Já myslím, že by měla."

Page 29

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Promiňte," ozval se Sundaram, "ale můžete mi říct, jaký je to rozdíl, za deset tisíc let?"

"Je to rozdíl pro nás, pro naše životy."

"Je to nesmysl!" vykřikla Dayanová. "Všichni souhlasili, že si můžeme odhlasovat pobyt delší než pět let."

"Ano, jestli bude chtít sedm z deseti členů."

"Máte pocit, že návrat domů je jediným cílem?"

"No, netvrdím, že jestli budeme hlasovat, postavím se proti. Jen jsem chtěl mít jasno."

"Dobrá," převzal Nansen velení, "ještě to není důležité. Promluvíme si o tom znovu, jestli zjistíme, že budeme muset zůstat v hvězdokupě trochu delší dobu. Jestli vůbec odhlasujeme, že bychom se tady měli porozhlédnout. Teď nemarněte svou energii."

Brent se na něj zlostně podíval, polkl, ale zůstal zticha.

"Kapitáne," ozvala se Yu, "měli bychom pokračovat. Ty stopy -"

Nansen pokynul rukou, aby ji umlčel. "Prosím, inženýrko Yu, dohodli jsme se, že o tom nebudeme mluvit, dokud nezískáme lepší informace." Nechala toho.

"Co to sakra znamená?" zaskřehotal Ruszek.

"Dozvíte se to v pravý čas," ujistil ho Nansen. "Kdybych vám to teď řekl, rozruší vás to a my potřebujeme zralou úvahu." Obrátil se k celé skupině: "Nebudu vám radit. Jestli už nikdo nemá otázky nebo komentáře, odložím jednání o čtyřiadvacet hodin. Přemýšlejte, ptejte se, diskutujte mezi sebou a zítra budeme hlasovat."

Dobře věděl, že to nebude vůbec jednoduché. Všichni si vytáhnou z databáze informace o hvězdokupách, aby zhodnotili situaci. Sám už to udělal.

Ale stejně věděl, jak se rozhodnou.

14

Vyslanec se blížil pečlivě naplánovanými kroky, pak vstoupil do hvězdokupy.

Zevnitř nebyla vidět galaxie. Všude prach a plyn, a přestože loď obklopovalo vakuum, jemný závoj zastínil vzdálené hvězdy. Zato blízká slunce zářila a vše vynahradila. Světlo slabších hvězd blikalo, ale nikdo mu nevěnoval pozornost.

Na obloze žhnulo asi padesát drahokamů. I trpaslíci zářili jasně jako Rigel nebo Aldebaran nad Zemí, obři hořeli, rudý oheň a modrá ocel, připomínali desítky Siriů shromážděných na jednom místě. A když člověk odvrátil zrak, musel rozmrkat jejich obrazy. Posádka cítila úžas.

Přesto se věnovali každodennímu životu. Teď ještě přibyla věda, která byla důležitá pro jejich přežití.

"Už vím, které slunce hledáme," oznámila Dayanová Nansenovi, když potřetí zastavili kvůli pozorování. Počítače vstřebaly nové informace, porovnaly je s původními daty a Dayanová dostala řady čísel a grafů. "Je to hvězda typu G, čtyři pětiny hmoty Slunce, ano, má planety. Druhá z nich prozrazuje kyslíkové absorpční linky ve spektru."

"Ale ta není zdrojem neutrinů," dodala Yu. "Jejich generátory se pohybují prostorem mezi planetami, dávají přednost pásu asteroidů, ale těžko je zaměřujeme z takové dálky. Vidíme záblesky. Ukazuje to na motory, silné motory, které ženou vesmírná plavidla hyperbolickou rychlostí, pak znovu brzdí."

"Kolik?" zeptal se Nansen. Při té otázce ucítil elektrické napětí na zádech.

"Těžko říct. Zatím jsem jich našla pětadevadesát, ale nemohu určit, které pocházejí ze stejné lodi - zvláště pak, když skáčeme o celé světelné roky a data jsou zmatená. Není pochyb o tom, že jsou to dráhy a jejich reaktory běží na nízký výkon, takže je nezaměříme, dokud se nedostaneme blíž."

"Velká flotila, de calquier modo. Přesunuly ty bytosti veškerý průmysl do vesmíru?"

"Nedává to smysl." Dayanová zamlaskala. "Ještě jedna anomálie do seznamu."

Nansen málokdy vykřikl, ale teď to udělal: "Co ještě?"

"No, to slunce je teplejší, než odpovídá jeho hmotě. Prozrazuje to, že je staré, pořád hoří, ale blíží se ke konci. Pomáhají mu kovy ostatních. Stejně jako pravidelné postavení bílých trpaslíků. Několik světelných let od hvězdy, která nás zajímá, hoří cyklická nova."

"Neublížila životu na svých planetách?"

"Řekla jsem nova a nikoliv supernova."

Nansen přikývl. "Já vím. Také jste řekla cyklická Výbuchy nejsou moc silné a vzdálenost velká, takže ni neudělá?"

"Správně, dá se tak soudit podle mého pozorování. Je to střední typ M. Spektrální data prozrazují, že nedávní došlo k erupci, je tomu několik tisíc let - jestli chcete spočítám to přesně - takže nějakou dobu bude klid. Ale na obloze, kam se chystáme, to muselo být pěkné představení."

Nansen pozoroval obrazovku. Nevěděl, kam se podívat. Probudila se představivost - dvě hvězdy, které leží kousek od sebe, jedna tmavá, starý červený trpaslík, ta druhá je velký obr, který se vznítil, aby se zhroutil v malou, super hustou měňavou kouli neutronové hvězdy. Zůstala mu původní hmota a váha. Ukradl tím materiál svému druhovi. Spojil je ohnivý most - ne, řeka, proud, který se valí z červené strany na bílou - vodík se hromadí na neutronovém povrchu, stlačuje ho váha, taví energie obrovského pádu. Nakonec se dostane do termonukleárního bodu a exploduje, kosmická bomba, která krátce zastíní padesát nebo sto sluncí… tento cyklus pokračuje po celé milióny let, ale jedno slunce se pomalu zmenšuje, zatímco druhé roste a roste. A nakonec, někdy v daleké budoucnosti, přijde poslední katastrofa.

Supernova typu I a pak tajemství, kterému lidé říkají černá díra…

"Záření v její blízkosti je samozřejmě velmi silné," pokračovala Dayanová.

Některá místa ve vesmíru nikdy nenavštívíme. Odváží se tam jenom naše stroje a roboti… a možná i oni se ocitnou v nebezpečí.

"Ale pro nás to zřejmě nic neznamená, jen důkaz, že okolí je velmi staré," pokračovala Dayanová. "Možná letíme k civilizaci, která byla už velmi stará v době, kdy dinosauři vládli Zemi."

Page 30

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Proč také nelétají ke hvězdám?" zauvažoval Nansen tiše. "Proč k nám nikdy nepřiletěli."

"To se chceme dozvědět," odvětila Dayanová.

Dozvědět. Ano! Nansen se narovnal.

Kvantová brána se mohla otevřít ve vzdálenosti sedmi astronomických jednotek od místního slunce. Vyslanec se dostal šikovnými nula-nula manévry na rovinu ekliptiky přibližně v této vzdálenosti, menší úsek ho dělil od planety.

Ale relativní rychlost mu nikterak nepomohla. Zbytek cesty musel použít reakční motory. Nansen zvolil stabilní polovinu g s obrátkou uprostřed. To znamenalo nějakých deset dnů. Mohli ještě víc zrychlit, ale tím by spotřebovali víc delta v a nezískali by moc času. Tak by dosáhli rychlosti, při které se loď nedala ovládat tak dobře, jak by si kapitán přál.

Při takovém zrychlení, kdy lineární a úhlové vektory porušily směr "dole", se museli odstěhovat z osobních kajut, opustit své pohodlné vybavení a vměstnat se do malých místností osové paluby, která se otáčela a poskytla jim gravitaci. Bylo tam plno. Chytře rozdělené části paluby tvořily krátké úseky, které kopírovaly zakřivení kola, ale nesměly rušit své okolí, vše od laboratoří až po park. Předměty, které nebyly připevněné, museli zajistit.

Kapitán dostal vlastní místnost plnou přístrojů a řídících pultů, ale udělal z ní přechodné řídící středisko. Dvě ubytovny, jedna pro muže a jedna pro ženy, měly společnou koupelnu. Nebylo divu, že posádka trávila většinu času v salónku, kde našla obrazovky, hry a omezený výběr materiálu pro své koníčky. Využívali přilehlou tělocvičnu, kde mohly dvojice či páry posilovat, ale dělali jen věci, které vyžadovaly málo místa.

Celkově vše probíhalo v pořádku. Vyzkoušeli si to už v minulosti a nemělo to trvat moc dlouho. A na konci najdou překvapení, dobrodružství a záhady. Nadšení pocítili i ti, kteří byli zpočátku proti.

A kromě toho, jestliže byli opatrní, mohli se na chvílí vzdálit. Někteří museli kvůli svým povinnostem, jiným se prostě chtělo.

Kilbirnieová plula chodbou, zaklonila se, znovu a znovu se odrážela, jako by stoupala do prudkého úbočí. Biomat pomáhal jejím podrážkám, ale ty byly moc malé a riskovala, že spadne. Za zatáčkou spatřila Nanesena, který spěchal na druhou stranu. Přestože byl šikovný, nepohyboval se moc rychle a levou nohou kopíroval zeď paluby. Spatřili jeden druhého, překvapeně zaváhali, zpomalili a pokračovali dál. Když se dostali až k sobě, zastavili se.

Zeyd vyzdobil tuto část podle stylu faraónů - nahoře královská modř zdobená stylizovanými zlatými hvězdami, na stěnách vzory z papyrusu, lotosové květy a obrazy zvířat překreslené z databáze. Vzduch odpovídal této výzdobě, byl teplý a vlhký, cítili simulovanou vůni zeleně. Kilbirnieová a Nansen se mírně potili, cítili jeden druhého. Oba měli tělové obleky, on široká ramena a úzké boky, ona ladné křivky a malá, pevná ňadra.

"Hola," pozdravil ji. "Co tady děláte?"

Usmála se. "Můžu se zeptat stejně."

"Já byl na inspekci. Co jiného?"

Kilbirnieová zavrtěla hlavou. Světle hnědé kudrliny jí pluly okolo čela, cítila je na lícních kostech. "O tom pochybuji,"

odvětila vesele. "Takže co tady děláte?" V jejím hlasu se ozval těžký přízvuk. "Není to cesta na můstek ani k vaší kabině."

"Bien -" Odkašlal si. "No -"

Zasmála se a zvedla ruku. "Jenom klid, kapitáne! Máte moje svolení, můžete říct pravdu."

Vytřeštil oči, znovu se uklidnil a odvětil: "Cože?"

"Uvěřila bych, že jste na obhlídce, že znovu plníte povinnosti. Ale po cestě zpátky jste nemohl odolat a musel se podívat na tyto bláznivě nakloněné paluby, že? Jako já. Ale já se nemusím omlouvat."

Nansen se usmál. "No, ano. Cítíme se trochu ve stresu, že?"

"Já mířím do tělocvičny, do skutečné tělocvičny, abych se zhoupla na kruzích a zápasila se stroji v náklonu šestadvaceti stupňů od normálu. Přidáte se ke mně?"

Zamračil se. "Je to riskantní."

"Ne tak docela. Vím, že si nemůžeme dovolit zlámané kosti, ale jsme v dobré kondici, máme za sebou výcvik ve vesmíru.

Vážně nepůjdete?"

Tiše stál mezi ibisem a krokodýlem.

Dotkla se jeho ruky. "Ach, kapitáne, vím, chcete být pořád vážný, na svém místě, nezúčastněný, chcete mít nadhled a všechno to, co má dávat najevo správný šlechtic." Znovu se ozval skotský přízvuk. "Ale nečučte tak pompézně."

"Mně to nepřijde," odvětil strnule.

Ustoupila. "Je - je mi to líto. Nechtěla jsem - ne, bylo to chybné slovo. Promiňte."

Jeho vztek pominul. Usmál se vřeleji, než bylo zvykem. "To je v pořádku. Pokud nevyslovíme sem tam upřímné slovo, pak budeme brzy v problému."

Viděl, jak se její tělo v tělovém obleku napružilo. "Ale vy nikdy nemluvíte svobodně."

Zmohl se na jedinou odpověď: "Jak víte, že chci o něčem mluvit?"

"Jste přece člověk. Možná se na to snažíte zapomenout, ale -" Chtěla se zmínit o rodině, ale v poslední chvíli se zarazila.

"Vy a Wenji máte tajemství."

Jeho obličej ztratil veškerý výraz. "Ne," odvětil, "jen si nejsme úplně jistí. Přechodné tajnosti v administrativě -"

Zkoumavě si ho prohlížela. Cítil její živý pohled, rozhodil ruce a zasmál se. "Cha cha! Máte pravdu, pilote Kilbirnieová.

Jsem pompézní."

Ucítila radost. "To je lepší." Natáhla se k němu: "Nedělejte si s tím starosti."

Vydechl: "Nebudu."

Page 31

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"A mezitím před sebou máme velké objevy."

"Ano."

Jeho úsměv povadl. Stál tam sklesle, vrásky na čele. Připomněla mu neznámo, které leží před nimi, a rozhodnutí, která na něj čekají a mohou být chybná, mohou je stát život.

Vzala ho za ruku. "A mezitím," pokračovala, "tady máme naši nakloněnou tělocvičnu. Co takhle házena? Bude to sranda."

Ustoupil. "No, vážně -"

"Jen pojďte." Táhla ho za ruku. Chvíli se bránil, pak ji následoval. Stalo se to dva dny před útokem.

15

Slunce vrhalo bledé světlo a ostré stíny na celého Vyslance. Na obrazovkách vypadalo jako malý talíř, o nic větší než jiná hvězda. Loď minula obrátku a zpomalovala, vracela se zpět ke svému cíli.

Nansen vyvolal obraz a zamračil se na něj. Optický systém ho získal před hodinou na vzdálenost nějaké dva milióny kilometrů. Velký asteroid na obloze pomalu rotoval. Měl tvar dokonalé koule, která nemohla být dílem přírody, jen půltucet malých kráterů na šedém povrchu. Musely se tam objevit nedávno, jistě nebyly starší než sto tisíc let. Povrch zdobily zářezy a jámy, černé hlubiny plné trosek. Když se asteroid otočil, objevili čtvercovou vyvýšeninu. Byla rovná, zdobilo ji jen několik děr, které tam někdo vykopal.

"Základy," zavrčel kapitán. "Nějaké vesmírné centrum. Nejspíš přístav, možná komunikační věže a kdo ví co ještě?"

"A vše bylo zničeno a opuštěno," zašeptala Yu po jeho boku. "Proč? Bylo to zastaralé? Technologie, která to dokázala postavit, jistě neměla starosti s náhradními díly. A proč jsme nenašli známky ničeho, co by to nahradilo?"

"Pohybují se tady plavidla - něco se děje na několika místech -" Další asteroidy, dva měsíce gigantických planet, všechna místa, která ležela mimo Vyslancovu cestu. Nansen pozoroval obrazovku. Živý svět připomínal modrou jiskru poblíž slunce. "No, brzy se to dozvíme."

Přerušil ho melodický, tichý a bezpohlavní hlas centrálního počítače: "Pozor, pozor. Detekční program hlásí termonukleární reaktor na plný výkon, plazmové trysky. Může se jednat o vesmírné plavidlo, které se k nám blíží."

Yu zadržela dech. V interkomu se ozval křik, pískání a maďarské nadávky. Nansen vyskočil ze sedadla. "Ticho!"

přikázal jim. "Připravte se k akci. Potřebujeme další informace."

Kilbirnieová se nedokázala ovládnout a zvolala:

"Mohl byste ukázat trochu víc nadšení, kapitáne."

Nansen se na chvíli zašklebil. "Mám dost práce. Jásat budeme později"

Yu ucítila slzy v očích. "Ach, to je skvělé, skvělé," šeptala. "Žádné překvapení," podotkl Nansen zbytečně "Museli si nás všimnout." Po chvíli dodal: "Překvapivé je - ne, nejprve si musím prostudovat parametry. Inženýrko Yu, prosím, zaujměte místo na pohotovostní stanici."

"Žádná pohotovost, kapitáne. Jistě se nemáme čeho bát. Ale ano, měli bychom být pozorní… čekat překvapení."

Opustila kabinu. Nansen se posadil a začal se vyptávat počítače.

Po nějaké době oslovil posádku: "Ano, je to uvítání. Loď letí rychlostí jedenácti g. Právě jsme zaznamenali další zrychlení druhé lodě, která ji podpoří. Ta první tady bude asi za tři hodiny. Tedy pokud bychom zpomalovali stejně jako teď. Ale my vypneme pohon. Stejně to budeme muset udělat a teď nám to poskytne čas. Pokud jejich lodě upraví své vektory, což nepochybně udělají, čas setkání se téměř nezmění."

"Jedenáct g?" vykřikl Zeyd. "Ale ta planeta má jen - kolik? - o sedm procent víc než Země."

"Drogy nebo ponoření do kapaliny," navrhla Mokoenová.

"Nebo jsou to stroje nebo Bůh ví co," odpověděl Nansen. "Všichni máte hodinu po vypnutí na osobní přípravy, jídlo, pití, můžete se převléknout, dělejte, co chcete." Trochu se uklidnil. "Třeba modlitba. Pak na svá místa a připravte se na službu."

Vstoupil do velícího centra. Motor byl vypnutý. Vyslanec pořád couval a pohyboval se vysokou rychlostí. Gravitace se vrátila k normálu, paluby byly rovné, zdi svislé, mohli chodit bez problémů.

Čas letěl, čas se vlekl. Posádka čekala na svých místech - Yu s Brentem u kontroly centrálního motoru. Dayanová u svých přístrojů, Ruszek a Kilbirnieová u malých plavidel, Mokoenová v lékařské stanici, Zeus s Clelandem na opačných stranách kola připravení vyrazit, kam bude třeba. Sundaram se připojil k Nansenovi ve velícím centru. Možná budou muset hádat, co říká cizí jazyk a skutečná přítomnost bude mnohem lepší než interkom. Občas si vyměnili pár slov, spekulace, snažili se o humor a mluvili o nedůležitých věcech. Pomalu utichli a na lodi se rozhostilo ticho.

Vyslanec signalizoval na všech pásmech, ale nikdo neodpovídal. "Nemůžeme očekávat, že budou mít vybavení jako my, že?" uvažoval Sundaram nahlas.

Odvětila Dayanová: "Moc dobře znají elektromagnetické spektrum. Jestli nedokážou zachytit naše vysílání a nemohou poslat podobný signál, pak jsou hloupější, než se zdá."

Cleland: "Možná nás, ach, nejprve měří. Možná jsme p-p-první návštěvníci, které kdy viděli."

"To se ukáže," odvětil Nansen.

Mokoenová: "Opravdu?"

Cizinec se dostal do dosahu optických přístrojů, objevila se nejasná skvrna, pak se začala pomalu zaostřovat. Nansen se Sundaramem se předklonili a upřeně pozorovali obrazovku.

Nemuseli popisovat, co vidí. Každá stanice měla vlastní obrazovku. Dlouhý cylindr zakončovala konstrukce akcelerátoru, jaký měl Vyslanec, poháněly ji stejné modrobílé plazmové plameny. Síť vpředu zformovala obrovskou mělkou mísu se stožárem uprostřed. Trup byl kovový, úplně hladký - jen ve dvou čtvrtinách délky objevili žebra a vzpěry, které lemovaly složitou síť plnou podivuhodných tvarů. Díky okolnímu kovu a hře stínů ve vakuu nerozeznali Page 32

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

žádné další detaily.

"Asi sto metru dlouhá, nepočítáme-li pohon. Nějakých třicet v průměru bez talíře vpředu," hlásil Nansen. "Samozřejmě si nejsem jistý, ale zdá se mi, že talíř především vysílá a nepřijímá - jestli tedy používá radiové vlny. Musí být ze sloučeniny pevné, jako je ta naše, aby vydržel zrychlení."

"Celek působí víc a víc jako robot," přidal se Sundaram. "Prozrazuje to průmyslový planetární systém, mateřská planeta se možná změnila v rezidenční park. Když nás zaměřili, vyslali hlídkové stroje, aby zjistili, co se děje."

"Mnoho věcí tomu neodpovídá," odmítl Nansen. "Počkejte. Brzy se to snad dozvíme." Bolestivé napětí. Snažil se uvolnit, jeden sval po druhém.

Návštěvník s nimi vyrovnal rychlost. Jeden a půl kilometru daleko visel nehybně na pozadí obrovských hvězd

"Pořád žádná odpověď," oslovil Nansen svou posádku. "Takže - počkejte!"

Zvětšení odhalilo Nansenovi se Sundaramem nějaké tvary, které opustily trup. Stroje určovaly směr i pohyb.

Normálním zrakem by rozeznali jen záblesky, ale na obrazovce byla vidět formace ve tvaru písmene "V".

Na žádné obrazovce na stanici to nebylo tak jasně vidět. "Roboti, ano." Nansen mluvil jako stroj. "Je jich patnáct. Tři metry dlouhé cylindry. Čtyři řady trysek uprostřed - zřejmě chemické tryskové motory. Čtyři přistávací úchyty vzadu -

alespoň tak vypadají… klepeta na koncích, čtyři paže vpředu, které se několikrát rozvětvují… ano, jsou to manipulátory a přístroje. Anténa na špičce - jsou tam čočky? Laser? Senzory? - ?Esperad! Otáčejí se - minitrysky?" Plameny mrkaly, výpary se rozplynuly. "Ano, blíží se, letí sem."

Tvary se blížily. Optický program je sledoval a přenášel obrazy.

"?Qué es? Ano… blíží se zezadu - přistávají - indukční boty, jaké používáme my? Ale to - ?Madre de Dios, no!"

Stroje se dostaly na síť plazmového pohonu. Držely se jako vosy. Čočky se rozzářily. Kov začal žhnout, létaly jiskry, uvolněné kabely, vzpěra se utrhla a druhý robot ji chytil. "Útočí na nás," vydechla Mokoenová vyděšeně.

"Spusťte motor!" vykřikl Ruszek. "Spalte ty svině!"

"Ne," ozvala se Yu. "Ztratili jsme energii pro silová pole. Všechno se roztaví."

"Nechte toho, prosím, nechte toho," žadonil Sundaram. Jeho hnědé ruce jezdily po klávesnici a snažily se vyslat zprávu, které by cizinci rozuměli.

"Odstřelte jejich loď!" zaječela Kilbirnieová.

Nansen ucítil pot v očích. "Ještě ne. Nic nevíme, nada."

Ozval se Brentův hlas: "No, můžeme se bránit. Lajosi, půjdeme ven a zabijeme je, než nám rozeberou celou loď na kusy."

"Bože, ano!" vykřikl jeho společník. "Time, jste nejblíž u skříně s malými zbraněmi. Přineste nám je. Selime, pojďte nás obléknout."

"Také půjdu," připojil se Zeyd.

"I já," ozvala se Kilbirnieová.

"Ne," odmítl Nansen. "Vy dva nepůjdete. Rusek a Brent mají válečné zkušenosti. Víc riskovat nemůžeme." Zasténal. I on musel zůstat.

Dayanová mu požehnala: "Víme, jak se cítíte, jste náš kapitán."

"Určitě je to ně-nějaká tragická chyba," vydechla Yu. "Určitě by ne… rozumné bytosti -"

"Ale stalo se," usekl ji Zeyd.

Sundaram se uklidnil. "Pracuji na programu k vysílání," vyhrkl. "Základní matematika, číslice do stovky, digitální symboly operací, signály, abychom je upozornili. A budeme měnit amplitudu, sinusoidu, parabolu a všechna čísla. Jen abychom jim ukázali, že nejsme stroje, ale myslící bytosti. Můžete začít okamžitě, na všech vlnových délkách. Přidám další informace."

Nansen mu vyhověl, ale moc tomu nevěřil. Co se ale mohlo stát? Když začal vysílat, alespoň trochu zapomněl na destrukci venku. Prostorem pluly kusy lodě, pomalu mizely v dálce. Několik robotů přestalo pracovat a vydali se kupředu. Pomalu poletovali kolem zadního kola a postupovali po trupu, trysky vypouštěly jemné plameny. Před nimi čekaly věže, nákladní prostory, přechodové komory a zranitelné senzory. Z předního kola čněl stožár, který generoval a ovládal radiační štít. Kdyby mohl povolat jeho síly - ale štít heterodynoval tvar prázdné slupky a potřebná energie závisela na jeho okolí.

Mateřská loď čekala. Stroje registrovaly své kolegy a zrychlily. Z předního kola vyrazil výtah a zamířil k hlavnímu trupu. Nansen zaměřil optiku, aby lépe viděl. Výtah dorazil do přístavu a zachytil se. Muži na palubě prolezli do chodby. Mířili k nejbližšímu východu do vesmíru.

Věděl, který mají na mysli, a zaměřil se na něj. Destrukce na zádi trvala strašně dlouho, průzkumní roboti postupovali kupředu, ale poklop se nakonec přece jen otevřel. Dvě postavy ve skafandrech vylezly ven a rozhlížely se kolem sebe.

Jejich boty se přichytily na povrchu, v rukou svíraly zbraně. Další si hodily přes ramena. V pronikavých slunečních paprscích zářily jako rytíři v brnění. Tryskový pohon na zádech připomínal křídla bojujícího anděla Michala.

Ale nebyly to žádné symboly. Na míru upravené skafandry prozrazovaly, kdo je kdo - mohutný Ruszek a štíhlý Brent.

Anténa zaměřila radiový rozhovor.

"K motoru," promluvil druhý inženýr. "Střílejte na potkání. Kulky. Rakety z nich udělají hromadu šrotu. Chceme je v dobrém stavu, abychom je mohli studovat."

"Dejte jim šanci," zavrčel jeho kolega. "Snad až nás uvidí, pak - počkat! Kryjte mě."

Na druhé straně trupu se objevil jeden robot. Plul těsně nad povrchem a kopíroval zakřivení. Světlo se odráželo od hladké slitiny, rozvětvených paží a pozorných pseudo-očí. Ruszek zvedl paže, aby ho uvítal.

Laserové čočky se rozzářily. Přilba ztmavla a zachránila mu zrak. Vyskočil, odrazil se od trupu a plul prostorem. V

místech, kde před chvílí stál, žhnul kov, rýha po energetickém paprsku.

Page 33

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Brent už střílel. Rána otočila robota na druhou stranu. Kulky pronikly jeho pláštěm. Rotoval, trysky přestaly fungovat.

Jeho paže poskakovaly.

Objevili se další dva. Ruszek věděl, že za letu nemá šanci. Obrátil se, aktivoval motor, dopadl na povrch trupu a popošel, aby se připojil ke svému partnerovi. Brentova puška poskakovala. Ze zadní části se zvedly další stroje, celý roj na pozadí obrovských hvězd. Ruszek odložil pušku a připravil si raketomet.

Lasery blikaly a útočily. Další rýhy v kovu.

"Dostali příkazy z lodi," promluvil Nansen. Obrátil se na cizí plavidlo: "Ne, moje muže nedostanete."

Za raketou se táhl pruh kouře. Její radar našel cíl a válečná hlavice explodovala. Výbuch byl tichý a okamžitě se rozplynul. Dva roboti se změnili ve střepiny, které se třpytily ve slunečních paprscích.

Ve vakuu byl náraz zcela nepatrný, ale skupina se rozletěla na všechny strany. Nějakou chvíli pluli, jako by si nebyli jistí.

Nansen se vrátil na místo velitele.

Roboti se přeskupili. Znovu zamířili k mužům. Rusek a Brent se opřeli o sebe zády.

Vyslanec vypustil torpédo. Nansen mu dal instrukce. Štíhlý předmět se naklonil a vyrazil kupředu.

Nukleární výbuch rozzářil vesmír. Ohnivá koule se změnila v hořící mrak. Když se rozplynul, rozžhavené střepiny a roztavený kov vířily jako šílené komety.

Nansen se znovu podíval na své muže. Před explozí je zastínil trup, takže byli v bezpečí. Jinak by musel použít proti-rotátor a obrátit loď na druhou stranu. Zůstali na místě. Sledoval, jak Brent vystřelil na blížícího se robota. Kulky znovu roztrhly plášť a rozbily obvody. Stroj zacouval. Vysypaly se další součástky. Byl to patetický pohled. Celá skupina ztratila zájem. Pohybovali se jen setrvačností. Dva se přiblížili k lodi, přidrželi se a zůstali na místě. Nástroje na rozvětvených pažích zpracovávaly vakuum. Ostatní roboti propluli kolem a zmizeli z dohledu. "Nestřílejte, Ale," ozval se Ruszekův chraplavý hlas "Asi jsme vyhráli."

Několik kusů rozbitého plavidla narazilo do Vyslance. Náraz byl slabý, jen tiché bubnování.

Nansen vydechl. Pálila ho kůže, cítil vlastní pot na čele a v podpaží, vlastní hlas přicházel z velké dálky "Vraťte se dovnitř. Dobrá práce."

"Raději zůstaneme na stráži." Brent poněkud zvýšil tón, ale jinak byl v pořádku.

"No hay necesidad - není třeba." Nansen zaváhal. Jeho myšlenky vířily, ale ztěžkl mu jazyk. "Alespoň jsme vyřešili možné problémy v blízké budoucnosti. Zničili jsme mateřskou loď, chápete? Jistě jim velela. Roboti měli vlastní autonomii, ale bez příkazů ne… neví… co dělat. Každopádně to neví ve chvíli, kdy narazili na něco neslýchaného, na nás."

Promluvila Mokoenová a v jejím hlasu se ozvala hrůza: "Zničil jste - vše na palubě?"

"Utočili na nás," vyštěkla Kilbirnieová.

"Ne, i loď musela být řízená robotem," přidala se Dayanová. "Útočníci byli - agenti, orgány, součásti, které jí sloužili.

Nemohu uvěřit, že by inteligentní bytosti bezhlavě zaútočily. Nejspíš se tak stalo kvůli programu, který nepočítal s něčím takovým."

Nansen ucítil, jak má vlhký jazyk. Už s ním mohl pohybovat. "Probereme to později a navrhneme nové plány,"

promluvil. "Ruszeku a inženýre Brente, vraťte se, nebudeme riskovat vaše životy."

"Sláva hrdinům!" vykřikla Kilbirnieová.

"Nejdřív bych rozstřílel tyto dva," namítl Ruszek.

"Ne!" vykřikl Brent. "Chceme je studovat a rozebrat. Mají cenu pro armádu - tak malé a výkonné lasery -"

"No, přece je nenechám sedět na naší lodi, když jim pořád fungují světla. Co, kapitáne?"

"Zvládnete to puškou?" zeptal se Nansen.

"Už se nám to povedlo."

"Nestřílejte na stejná místa," naléhal Brent, "zachraňte jiné části. Říkám vám, že potřebujeme informace."

"Kvůli válce?" protestovala Yu. "Proč? Já myslela, ze to bereme jako nehodu."

"Tím si nejsme jistí," odvětil Nansen. "Zkusíme to zjistit. Ale nejprve odhadneme škody a začneme s opravami."

Ozval se Sundaram. "Ne," promluvil, "nejprve bychom se měli pokusit o kontakt s druhou lodí. Bude tady za hodinu, nebo snad ne?"

"Nebude," přikývl Nansen, "chystám se odpálit druhou střelu."

"Ach, ne!" zaječela Yu. "Nemůžete vědět -"

"Nemohu riskovat," přerušil ji Nansen. "A ten robot na palubě možná něco pochopil. Nedáme mu šanci, aby zužitkoval nové informace. Doufám, že zbytek flotily se poučí a nechají nás na pokoji."

"Ale kapitáne -"

"Jsem kapitán. Ponesu vinu. Jsem zodpovědný za nás všechny."

Sundaram otevřel pusu a zase ji zavřel.

Nansenovy prsty zadaly příkaz. Další torpédo vyskočilo do vesmíru. Obrátilo se, hledalo, zaměřilo cíl, vypočítalo dráhu a vyrazilo kupředu. Za chvíli se rozzáří další hvězda.

Inženýrské středisko neodpovídalo. Yu možná vypnula interkom. Možná plakala.

16

Roboti a lidé pracovali společně na opravě plazmové trysky Vyslance. Nebyla moc zničená, protože útočníkům poskytli jen málo času. Loď obíhala kolem planety, kde existoval život. Nikdo už je neobtěžoval. "Museli si to říct,"

poznamenala Kilbirnieová, "zjistili, že jsme nebezpeční."

"Ano, nejsou živí, ale pokud jsou mé odhady správné, učí se," odvětil Nansen.

Page 34

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ach, a jaké jsou vaše odhady?"

"Počkám, až budeme mít víc informací."

"Jo, mezitím se všichni trochu pobavíme a každý si uděláme vlastní závěry." Když opravili škody, nálada se zvedla.

Planeta neměla žádný měsíc, čtvrtinovou hmotu Země, téměř rovnou osu, otáčela se jednou za čtyřicet dva hodin, měla hustější atmosféru, ale pořád jim připadala známá a ucítili touhu po domově. I přesto, že nenašli ledové čepice na pólech, oceány měli safírovou barvu a pod rozvířenými mraky se táhla pevnina, která připomínala písečné duny. Ve vzduchu se mísil dusík, kyslík, vodní páry a kysličník uhličitý. Planeta znala déšť, sníh i sluneční paprsky. Život tady vzkvétal. Chemie rostlin nebyla založena na chlorofylu, ale na proteinu, všude mnoho zvířat.

Včetně inteligentních bytostí. Velké zaostření odhalilo mohutná hnědá stvoření s masivníma nohama a rukama se šesti prsty. Stvoření žila ve vesnicích (?), které představovaly přístřešky s kulatou střechou. Našli kultivovaná pole, doly, mlýny a obchodní cesty. Využívali domácí zvířata a jednoduché stroje. Na plachetnicích pluli přes moře. Občas létali na lehkých strojích. Přehrady, vodní mlýny a sluneční baterie dodávaly energii do elektráren. Stroje byly exotické a často prozrazovaly velmi vyspělé inženýrství, ale hlavním zdrojem energie bylo spalování bio-hmoty - sloužila k tomu větší část země. Místní variace se lišily, ale pořád si byly dost podobné - žádné rozdíly jako na Zemi. Celek působil dojmem světa jediné dominantní kultury.

Ale do oka jim padly zříceniny. Zbytky obrovských zdí a vysokých věží, které se zvedaly nad koruny lesů, zarostlé pláně a pusté ostrovy. Menší pozůstatky nacházeli úplně všude, některé pohltily pozdější výtvory. O někdejší velikosti hovořily i další stopy - stará říční koryta, podivuhodně tvarované hory, anomálie ve vegetaci.

"Zničila všechno válka?" zauvažoval Zeyd jednou večer ve společenské místnosti. "A zůstali jen pastevci ovcí?"

"O tom pochybuji," odmítla Dayanová. "Nezdá se, že za to může násilná zkáza, všechno je jen zanedbané, vliv počasí."

"A ve skutečnosti," připojil se Ruszek, "to nejsou žádní chovatelé ovcí. Chtěli nám rozebrat loď. Když jsme se bránili, hned bylo po nich."

Mokoenová se otřásla.

"Nebylo to hned." Vzala ho za ruku. "Kdyby byl kapitán pomalejší, už jste mrtví."

"Ale Lajos má pravdu," přikývla Yu. "Neměli žádnou obranu, nebyly to vojenské stroje. Neporovnávejme s nimi naši psychologii. Možná nikdy nepoznali válku."

"To by bylo skvělé," uvažoval Sundaram nahlas. "Kdybychom je poznali - jaké osvícení -"

Nansen odmítl po několika dnech myšlenku formálního setkání. "Musíme letět k Dálnému lidu," prohlásil přísně.

"Ale věda," naléhala Mokoenová. "Úplně nová biologie."

"Ty bytosti," připojil se Sundaram po svém. "Jejich myšlenky, pocity, umění, jejich tajuplná historie."

"Já vím," přikývl Nansen, "Ale pochopte, že tady můžeme strávit celý život a pořád nic nepochopíme. Hledáme rasu, která putuje mezi hvězdami. Souhlasil jsem s touto odbočkou jen proto, že nám mohla poněkud objasnit," - zaváhal -

"jisté otázky stability vyšší technologie."

"No, a nestalo se tak?" odvážil se Cleland.

"Ano a nikoliv," oslovil Nansen půlkruh před sebou. "Zjevně nikdy nezískali nula-nula pohon. Zdá se, že doba jejich slávy už dávno pominula. Civilizace, ke které směřujeme, možná už dávno neexistuje. Špatná viditelnost v této hvězdokupě možná omezila jejich cestování. Právě pozorováním vesmíru jsme objevili kvantovou bránu."

"Někdo to musí dokázat sám od sebe," namítla Kilbirnieová. "Věřím, že bychom to nakonec dokázali."

Nansen pokrčil rameny. "Kdo ví. Každopádně jsem trochu přemýšlel o zdejší situaci a o tom, co se tady stalo. Probral jsem to s inženýrkou Yu a fyzikem Dayanovou, kteří mluvili s dalšími. Dospěli jsme k rozumné teorii."

Brent se podíval na Yu, Kilbirnieová na Dayanovou a v jejich očích se objevila žárlivost. Ale při dalších slovech na to okamžitě zapomněli.

"Na této planetě existovala vyspělá technologie včetně nukleoniky a genetického inženýrství, jistě tady byl mír," začal Nansen. "Nejspíš tomu tak bylo. Zkoumali planetární systém. Začali využívat jeho zdroje, energii, minerály, průmyslová centra, která nepoškodí domácí biosféru. V mnoha směrech byli jako my.

A proč by neměli udělat to, co si naši předkové přáli? A jistě by to také udělali, kdyby se neobjevil nula-nula pohon.

Vyslali sondy k nejbližším hvězdám - a v této hvězdokupě je každá hvězda blízko. Roboti zkoumali a studovali, informace posílali zpět."

"Naši předkové to také několikrát udělali," souhlasil Cleland. Nansen přikývl. "Pravda. Ale nikdy neudělali další krok, neposlali von Neumannovy stroje."

"Cože?"

Nansen se podíval na Dayanovou. "Vysvětlíte to?"

"Je to úplně jednoduché," odvětila. "Každý den používáme stejný princip v naší nanotechnice. Ve skutečnosti je to základem života a evoluce. Nevyšleme stroje, které jen zkoumají a hlásí výsledky, ale upravíme je k obrazu svému a naprogramujeme, aby se chovaly stejně."

Brent zapískal. "Ach! Jak dlouho bude trvat, než sežerou celou galaxii?"

"Nebude to tak zlé," upozornila ho Yu. "Stačí jim místní planetární systém. Pár asteroidů poskytne materiál."

"Sonda nebude jedinou jednotkou," dodala Dayanová. "Viděli jsme to. Nosič s centrálním počítačem a programem, spousta robotů na práci, kteří postaví ještě vyspělejší generaci strojů."

"Ale nikdo se nedostal až k nám," namítl Ruszek překvapeně. "Proč ne? Jestli začali tady, ach, před miliónem let - viděli jsme, jaký mají pohon. Šestnáct set světelných let, už je mohli dávno překonat."

"Výkonné motory," souhlasil Brent, "ale omezené delta v." Zvažoval dostupné informace a začal rozebírat nefunkční roboty. "Možná patnáctina nebo setina c."

Page 35

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"I tak -"

Zeyd přivřel oči. "Vrazi cizích lodí," zašeptal, "mohou být důvodem?"

"Není to tak jednoduché," odvětila Dayanová. "Pouhá domněnka - ale, kapitáne, nejspíš to dokážete vysvětlit bez technických detailů."

Nansenovy rty pokroutil úsměv. "Děkuji vám. Pokusím se.

V zásadě věříme, že von Neumannova sonda putovala k dvojhvězdě krátce potom, co se z ní stala nova. Nevím zda to byla poslední erupce nebo některá z předchozích, ale hádáme, že to byla ta poslední. Mise nebyla nijak neobvyklá, mířila do blízké vzdálenosti. A v systému jistě zůstalo několik planet nebo alespoň úlomky na orbitě, které sonda využila jako konstrukční materiál.

Von Neumannův princip neznamená, že stroj začne hned po příletu vyrábět další, které pošle ke vzdáleným hvězdám.

Nejprve začne zkoumat systém, do kterého pronikl. Musí se vyrovnat s mnoha nepředvídatelnými událostmi. Jeho výbava musí být dokonalá. A co víc, musí obsahovat vysoce vyvinutý software, programy schopné se učit, ale i reagovat na jednotlivé problémy, které se objeví - programy, které využijí každou možnost k vylepšení a efektivitě.

No, naší hypotézou je, že silné záření po výbuchy novy poškodilo program. Nejspíš se poškodilo několik strojů, některé byly zničeny. Kdyby je ostatní rozebraly a vyrobily nové, dávalo by to smysl. Ale tento mutant postupoval jiným směrem. Zjistil, že se může reprodukovat efektivněji, pokud napadne ostatní stroje, které najde a materiál zpracuje."

"Můj Bože, predátor!" vyhrkla Kilbirnieová. Dívala se před sebe. "Nedokáže odlišit, co je správné a co špatné. Slepá evoluce."

"Zdá se mi, že… kanibalové… nejsou specializovaní," zašeptala Yu. "Museli získat schopnost využívat suroviny. Jen ztratili… zábrany. Ale nakonec pohltili všechny v systému novy."

"A pak začali hledat další kořist," vydechla Dayanová nevzrušeně. "A proto se nikdy nedostali ke Slunci?" zeptala se Mokoenová. Její výraz prozrazoval šok, který bojoval s profesionálním zájmem.

"Ne," odmítl Zeyd, "jak by mohli zastavit průzkum?"

"Vlci nevyhladili bizony," přisadil si Brent.

"Vznikl vztah mezi lovcem a kořistí," pokračoval Sundaram. "Na Zemi jsme zjistili, jak špatné je, pokud se pleteme do systému života."

"Prosím," umlčel je Nansen, "toto jsou odbočky. Proberte je později."

"Přirovnání k organické evoluci není přesné," přiznala Yu. "Hádáme, že stroje schopné mezihvězdných letů jsou tak složité, že jejich programy podléhají mutaci," pokračovala Dayanová. "Nemusí navštívit novu. Dřív nebo později je dostane kosmické záření. V zásadě ztratí svou inteligenci a jen plují vesmírem. Žádná z von Neumannových sond se nejspíš nedostala za hranici několika set světelných let, aby nebyla postižena."

"Další spekulace," podotkl Nansen. "My, naše posádka, nikdy se to nedozvíme. Ale hádáme, že tato mutace byla v něčem úspěšná. A někteří predátoři se vrátili zpět k této hvězdě. Možná je to náhoda, ale možná… si vzpomněli."

V tu chvíli už byla zdejší civilizace plně závislá na průmyslu ve vesmíru. A ten náhle zmizel. Jestli si zdejší bytosti uvědomily, co se děje, a pokusily se odpálit zbraně na útočníky, pak jejich zbraně byly nevhodné a nejspíš se porouchaly, jakmile opustily atmosféru. A možná byly natolik mírumilovné, že zbraně nepoužívaly. Ať už se stalo cokoliv, jejich technologie se zhroutila. Muselo to být strašné.

Mokoenová sebou trhla. "Hladomor, epidemie, miliardy mrtvých."

"Zdá se, že znovu postavili, co mohli," připomněl jí Nansen jemně. "Vypadá to jako stabilní populace a ekologie, svět, který vydrží, dokud nevybuchne slunce."

Kilbirnieová se zašklebila. "A co potom? A mezitím žádné cesty?"

"Nic, dokud jsou tady lovci," odvětil Brent.

"Odvažuji si tvrdit, že nastala rovnováha," pokračovala Dayanová. "Zřejmě získávají materiál z částí těch, kteří, ehm, zemřou. Možná občas bojují, ale jejich existence na tom jistě nezávisí. Ale jejich programy si pamatují. Mají vzpomínky.

A když jsme dorazili - brali nás jako manu z nebes."

Zeyd vyskočil na nohy. "Budeme je pronásledovat!" vykřikl. "Když už nic jiného, osvobodíme tyto ubohé bytosti."

Ruszek se narovnal, knírek se mu chvěl. Brent potlačil smích. "Ne," odmítl Nansen. "I kdybychom to dokázali, bude to trvat celá léta. A nedokážeme určit důsledky. Nejsme žadní bozi. Dali jsme svůj slib."

Ne vlastně jsme nerozřešili tajemství, na které jsme narazili. Je to pouhý odhad. Nic víc. Jestli nebudeme mít jasný důvod proč zůstat, během týdne budeme pokračovat v naši misi.

Zeyd se nadechl, rozhlédl se kolem a posadil se. Rozhostilo se ticho. Kilbirnieová zvedla ruku. "Bravo, kapitáne!"

zvolala. "Máme toho spoustu před sebou. Veďte nás!"

Alespoň je se mnou, pomyslel si Nansen. Rád bych jí řekl pravdu - prozradil, proč mě to žene pryč - co by se stalo, jestli jsou mé domněnky správné.

Pak se na ni podíval. Strach? Proč? Naším úkolem je zjistit pravdu, ať je jakákoliv.

V myšlenkách se vrátil přes celé světelné roky k domovu, který byl vzdálenější než to, co měli před sebou. Doufám, že tam doma mají stejnou odvahu jako ona.

17

Zem byla matkou a její Cechovní město malou vlastí všech hvězdných poutníků. Ale existovaly i jiné světy, kde žili lidé. A lodě byly vítány všude jako nositelé informací a zboží, jako tenké mosty přes propasti. Na Zemi tomu bylo jinak.

Během století se z Tau Ceti stalo slunce, kam mířili všichni cestovatelé. Jeho Harbor byl domovem jako kterákoliv planeta. Zprávy odeslané ze Sluneční soustavy dorazily za pouhých jedenáct a půl let. Bylo to dobré místo pro krátkou Page 36

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zastávku, pro obchod, lidé tady získali přátele a mohli dýchat čerstvý vzduch. Cechovní vesnice vyrostla, stabilizovala se a překročila hranice času. Plavidla nedokázala na dlouhých cestách plánovat setkání. Pokud se sešly dvě lodě ve stejném přístavu, pak se oslavovalo a jásalo. Když se objevily tři nebo víc, uspořádala se pouť. Jestřáb přiletěl do Harboru a našel Koráb a Orla na orbitu. Koráb se chystal odletět, ale okamžitě cestu odložil. Peníze mohly počkat.

Stejně už jich nebylo moc. Přátelství, zdvořilosti, výměna zkušeností, stále silnější pouta a rituály, které posilovaly Cech - to vše něco znamenalo.

Ormer Saun, druhý velitel na palubě Jestřába, a Haki Tensaro, který obchodoval s látkami na palubě Orla, zamířili společně do vesnice. Tensaro si chtěl vyslechnout Shaunovy příběhy. Během posledních dnů se z nich stali přátelé a vyprávění v doprovodu barda se tradovalo jen na čtyřech lodích. Orel k nim nepatřil. Nejprve zašli na pivo do Orionu, pak pokračovali a cestou rozmlouvali. Pomalu přešli od veselých historek k vážným tématům.

"Přiznávám, zklamání," prohlásil Shaun. Všude kolem probíhala zábava. "Ani ne tak pro mě jako pro posádku. Ale ten chlapec, ten se vážně těšil na všechny starodávné zázraky."

"Řeknu vám, na Zemi jsme teď docela v bezpečí," bránil se Tensaro. "Žádné pronásledování."

"Ale pořád nás nemají rádi. Podle toho, co jsem slyšel."

Tensaro pokrčil rameny. "Už to bylo horší i lepší. Věřím, že příští generace bude tolerantní."

"Pochybuji, že budeme na Zemi někdy populární jinde než v Cechovním městě."

"Proč ne?"

Shaun udělal pauzu, aby si připravil další slova. Byl Tensarovým opakem. Tensaro byl hubený a nadšený, na sobě tělový oblek černé barvy s bílou šerpou, kabát, na hlavě čelenku s miniaturní světelnou fontánou jako tančící kokarda.

Shaun byl vyšší než většina mužů z Cechu, podsaditý, výrazné rysy a vlasy jako tmavý mahagon. Dnes si na sebe vzal blůzu, která měnila barvy viditelného spektra, vestu ze stříbrných kroužků, široký kožený opasek zdobený aerianskými drahokamy, zelený chlupatý kilt a boty ke kolenům. Na hlavu si posadil baret stažený do čela. Oba si vzali tradiční festivalové oblečení, ale tradice patřily odlišným lodím.

"Země už nemá dostatek kontaktu s vesmírem," pokračoval Shaun. "lidé začali považovat vlastní chování za nejlepší správné způsoby. Vlády z toho žijí. A my přivážíme neslýchané nápady a pokládáme nepříjemné otázky."

Ulice, po kterých kráčeli, jako by mu odporovaly. Všude měkká tráva, chladný vzduch naplnila neuvěřitelná vůně rozmarýnu. Na jedné straně se zvedal lyrovník, dvojitý kmen s jemným listím, na druhé straně zapletla arachnea svou síť a zapadající slunce jí propůjčilo barvu zlata. Domky, které lemovaly ulici, stály na vlastních pozemcích, všude kolem záhony s květinami. Staré styly dávaly přednost pastelovým barvám a střechám s červenými taškami. Poznamenal je čas. Všechny byly prázdné. Většina rodin cestovala mezi hvězdami a o jejich majetek se staraly stroje. Ostatní obyvatelé, kteří tady byli na návštěvě nebo zde bydleli, odešli na pouť.

Mezi domky se třpytila voda. Za vodou se zvedaly bílé útesy Belderlandu. Na druhé straně se táhl červenozlatý les, pod ním střechy domů. Cech už dávno rozhodl, že ostrov Weyan zůstane divočinou.

"Ano," přikývl Shaun, "věřím, že Jestřáb znovu vyrazí - samozřejmě to nebude tak dlouhá doba, ale dáme Zemi čtyřicet, možná padesát let, aby vyzrála. Pak se tam znovu podíváme. Jak už jsem říkal, chlapec bude zklamaný. Ale učit se trpělivosti patří k našemu Cechu."

"No, pokud tomu vaše posádka dává přednost," odvětil Tensaro. "Věřím, že zboží prodáte na Auroře nebo Maie, možná i tady. Zřejmě bude exotické a dostanete dobrou cenu. Ale jste moc velký pesimista. Chápu, jak byla vaše poslední návštěva Země hořká a vím, proč jste zvolil tak dlouhou plavbu. Ale dnes -"

Přerušila ho trumpeta. Hluk před nimi sílil. Hlasy, dupání, píseň, bubnování, radostný dav. Shaun s Tensorem se dostali na otevřené prostranství, kde se konala pouť. Lidé se radovali všude okolo vesnice. Dvojice mužů opustila hospodu a teď se dostala na druhou stranu.

Shaun rozhodil ruce. Ozval se smích. "Haki, my staří hlupáci, najednou jsme vážní! Co nám pomůže? Přestalo pivo tak rychle působit? Pojďte, dáme se do naší práce."

Zrychlil krok. Jeho přítel se usmál a klusal za ním.

Všude pobíhali lidé. Folklórní kostýmy jednotlivých lodí se mísily s barevnými nápady jednotlivců, které inspirovaly cizí světy a jiné éry. Minul je pár středního věku, muž v modrozlaté tunice a bílých kalhotách, žena v červených šatech, šafránové pláštěnce a nápadným šperkem z Orla. Shaun se usmál na mladou ženu, kterou znal z paluby Jestřába. Měla na sobě sporé průhledné šaty, na kterých se třpytily hvězdy, a kráčela ruku v ruce s mladíkem, jehož žlutá košile s třásněmi a černé kalhoty ke kolenům prozrazovaly, že přichází z Korábu. Když se setkaly posádky několika lodí, muži se často dvořili ženám, a pokud z jejich vztahu vzešlo manželství, vždycky bylo pevné, neboť ho museli schválit stařešinové obou rodin. Shaunova manželka pocházela z Létajícího oblaku, ale jeho bratr si našel družku na Velkém Barbarovi, kam také odešel, neboť to také byla nejlepší volba… Kolem pobíhaly ukřičené děti.

V celé oblasti vyrostly velké barevné stany. Jejich praporky praskaly v mořském větru a odrážely večerní světlo. Z

jednoho stanu se linula pikantní vůně, bylo slyšet cinkání hrnků, smích a hovor. V dalším seděli lidé na lavičkách a sledovali živé vystoupení herců, kteří předváděli klasické drama. V dalším se konal koncert, přinášející hudbu mimozemských umělců. V dalším stanu se konala výstava uměleckých děl, která vznikla na lodní palubě i na vzdálených planetách. A právě zdejší tichou atmosféru využilo několik důstojníků, aby projednali obchod nebo si vyměnili informace. Na volném prostranství vyhrávala kapela pro desítky tanečníků. Učili se nove tance - sarali, henriville, dvojáka - smáli se a jásali.

Kousek odtud stál Kamenný monument. Bronzová destička zářila, nedávno ji vyměnili. Nesla stejný nápis: Zde tábořili Jean Kilbirnieová a Timothy Cleland z první expedice do Přístavu, později odletěli s Vyslancem do vesmíru a budoucnosti. Pod nápisem stálo datum z dávno ztraceného kalendáře. Slova dokázali přečíst jen učenci, neboť Cech hovořil úplně jiným jazykem, ale všichni dobře věděli, co znamená. Kousek odtud připravili hranici dřeva, kterou zapálí Page 37

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

po setmění - oheň vyvolává staré vzpomínky a ještě starší instinkty, jež přežívají í u lidí, kteří ho málokdy vidí.

Kousek odtud se zvedal řečnický stan. Uvnitř seděla asi stovka čekajících posluchačů - většinou dospělí z Orla a Korábu, ale objevilo se tady i několik mladíků a členové posádky Jestřába. Když Shaun vstoupil, uvítali ho. Prošel uličkou a vystoupil na pódium. Rusa Erodyová už tady byla. Byl na ni úchvatný pohled. Oblékla dlouhé šupinaté šaty, které odrážely tlumené světlo. Vysoká blondýnka, genetický krok nazpět. Její prsty vyluzovaly pronikavé zvuky z polymusiconu, který měla položený na klíně. Vypadala, jako by přišla z jiné doby, zpívala starou píseň, která musela být tolikrát přeložena, aby jí Cech rozuměl.

"Bůh ví, co najdeme, drahá,

a Ďábel ví, co udělme -

ale znovu se vydáme na starou cestu, na naši cestu,

na cestu,

Jsme na cestě, ano, loď je na dlouhé cestě -

na cestě, která je pořád nová!"

Slova a noty utichly. Shaun se posadil vedle ní. Rozhostilo se ticho a venkovní zvuky připomínaly příliv.

Zvedl ruku. "Dobré přistání, přátelé," promluvil. Při těchto událostech se všichni chovali naprosto uvolněně a neformálně. "Díky, že jste přišli, přestože je kolem tolik zábavy. No, muži mezi vámi už mohli obdivovat moji partnerku Rusu Erodyovou, která je bio-bezpečnostním technikem a bardem. Já jsem Ormer Shaun, druhý velitel a někdy vyprávím příběhy. Ti z vás, kteří tady už přistáli, jistě slyšeli vyprávění o tom, co Jestřáb udělal, a s čím se setkal před mnoha generacemi. Rusa a já vám budeme vyprávět, co se stalo na naší nejdelší cestě, ze které jsme se právě vrátili."

"Ale již stovka let uplynula, neb Aerie je nejvzdálenějším ze světů, kde lidé žijí, náš poslední osamocený domov na nebi," zazpívala žena. Její hlas doprovázej hluboké zvuky hudebního nástroje. Měla za úkol navodit správnou atmosféru a oživit scénu. Měla tedy opakovat známé informace, něco jako refrén či důvěrně známou větu v písni.

"Nejenže naši výzkumníci putovali mnohem dál, kde čas odloučí je víc než prázdnota samotného vesmíru."

Shaun se nepatrně zamračil. Nikdy nic nenacvičovali, vše bylo improvizací. Její slova neodpovídala jeho představám.

Ale Rusa dobře ví, co dělá, napadlo ho. Trochu smutku či touhy jako špetka ostrého koření - rozhodl se, že ji napodobí a teprve potom začne svůj příběh.

"Aerie leží velmi daleko a hosté přicházejí jen zřídka. Jak jsme zjistili, ti poslední přišli před celým stoletím. Chtěli jsme rychle prodat zboží a vyměnit informace."

Ale potom, co jsme spatřili na Zemi, jsme se nechtěli vracet moc brzy. Urážky, zákazy, další a další místa, která s námi nechtěla obchodovat, vražedné daně - ano jednou nás kamenovali a viděl jsem jednu z našich žen krvácet a malé děti plakat. Ale to ví mnozí z vás možná lépe než my. Pryč s nimi. Vrátíme se, až budou všichni mrtví - jestli mezitím nezplodí další sobě podobné;.

Na jeho tváři se objevil úsměv. Jeho tón se uklidnil. "Abych byl upřímný, mnozí z nás byli zvědaví. Co bude nového na dalekém Aerie? Co nového tam najdeme? Byli jsme na Čtyřúhelníkovém trhu už pěknou dobu a začal nás nudit.

Potřebovali jsme změnit prostředí, skutečnou změnu."

"Čtyřúhelníkový trh," zazpívala Erodyova. "Bio-chemikálie z moří Maiiny neobyvatelné sestry planety Morgana se sbírají a transportují, neboť náklady na umělou výrobu jsou vyšší. Vzácné a užitečné izotopy ze systému, kde Aurora obíhá. Umělecké předměty z Feng Huang. Biosuroviny ze Země, které živí pozemské bytosti na cizích světech."

Tentokrát to nebyl další refrén. Ani Orel, ani Koráb se do těchto míst nikdy nedostaly a jejich posádky to nejspíš vůbec nevěděly. Erodyova neprozradila, že systém upadá, cesty ztrácí na zisku, neboť není o takové zboží zájem.

"Putovali jsme z Čtyřúhelníkového trhu ke Lvu," dokončila.

"Dlouhá cesta, jo," přikývl Shaun. "Uvážíte-li, jak málo obchodníků se dostalo na Aeria a jak malou populaci a průmysl tam mají, naložili jsme mnohem víc zboží, stroje a vše potřebné."

"Kromě našich několika set mužů, žen a dětí, jejich věcí, cenností, nářadí a zbraní, které mohou potřebovat po příjezdu, jejich věci, aby zůstali rodinami a udrželi život na lodi." Tentokrát to nebyla žádná informace pro posluchače, jen potvrzení toho, co znal každý člen Cechu.

"Takže náš gamma faktor byl nízký, kvantová brána o nic větší než u ostatních."

"Nic takového jako Vyslanec, neboť žádná z našich lodí není Vyslancem, který směřuje za hranice historie a nese jen bajkami opředených deset členů posádky. Rádi bychom získali stejný motor, ale zisk a ztráta z obchodu říkají ne, nemůžeme zaplatit. A přestože necestujeme jen kvůli cestování, právě kvůli němu patříme k Cechu." Mluvila rituálně jako kněžka při obřadu, která recituje slova jež shromáždění dobře zná.

"Devadesát sedm světelných let nám trvalo osm nula-nula měsíců. Ach, byli jsme znaveni, když jsme se tam dostali -

znaveni, připraveni na krátkou přestávku."

"Tam, kde půda a tráva pod nohama, vítr a pravá vůně růstu, modrá obloha nad hlavou a cizinci, nové duše, jež poznat můžeme."

"Kteří neznají všechny naše vtipy a anekdoty, lidé kterým budeme připadat skvělí a naše zboží budou považovat za zázrak. Zajímavý pro nás, věci na prodej, které prodáme za slušnou cenu, až se vrátíme zpět."

"Však oni těžký svět mají."

"Jak víte, Aerie není jen vzdálenou planetou, je i místem, kde by se lidé nikdy neusídlili, kdyby nebylo vhodných míst tak málo."

"Neskutečně málo. Slunce je tam tmavé, letní světlo připomíná mlhavý podzim na Zemi. Severní a jižní ledovce vysoké jako hory. Chladná moře zápolí kolem jediného tropického kontinentu, kde se naše rasa usadila. Ale prstence, zbytky Page 38

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

roztříštěného měsíce, ty prstence jsou za jasné noci neobyčejně krásné."

"No, všude to není zlé. Oblast, kde jsme se utábořili, když jsme posadili Jestřába na orbit, byla příjemná. Samozřejmě jsme museli o místo požádat a samozřejmě patřilo vyvolenému šlechtici."

Shaun popisoval příhody z prvního kontaktu, zřízení pozemního tábora, obchod, osobní setkání, vybíral to nejveselejší.

Erodyová přidávala informace.

"Náš srub stál na pastvině, neboť na Aerii mají stáda, a pole," vysvětlila. "Nevěří robotům a umělé výrobě, když může kdykoliv přijít zemětřesení, bouře nebo mravenci, kteří žerou kov. Na jih se táhla tráva, v bledém světle měla tmavě zelenou barvu, na jedné straně úhledně postavené domky a obchody Magistrátem povolené. Na severu se zvedal původní les, tmavé místo, kam se vydal jen málokdo a nikdo nechodil moc hluboko. Mezi námi a pralesem se zvedal hrad, věže se dotýkaly mraků. Netřeba výplňových zdí, když letadla, rakety a ozbrojení muži hlídají. Hrad byl vlastní komunitou, domky, dílny, kaple, stadión i laboratoře a muzeum."

"Aerii nevládne tyranie," pokračoval Shaun. "Jejich zřízení - alespoň v době, kdy jsme tam byli - představovala vláda městských shromáždění po celém kontinentu. Magistrát zaručoval klid a mír. Policie, armáda a soud s jeho teleprezencí.

Jinak nechali lidi na pokoji, což je to nejlepší, co může vláda udělat. Tento úřad si předávalo několik generací, takže mu patřilo mnoho majetku a lidé mu nevzdorovali. Ale Magistrát byl velmi rozumný, i když vlastním vesnickým stylem.

Neměli jsme žádné problémy, všechno jsme viděli a domlouvali obchody. A dostali jsme se na živý a svobodný svět.

Ano, byly to skvělé tři, čtyři měsíce."

"Ale," ozvala se Erodyová, její hudba pulzovala a útočila. "Nebyli jsme tak vlídní. V některých jsme, my - lidé z hvězd, probudili zapomenuté sny a nevyplněná přání. Nikdy se nedozvíme, co tato nespokojenost přinesla."

"Zvláště jeden chlapec," pokračoval Shaun. "Valdi Ronen, tak se jmenuje. Nevlastní syn Magistráta vyrůstal na hradu, před sebou skvělou budoucnost. Mohl se stát důstojníkem armády či farmářem či inženýrem, byl chytrý a živý. Podle pozemských jednotek mu bylo čtrnáct."

"Hubený chlapec rostl, ruce a nohy moc dlouhé, ale nebyl nijak neohrabaný," vzpomínala Erodyová. "Bledá pokožka, jakou má většina na Aerii, vlasy jako len, velké modré oči, nápadné rysy. Často lovil v divočině - někdy sám, přestože mu matka přikázala, že musí chodit se společníkem. A věříme, že často zašel dál, než ostatní považovali za moudré."

"Přestal, když jsme přiletěli," převzal štafetu Shaun. "Ano, držel se nás jako měsíc planety. Většina z nás studovala a zkoušela místní jazyk. Téměř se nelišil od toho, který jsme měli v databázi. Sám jsem mluvil docela plynule. Mohli jsme si povídat.

Rád jsem mu vyhověl, když jsem neměl moc práce, odpovídal na bezpočet jeho otázek, vyslechl jeho nadšení, které doprovází takový věk. Můj syn byl tak starý nedávno a stala se z něj slušná lidská bytost. Valdi mi vyprávěl a ukazoval, byl lepší než mnozí dospělí. Vyprávěl o místní přírodě a hrách, o předsudcích nižší třídy. Některé z těchto informací se hodily do dokumentace, kterou se chystal produkční tým sepsat, mohli jsme ji prodat, až se vrátíme. Valdi pro nás vlastně udělal cokoliv. Kdykoliv jsme ho o něco požádali, snažil se, ať to byl jakkoliv těžký či špinavý úkol."

"Nikdy jsme nenarazili na takového výjimečného mladíka na světech, které jsme navštívili," zašeptala Eroldyová.

"Když jsme jim dávali sbohem, bolel nás jejich smutek."

"Ano, viděl jsem, co se chystá, a snažil se tomu zabránit," pokračoval Shaun. "Valdi, řekl jsem mu, hvězdné putování je naším životem a nikdy bychom neměnili. Ale byli jsme pro něj vychováni."

"Byli jsme pro něj vychováni, řekl jsem mu," zopakovala žena. "Naši předkové si ho vybrali před mnoha generacemi. Ti, kteří nevydrželi, odešli a odnesli své geny. Členové Cechu jsou dnes připraveni na vesmír jako ptáci na nebe. Jeho předkové sem přivezli několik druhů ptáků, kterým se tady dobře dařilo."

"Ale lidé nemají křídla! hádal se," dodal Shaun "Zlomil se mu hlas. Zrudl. Současně pokračoval: Lidé staví lodě a - a já se naučím jak v nich plachtit.

Neměl jsem to srdce, abych mu řekl, že o plachtění ve vesmírném korábu hovoří jen pozemské krysy. Místo toho jsem mu zdůraznil smutnou stránku. Vyprávěl jsem mu o týdnech, měsících a někdy i letech, kdy jsou lidé nacpaní do kovové skořápky a přelidněných domácností, aniž by se mohli nadechnout čerstvého vzduchu. Často ve skafandrech -

připomněl jsem mu, že planet, kde se mohou lidé volně procházet, je sakra málo. A to vše kvůli zisku. Vyprávěl jsem mu o nebezpečí, smrti a ještě horších věcech, které nám může okolí připravit. Zmrzačená těla vymyté mozky, medi-technici toho dokážou jen málo, A když se vracíte z docela krátké cesty, řekněme deset, dvacet, padesát nebo sto let, lidé, které jste znali, jsou staří nebo mrtví. Po každé cestě je z vás větší cizinec. A jak na to reagují na planetách? Na Zemi? Ach, řekl jsem mu tvrdou pravdu a snažil se ho přesvědčit, že je na tom lépe.

Nebylo to k ničemu. Máte jeden druhého, řekl. A dostanete se na všechny ty světy, plujete ke hvězdám. Tady je všechno pořád stejné." Shaun vzdychl. "Kdy poslouchá čtrnáctiletý chlapec rozumné argumenty?"

Erodyová přikývla. "Ano, snil o tom, že se k nám přidá." Rukou vyloudila akord podobný pláči. "Nebo to byla vize, která ho pohltila, nic už pro něj nebylo důležité."

"Hmmm, to nevím," bránil se Shaun. "Pořád byl chytrý. Občas se choval podle svého věku a byl docela otravný - třeba když dal Nando Fanionovi do boty brouka, kterému říkají práskavka, nebo když mě vedl do lesa, nechal mě spadnout do plíživcovy díry a hrozně se tomu smál. Kdyby nebyl Magistrátovým synem, vzal bych ho na palubu." Pokrčil rameny. "Nebo ne. Byl to chlapec, který se beznadějně zamiloval do toho, co nemohl mít."

"Naše káráni nakonec zarazilo jeho žerty," přidala se Erodyová. "Přišel ke mně a požádal mě o pomoc, chtěl se učit náš jazyk. Varovala jsem ho, že je to zbytečné, ale prosil, ach, kňoural, dokud jsem mu nepřipravila program. Začal, jako by bojoval s nepřítelem. Překvapilo mě, jak rychle začal mluvit naší řečí a jak rychle se zlepšoval. Když se dozvěděl, jak moc se ve středu používá jazyk Xyrese, začal studovat i ten. A znovu směřoval rychle ke svému cíli."

Shaun přikývl. "Začal jsem přemýšlet, zda ho opravdu nevezmeme. Už v minulosti se k Cechu přidali pozemšťané. A…

čerstvá DNA v naší krvi nemůže uškodit.

Page 39

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Zmínil jsem se o tom před jeho otcem a pochopil jsem, že by mu to nevadilo. Nikdy už neuvidí svého syna, ale nemusel by si dělat starosti s dědictvím a spory mezi sourozenci. Takže jsem to jednoho dne přednesl mezi čtyřma očima kapitánovi Du, aby to mohl zvážit. Ale nesouhlasil. Byli jsme příliš uzavřená společnost, řekl, příliš specifické chování, nováček by se musel mnoho učit. A kdyby to dokázal - o čemž jsem nepochyboval - byl by jeho přínos dostatečně vysoký, aby nahradil dobu a problémy při jeho výchově, jeho integraci do naší společnosti?"

"Naše rezervy jsou malé," zašeptala Erodyová a přidala chladný zvuk strun, "materiální a duchovní ještě menší."

"Tak jsem tu myšlenku zapudil. Samozřejmě jsem to Valdimu neprozradil. Ale byl jsem docela rád, že už brzy odletíme."

"Do dnešního dne nevíme, jak na to přišel. Možná měl mezi námi další tajné přátele. Ormer nebyl jediným z Cechu, kterému pomáhal. Možná se to dozvěděl někdo z našeho tábora a poradil. A možná to uhodl sám."

Těla - postoj, chůze, pohled, tón - často mluví vlastním jazykem. Víme jen to, že si Valdi Ronen náhle zamiloval malou Alisu Duovou, tu s hnědými loknami, pihami na nose, v obyčejných šatech s velkou černou kočkou.

"Kapitánova dcera a střed vesmíru," doplnil Saun. "Nic zvláštního, vůbec nic erotického. Byl dvakrát starší než ona.

Ale fascinoval ji od chvíle, kdy se mezi nás dostal. Jí připadal jako zvláštní a romantická postavička, stejně jako my jemu. Sledovala ho kdykoliv a kamkoliv, někdy táhla Rowla v náručí."

Zpěvačka se usmála. "Rowl byl lodní kocour, chemokastrace z něj udělala příjemné zvíře, byl inteligentní a měla ho ráda nejen Alisa, ale i její tatínek s maminkou. Spal s ní v posteli a každý večer předl, dokud neusnula. Ano, začala Valdiho zbožňovat, její fialkové oči ho pořád sledovaly, ale nakonec se vždycky vrátila k Rowlovi."

Shaun pokračoval: "Až do té doby k ní byl Valdi jen zdvořilý. Možná to pro něj nebylo snadné, ale věděl, co znamenala pro kapitána i pro ostatní. Choval se k ní tedy vlídně, někdy jí vyprávěl nějaký příběh nebo nakreslil obrázek. Měl talent na kreslení i na jiné věci. Jestli doufal, že ho nechá na pokoji, pak se mýlil. Právě naopak! Ale vydržel to, neboť musel, abychom ho nechali u nás v táboře.

Náhle se to změnilo. Nevyhledával ji, to nemusel, ale kdykoliv přišla, radostně ji uvítal. Dřepl si na bobek a poslouchal, jak vypráví, rozmlouval s ní jako se stejně starou. Vyprávěl delší příběhy a kreslil zajímavější obrázky než předtím.

Ukázal jí květiny a divoká zvířata, vzal ji na projížďku v otevřeném vznášedle, seznámil ji s místními tanci a hrami, jako je házená. Pořád se smála. A ano, dal si tu práci a spřátelil se s Rowlem. Nosil mu jídlo ukradené v hradní kuchyni, drbal ho pod bradou a na břiše, vydržel sedět celé hodiny s Rowlem na klíně a čekat, dokud neusne, dokud se neuráčí seskočit dolů. Ach, každá loď má kočky. Však víte, co tím myslím.

Nedokázal jsem to pochopit. Jistě nevěřil, že ho kapitán Du kvůli tomu přijme na palubu - stejně by se o tom muselo hlasovat. Možná si o něm její otec a matka nebudou myslet, že je takový vesnický balík. A k čemu mu to bude?

Vakuum, jedovatý vzduch, záření a hvězdná mechanika neberou ohledy."

Hudba náhle zesílila. "I já nad tím přemýšlela," zanotovala Erodyová. "Snad tichá pomsta, která doprovázela ztrátu jeho nadějí? Brzy odletíme. Žádný živý člověk na Aerii už nás nikdy nespatří - ani my už je nikdy neuvidíme. Chtěl, aby Alisa odletěla se zlomeným srdcem?" Hudba se uklidnila. "Ne, tomu jsem nemohla uvěřit. Valdi nebyl krutý -"

"Nebyl horší než většina chlapců," připojil se Shaun.

"- a kromě toho mu bylo určitě jasné, že to tak neskončí. Alise se bude chvíli stýskat, ale byla zdravá, pořád jenom dítě.

Čekala ji nová dobrodružství. A měla svého Rowla."

"Pak vše vybuchlo," pokračoval Shaun. "Slunce právě zapadalo, děti šly spát - Aerie má šestadvacetihodinový den, takže jsme si rychle zvykli - a Rowl nebyl k nalezeni. Šok!"

"Ta novina se šířila jako vlnky na rybníku, kam někdo hodil kámen," připojila se Erodyová. "Nic veledůležitého, nebyla to otázka života a smrti. Ale celý tábor začal hledat a pátrat. Bledé večerní světlo vrhalo stíny, které se plížily po trávě, na severu se tyčil hrad, les pohltila noc. Kocoure, čiči, čiči! křičeli jsme jako blázni, prohledávali úkryty a lezli pod postele. Slunce zmizelo a modrostříbrný odstín se proměnil v černou noc, na nebi se objevily prstence, které připomínaly krásné duchy. Nikoho nezajímalo, že kapitán a paní Du nabídli odměnu. Naše Alisa plakala."

"Měli jsme smůlu," dodal Shaun. "Kočky nikdo neomezoval. Málokdy opustily tábor a nikdy nezašly do lesa. Určitě jim to tam nevonělo. Ale přestože byl Rowl kastrovaný, bylo to živé a zvědavé stvoření. Možná objevil zvíře, které připomínalo myš, a pronásledoval ho, až nedokázal najít cestu domů. Myslím, že jí rodiče nic takového neřekli. Stejně tak tuším, že tu noc vůbec neusnula."

"Ráno jsme nepokračovali v přípravách k odletu," zanotovala Erodyová. "Ti, kteří měli čas, zamířili do lesa. Nikdo však neopustil sluneční paprsky a nevkročil hluboko mezi pokroucené kmeny a stočené větve, mezi husté roztřepené listy.

Když už nic jiného, člověka chytilo křoví, řízlo ho, ukrylo díru, ve vzduchu kroužila hejna krvežíznivých komárů, štípali, lezli do nosu, takže člověk nemohl dýchat. Ze stínů se ozývalo kvákání a křik. Lovci se tady vyznali, ale sami nikdy nechodili moc hluboko. Když je kapitán Du požádal o pomoc při pátrání, odmítli. Jestli se Rowl zatoulal do lesa, ať ho dostal jakýkoliv tvor, jistě bude nebezpečný i pro člověka. Ta stvoření jedla lidské maso."

"Zmizela jen kočka," prohlásil Shaun, "dívka se z toho dostane. Měli jsme práci.

Někdy v poledne se objevil Valdi. Zeptal jsem se ho, kde byl. Řekl mi, že měl problémy ve škole, protože vynechal spoustu hodin, takže byl na doučování u svého terminálu. Jakmile škola skončila, zamířil rovnou k nám. Řekl jsem mu tu novinu, ale nijak jsem to nezveličoval."

"Já tam byla," souhlasila Erodyová. "Viděla jsem, jak se červená." Pronikavý tón. "Půjdu hledat! vykřikl. Znám les, najdu ho!" Nástroj připomněl volání trubky.

"Chlapci přeskočil hlas," pokračoval Shaun nevzrušeně. "Jistě, napadlo mě, mladý hrdina. Vyrazil. Za chvíli se vrátil, na sobě lovecký zelený oblek, polní láhev, jídlo v batohu, nůž u pasu, zaměřovač na pravém zápěstí a satfón na levém, pušku přes rameno a pero za kloboukem, který ukrýval jeho neučesané vlasy. Ha, jak dramatické! Najdu Rowla, slíbil Alise, která se to dozvěděla a znovu začala doufat. Pak odběhl k lesu."

"Z očí jí zmizely slzy a objevily se jiskry naděje," zazpívala Erodyová. "Připadalo mi to nevhodné. Začala doufat, Page 40

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

přestože se její naděje měla znovu zhroutit. Neuvážený čin - byl to jen obyčejný chlapec."

"I mně to tak připadalo," pokračoval Shaun. "Ale měl jsem spoustu práce jako ostatní. A Alisa nebyla žádný uplakánek."

"Galantní dušička. Jak se den vlekl, spolkla vlastní lítost a věnovala se svým povinnostem. Ale neusmívala se. Často jsem ji přistihla, jak se obrací na sever k lesu."

"I já se tam občas podíval," přiznal Shaun. "Dělal jsem si stále větší starosti. Jak dlouho to chtěl zkoušet? Jaký to mělo smysl? Nechal toho, utekl do hradu a nechtěl se přiznat, že neuspěl? Přece nemohl doufal že bude úspěšný. Tak hloupý nebyl. Nebo pocítil stejnou lítost?"

"Byl to zlý les." Hudba syčela.

"Určitě nepřátelský. Ty a já jsme nebyli jediní z Cechu, kdo si dělal starosti. Většina měla Valdiho Ronena ráda. Zavolali jsme do hradu. Už přišel? Ne, ještě ne."

"Znovu se snesla tma. Na západní obloze hořely večerní hvězdy. Prstence připomínaly slepený most bledých odstínů, kolem skutečné hvězdy a galaktický pás, chladný vzduch, mlha nám vířila okolo kotníků. V dálce vylo nějaké zvíře.

Krčilo se nad svou kořistí? V černé mase hradu žhnula žlutá okna. Světla v rukou služebníků a vojáků mrkala jako světlušky. Hledali Valdiho. Z dálky jsme slyšeli jejich křik."

"Náš Cech se stáhl. Nemohli jsme pomoci. Chlapec netelefonoval. Žádný satelit nic nenašel. No, Aerie jich nemá mnoho. A husté koruny stejně brání výhledu. Ráno, až bude vidět širší spektrum, zjistíme něco dalšího."

"Slyšela jsem, že teď Alisa plakala pro svého přítele. Matka ji držela v náručí celé hodiny, než dokázala usnout. Na Aerii nevěří psycho-lékům."

"I já byl vzhůru a napadaly mě divné věci. Vzpomínal jsem si na vyprávění o stvůrách, jaké může člověk potkat v lesích.

Noční kvíleči, trnatci - nechtěl jsem si dělat celý seznam. Nakonec jsem byl ospalý. Moje žena byla chytřejší, už dávno usnula.

Budík nás probudil, když začalo na východní obloze svítat. Rychle jsme se oblékli a vyběhli ven. Zamířili jsme k nejbližšímu srubu, chtěli si dát kávu. Ve stínech kolem nás se pohybovali nevrlí lidé. Ani já se moc nechtěl probudit.

Když slunce konečně vyšlo, paprsky mi připadaly chladné jako zbytky noční mlhy.

* * *

A potom… se objevil na mokrém svahu Valdi Ronen."

"Ve vlasech měl rosu, mokré oblečení, kýchal a posmrkával," připojila se Erodyová k vyprávění. "Ale na hrudi nesl klec z větví a uvnitř černá chlupatá koule."

"Nahrnuli jsme se k němu a okamžitě se probudili. Co? Našel Rowla? Jak to dokázal? Jakou náhodou? A proč nezavolal domů? Blábolili jsme jeden přes druhého. Podíval se na mě -"

"Tiše nám odpověděl jako správný muž. Ano, věřil, že se kočka zatoulala do lesa. Byl zkušený, takže věděl kde hledat.

Ohnuté větvičky, stopy v podrostu. No, já nejsem žádný stopař. Nemohu to vysvětlit. Jak říkal, ve skutečnosti nebyl moc daleko. Ale pátrání šlo pomalu, mnoho falešných stop. Když našel kočku, už se stmívalo.

Pak zjistil, že jeho satfón je vyřízený. Na Aerii se občas dostanou kovo-máři dovnitř, i když má přístroj pojistku. Měl si ho dvakrát zkontrolovat, než odešel. Ale spěchal.

Vláčet se zpátky potmě bylo příliš riskantní. Upletl klec na Rowla z větviček, aby mu to hloupé zvíře znovu neuteklo, a schoval se. Jak vyprávěl, jednou kolem něj proběhlo něco velkého - neviděl to, ale slyšel, jak se lámou větve, a cítil, jak se chvěje zem. Připravil si pušku, ale nic se nestalo. Ráno zamířil domů."

"Alisa jásala. Spatřím ještě někdy tak upřímné štěstí a neskutečný obdiv?" zeptala se Erodyová. "Alicina matka přitiskla Valdiho na svou hruď a před všemi ho políbila. Její otec mu zmáčkl ruku a těžce přitom polkl."

"Ach, ano," přikývl Shaun. "Byla to jen zachráněná kočka, domácí zvíře. Duova rodina i loď dlužily Valdimu odměnu.

Jestli nic víc, všichni mu museli poděkovat. A chlapec dokázal, že za něco stojí. Možná byl ukvapený, chlapci už takoví bývají. Ve skutečnosti zvládl obtížný úkol. Patřit k Cechu znamená riskovat, když je potřeba.

A pak se vrátil původní zmatek a pocity - blížil se odlet a my věděli, že už nikdy nespatříme nové přáteli, několik románků skončí - však chápete.

Nakonec jsme adoptovali Valdiho Ronena. Je učedníkem. A musím přiznat, že má před sebou i přes nějaké ty nedostatky slibnou kariéru."

"Z čehož mají radost Alisa s Rowlem," zasmála s Erodyová.

Na chvíli se rozhostilo ticho, které rušily jen zvuky poutě.

Shaun se usmál na publikum. "Určitě se teď ptáte co z příběhu plyne," promluvil. "A není divu, jsme rasa obchodníků.

Pokud vás to napadlo, máte pravdu. Cítil jsem podezření - není to nic zvláštního, ale byl jsem důstojníkem, který si vzal Valdiho stranou, aby mu ukázal loď."

"Slunce Aerie se znovu ztratilo," zašeptala Erodyová, "a kolem nás opět jen hvězdy."

"Bylo to příliš jednoduché, řekl jsem mu. Teď jsem tvůj nadřízený a budeš poslouchat mé příkazy. Chci vědět, co se skutečně stalo s tou ubohou kočkou."

Zasmál se. Nebyl to žádný řev, ale smích opravdového muže, který přichází z hrudi a míří do krku. S jakou ubohou kočkou? zeptal se. Ubohá? Ale pane, přilákal jsem Rowla pochoutkami, které dostává můj otec jen na sváteční den.

Ano, pak jsem ji dal do klece a schoval ji, dokud jsem ji nemohl odnést do lesa. Ale dobře jsem ji krmil stejnými pochoutkami.

"A musím dodat," poznamenal Shaun, "že to Rowlovi chvíli trvalo, než si zvykl na obyčejné jídlo."

Nikdo si snad nevšiml, že když jsem ho pustil z klece, neběžel si pro jídlo a pití? zeptal se mě Valdi. Bál jsem se, že si toho někdo všimne. Ale když jste měli už odletět, co jsem mohl ztratit? Ach, pane. Viděl jsem, jak se snaží o normální výraz.

Page 41

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

No, byla to scéna plná emocí, pokračoval jsem. My, lidé Cechu, si dáváme na takové sentimentální věci pozor. Přísně jsem se na něj podíval. K tomu patří i stav jedné malé holčičky.

Podíval se na podlahu. Je mi to líto, pane, zamumlal. Opravdu mě nenapadlo, jak moc jí to ublíží, pak už bylo pozdě.

Možná to byla pravda. Ten chlapec vyrůstal ve tvrdé společnosti, často ho zanedbávali a teď měl před sebou sen.

Pokusím se jí to vynahradit, pane, dokončil větu.

No, odvětil jsem, ti, kteří to tušili, nic neřekli, takže to mlčky schvalují. Trest by znovu rozplakal Alisu.

A každá společnost potřebuje trochu přetvářky - něco jako olej na ozubená kola. Ale doufám, že se osvědčíš, učedníku Ronene.

Shaun udělal pauzu. Podíval se ke vchodu, očima přejel tančící a jásající lidi a spatřil oblohu.

"Neřekl jsem mu, jak ho vidíme," dodal. "Potřeboval trochu vytrestat. Ale naše loď potřebuje víc odvážných a chytrých darebáků.

Valdi je dnes na pouti, uprostřed všeho shonu, který si přál. Věřím, že se jen tak nerozhlíží, ale učí se a přemýšlí. Pevně v to doufám."

Erodyová zahrála na svůj nástroj.

Shaun obrátil svou pozornost k lidem, kteří si ho přišli poslechnout, a začal vyprávět další příběh.

18

Do řídícího centra se nahrnul chladnější a vlhký vzduch, který voněl ozónem, jako by se blížila bouřka.

Dva lidé, kteří stáli mezi obrazovkami a měřícími přístroji, si toho nevšímali, snad jen podvědomě. Na jedné straně hořela hvězdokupa v celé své kráse, ale dvojice ji nevnímala. Jejich oči se upíraly kupředu, na hvězdy, jež byly jejich cílem.

Nansen hovořil pomalu, snažil se nasadit neutrální tón, ale nepodařilo se mu to: "Už není pochyb. Tady, odtud získávají detektory signál - stopy mizí."

"Cože?" zašeptala Kilbirnieová.

"Dříve to nebylo jisté. Proto jsme s Yu nic neprozradili. Mohla to být chyba. Ale… z celé oblasti, kam směřujeme - a teď už není tak velká - nepřichází ani čtvrtina signálů, kolik jsme jich zaměřili doma."

Chvíli mlčela. Cítila neviditelnou bouři. Jeden pramen vlasů se uvolnil z čelenky.

"A to je víc než tři tisíce let," promluvila nakonec "Kolik jich je teď?"

"Při takové vzdálenosti slovo teď nic neznamená."

"Ach, ale znamená. Do jisté míry. Když jsme v tomto stavu a neženeme se nula-nula, nepohybujeme se rychleji než hvězdy… zkontrolovaly přístroje Slunce?"

Slunce, dávno ztracené mezi ostatními hvězdami, nedostižitelné. "Ne, proč? Našli bychom jen pár stop, cesty, které započaly, když jsme odletěli."

Kilbirnieová upřeně sledovala obrazovku, jako by mu nechtěla uvěřit a nehodlala se odvrátit. "Ale uklidnilo by nás to."

"Netušil jsem, že potřebujete uklidňovat," podotkl.

Předvedla mu smutný úsměv a obrátila hlavu, aby se na něj podívala. "Ne, není to tak. Vyvedlo mě to z míry. Doufali jsme, že najdeme Dálný lid ve větším počtu."

Jeho ústa ji napodobila. "V to jsme doufali všichni." Ozval se smutek. "Možná by nás to nemělo překvapit. Nikdy k nám nedorazili."

Ozval se její přízvuk. "Jo, pořád bychom chtěli vědět proč."

Přikývl. "Proto jsem vás sem pozval, abych vám to řekl jako první. Nezaleknete se toho."

"Děkuji vám, ale není to fér vůči mým kolegům."

"Vím, že to nejsou žádní zbabělci. Ale mají své - mají různé důvody k této cestě, každý má svůj problém. Jen vy jste chtěla letět kvůli dobrodružství. Bude to pro ně nepříjemný šok. Možná budeme muset dospět k novému a nepříjemnému rozhodnutí. Ocenil bych vaši radu a podporu."

Šok pominul. "Prrr, žádná rozhodnutí, žádné rady a podpora. Jen poletíme - poletíme dál a všechno se dozvíme."

"Pomůžete mi? Dokážete je vzpružit jako nikdo jiný." Její modré oči se na něj podívaly. "Pomohu vám jako vždycky, kapitáne, jak nejlépe dokážu."

Brent a Cleland seděli v kajutě druhého inženýra. Nebyla tak nápadně upravená jako ty ostatní, klášterní cela s neaktivními obrázky jeho hrdinů. Teď se na nich objevili Alexander, Charlemagne a Houghton. Na stolku mezi nimi stála konvice s kávou. Úplně zapomněli na její vůni. Hrnky byly poloprázdné, káva studená. Brent ukázal prstem na svého hosta. "Zpracujeme data," naléhal, "kdykoliv se zastavíme a zaměříme je, stopy jsou dál od sebe, je jich méně. Je to tak? Kratší a kratší mezihvězdné skoky, méně a méně. Při takovém tempu nezaměříme za pár měsíců vůbec nic."

Cleland se mu díval za záda. "A budeme před sebou mít pořád dva tisíce světelných let," poznamenal unaveně.

"Jo, až tam dorazíme, budou čtyři tisíce let pryč." Cleland narovnal ramena. "Jestli se nevrátí."

"Jak je to pravděpodobné? Proč tam letíme?"

"Aby - abychom zjistili, co se stalo."

Brent se zamračil. "Raději ne."

"Co tím myslíte?"

"To, co zničilo tamní civilizaci, může zničit i nás. Roboti v mlhovině - příště nemusíme mít takové štěstí."

"To není stejná situace," trval Cleland na svém. "Mají nula-nula pohon."

"Vážně?"

Brent neodpověděl. Ventilace šuměla.

"No," vydechl. "Jsem rád, že máme zbraně." Tvářil se zamyšleně. "A studie zajatých strojů, ano, velmi zajímavý Page 42

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

vojenský potenciál." Cleland sebou škubl. "Musíte pořád myslet na boj?"

"Někdo to dělat musí," odpověděl Brent. "Všechny případy. A pak, až se vrátíme na Zem, co potom?"

Clelandův zrak se znovu rozostřil. "Zem," zavzdychal.

Brent si ho prohlížel. "Nechcete pokračovat, že, Time?"

Cleland se kousl do rtu.

"Planetologa můžete dělat i kousek od domova," podotkl Brent. "Přímo na Zemi, zpracovávat databáze, které tam mají."

Cleland se uklidnil, podíval se mu do očí a zeptal se: "Chcete tím říct, že bychom se měli vrátit zpět?"

Brent hovořil pomalu. "Poslouchejte. Přihlásil jsem se, abych unikl té dekadenci. Věřil jsem, že se vrátíme s informacemi, které by naše rasa jinak nezískala. Prestiž a moc. Moc k tomu, abychom zlepšili, co nám připadá špatné, a lidstvo mohlo začít znovu. Možná trochu dlouhá doba, ale chtěl jsem to podstoupit. Když před námi teď leží trosky mrtvého impéria, co se naučíme? Proč bychom měli pokračovat? Proč se neobrátit, dokud můžeme?"

"Jaký je v tom rozdíl? Už - už jsme ztratili Zemi, Zemi, jakou jsme znali."

"Víc už se nám odcizit nemůže. Šest tisíc let není deset tisíc." Brent ztišil hlas a naklonil se přes stůl. "Ale rozdíl je v tom, že si možná zachráníme život."

Cleland zamrkal. "Co tím myslíte?" zeptal se znovu.

"Měl byste to vědět. Šest mužů, čtyři ženy. A ta vaše se vám pěkně vzdaluje, že?"

Cleland se naježil. "Počkejte!"

Brent zvedl ruku, znamení míru. "Bez urážky, Time. Přemýšlejte o tom, nic víc. Dva roky v tomto Bludném Holanďanovi.

A jestli přežijeme, dalších pět let. Co to udělá s našimi vztahy, naší morálkou, s naším cílem? S námi? Co bude nejlepší?"

"Vždyť… jsme o tom přemýšleli, než jsme odletěli. Udělali jsme psychologické testy, znovu a znovu, chodili na sezení a

- jsme vzdělaní a dospělí -"

"A ve stresu, jaký nezažil nikdo v celé historii. Jasně, doktorka vám předepíše lék, po kterém se budete cítit lépe, ale ten nezmění příčinu stresu. A opravdu se chceme cítit lépe, když jsme narazili na problémy, které nikdo nepředvídal? Time, znáte mě. Nejsem žádný panikář. Jen se ptám, kde končí odvaha a začíná zbytečné riziko. Jak nejlépe využít naši sílu, dokud ji ještě máme?"

"Přísahali jsme. Slíbili, že poletíme dál." Jean to udělala. Brent přikývl. "Ano, možná jsem velký pesimista. Možná se vše zlepší. Uvidíme. Ať se stane cokoliv, budeme sloužit naší lodi, vy i já. Ale to neznamená slepou poslušnost. Buďte připraven, Time. Přemýšlejte."

Setkání byla obyčejná formalita. Všichni už to věděli - Vyslanec minul poslední světelnou vlnu a po Dálném lidu nezbylo ani stopy. Museli se rozhodnout. Když dva členové posádky začali hovořit o návratu, nikoho to nepřekvapilo.

Yu s tím přišla, Ruszek se přidal. Cleland otevřel ústa, podíval se na Kilbirnieovou a zůstal zticha. Seděl a krčil se. Brent ani nepromluvil. Hádky a spekulace posledních týdnů umlčely veškerou diskuzi. Stejně byla zbytečná.

Zeyd: "Musíme věřit."

Dayanová: "Musíme se dozvědět, co se stalo. Bude to varováním pro náš druh."

Kilbirnieová: "Možná se nic nestalo. Možná pokračovali za lepším a měli bychom zjistit kam."

Nansen je nenechal hlasovat. Bylo lepší takové věci neříkat nahlas, každý tomu rozuměl. Shromáždění se rozešlo.

Mokoenová se Sundaramem zůstali.

Společenská místnost jim připadala prázdná, barva a výzdoba zbytečné, vánek příliš chladný. Chvíli tam zůstali stát a pozorovali obrazovku plnou hvězd.

"Za lepším," promluvila po chvíli. Zaslechl smutek. "Ve jménu Božím, za čím?"

"Možná skutečně ve jménu Božím," zašeptal.

Překvapeně se na něj podívala. "Prosím?"

Trochu se usmál.

"No, nejspíš to nebude vědecký nebo technologický pokrok, že? Něco jako legendární hyperprostorový pohon rychlejší než světlo."

Přikývla. "Vím. Slyšela jsem Hanny vyprávět o fyzice."

"Kdyby to bylo možné, někdo v této obrovské galaxii by to už dávno dokázal a my bychom se to dozvěděli."

"Nemuseli nás navštívit. Nebo mohli navštívit Zem v prehistorii a nechali nás na pokoji, abychom se mohli ubírat vlastní cestou - ach, to jsou staré scénáře. Sny naší rasy. Teď jsme vzhůru. Sny jsou odpadem mozku, měli bychom se jich zbavit."

"S tím tak docela nesouhlasím. Nevadí. Přišel jsem s dalším logickým argumentem proti této myšlence. Náhodou jste se nezúčastnila té konverzace. Pokud bude kdy vynalezeno cestování rychlejší než světlo, pak bude nula-nula pohon okamžitě zastaralý a jejich stopy zmizí během pár let. Ale my viděli, jak odumírají postupně."

"Před námi. A daleko v odlehlých oblastech - jak Wenji a Hanny říkají -" Mokoenová zvedla oči od hrozivých hvězd.

"Co myslíte tím ve jménu Božím?"

"Možná překonali dobu cestování. Možná se věnují duchovním otázkám."

Mokoenová zavrtěla hlavou. "Tomu nevěřím. Promiňte, Ajite, ale prostě nemohu."

"Netrvám na tom. Je to jen myšlenka."

"Cestování je duchovním zážitkem. Selim má pravdu. Ať už existuje Bůh kdekoliv, jestli vůbec, přicházíme, abychom ho poznali pomocí jeho díla. Velikost, údiv -" Zachvěla se. "Rozloha, nelidskost." Chladně ji pozoroval. "Máte problémy, Mamphelo."

"Ne. Jsem zklamaná, ale dostanu se z toho." Pozoroval, jak zvedá hlavu k obloze. "Přišla jsem kvůli vědě a budu dělat Page 43

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

vědu."

"Samozřejmě. Ale váš pocit není zklamáním. Všichni to musíme přijmout a zvyknout si na to. Nebudu vás nutit."

Tentokrát si prohlédla ona jeho. Kolem nich foukal vítr. Po stěnách se plížily odrazy ozdob na rotujícím stromečku, nenápadné praporky vzdoru.

"Všímáte si mnohem víc, než dáváte najevo, že?" zeptal se. "Možná víc než všichni ostatní. Myslíte si, že bych si chtěla popovídat? Proto jste tady zůstal?"

"Myslím, že potřebujete tu možnost," odvětil. "Je to na vás." Vybuchla. "Dobrá. Potřebuji. Vím, že budete respektovat důvěru. Ale asi to není tak jasné. Je to kvůli Lájošovi. Viděl jste, jak se odplížil - ztuhlé nohy, na tváři masku, ruce sevřené v pěst. Šel se opít. Není to poprvé, ach, no, vůbec to není poprvé."

"Řeší tak svůj vztek nebo bolest?"

"Ano. Hloupé, že?"

"To bych netvrdil. Je inteligentní, ale velmi materialistický člověk. Přijal to nejhůř ze všech. A nemá se na kom vybít, jen sám na sobě."

"A na mně. Viděl jste, jak je zamyšlený, skleslý a navrčený. Ale když jsme sami v naší kabině - ne, ne, žádné hrozby či násilí. Vůči mně. Tluče do zdí. Všechno rozbíjí a hází na zem. Zuří a nadává, dokud neusne. Nebo jen tak blábolí a chce se milovat -" Mokoenová zadržela dech.

"Promiňte," začala chraptět. "Neměla bych se tak vztekat. Měla bych se víc snažit, abych mu pomohla." Naléhavě pokračovala:

"Ale nevím jak. Mám být lékařkou, ale nemohu ho nutit, aby si vzal tišící prostředky. Stejně tak se nedokážu vzdát.

Nemohu utéct z boje. Proto vždycky vybuchne a je z toho bitka. Přestřelka hořkých slov a příští den hořké mlčení."

"Jeho chování se zřejmě neslučuje s vašimi představami."

"Ano." Znovu mluvila objektivně. "Moje výchova. Nežila jsem nijak dobře. V očích mých rodičů jsem byla hříšnicí. To, jak mi znovu a znovu odpouštěli, jen utvrzovalo mou lásku k nim. Ale něco z jejich výchovy ve mně zůstalo. Opilost mě stále odpuzuje."

"Nemusíte to snášet."

"Ne." Byla nápadně smutná. "V zásadě je to dobrý člověk. Většinou jsme spolu byli šťastní. Nemyslím lásku, prostě jsme byli rádi spolu. Neměla bych ho opouštět. Pořád doufám… že se z toho dostane. Ale mezitím únavu, připadám si jako v kleci a zuřím."

"Člověk najde často útěchu v práci. Co váš výzkum?"

"Nic moc. Nemohu se soustředit. Není to nic důležitého. Zabíjení času, snaha o udržení někdejších dovedností, dokud nezačne skutečná práce." Ozval se strach. "Budu na ni dost dobrá?"

"To si myslím. Ale máme před sebou ještě celé měsíce Dobu, než se vyrovnáme se skutečností, dobu léčení. Sama jste dobrý člověk, Mamphelo, jste silná a vidíte věci jasně. To není moc běžné. Přináší to i naději."

S dalšími slovy se začala uklidňovat. Když Sundaram domluvil, Mokoenová chvíli zůstala stát a těžce dýchala. Pak promluvila hlubokým tónem: "Děkuji vám, Ajite. Pomohlo mi to. Díky."

Usmál se. "Jen jsem poslouchal."

"Víte jak naslouchat. A - můžeme se někdy posadit a znovu si promluvit? Nechci naléhat, ale -"

"Bude mi ctí," přikývl, vzal ji za ruku a odvedl ke křeslu.

Vyslanec putoval dál, hodinu po hodině, sedm měsíců mezi hvězdami. Park zabíral tři sta metrů paluby na vnějším obvodu. Na jedné straně se zvedaly terasy ke květinami zarostlé šachtě zapuštěné do vnitřní paluby, kde žili lidé. Yu, Mokoenová a Zeyd s radostí plánovali, sázeli a starali se o zeleň. Park se stal útočištěm všech členů posádky.

Z šachty dýchaly vůně, které pronikaly slabým světlem a chladným vzduchem prázdné chodby. Yu zamířila k šachtě a otřela se o kosatce a lilie. Spodní terasy byly širší, s vlhkým mechem a měkkou půdou. Mezi rozmarýnem, jetelem a trávou se kroutil potůček. Voda se třpytila, zpívala a padala přes okraj. V těchto místech bylo poněkud silnější osvětlení, ale pořád tady zůstávala tma jako při úplňku na Zemi. Několik žárovek nad cestičkami určovalo směr, mdlé rubíny, smaragdy a topasy.

Jednotlivé zahrady se nápadně lišily, byly zvlášť navržené a většinou je odděloval živý plot nebo popínavé rostliny, takže návštěvník procházel z jednoho miniaturního světa do druhého. Yu zamířila po cestičce, kterou lemoval vysoký bambus. Mířila na své oblíbené místo, kruhový trávník, kolem bambus, křoví a kamélie, otevřená obloha. Uprostřed leželo jezírko s fontánou. Yu se zarazila. Na lavičce se choulil nějaký muž. Přestože bylo šero, rozeznala Ruszekovu holou hlavu a arogantní knírek - vždycky poznala všech devět společníků. V ruce držel láhev. "Ach," vydechla Yu překvapeně.

"Vy taky?" zvolal Ruszek chraplavě. Zamyslela "Ne. Nepřišla byste sem pít."

"Promiňte." Chtěla odejít.

"Ne, počkejte," zastavil ji. "Prosím. Nechci vás vyplašit. Jsem neškodný."

Musela se usmát. "To vám věřím, Lajosi."

"Uvítal bych společnost. Ta vaše by byla obzvlášť příjemná. Jestli to vydržíte. Asi jste hl-hl-hledala klid a mír."

"A krásu a vzpomínky," přiznala. Ke zdvořilosti se připojil soucit. "Jestli si chcete promluvit, můžeme."

"Jste příjemná dáma." Pokynul jí na lavičku.

Posadila se vedle něj, ale nechala mezi nimi širokou mezeru. Fontána promlouvala vlastním jazykem, šuměla a stříkala, bílá pěna pod fialovo šedivou falešnou oblohou. Ruszek jí nabídl láhev. Odmítla a zavrtěla hlavou. Napil se.

"Odpusťte," zkusila to. "Ale je to moudré?"

"Koho to zajímá?" zavrčel.

Page 44

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Nás. Vaše přátele."

"Když nás poslali pryč? A pořád pokračujeme."

"To není fér. Cíl naší mise se možná změnil, ale pořád je to naše mise."

"Jo, jo. Všichni jsou čestní, všichni jsou správní. Kromě mě. Kapitán alkohol neschvaluje. Mam ho neschvaluje. Vy ho neschvalujete. Pašuju flašky ze skladu jsem zlosyn." Zasmál se.

"Je ta nová informace tak důležitá?"

"Slyšela jste, co si o tom myslím. Věřili jsme, že cestujeme za jinou rasou, která pluje mezi hvězdami. Teď je to trochu nuda, ruiny, hrobky, kosti. Archeologie. Proč? Nikdy se nic nedozvíme, pět let nebude stačit. Ani sto. A já nechtěl být archeolog."

"Nemusí tomu tak být."

Ignoroval ji. "A mezitím, Zem - Zem nemusí být úplně cizí. Kdybychom to hned obrátili. Možná ještě najdeme hospody a ženský a… kapely, co hrajou po ulicích, pikniky v přírodě, málo změněný život - jestli nepřijedeme moc pozdě. Ale my přijedeme. A proč?"

"Bojím se, že pozdě už je teď."

Přimhouřil oči. "Co? Stejný argument. To už jsem slyšel. Vzpomínám, jak jsme se snažili přesvědčit Hanny Dayanovou."

Yu zavrtěla hlavou. "To si vzpomínáte špatně, Lájoši. Prostě mi připadá, že někdo by měl na tu možnost ukázat. Dobře vím, jak malá je naděje - a to i v případě, že se okamžitě obrátíme - jak malá je naděje, že zůstalo něco z toho, co jsme znali."

"Vaše vláda?" vyhrkl.

Odpustila mu krutou poznámku. "Jistě ne. Musela zmizet upadla v zapomnění jako všechny ty problémy, které nás přiměly k cestě. Ale stejně tak jistě zmizely i věci, které jsme měli rádi." Pozorovala fontánu a spojila ruce. Prsty se o sebe opíraly. "Ta zem, hory, řeky, tráva, stromy, moře - možná přežily. A jestli, pak přežijí ještě dalších pár tisíc let. Ne, nejlepší bude pokračovat."

Těžce vydechl. Ucítila alkohol.

"Nejlepší volba ze špatných možností. Možná."

Odvrátila hlavu a pozorovala tmavý soumrak. "Chápu, proč jsou Timothy Cleland a Alvin Brent tak nešťastní. Ale vy?

Abych řekla pravdu, váš postoj mě šokoval."

"Proč? Země je možná pořád místem, které mi připadá - ach, nikoliv jako domov - kde budu svobodný, kde najdu své místo a odkud zmizeli moji nepřátelé."

"To byl váš důvod? Nepřátelé? Já myslela - dal jste nám najevo - že jste se přidal kvůli dobrodružství jako Jean Kilbirnieová."

"Doma bylo spousta dobrodružství. Kolem Země, menší ztráta času. Až na horkou půdu pod nohama."

"Nikdy jste neříkal -"

Ruszek se znovu napil. "Nansen to ví. Musel jsem mu to objasnit, jemu a komisi. Byl rád, že mě dostal. Alespoň to říkal.

Konec - konců jsem byl zkušený pilot, velitel, námořník i civil - vesmírná válka - proto sem patřím, víte. Jestli se s ním něco stane, nebude ze mě tak dokonalý a naleštěný gentleman, ale povedu nás zpět domů. Proto využil svůj vliv u odpovědných činitelů, kteří zapracovali a autority mě neodsoudily. Zůstaly zticha. Přece všichni věděli, že se mě brzy zbaví. Ano, jsem Nansenovi vděčný. A v každém případě mu budu sloužit, jak nejlépe dovedu." Ruszek se zamyslel.

"Neměl bych se litovat. Nejspíš se mi bude líbit, co nás čeká. Možná úplně všechno. Ale dnes v noci chci zapomenout a Mam je na mě vzteklá. Chci zapomenout i na ni."

"Dáváte jí příčinu," napomenula ho Yu ostře.

"Vím. A ona mně. Řekla mi, při poslední hádce, že jestli to takhle půjde dál, na palubě jsou i jiní muži. Pokud vím, dneska večer šla s jedním z nich." Rusek se napil.

"Je svobodná. Jestli šla… a byla vlídná k někomu jinému… jistě to uvolní těžkou situaci."

Ruszek se zašklebil, ale ruku nezvedl. "I vy můžete, Wenji."

"Měly letět dvojice. Ale Nadace vzala ty kvalifikované, co měla k dispozici. Nebyla to žádná svobodná, sexem posedlá éra, jaké známe z minulosti. Měli bychom se chovat citlivě a lépe se ovládat."

Do tváře se jí nahrnula krev. Obrátila se k chladnému vzduchu, který proudil od fontány.

"Tak později?" zeptal se Ruszek.

Yu zaváhala. Nechtěla v žádném případě útočit a nechtěla ho zranit. Ale musela uhasit jeho myšlenky. Odhodlala se a změnila téma.

"Měl už jste problémy se zákonem, Lajosi? Chcete si o tom promluvit?"

"Nic špatného!" vyštěkl. "Nic, za co bych se styděl nebo toho musel litovat."

Vzpomněla si, z čeho ji obvinili v Číně. "Člověk, který jde za svým cílem, nikdy ničeho nelituje. Netvrdím, že to platí na vás. Ale chci říct, že nikdo nemůže soudit sám sebe."

"A žena může?" odsekl. "Dobrá, jestli na tom trváte. Nechtěl jsem nikoho obtěžovat. Ale jestli vážně chcete."

"Ne -"

Pokračoval, blábolil, ale začal vyprávět, skořápka praskla.

"Znáte moji kariéru. Flákal jsem se po Zemi, dostal jsem se do vesmírného velení Západní aliance, přijali mě, měl jsem problémy, rvačky, ztratil hodnost, vrátil jsem se zpět a ztratil ji znovu kvůli neuposlechnutí rozkazu. Když znovu přišla doba, už jsem nechtěl nastoupit, ale začal dělat piloty pro Solmetals. Propukla vesmírná válka a čínská vypálila střely na naši základnu na asteroidu. Čína nebyla oficiálně ve válce, ale já tam byl a všechno viděl. Jo posílali jsme strategické materiály, ale to bylo podle zákonů. Umřeli moji dobří kamarádi. Pár jich mělo pěkně děsivou smrt. Pak jsme si vypůjčili Page 45

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

bagr a poslali kus skály na nový orbit. Za rok narazila do asijské námořní základny. Zničila ji. V tu dobu už se Evropa úplně stáhla z války. Asijci zjistili, kdo útok připravil, že použil evropské vybavení. Armáda tvrdila, že s tím nemá nic společného. Asijci to chtěli vyšetřit. Evropa poslechla. Za chvíli už tam byla celá blbá FN. Já zahladil s kamarádi stopy, ale nakonec po nás stejně šli. Když jsme odpálí tu skálu, tak jsme byli civilové.

Utekli jsme. Já přišel k Nansenovi a ten mě zachránil, jak už jsem vám říkal. Jestli svalili veškerou vinu na mě, nesejde na tom. A moji kamarádi se z toho možná dostali. Ale nestydím se za to!" vykřikl Ruszek.

Yu se od něj odtáhla. "Zabil jste lidi, které jste ani neznal," zašeptala. "Kvůli pomstě?"

"Byla válka. Připadalo mi to správné. Těšil jsem se na tuto cestu." Znovu vypadal sklesle. "Neměl jsem to říkat, co?

Zvláště potom vám. Ale stalo se to před třemi tisící lety, Wenji. Nikdo si to nepamatuje."

"My ano."

Pokýval hlavou, pomalý pohyb. Pak tiše pokračoval: "Ano. Zprávy z míst před námi vyvolaly vzpomínky, přemýšlel jsem. Všichni jsme odsouzeni ke vzpomínkám. Tam, odkud pocházím, jsme věřili v zatracení."

Yu tiše seděla. Fontána stříkala a zpívala.

"Musíme odpouštět," promluvila nakonec. "Všichni musíme odpouštět. Jsme tady tak sami." Vstala. "Dobrou noc, Lajosi," zašeptala něžně, přejela mu dlaní po holé hlavě a po tváři, pak ho opustila.

A znovu se objevili dva lidé ve společenské místnost, další ukradenou láhev šampaňského v chladící tašce. I tady byl soumrak a hvězdy na obrazovkách zářily mnohem jasněji. Hrála hudba. Zeyd s Dayanovou odstěhoval nábytek, aby měli víc místa. Tančili starobylý tanec, který ožil s vlnou historické nostalgie, valčík. Poslouchali Modrý Dunaj, hlasitě se smáli.

Pustili se a dívali se jeden druhému do očí. Na jejich kůži se objevil pot, ucítili lidská těla. Dayanová měla rozcuchané vlasy. Zadýchaně řekla:

"Neměli bychom být tak šťastní."

"Proč ne? Oslavujeme vítězství. Předem dané a symbolické, ale pořád vítězství."

Její úsměv povadl. "Vážně? Ne pro všechny. A možná isme na cestě za objevem kosmické tragédie."

"Možná ne," odpověděl klidně. "Kdo ví? Důležité je, že něco objevíme."

"Ano. Alespoň to."

Uklonil se. "Nemluvě o radostech cesty. O skvělé společnosti." Nedokázala se tvářit vážně a znovu se usmála. Sklopila hlavu a podívala se na něj přes dlouhé řasy. "I pro mě, drahý pane." Ruku v ruce přistoupili ke stolu a nalili si šampaňské z poloprázdné lahve. Zvedl sklenku. "Na nás," připil. "Sahá wa 'afiah."

"Mazel tov." Sklenky zacinkaly.

Usrkla a popíchla ho: "Snad byste neměl dělat takové věci, ne?"

"Viděla jste mě u večeře. Bojím se, že nejsem moc dobrý muslim."

"Ale skvělý tanečník."

"Děkuji vám, drahá Hanny." Přitočil se k ní. "Opravdu drahá."

Do tváře se jí nahrnula krev a zrudla. "Tato noční služba - ach, měli bychom na všechno zapomenout… i na ty hvězdy

-" Padla mu do náručí a měsíce dlouhé obléhání její pevnosti bylo u konce.

19

Hodiny na Vyslanci ukazovaly jeden rok a třicet sedm dnů. Pokud přidali čas strávený v normálním čase, pak byly podle počítače pryč čtyři tisíciletí, devět století, padesát šest let a osm dnů. Vyslanec zastavil blízko středu oblasti, kterou hledal, vypnul nula-nula pohon, spustil štít a zaměřil všechny schopné přístroje na palubě. Pouhým okem by neodhalili vůbec nic. V černočerné tmě žhnuly tisíce hvězd. Žádná známá souhvězdí, ale člověk mohl poznat jejich pokroucené části, pokud se obrátil směrem ke Slunci. Mléčná dráha pořád kralovala obloze, lemovaly ji stejné mlhoviny. Pokud chtěl člověk najít změnu této perspektivy, musel se soustředit a vzpomínat. Blízké galaxie se třpytily ze stejné dálky jako předtím.

Přístroje, které byly schopné zaměřit jediný foton, zahltily informace. Když už jich bylo dost, loď přeskočila nějakých dvě stě astronomických jednotek a měření zopakovala. Vše bylo automatické, počítače vyhodnotily data, vše probíhalo rychle. Loď znovu skočila. A znovu a znovu. Inferometrie přinesla další data. Během necelého týdne, kdy posádka málo spala a nadšení sílilo, bylo vše jasné.

Nikoho nepřekvapilo, že oblast připomínala vesmír v okolí Slunce. Třicet parseků široká, praktický limit pro dostupné stroje, koule, která obsahovala nějakých deset tisíc hvězd. Asi tisíc jich patřilo do skupiny "Slunci podobných" -

jediná sekvence, spektrální třída od středu F ke konci K. Jasní kandidáti pro další výzkum. Třiapadesát jich mělo planety ve vzdálenosti, která předpokládala existenci kapalné vody. Některé z těchto planet byly zřejmě giganti či jinak nevhodná tělesa. Těmi se tým Dayanové nezabýval. Spektroskopy místo toho hledaly indikace atmosféry v chemické nerovnováze, která mohla věštit život. Identifikace byla na takovou vzdálenost nejistá, ale našla tři planety v rozsahu čtyřiceti světelných let.

A to daleko ve spirální odnoži, kde hvězdy řidly a rozkládala se prázdnota. Většina hvězd se tlačila ke galaktickému jádru, záření omezilo organický vývoj, takže byl téměř nemyslitelný. Život ve vesmíru byl jistě vzácný, málokdy dospěl do stádia vědomí a šance pro vyspělou technologii byla neskutečně malá. Ale když Vyslanec opustil Slunce, lidé našli stopy čtyř vyvinutých civilizací, všechny daleko od sebe. Musely existovat i další jejich stopy ukryté v mračnech prachu, dávno ztracené.

Ve vesmíru existuje tolik hvězd.

Když máte málo informací, musíte sázet na pravděpodobnost, využít vše, co víte. Jedno slunce s planetou, kde mohl Page 46

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

existovat život, byl středně starý trpaslík G8, tmavší než pozemské Slunce, ale velmi podobný Tau Ceti, sedmadvacet světelných let od poslední zastávky Vyslance.

Krátký zážeh plazmového pohonu namířil loď právě k němu. Mezihvězdná plavba trvala dva dny.

Loď zastavila ve vzdálenosti devíti astronomických jednotek. Mohla pokračovat, aniž by se dostala do sluneční gravitační studny, která by ochromila pohon nula-nula. Manévry by byly obtížné, takže to nestálo za to. Vyslanec se pohyboval pomocí trysek, upravoval vektory a uháněl k místu setkání. Obrátil se a začal brzdit. Rychlost poloviny g byla kompromisem mezi nedočkavostí a ekonomikou. Putování trvalo několik týdnů. Nikdo nehovořil o ironii, na kterou poukazovali cestovatelé už v době, než Vyslanec opustil Zem.

Dayanová se vrátila z kuchyně s tácem, na kterém nesla čajovou konvici, dva šálky a pár sušenek. Položila ho na malý rozkládací stolek uprostřed kajuty a lehla si na postel. Yu seděla na druhé straně. Dayanová nalila čaj. "Tady," řekla,

"použiju frázi z jedné staré knihy, co jsem kdysi četla - šálek, který láká, ale neopíjí. Bohužel."

"Díky." Inženýrka si usrkla. "Je dobrý."

"V tomto stádiu je dobré všechno."

Dayanová ukázala na své okolí. V malém prostoru stál stůl, skříňka a dvě postele po stranách. Dveře vedly do chodby, široké pouze na jednoho člověka, koupelnu měla společnou s muži, kteří sídlili na druhé straně. Muži na tom byli (kromě kapitána) ještě hůř, neboť si museli přidat náhradní postel. Posádka trávila většinu času v salónku, který nabízel obrazovky, hry a něco pro koníčky. Někdy zašli do tělocvičny, ale museli omezit potřebný prostor. Takové byly podmínky na osové palubě.

"Nestěžuju si," doplnila Dayanová rychle. "Ale jsem ráda, že spolu vycházíme, Wenji. Že si můžeme pohovořit a nedělat si starosti, co si kdo myslí." Občas tak rozmlouvaly už v Jeruzalému.

"Zdá se mi, že Selim si připadá jako ve vězení," poznamenala Yu tiše.

Dayanová se zasmála. "Jo, chudáček. Jean říká, že celý hoří, když jdu kolem."

"Jean má moc bujnou představivost."

"Říká tomu třetí oko. Dívá se přes jeho masku."

"Bojím se, že i vy cítíte frustraci."

"Občas trochu."

Yu začala vážně: "Zdá se mi, že jste spolu šťastní."

Dayanová se odvrátila. "No, je to - příjemný a zajímavý člověk. Cestoval po Zemi, jeho kultura a - prvotřídní milenec."

Zrudla v obličeji.

"Myslíte, že to bude věčný svazek?"

"Nevím," odvětila Dayanová pomalu. "Ani on to neví. Kdo může něco říct - tady? Prozatím se cítíme šťastně."

"Nechť vám to zůstane, Hanny."

Oříškové oči se setkaly s očima hnědýma. "A vy drahá Wenji, ať znovu najdete své štěstí."

"Jsem šťastná. Zůstaly mi vzpomínky."

Dayanová zaváhala, pak pokračovala. "Bude vám to stačit na celý zbytek života?"

Yu svírala šálek, jako by z něj vysávala teplo a vdechovala jeho vůni. "Musí."

"Už jste překonala smutek, zármutek, který jste se nažila zakrýt. Je to vidět. Jste zdravá a mladá."

Yu odvětila nevzrušeně, jakoby mimochodem: "Ale kdo zůstal? S úctou k vašemu Selimovi, Hanny, kdo z nich se může srovnávat s mým Xi?"

Dayanová znovu zaváhala. "Ricardo Nansen?"

Yu přikývla. Její vlasy se třpytily ve světle zářivek. "Je to zvláštní člověk, to ano. Ale je… tak vzdálený. Když se usmívá, jak často je to upřímné?"

"Je to kapitán. Myslí si - věřím, že se považuje za našeho otce."

"Možná má pravdu." Na rtech Hanny Dayanové se objevil smutný úsměv. "Škoda. Přiznám se, že si na něj občas myslím."

"Bojím se, že i Jean."

"Já vím."

"Chudák Tim."

"Není to tak zlé. Je plachý a společensky nepřizpůsobivý, ale možná se poučí."

"Jeho oddanost by mu měla pomoci."

"Hm, mně to připadá spíš jako handicap. Pro Jean to musí být, jako by ji všude pronásledovalo velké a neohrabané štěně, které pořád slintá a sleduje ji oddanýma očima. Jak vím, Tim má mnoho zájmů. Doufám, že se mezi ně nedostaly Brentovy teorie, ale nejspíš to je faute de mieux," dodala. "Když se Tim uvolní a je sám sebou, připadá mi docela atraktivní. Problém tkví v tom, že to nedokáže v přítomnosti Jean… alespoň pokud je střízlivý. Ale vzpomínáte na náš večírek v den výročí Apolla, když se trochu napil a začal zpívat?"

Yu se zasmála. "Jak bych mohla zapomenout? Ještě se červenám. Byly to veselé písně."

"Kdyby ho někdo svedl, mohl by se stát zázrak," spekulovala Dayanová. "I Jean by se na něj možná dívala jinak."

Tak zjevný pragmatismus přivedl Yu do rozpaků.

Obrátila svou pozornost k šálku, teprve potom odpověděla: "Kdo by to měl být? Líbí se mi, ale nechtěla bych."

"Ani já. Ani jedna z nás by to nezvládla, nedokázala by to bez bolesti. Mam?"

"Ne - nevěřím, že by to zvládla. I když je tak hodná. Lajos -"

"Už spolu nespí. Ne, nešmírovala jsem. Na palubě by to byl vlastně zločin, ne? Ale nejsem slepá. Ani vy."

"Přestal tolik pít."

Page 47

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Vážně? Myslela jsem si to, ale nebyla jsem si jistá. To by vysvětlovalo odcizení. Řekla vám to Mam?"

"Ne," odvětila Yu. "On je - bojovníkem bez války."

"To si představuje i Al Brent," přikývla Dayanová.

Yu pokračovala a v jejím tónu se ozval soucit. "Možná je to pravda. Ale Lajos - muž činu - je odsouzen k tomu, čeho se bál. Nemá co dělat. A své vzpomínky nese hůř než čekal." Dayanová se nechtěla ptát na detaily. "Když má teď před sebou nějakou práci, využití své síly, zase se vzpamatuje."

"A ona ho vezme zpátky?"

"Kdo ví? Možná. Každopádně nevěřím, že udělá další krok a ještě víc zamotá celou situaci."

Yu dopila a odložila šálek, tác zařinčel. "Není to směšné?" vykřikla. "Sedíme tady, letíme vesmírem, směřujeme k velkému tajemství a klábosíme jako vesničanky o malicherných sexuálních problémech, o věcech, které dobře chápeme a neměly bychom se o ně starat. Vážně jsme tak povrchní?"

Dayanová se usmála.

"Nejsem připravena na to, abych byla pořád vědcem a odvážným výzkumníkem. Občas si chci popovídat jako obyčejná ženská."

Yu jí oplatila úsměv a zamyšleně dodala: "No, já také. Lidé, opice. Nečistíme si kožich, používáme slova. Ale je to stejný instinkt."

Dayanová přikývla. Rudé lokny jí poskočily po ramenou. "Jsme už takoví. Možná právě proto jsme dosáhli takových věcí."

Přestože planeta neměla měsíc, nápadně připomínala Zem. Ještě víc než planeta v hvězdokupě. Modrá koule s bílými mračny, červenohnědé pevniny a třpytivé oceány, bílé sněhové čepice na pólech. Studie odhalily rozdíl v mase, náklonu osy, periodě rotace, přesném složení atmosféry i rostlinného života - nekonečný seznam rozdílů. Presto byla pořád krásná.

A něco tam objevili. Na povrchu stály budovy, tajemné artefakty. Na planetě stálo několik desítek skupin budov, nikdo tam nebydlel, často byly zarostlé jako pozůstatky vesmírného věku na světě, který navštívili předtím. Ale čas je neponičil, nedokázal okousat jejich zvláštní a čisté tvary.

Jako by nějaký anděl otevřel knihu psanou jazykem, který nikdo ještě nedokázal přečíst.

Vyslanec se zastavil na nízkém orbitu. Přístroje pátraly a hledaly, stroje se vypravily na výzkumné expedice, další stroje analyzovaly vzorky, počítače a mozky prosívaly informace. Teprve potom vkročili na povrch lidé. Kdyby to bylo riskantní, nikdo by tam nešel. Posádka s tím souhlasila. Byla to standardní výzkumná doktrína. Mezitím cítili nadšení z objevu a mohli si užívat prostoru a pohodlí svých kajut.

Dayanová pomohla Yu v přípravě výzkumného týmu a vrátila se do své kabiny. Našla Zeyda, jak se modlí. Ležel na koberečku, přestože nevěděl, kterým směrem je Mekka, která nejspíš existovala už jen v jeho srdci. S respektem počkala, až skončí. Když vzhlédl, usmála se a ukázala prstem na postel. Zasmál se a vstal.

Mokoenová se modlila po svém. Z virtuálního barevného okna nad oltářem v malé křesťanské kapli se na ni usmíval Ježíš. Nemluvila k němu, ale k duchům svého lidu, který snad přežil a pamatoval se na ni. Šeptala jazykem svého dětství. Později zamířila do parku, aby se věnovala květinám. Dva týdny rostly šikmo, a přestože se o ně staraly roboti, určitě jim chyběl dotek lidských rukou.

Brent se podíval na svůj formulář o planetě, odešel do kabiny a připojil se na biokonektory - interaktivní simulace se v ničem nelišila od reality, stačilo na to jen nemyslet. Program ho poslal na dobyvačné tažení po Pizarrově boku.

Cleland horečnatě pracoval v záplavě informací. Najednou se cítil šťastný.

Sundaram si vychutnával pohled na svět před nimi.

Nansen seděl ve své kabině. Byla stejná jako ostatní, prostorná, roztahovací příčka ji mohla rozdělit na dva díly, kabinka s vanou. Stejné zařízení, křesla s lepivými nožkami, postel, která se dala roztáhnout na dvojnásobnou šířku, ve zdech zapuštěné skříňky a velký stůl, obrazovka, terminál počítače, jednotka pro virtuální realitu a další standardní vybavení. Vlastní předměty udělaly z kajuty jeho království. Na podlahu si položil pestrobarevný koberec z estancia své rodiny. Na zdi visely zkřížené šavle. Na druhé straně vybledlá fotografie jednoho z předků, Dona Lucase Nansena Ochoy. Obrázky předváděly Zem, kterou znal, většinou obyčejné fotografie, jen na jednom z nich se vlnila tráva a stromy na rodných pláních se ohýbaly. Další obrázek, teď předváděl Monetův La Meule de Foin, vypadal stejně živě.

V policích se ukrývaly památky na planety, kam se dostal, ležela tam španělská bible. Databáze mu mohla poskytnout vše ke čtení, sledování či poslechu. Obsahovala většinu z kulturního odkazu lidstva.

Seděl za stolem, nad sebou malý kříž a tvaroval sošku koně. Zvíře se vzpínalo, hříva a ocas mu vlály. Kdysi by ho odlil z bronzu, ale tady si musel vystačit s hlínou. Materiál se ohýbal pod jeho prsty, neochotně se poddával.

Dveře zazvonily. "Otevřít," vyzval je a obrátil se.

Stála tam Kilbirnieová v kraťasech a tělové košili. "Dobrý den," pozdravila, "máte práci?"

"Nic důležitého." Vstal a popošel k ní. "Co pro vás mohu udělat?"

"No, možná bych si zahrála házenou. Takovou dobu jsme byli nacpaní do kajut. Nemohu najít nikoho, kdo by si chtěl zahrát. Máte zájem, kapitáne?"

Široký úsměv prozrazoval, že se zase tolik nesnažila. Chvíli nabídku zvažoval, pak souhlasil: "Bude mi potěšením.

Převléknu se."

Ukryl se za příčku. Zkoumala pokoj. Nebyla to její první návštěva - občas sem zašel každý z nich - ale objevily se tady tři nové obrazy, pařížská pouliční kavárna, tukan na stromě, jaký neznala, a pohled z plachetnice, kterou žene silný vítr.

Když se vrátil, ukázala na ně. "Z vašeho osobního života?" zeptala se.

"Ano, situace, které se staly a dobře dopadly," vysvětlil. "Suvenýry."

Page 48

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Také nějaké mám."

Neodpověděl na její výzvu. Vyrazili do chodby.

Hra byla rychlá a veselá. Na druhé straně tělocvičny spatřili Ruszeka, jak tiše zvedá činky. Připadal jim nakřivo, neboť místnost byla tak dlouhá, že rozeznali její zakřivení. Značky na podlaze, kroužky a háčky na stěnách, množství vybavení v rozích, celá škála sportů a cviků.

Za chvíli už si museli dát pauzu. Kilbirnieová byla zpocená, mokrá košile se jí lepila na tělo, slepené vlasy pod čelenkou. "Proč je Hanny najednou tak nadšená?" zeptala se.

Kapitána to vyvedlo z míry a zakoktal se, což bylo velmi nezvyklé: "No, proč - proč si myslíte, že je vzrušená?"

"Znám ji. A viděla jsem vás spolu, jak něco probíráte. I vy jste vzrušený, kapitáne."

Podíval se na Ruszeka a ztišil hlas, přestože je nemohl slyšet. "Ehm… první známky. Možná falešné. Neměli bychom nic oznamovat, dokud to nebude potvrzené."

Zachvěla se. "Ach, nechte toho. Jestli to nevyjde, nepoloží mě to. Ani to nevykecám."

"Vědecká tradice," pokračoval Nansen. "Člověk nepublikuje, dokud si není jistý výsledky."

Kilbirnieová se odvrátila, jako by se chtěla podívat na hvězdy. Pak se zasmála. "Publikovat kde? Kapitáne, už jsem to říkala, pompéznost vám nesluší." Trhl sebou; a Kilbirnieová si toho všimla. Dotkla se jeho paže. V jejích slovech zazněl obdiv. "Ano, dodržujete tradice."

Nechal toho. "Ano, jestli mi slíbíte, že to nikomu neřeknete -"

"Slibuji. Nikdy jsem slib neporušila."

"Je možné - uvážíme-li slabý signál, bude to nějakou dobu trvat a možná z toho nic nebude - ale je možné, že doktorka Dayanová zaměřila nepřirozený zdroj neutrinů. V této oblasti. Ale je to jen - možná jen chyba. Nezaměřila přesně zdroj, jen rozsah několika stupňů."

Kilbirnieová zahvízdala.

Pak dodala: "Cha, možná žádné překvapeni. Stejně jsem nevěřila, že civilizace, která létala ke hvězdám umře přes noc.

Nechtěla jsem tomu věřit." Podívala se na "Jestli je to pravda, poletíme tam?"

"Samozřejmě," přikývl. "Ale pamatujte si, že bude nějakou dobu trvat, než to potvrdíme nebo vyvrátíme. Mezitím bychom měli zkoumat, co máme tady. Jestli nic, získáme nějaké informace."

"Jo." Ozvalo se nadšení. "Kdybychom tak mohli sami přistát!"

"I já bych chtěl." Odvrátil se. Znovu se na ni podíval. "Jistě pochopíte, že v tom případě pilot Ruszek poletí jako první.

Nemůžeme riskovat obě plavidla a on je starší."

"Ať si letí," souhlasila. "Potřebuje to. Ale nenechte mě dlouho čekat, prosím."

"Jste trpělivá, pilote Kilbirnieová."

"Moc ne. Ale chápu to."

"Děkuji vám."

"A vy -" vyhrkla. "Vy jste světec."

"Cože? Disparate. Nesmysl."

Náhle ucítila jeho energii. "Chcete letět sám, že? Jako kdysi. Ale teď jste kapitán a kapitán osobně nedělá průzkumné lety."

"No, až najdeme Dálný lid - jestli se nám to podaří - možná se to změní."

Úsměv se změnil v něžný výraz. "Je to pro vás velmi důležité, že?"

"Pro celou naši rasu," přikývl. "Proč bych jinak přijal místo v této misi? Mé odcizení po prvních plavbách nebylo tak důležité." Trochu sklonila hlavu. "Odcizení. Až se vrátíme, budou mít zájem?"

"Věřím, že budou. Ať se z nich vyvine cokoliv, jejich zájem probudí to, co přivezeme zpět."

"Znalosti?"

"Ano a ještě něco víc. Nové umění, nové směry myšlení, cítění a život." Přestože se tvářil pořád klidně a ruce nechal podél těla, v jeho slovech náhle zazněla vášeň, jakou nikdy neslyšela. "Lidská kreativita umírá. Umírala, než jsme odletěli, než jsme se narodili. Zdroje byly prázdné. Nic originálního už nevzniká. Věda a technologie se dostaly na konec, žádné velké objevy v dohledu. Vlády, politické a společenské otázky se vracely od dob Césara k feudalismu.

Ano, můžete malovat jako Rembrandt nebo Renoir, skládat hudbu jako Bach nebo Beethoven, psát jako Tolstoj nebo Joyce - a mnoho lidí to dělalo - ale co přišlo nového? Ano, fraktální škola přinesla nové umělce, ale vše záviselo na strojích a pomalu začalo imitovat samo sebe. Koloniální planety možná vzkřísily dynamické civilizace, lidé se možná setkali s mimozemšťany, kteří je inspirovali. Ale jestli se tak nestalo, pak dílo staré a velké společnosti nám přinese renesanci."

Zarazil se.

"Nikdy jste o tom nemluvil," zašeptala Kilbirnieová.

"Ne, nechtěl jsem dávat lekce." Pousmál se. "Trochu jsem popustil uzdu svého koníčka. Promiňte."

"Je snad nadšení nevhodné pro Dona Ricarda, el capitán Nansen? Ráda bych toho zjistila víc, kapitáne."

Uvolnil se. "Ach, pojďte. Nejsem tak - jaké je to slovo? Nejsem tak namyšlený."

"Dokažte to."

"Jak?"

"No," zašeptala, "kdysi jste mi slíbil, že mě naučíte starý jihoamerický tanec."

20

Vystřelený Herald se vznášel mezi dvěma koly. Útočilo na něj záření slunce a slabý žár planety. Když se dostal do bezpečné vzdálenosti od mateřské lodi, Kilbirnieová ho nasměrovala a spustila trysky. Rychle padala z nízkého orbitu.

Page 49

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Před sebou měla velkou, modrou kouli pod šedivými mraky, kterou lemovala noc. Pak už nebyla před ní, ale dole, oceán a pevnina. Jekot rvaného vzduchu se změnil v burácení. Loď se vzpínala a třásla, žár oslepil obrazovky.

Zpomalila, překonala bariéru a posádka spatřila pohoří, které jim rychle zmizelo za zády. Kilbirnieová dávala svými prsty rozkazy. Křídla ukrytá v trupu si vzpomněla na svůj původní tvar a roztáhla se do celé krásy. Pod nimi se objevily dva tryskové motory. Narazila do atmosféry a kov se zachvěl. "Hejááááá!" vykřikla Kilbirnieová a nastartovala motory. Loď poskočila. Natahovaly se k ní jantarové kopce zarostlé lesem. Místo přistání se objevilo na obzoru, řídce zarostlá plošina bez velkých balvanů. Kilbirnieová začala brzdit, zvedla špičku plavidla, roztáhla přistávací nožky a dosedla na zem.

Uši zaznamenaly náhlé ticho.

"Můj ty Bože, Jean, vydechla Mokoenová. Musela jsi přistávat takhle?"

Cleland se zasmál. "Je to její styl, Mam. Dobře to znám. Žádné starosti. Pořád jsme oba naživu."

Kilbirnieová uvolnila popruhy. Vyskočila. "Na co tady čekáte?" vykřikla. "Padejte, lemry!"

Skutečně nemuseli otálet. Zeyd provedl analýzu vzorku v laboratoři a nezjistil žádné nebezpečí infekce. Život i proteiny byly naprosto odlišné od Země. Pozorování z oběžné dráhy odhalilo jen pár velkých zvířat a žádné inteligentní bytosti -

jen památky. Ruszek s Kurýrem do kázali, že se dá na planetě bezpečně přistát. Ale průzkumníci museli být opatrní.

Mohly je čekat jedovaté listy a žahadla. Trojice měla na sobě vysoké boty, kapuce a rukavice. K výstroji přidali ruční zbraně a lékárničky.

Několik minut tam tiše stáli a užasle dýchali. Gravitace byla nápadně nízká a vzduch jako ve vysokých horách na Zemi.

Byl horký a plný vůní, některé pronikavé, některé připomínaly mokré železo. Stébla trávy, která si razila cestu z půdy, byla několik centimetrů vysoká, žluté barvy. Membránám podobné listí (?) na zvláštně tvarovaných stromech (?), které se zvedaly na svahu a okolních kopcích, mělo tmavší odstíny stejné barvy. Kolem poletovala malá stvoření s průhlednými křídly, zářivá barva rozpálené mědi. "Měli by tady žít lidé," vydechl Cleland po chvíli, jako by chtěl přerušit chvilkové kouzlo první banalitou, na jakou si vzpomněl.

"Však tady žili," odvětila Mokoenová. "Nebyl to náš druh, ale pořád to byli lidé."

Kilbirnieová si přiložila vysílačku ke rtům. "Jdeme na první průzkum," oznámila Nansenovi. Vyslanec brzy zmizí za obzorem, ale už dávno umístili přenosové stanice na oběžnou dráhu.

Pověsila si vysílačku k pasu a vyrazila. "Chudák kapitán," poznamenala. Jako pilot měla zůstat na palubě - stejně jako Nansen na mateřské lodi. Ale přesvědčila je, že pokud se něco stane, Ruszek s jeho Kurýrem okamžitě přistanou a odvedou Heralda zpět do vesmíru pomocí dálkového ovládání. Možnost nehody jim připadala velmi nízká. A třetí člen průzkumného oddílu mohl být důležitý.

Zamířili k okraji plošiny a rozhlédli se po okolí. Cleland a Kilbirnieová cítili, jak jim vstávají chloupky na předloktí. Pod sebou spatřili údolí, které mizelo v dálce. Mezi porostem rozeznali jasné odstíny a ostré hrany - zdi. O kousek dál se zvedalo několik volně roztroušených věží. Tyčily se dvacet, někdy třicet metrů nad koruny stromů. Tam, kde je nezakrývaly břečťanu podobné rostliny, zářily jako duha a připomínaly krásné krajky. Divočina si brala zpět, co původní obyvatelé opustili. Kdy? A proč?

Sonoptika na jejich ramenou bzučela, jezdila sem a tam, zaznamenávala a nahrávala.

"Studené království," zašeptala Kilbirnieová.

"Cože?" zeptal se Cleland.

"Ze staré knihy, kterou mi kapitán ukázal. Pojďte," ujala se vedení. Kousl se do rtu a sledoval ji. Mokoenová uzavírala skupinu a dávala dobrý pozor, aby na ně nic nezaútočilo zezadu. Nic se nestalo. Sestup byl lehký, v lese nenarazili na podrost. Hustá tráva zřejmě zastavila jakýkoliv růst. Tlumila kroky. Prošli sluncem poznamenaným stínem a uvítali horko otevřeného prostranství.

Pokroucené kmeny se dělily na mnoho částí. Všude poletovali živočichové. Někde v hlubinách se ozývalo kvákání nebo zpěv.

Mokoenová promluvila překvapivě nahlas: "Zastavte se! Počkejte!" Její společníci se otočili. Někam ukazovala. Ruka se jí třásla. "Podívejte," vydechla.

Řada keřů (?). Byly asi metr vysoké, větve se mnohokrát dělily, třídílné lístky, jaké mohli spatřit na Zemi. Rozdíl byl v tom, že byly červenohnědé. Mnoho větví zdobily bílé květy.

"Zvláštní, jo," připustila Kilbirnieová. "Ale není tady zvláštní všechno?"

"Toto je něco jiného." Bioložka přistoupila ke keři a dotkla se lístku. "Nic takového jsme nikdy neviděli."

"No, planeta, celý svět," připomněl jí Cleland. "Člověk by čekal větší členitost. Na Zemi můžete najít, řekneme palmu, kaktus a mesquite na stejném místě."

"Místo… bojím se, že to není přirozené. Samozřejmě musíme vzít vzorky pro Selima, ale tuším, že zjistí, že to není místní život. Někdo je tu vysadil. Snad ze světa Dálného lidu?"

"My jsme také zasadili trávu a růže na nových planetách… ne?"

"Pojďte, pojďte," pobídla je Kilbirnieová. "Je to velmi zajímavé, ale my chceme artefakty, obrázky a zmínky o stavitelích."

"Místní život - celá evoluce, miliardy let a potom invaze -" Mokoenová měla co dělat, aby se přinutila k další cestě.

Pak se zastavil Cleland. "Ještě chvíli," prosil a odběhl.

Kilbirnieová ho sledovala, jak si prohlíží pórovitý šedý balvan vysoký jako on, hladí ho prsty, odsekává vzorek geologickým kladívkem a obrací si ho před očima.

"Co se děje?" zeptala se Kilbirnieová.

Vzdychl a obrátil se. "Ten kámen," vysvětloval, "vypadá, že je vulkanického původu, ale je neobyčejně velký. A je izolovaný a přísahal bych, že tady nedošlo k vulkanické činnosti celé věky. Rád bych věděl, jak se sem dostal. Nějaký Page 50

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zvláštní geologický proces? Globální dynamika musí připomínat Zem, ale jistě není identická. Jistě tady neexistují naše éry, období a epochy… nebo je to biologický produkt jako křídové formace?"

"To se nejspíš nikdy nedozvíme," odpověděla Mokoenová.

Přikývl. "Máme tady velmi málo času."

Kilbirnieová pohodila hlavou. "Jo, ale je to přestupní stanice k pokladu, který hledáme. Tak pojďte."

Sešli se na palubě lodi.

Dayanová stála a hovořila: "Je to zřejmé. Máme data, lepší astronomii z této vzdálenosti, jasně indentifikovaný neutrinový proud spojený s fúzním motorem a preliminární triangulací. Dálný lid nebo jiná technicky vyspělá civilizace stupně A se ukrývají tímto směrem -" prstem ukázala na stěnu - "asi sto světelných let odtud. Jak se budeme blížit, budeme schopni zaměřit přesné místo."

Rozhostilo se ticho, které přerušil až Sundaram: "Není to trochu daleko od místa, které bylo původní, centrem mezihvězdné aktivity?"

"Ano, dost," souhlasila Dayanová.

"Předpokládali jsme, že civilizace bude expandovat víceméně radiálně," dodala Yu. "Byl to pouhý předpoklad."

"Naše astronomická měření to mohou vysvětlit," pokračovala Dayanová. "Vyšší G a nižší K hvězdy jsou tam víc koncentrované. Silně to podporuje obraz původního slunce tohoto typu, takže by se měl snížit počet hledaných hvězd.

Troufám si tvrdit, že ho najdeme během jednoho, dvou měsíců, budeme-li mít štěstí, pak ještě dříve."

"Hurááá!" zajásal Zeyd.

Kilbirnieová poslouchala v prázdné osadě na povrchu planety a teď zvolala: "Haleluja!" A začala tančit na terase před zvláštními obrazy.

Než Vyslanec opustil oběžnou dráhu, posádka vyzdobila tělocvičnu mašlemi, přinesla si vybavení a začala oslavovat.

Stůl se prohýbal pod jídlem a pitím, nanotechnologie dodala vše, co potřebovali, lidé se bavili, popíjeli, rozmlouvali a smáli se. Někteří se rozhodli, že vystoupí na vyvýšeném pódiu. Yu nesměle recitovala překlady poezie, kterou napsala.

Dayanová zazpívala několik sprostých vojenských písniček. Cleland a Ruszek přidali ještě horší texty.

Hudba pulzovala a naříkala. Nansen a Kilbirnieová tančili tango ve starých kostýmech, které jim připravil zvláštní program. Cleland sledoval jejich smyslný krok a gesta a ucítil smutek. Ostatní tleskali. Nansen se ukláněl a usmíval.

Kilbirnieová jim poslala polibek. Připojili se k ostatním.

V místnosti se náhle sešeřilo. Svítila jen světla na pódiu, rudá a žlutá světla blikala jako plameny. Na zadní stěně poskakovaly stínové postavy, černá kopí se vznášela nad neviditelnými štíty. Mokoenová skákala, na hlavě péra, slaměnou sukní okolo pasu, bílou barvou namalované blesky na těle. Ozývaly se píšťaly, bubny a hluboký zpěv.

Zvedla ruce a začala tančit, jak to lidé dělali před dávnými dobami. Stala se lvem, slonem, požárem na suché stepi, řítící se hordou štíhlých bojovníků, smrtí i vítězem, který se smrti vysmívá.

Když skončila a znovu se rozsvítila světla, její společníci se nezmohli na slovo. Až po chvíli zatleskali a začali vykřikovat. Většina jich zamířila ke stolu, potřebovali se napít.

Mokoenová se vrátila zpět. Na tváři a na ňadrech měla kapky potu. Brent ji zadržel. "Mam, bylo to skvělé," pochválil ji.

Zarazila se. "Díky."

"Ta síla a - ano, tajemství - silná kultura."

Změnila výraz. "Obdivujete především sílu, že?"

"Jste stejná, právě jste to dokázala."

"Byla to historie. Možná romantika." Zlepšila se jí nálada. "Věřím, že uctíváte vlastní předky, ale skutečně byste běhal po bažinách, natřený namodro?"

"Ne, samozřejmě ne. Ale moji i vaši předkové měli něco, co naše země ztratily a velmi potřebovaly."

"Sílu? Je tak důležitá?"

"Když na to přijde, co víc potřebujete k přežití?"

"Čest. Vlídnost."

"Tyto vlastnosti nejsou snadné. Potřebujete k nim sílu."

"Vždycky jste věřil, že musíte být silný, že?" zašeptala. "Silný, abyste se postavil zklamání, nepřátelství a samotě.

Abyste nasedl na tuto loď v marné naději, že přivezete na Zem nový osud."

"Nevěřím, že je má naděje marná."

"Vy a vaše armáda!" zasmála se Mokoenová. "Bojím se, že to budeme brát vážně."

Neupřímně se usmál. "Promiňte. Špatný zvyk."

"Tak s ním skončete." Nabídla mu rámě. Přistoupili ke stolu, nalili si šampaňské a zvedli sklenky.

Když se později převlékla do vhodných šatů, několikrát s ním šla tancovat a zapojila ho do bláznivých her. Objevil se Ruszek a vyměnili si několik přátelských slov. Tvářil se vesele, a jestli nepil střídmě, pak to nepřeháněl. Ostatním ženám se zase začal líbit. Usmíval se na ně, dvořil se jim, vyprávěl anekdoty a žertoval, aniž by někdo něco předstíral.

Zábava začala odumírat. Sundaram odešel jako první. Zeyd s Dayanovou odešli společně. Brent s Mokoenovou stáli u zadních dveří a rozmlouvali. V posledních hodinách se lépe poznali - nic intimního, ale jejich vztah se zlepšil.

"Byl to skvělý večer, Mam," prohlásil nakonec. "Alespoň pro mě."

"Ano," souhlasila, "pro všechny." Její rty zformovaly slova, která nebyla anglicky: "Téměř pro všechny."

"Chtěla… ach, chtěla byste pokračovat?"

Koutkem oka se podívala na Ruszeka, který rozmlouval s Nansenem a Kilbirnieovou. Cleland stál stranou a mlčel.

Ruszek se na ni krátce podíval. Obrátila se zpět k Brentovi.

Page 51

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ne, děkuji vám, Ale," odvětila tiše.

Sevřel ruce v pěst a ztvrdly mu rysy. "Kvůli němu? Přece jste se rozešli."

Zmínka o osobních věcech byla hrubým přestupkem v chování na palubě. Mokoenová ji přehlédla. "To je moc tvrdé.

Rozhodli jsme se, že se rozdělíme, dokud… dokud se věci nezmění. Náš vztah komplikoval mou roli lékařky. Když jsem volná, je to snazší. Celý život je snazší." Možná by mu tolik neprozradila, kdyby se nenapila, možná se rozhodla, že mu to řekne. Nevěděl. "Volná!" vykřikl. "Tak proč ne - alespoň dnes večer?"

"Ne, Ale. Nemohla bych."

Naděje v jeho očích zhasla. "Kvůli němu?"

"Kvůli vám," odvětila. "Dobrou noc." Obrátila se a zamířila do chodby.

Vyslanec odletěl. Týdny omezení způsobené zrychlením nepřipadaly nikomu příliš dlouhé.

Sundaram a Ruszek hráli šachy v salónku. V poslední dnech byli často spolu. Linguista svému druhovi tiše radil, vysvětlil mu techniky meditace a pomáhal mu svou přítomností, aby se dal dohromady. Ruszek vyhrál partii. "Ani jsem to nečekal," přiznal.

"Podceňujete se, můj příteli," podotkl Sundaram.

"Ne, tak to není. Kdyby to byl poker, úplně bych vás oškubal, ale já chtěl při partii šachů jen zabít čas a trochu zlepšit svou dovednost. Nedával jste pozor."

"Odpusťte. Toulám se v myšlenkách. Dálný lid - jak s nimi budeme komunikovat - co se stalo s jejich hvězdnými cestami?"

"Mě spíš zajímá, co se děje doma," odpověděl Ruszek

21

Lanovka odvezla Kenriho Shauna a jeho druhy na okraj Cechovního města. Stály tady nízké budovy se špičatými střechami, většinou rodinné domky. Choulily se k sobě a ukrývaly se ve stínech pod věžemi a světly, která je obklopovala. Jako by ukrývaly noc a klid před městem.

Skupina zůstala chvíli potichu. Všichni znali Kenriho plány, ale nevěděli co říct.

Přebral iniciativu: "No, uvidíme se."

"Jasně," odvětil Graf Kishna. "Jsme tady za pár měsíců."

Po další pauze dodal: "Budeš nám chybět. Ach, kéž by sis to rozmyslel."

"Ne," odmítl Kenri. "Zůstávám. Ale díky."

"Brzy se uvidíme. Snad při hře na kometu."

"Dobrý nápad. Souhlasím."

Grafová ruka se dotkla Kenriho loktu, gesto Cechu, které vyjadřovalo víc než pouhá slova. "Tak tedy dobrou noc."

"Dobrou noc."

Ostatní to zopakovali. Ještě chvíli zůstali, půltucet mladíků ve volných modrých kamizolách, širokých kalhotách a měkkých botách nižší třídy. Lidové kostýmy se nenosily na veřejnosti. Byli si podobní, malá štíhlá postava, olivová pokožka, vysoké lícní kosti a ostré nosy. Jejich postoj a chůze je prozrazovaly ještě víc.

Náhle se rozešli a zamířili každý svým směrem. Kenri pokračoval po Aldebaranské ulici. Opřel se o něj chladný vítr.

Severní polokouli čekal podzim. Nahrbil se a strčil si ruce do kapes.

Silnice v Cechovním městečku představovaly úzké pruhy asfaltu, které ozařovaly starobylé žhnoucí koule. Domov byl důvěrně známým místem z jiné doby. Domky se krčily uprostřed trávníků, často kolem nich stály stromy. Bylo tady jen málo lidí. Kolem prošel starší důstojník v bundě s kapuci. Chlapec s dívkou ruku v ruce, několik dětí, které ještě nemusely do postele, jejich smích oživoval okolní klid. V pozadí hukot města. Některé děti se narodily před stovkami let a spatřily světy, jejichž slunce se teď změnila na nejasné hvězdy na nebi. Ale většina domků zela prázdnotou, staraly se o ně stroje. Kromě několika stálých obyvatel byli všichni vlastníci na cestách.

Do některých domků se nikdo nevrátí. Jejich obyvatelé, jejich lodě, už necestovaly. Procházel kolem Errifransovy rezidence a přemýšlel, kdy uvidí Jong. Kdykoliv se jejich lodě setkaly, užili si spoustu zábavy. Zlatý letec zamířil k Aerii a teď by se měl vracet zpátky na Zem. A protože Kenriho Jestřáb mířil jen do Aurory, měl velkou šanci, že se oba setkají ve Sluneční soustavě ve stejnou dobu - ne, počkejte já zůstávám na Zemi. Až se Jong Errifrans vrátí, bude pořád mladý, kytaru na koleni a píseň na rtech, ale já budu starý.

S Jestřábem se náhodou setkal i Létající oblak, Velký barbar a Princezna Karen. Bylo to nezvyklé. Cechovní městečko zažije neskutečnou pouť. Kenri by se rád zúčastnil. Ach klidně se zúčastnit mohl, ale necítil by se dobře. Nebylo by to moudré. Svobodní by zdvořile zvedali obočí, ti méně zdvořilí by mu řekli na rovinu, že je - dřevo, tak říkali nejhorším z Cechu. "Dobrý večer, Kenri Shaune." Zarazil se a probral se z myšlenek. Pouliční světlo odhalilo černé vlasy a hubenou postavu ženy ve zdobených šatech, která ho pozdravila. "Dobrý večer i tobě, Theye Barinnová," odvětil.

"Jaké potěšeni. Neviděl jsem tě celé - dva osobní roky."

"Pro mě to bylo trochu méně." Setkali se na Feng Huangu, odkud Jestřáb a Velký Barbar zamířili ke svým cílům, aby se nakonec obrátili ke Slunci. Usmál se. "I tak pěkně dlouhá doba. Kde ses schovával?"

"Řada z nás musela po příletu zamířit na Mars. Lodní navigační počítač potřeboval nový procesor. Pozemský distributor nám řekl, že už takový typ nevede." Tušili jsme, že lhal. Nechtěl obchodovat se dřevy. "Našli jsme jeden na Marsu, přivezli ho zpátky a instalovali. Dokončili jsme to až dnes a pak se vydali na Zem. Dvě hodiny byrokratických procedur. To se nikdy předtím nestalo."

"Já vím. Ptala jsem se tvých rodičů, proč u nich nejsi. Ale… věřili, že tady budeš dřív. Ne" - udělala pauze "netěšil ses?"

Page 52

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ano," odvětil nadšeně. Na Nivalu, která ho čekala. "Ale loď tady byla první."

"Samozřejmě. Máš nejlepší kvalifikaci pro takovou práci."

"Mé obchody vyřizuje můj otec. Moc se mi to nelíbí a nejsem moc dobrý."

"Ne, jsi rozený výzkumník, Kenri."

Řeči, bláboly, zdržuje mě od Nivaly. Nemohl jen tak odejít. Theye byla jeho kamarádka. Kdysi doufal, že z toho bude něco víc.

Rychle pokračovala:

"Na Zemi se toho moc nezměnilo od chvíle, kdy jsem tady byla naposledy. Pořád stejná Dominance, stejné budovy, technologie a jazyky. Možná větší shon. Ale sama jsem to nezjistila. Působí tak na mě zprávy a zábavné pořady."

"Zřejmě ti dobře poradili. Slyšel jsem, že nás pěkně přidusili." Trhla sebou a dobrá nálada zmizela. "Ano. Nedali nám povolení uspořádat pouť venku. A mimo městečko musíme nosit odznak." To znamenal ten "speciální průkaz"?

napadlo ho. Nechtěli jsme dalšími dotazy ještě víc otrávit úředníka na kosmodromu. Nechtěl se víc vyptávat, protože spatřil slzy v jejích očích.

Její ústa se zachvěla. Natáhla k němu ruku. "Kenri, je to pravda? Slyšela jsem zvěsti, ale nezdá se mi… nechtěla jsem se ptát tvých rodičů -"

"Na co?" Okamžitě ho mrzelo, že ji nezarazil.

"Skutečně odstupuješ? Od Cechu? Stane se z tebe Pozemšťan?"

"Můžeme to probrat později." Nedokázal nasadit vlídnější tón. "Promiň, ale dnes večer nemám čas." Odtáhla ruku pryč.

"Dobrou noc, Theye," pozdravil ji vlídněji.

"Dobrou noc," zašeptala.

Znovu jí pokynul a rychle odešel, ani se neobrátil. Zmizel mezi stíny, jeho kroky šustily.

Nivala čekala. Dnes večer ji spatří. Ale nebude úplně šťastný.

Stála sama ve společenské místnosti, pozorovala hvězdy na obrazovce a chladná světla jí svítila na hlavu. Spatřil ji a tiše vstoupil. Byla takový zázrak. Před miléniem byla taková vysoká a štíhlá blondýnka na Zemi velkou vzácností.

Kdyby genetičtí odborníci Dominance neudělali nic jiného, pak na ně historie bude pamatovat, protože znovu stvořili její druh.

Měla ostré smysly. Zaslechla ho a obrátila se. Stříbřitě modré oči překvapeně vzhlédly, rty se pootevřely a přikryla je ruka. Když porovnal tvrdou a chlupatou mužskou ruku s její ručkou, užasl nad její krásou. "Ach," vydechla, hlas jako píseň. "Překvapil jsi mě, Kenri Shaune."

"Omlouvám se, svobodná ženo."

Neměl důvod vstoupit - neměl se na co vymluvit - takže byl rád, když se jen usmála. "Nic se nestalo. Jsem moc nervózní."

Začátek rozhovoru! "Něco se děje, svobodná ženo? Něco - s čím bych vám mohl pomoci?"

"Ne." A potom: "Děkuji vám. Všichni mi pomáhají." Při její pověsti museli. Ale první dva dny cesty byla zdvořilá a věřil, že se tak bude chovat i nadále. "Jen cítí jakousi," - zaváhala, což bylo zvláštní - "izolaci."

"Je škoda, že jsme pro vás cizinci, svobodná ženo." Společensky nižší. Nebo ještě horší. I když se tak ke mně nechováte.

Znovu se usmála. "Ne, ty rozdíly jsou zajímavé." Její úsměv odumřel. "Neměla bych to říkat." Pohladila ho po ruce -

moment, na který nikdy nezapomene. "Měla jsem si na to už zvyknout. Ale teď mířím domů. Ale myšlenka, že… uplyne víc než půl století… na tu si teprve zvykám."

Mohl jí nabídnout jen obyčejné klišé. "Smrštění času, svobodná ženo. Lidé, které jste znala, zestárnou." Nebo zemřou.

"Ale Mír Dominance je věčný, tomu věřím." Až moc.

"Ano, jistě navážu na život, jaký byl předtím. Jestli budu chtít." Její oči se vrátily k černému nebi. Hvězdy, mlhoviny a chladná galaktická řeka. Pod světle modrým chitónem se celá chvěla. "Čas, prostor, odcizení. Možná je to tak - cítím to tak - překonám ho za stejnou dobu jako předtím stejnou vzdálenost. Ale vesmír to nezajímá, vůbec neví, že jsme kdy existovali -" Nadechla se. "A přece, návrat bude o devět dnů delší než cesta tam."

Začal vysvětlovat fakta: "To proto, že jsme těžce naloženi, svobodná ženo. Orel nebyl. Náš gamma faktor klesne na tři sta padesát." Ne že by se někdy vyšplhal vysoko přes čtyři stovky. My, obchodníci, nejsme legendární Vyslanec.

Nepotřebujeme to, nevyplatí se to. A možná i Cech ztratil svou vizi. Kenri tu myšlenku zapudil. Pronásledovala ho příliš často.

Chvíli stáli potichu. Ventilátory hučely, jako by si loď něco vyprávěla. Nivala jednou přemýšlela, jak se loď asi cítí, jaké je to pořád cestovat po cizích oblohách. Ani jí nemusel vysvětlovat, že počítače a roboti nemají vědomí. Přesto jí to tehdy řekl. Dobře to věděla. Byl to jen chvilkový nápad.

Nezlobila se ani teď, když jí vysvětloval známé technické problémy. Znovu se na něj podívala. Vítr k němu přinesl pronikavou vůni jejího parfému. "Čas je děsivější než vesmír," zašeptala. "Ano, jediný světelný rok přesahuje naše představy. Nedokážu pochopit, že jste se narodil před osmi sty lety, Kenri Shaune. A pořád budete cestovat mezi hvězdami, až já se v popel obrátím."

Mohl se chopit šance a vyslovit nějakou lichotku. Jazyk se mu zasekl. Byl hvězdným poutníkem, členem Cechu, nikam nepatřil, jen na svou loď, zatímco ona patřila ke svobodným, nespecializovaný génius na vrcholu genetické snahy Dominance. Dostal ze sebe jen obyčejnou odpověď: "Naše životy Jsou ve skutečnosti stejně dlouhé, svobodná ženo.

Jedno měřítko času je stejné jako to druhé. Základní relativita."

Změnila náladu, ale její výraz zůstal stejný. "No, nikdy jsem nebyla dobrá na fyziku," zasmála se. "To necháme na Star-A a Normálních."

Page 53

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ta poznámka připomínala políček. Ano, funkce mozku a svalů jsou stejné. Práce. Ať se podřadní potí. Svobodní se soustředí na estetiku a krásu.

Všimla si toho. Nedokázal zakrýt své pocity. Náhle ho vzala za pravou ruku. "Promiňte," vydechla, "nechtěla jsem -

nechtěla jsem to."

"To nic, svobodná ženo," odpověděl překvapeně.

"Ach, záleží na tom." Podívala se mu přímo do očí. "Vím, jak moc vás lidé na Zemi nemají rádi, Kenri. Nepatříte tam, hovoříte o neznámých věcech, vozíte zboží a informace, které potřebujeme a kupujeme, ptáte se na to, co je pro nás normální - jste živé otazníky a nám to není příjemné." Do bledých tváří se nahrnula krev. Sklopila oči. Měla dlouhé řasy černé jako saze. "Ale já poznám nadřazený typ. I vy byste mohl být Svobodný, Kenri. Kdybychom vás nenudili."

"To nikdy, svobodná ženo!"

Nikdy se o tom nezmínili a Kenri rychle odešel. Slyšel trumpety, které ho volají. Tři měsíce, pomyslel si. Tři lodní měsíce ke Slunci.

Když otevřel Shaunovu branku, javorové listí nad hlavou zašustilo ve větru. Pouliční lampy zvýraznily šarlatovou barvu. Letos přijde brzy mráz, pomyslel si. Cítil chladný vlhký vítr, který přinášel podzimní vůně - kouř z tradičních ohňů, nařezané větve a hlínu v zahradách. Náhle si uvědomil, že tady nikdy nezůstal v zimě. Málokdy ho to napadlo.

Nikdy nepoznal hustě padající sníh.

Z oken se linulo teplé žluté světlo. Dveře ho zaměřily a poznaly. Otevřely se. Když vstoupil do malého obýváku, ucítil starou vůni večeře a zalitoval, že přichází tak pozdě. Jedl na kosmodromu, docela dobře, ale pořád to bylo umělé jídlo.

Matka vařila. Pozdravil rodiče podle zvyklostí. Otec přikývl se stejnou zdrženlivostí. Matka zapomněla na zvyky, objala ho a připomněla mu jak je hubený,

"Pojď, drahý, připravím ti sendvič. Vítej doma."

"Nemám čas," bránil se a zbytečně dodal: "Rád bych ale, ehm, znovu musím ven."

"Theye Barinnová se na tebe ptala," oznámila mu matka, jako by se nic nedělo. "Velký Barbar přistál před dvěma měsíci."

"Ano, já vím. Náhodou jsme se potkali po cestě."

"Jak skvělé. Stavíš se u ní dnes večer?"

"Někdy jindy."

"Její loď odletí před námi, však víš. Neuvidíš ji celé roky. Jestli…" Pomalu ztichla. Jestli si ji nevezmeš. Je jako ty, Kenri.

Na palubě Jestřába by jí bylo dobře. Dala by ti zdravé děti.

"Někdy jindy," zopakoval a litoval svého tónu. Ale Nivala na něj čekala. "Otče, co znamenají ty odznaky?"

Wolden Shaun se zašklebil. "Další břímě," odvětil. "Není to horší než daně. Musíme je nosit všude mimo městečko a doplácíme na ně. Kéž by každý byrokrat Dominance skončil v roztrženém skafandru ve vesmíru."

"Naše skupina dostala pasy na kosmodromu, ale řekli nám, že platí jen na cestu sem. Mohu si půjčit tvůj odznak na dnešní večer? Musím do města."

Wolden chvíli pozoroval svého jediného syna, pak se obrátil. "Je v mé pracovně," přikývl, "pojď se mnou."

V pokoji byly samé suvenýry. Meč, který mu dal kovář na Marduku, čtyřruké stvoření, se kterým se spřátelil. Obrázek s pohledem z Osirisova měsíce, zmrzlé plyny připomínaly jantar v žáru obrovské planety. Rohy pocházely z lovu na Ramě, když byl ještě malý. Půvabná a tajemná soška představovala boha z Dagonu. Wolden hledal mezi papíry a jeho šedivá hlava se skláněla nad stůl. Nechával je kolem klávesnice, neboť sepisoval autobiografii, kterou důstojníci přenesou do lodních databází.

"Myslíš vážně tu rezignaci?" zeptal se.

Kenrimu se nahrnula krev do tváře. "Ano. Nechci tě s maminkou ranit, ale - ano."

Wolden našel, co hledal. Nechal odznak ležet. Měl vyrovnaný výraz, nevzrušený tón, přesně podle své hodnosti.

"Viděl jsem jiné, kteří to udělali. Většinou na koloniálních planetách. Ale jen několik na Zemi. Pokud vím, většinou se měli dobře. Ale nevěřím, že byli kdy šťastni."

"To pochybuji," odvětil Kenri.

"Vzhledem k podmínkám, na jaké jsme tady narazili, chce kapitán a posádka změnit plány. Další cesta nebude na Auroru, ale dlouhý výlet, dlouhý, včetně neznámých oblastí. Možná se vrátíme až za tisíc let. Dominance už nebude existovat. Tvé jméno bude zapomenuto."

Když Kenri promluvil, ucítil, jak se mu svírá hrdla "Tati, nevíme, jaké to bude. Není lepší prožít to dobré, dokud můžeme?"

"Skutečně doufáš, že se připojíš k urozeným? Co je na nich tak skvělého? Viděl jsem patnáct set let historie a toto je jedno z nejhorších období. A bude ještě horší."

Kenri neodpověděl.

"Ta dívka může klidně patřit k jinému druhu, synu," pokračoval Wolden. "Je Svobodná. Ty jsi špinavé dřevo."

Kenri se mu nedokázal podívat do očí.

"Hvězdní poutníci se už usadili dřív. Založili trvající rodiny."

"To bylo dřív."

"Nebojím se. Mohu si vzít ten odznak?" Wolden zavzdychal. "Zůstanu nejméně šest měsíců - jestli si vybereme dlouhou cestu, pak budeme potřebovat zvláštní přípravy a zůstaneme déle. Mezitím budu doufat, že si to rozmyslíš."

"Možná," připustil Kenri.

A teď ti lžu, tati. Zpíval jsi mi staré písně, když jsem byl malý, vedl mě při první vesmírné cestě a stál pyšně po mém boku, když mi bylo třináct a skládal jsem přísahu.

Page 54

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Tady." Wolden mu podal propletené černé provázky. Vyndal peněženku ze zásuvky. "A tady máš pět set dekardů. Na účtě máš padesát tisíc a objeví se tam víc, ale ať ti je nikdo nevezme." Ozval se smutek: "Proč dávat něco pozemšťanům?" Znovu se uklidnil.

"Děkuji ti tati." Kenri přiložil odznak na levou stranu hrudi. Molekuly se přilepily. Nebyla těžká, ale připadala mu jako kámen. Snažil se na to zapomenout. Padesát tisíc dekardů. Co koupit! Věci, co můžeme vyměnit -

Ne. Zůstane tady. Budeme potřebovat poradit, jak investovat na Zemi. Peníze jsou protilékem, působí proti předsudkům.

"Vrátím se - no, možná až zítra," připustil. "Ještě jednou díky. Dobrou noc."

"Dobrou noc, synu."

Kenri se vrátil do obývacího pokoje, zastavil se, objal matku a vykročil do tmavé pozemské noci.

Zpočátku nebyl nikdo nadšen. Kapitán Seralpin řekl Kenrimu: "Budeme mít pasažéra, poletí zpátky ke Sluneční soustavě. Je na Morganě. Vezměte loď a vyzvedněte ji."

"Pane?" vydechl překvapeně. "Pasažéra? Už jsme někdy nějakého měli?"

"Málokdy. Posledního, než jste se narodil. Vždycky na celou cestu. Kdo by chtěl strávit deset, dvacet, možná padesát let čekáním na další spoj. Ale toto je zvláštní případ."

"Přeje si to kapitán vysvětlit?"

"Asi ano. Pohov. Posaďte se." Seralpin mu pokynul a Kenri se posadil na židli před jeho stolem. Byli na povrchu Maiy.

Cech vlastnil kanceláře v Landfalu, hlavním městě planety. Otevřeným oknem pronikaly sluneční paprsky, subarktické teplo a skořicová vůně z místních stánků.

"Když jsem se to dozvěděl, přirozeně jsem si o ní všechno zjistil," začal Seralpin. "Je to svobodná žena Nivala Tersis z Kandy. Jeden z jejích předků získal velký majetek na Morganě během prvních dnů. Její rodina má z tohoto majetku pořád velký příjem, přestože Nivala Tersis je první, kdo planetu navštívil od doby, kdy majetek získali. Zřejmě -

nepochybně to udělal její agent - se zeptala v Cechovním městečku a zjistila si současné plány a odlety na 61 Virginis."

Současné není správné slovo, napadlo Kenriho. Mluvíme o rozmezí několika století. Ale ne, myslel tím kosmický čas.

Pro Cech to není nijak dlouhá doba. A letový plán je velmi mlhavé slovo, když už lodě tolik nelétají.

"A vidíte, jak to dopadlo," pokračoval Seralpin. "Vzhledem k dohodě přiletěla s Orlem, neboť dobře věděla, že během jediného roku přistane Polaris nebo Jestřáb a vezmou ji ke Slunci. Jestřáb tady byl jako první. Je připravena k odletu, takže ji vezmeme." Seralpin udělal pauzu. "Nebudu tvrdit, že mám radost. Ale dobře nám zaplatí a nemůžete odmítnout člověka takového postavení. Nemůžete, pokud chcete ještě obchodovat na Zemi."

"Proč sem vůbec někdo takový jezdil?"

Seralpin pokrčil rameny. "Oficiálně na inspekci majetku a pro informace, snaha o možné zlepšení výnosů. Ale osobně věřím, že kvůli vzrušení a slávě. Kolik lidí z jejího okolí překročilo hranice Sluneční soustavy? Chvíli bude slavná, pak se objeví něco nového."

"Ehm, hmmm, možná to myslí vážně, pane. Alespoň trochu. Trochu riskuje a přináší oběti. Nemůže si být jistá tím, jak to bude vypadat, až se vrátí. Ví jen to, že všichni, které znala, budou staří nebo mrtví."

"Tím lépe," odvětil Seralpin cynicky. "Nová móda, nová zábava a noví mladí lidé. Osvobození od nudy. Strávila nějakou dobu na této planetě, teprve potom krátce navštívila Morganu. Teď chce zpátky, přestože ví, letíme až za pár týdnů."

"No, pane, Morgana není pro lidi obyvatelná. Ty cenné biochemikálie vypadají v původním stavu odporně, jsou nebezpečné."

Seralpin se zašklebil. "Proto jsem vás vybral, abyste ji přivezl. Jste idealistou, který vidí to nejlepší v lidských bytostech. Budete s ní vycházet, aniž byste bojoval se vztekem, jaký by pocítili ostatní." Náhle mluvil znovu vážně.

"Snažte se s ní vycházet. Buďte uctivý a nápomocný. Není to obyčejná vyšší třída, patří ke Svobodným."

A tak Kenri Shaun zamířil s lodí k blízké planetě. Při zrychlení jednoho g mu cesta trvala čtyři dny. Část doby věnoval přípravě soukromí pro hosta. Přestože pro něj zůstalo jen málo místa, postaral se o luxus, jak mu matka poradila. Později si četl z obrazovky a znovu studoval Murinnovu Všeobecnou kosmologii. Musel se ji naučit, jestli chtěl někdy povýšit.

Ale musel ji přijmout jako jedinou pravdu? Ano, od doby, kdy Olivares a jeho kolegové vypracovali svou unifikovanou fyziku, nedošlo k žádným zásadním změnám. Jen pár detailů, empirických objevů, někdy překvapivých, ale nikdy převratných. Koneckonců, pokračovala kniha, vesmír je nekonečný a stejné musí být i vědecké obzory. Tam, kde kvantitativní vysvětlení nějakého jevu nefungovalo - biologický, společenský či psychologický problém - byla věc pouze tak složitá, že nikdo nedokázal postavit Velkou rovnici pro její případ.

Kenri měl vlastní pochybnosti. Spatřil velkou část vesmíru, takže dobře poznal, jak marná je lidská snaha o porozumění.

Jeho postoj nebyl nijak vzácný. Když se o tom zmínili před pozemšťany, většinou jim předvedli namyšlený úsměv…

Věda byla společenskou silou. Nová civilizace se možná jednou zeptá na nové otázky. Možná u toho budou lodě Cechu.

Přistál na Rodanově kosmodromu a svezl se dráhou do severního přístavu. Teplý zelený déšť, který dopadal na průhledný tunel, by no otrávil. Přestože se o hotel Vzdálená hranice staraly stroje, všiml si, že je poněkud sešlý. Možná kvůli majitelům plantáží, kteří popíjeli v hale. Přestože se nechovali nijak sprostě, život samotářů je zřejmě nenaučil společenskému chování. Když Kenri vstoupil do apartmá a našel překrásnou mladou ženu, ucítil šok. Rychle se vzpamatoval, zkřížil paže na hrudi, uklonil se a poníženě se představil. Podle posledních zpráv to byl vhodný způsob jak pozdravit člověka jejího postavení.

"Zdravím vás, podporučíku," odvětila. Její jazyk zůstal téměř úplně stejný jako v době, kdy se ho učil. Přisoudila mu špatnou hodnost, ale neodvážil se ji opravit. "Pojďme."

Page 55

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Okamžitě, svobodná ženo?" Doufal, že zůstane pár dnů, uvolní se, protáhne si svaly a opustí na chvíli loď. "Unavuje mě toto hrůzné místo. Věci mám zabalené ve vedlejším pokoji. Myslím, že je unesete."

Dokázal se usmát. Na lodi se jí omluvil za nevhodné ubytování. "To je v pořádku," odvětila. "Trajekt sem nebyl o nic lepší. Zavolala jsem si lodní plavidlo, protože jsem chtěla zkusit něco jiného."

Když se zvedli ze země, upravili rychlost a uvolnili pásy, podívala se na hodiny. "Ach, tak pozdě," vydechla.

"Neobtěžujte se s večeří. Už jsem jedla, teď chci jít do postele. Dám si snídani, ehm, v devět hodin."

Tehdy ho znovu překvapila. Chvíli se tvářila zamyšleně, pak se na něj podívala a Kenri zjistil, že její modré oči nejsou nepřátelské. "Zapomněla jsem. Jistě tady máte jiný čas. Kolik je u vás hodin? Měla bych se přizpůsobit."

"Na to máme čtyři dny," odpověděl. "První snídaně bude, jak si svobodná žena přeje." Nebylo to pro něj nic příjemného, ale dokázal to překonat.

Když vstal po pár hodinách z postele, překvapeně zjistil, že ona už je vzhůru. Kdyby patřili ke stejné kastě, pak by považoval její košili za provokaci. Takto ji mohl jen obdivovat. Spustila si čtecí obrazovku, zřejmě byla zvědavá, co ho zajímá. Teď tam seděla a četla si Murinův text. Když ji pozdravil, přikývla a řekla:

"Vůbec tomu nerozumím."

"Dával pozor na přesnost, svobodná ženo," odvětil Kenri a náhle dodal: "Rád bych ho poznal."

"Vy hodně čtete, že?"

"Ve vesmíru je na to hodně času, svobodná ženo. Samozřejmě mám i jiné záliby. Společnou zábavu, výchovu dětí." S

pozemšťankou nechtěl hovořit o rituálech.

"Děti - skutečně jich potřebujete stovky?"

"Ne, ne. Ach, svobodná ženo, ale když jsme na planetě, často potřebujeme každou ruku." A všichni chtějí létat, procházet se po těch cizích světech. Máme to v krvi.

Přikývla. "Hm. Jediný způsob jak udržet rodinu, že? Jak udržet celou vaši kulturu."

Naježil se. "Ano, svobodná ženo." Co je jí do toho?

"Líbí se mi vaše město," poznamenala. "Chodila jsem tam. Je tak - zvláštní? Jako kus historie, nic virtuálního, ale skutečnost."

Jasně, lidé jako vy se chodí podívat. Opile chodíte kolem a nakukujete do našich domovů. A když se objeví nějaký stařík, poznamenáte, že vypadá divně. Ani neztišíte hlas. A když smlouváte s prodavačem a on se pokusí o dobrou cenu, hned si mezi sebou šeptáte, že je živým důkazem toho, že nám jde jen o peníze. Ano, jsme rádi, že nás navštěvujete. "Ano, svobodná ženo."

Vypadala smutně. Chvíli po snídani se odebrala za zástěnu. Slyšel, jak hraje na přenosný polymusikon. Melodii nepoznal. Musela být velmi stará, ale pořád zněla mladě, něžné a pravdivé noty vyjadřovaly myšlenky drahé lidstvu.

Když toho nechala, ucítil touhu udělat dojem. Cech měl vlastní melodie, mnoho z nich starobylých. Stejně tak starý byl nástroj, který vyndal - kytara. Naladil ji, vyzkoušel několik akordů a přestal přemýšlet. Začal zpívat.

"Když byl jerry Clawson malý

na matčině klíně ve starém Kentucku,

povídá: Poletím na těch vesmírných raketách,

až se kosti mé v prach obrátí."

Cítil ji, jak přichází a stojí mu za zády. Předstíral, že o ní neví, a pozoroval hvězdy.

"- Jerryho hlas volá z reproduktoru:

Uřízni můj kabel a pluj.

Na plný plyn, silnější štít.

Radiace, dostala mě, musíš jít.

Odvez lodě do bezpečí Země,

a řekni topolům a polím,

že od dětství vesmír volal ke mně,

a já teď zůstanu s ním."

Zakončil píseň několika akordy, obrátil hlavu a postavil se. "Ne, posaďte se," zarazila ho, než se stačil uklonit. "Nejsme na Zemi. Co to bylo za písničku?"

"Jerry Clawson, svobodná ženo," odvětil. "Překlad z původní angličtiny. Pochází z doby čistě meziplanetárních letů."

Svobodní byli intelektuálové a estéti. Čekal, že řekne, že by měl někdo sbírat lidové balady Cechu.

"Líbí se mi," vydechla. "Hrozně moc."

Odvrátil se. "Děkuji vám, svobodná ženo. Mohu se odvážit a zeptat se, co jste to hrála vy?"

"Ach… to je ještě starší. Od člověka jménem Bach." Na rtech se jí pomalu objevil úsměv. "Ráda bych ho poznala."

Podíval se jí do očí. Dlouhou chvíli mlčeli.

* * *

Cechovní městečko leželo ve špatné oblasti. Vždycky tomu tak nebylo. Kenri vzpomínal na mírumilovnou nižší třídu, která žila v okolí. Rodiče mu vyprávěli o buržoazii. Prarodiče - které nikdy nepoznal, neboť přestali létat, a tudíž zemřeli celá staletí předtím, než se narodil, mluvili o živém obchodu. Než přišlo město, Cechovní městečko stálo o samotě.

Zůstalo stejné, žádné změny.

Page 56

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ne, doprava řídla, jistě nevydrží navždy. Změní se. Občas se přes něj přehnala válka, poznamenala zdi a na ulicích se objevily mrtvoly. Občas tam drancoval dav, v poslední době tam často vtrhli policisté, aby podpořili nějaký nový zákon. Kenri se zachvěl v podzimním větru a kráčel dál. Už zjistil, že další tři kilometry jsou bez veřejné dopravy, jen zastávky lanovky z kosmodromu.

Když vstoupil do obytné čtvrti, zaútočil na něj žár světla z panelů a lamp. Jak slyšel, světlo nemohlo odradit zločince, ale byli na očích. Potkal málo vozidel. Špinavými uličkami mezi zašlými fasádami se šourali obyvatelé, na sobě staré oblečení, které páchlo. Většinou to byly ztracené geny, ale spatřil i tupé a tlusté tváře Normálů-D i inteligentnějších Normálů-C a B. Dvakrát viděl, jak je nějaký Standard odstrčil, na sobě uniformu státního nebo soukromého zaměstnance. Zdálo se mu, že vidí jiskry v okolních očích. Přestože nechápal současnou politiku, zaslechl zmínky o ambiciózních Dominantech, kteří shromažďují chudé a vyděděné. Ano, a Marťané byli neklidní a Zář Jupiteru otevřeně nepřátelská…

Ale stát by měl přežít jeho i Nivalu, měl by vychovat jejich děti.

Do žeber mu narazil cizí loket. "Jdi z cesty, dřevo."

Naštvalo ho to, ale sestoupil z chodníku. Kolem proběhl nějaký muž. Když se vrátil, z okna v prvním poschodí se vyklonila tlustá a špinavá žena, zasmála se a plivla na něj. Uskočil, ale nedokázal se skrýt před okolním smíchem.

Je to tak zlé? pomyslel si. No, možná si na nás vybíjejí vztek, protože si nedovolí na své pány.

Dlouhý pohled ho nikterak neuklidnil. Chvěl se a zvedal se mu žaludek. Otcův a matčin smutek - ale Nivala ho očekávala. Potřeboval se napít. Nad vchodem bliká barevná láhev.

Vstoupil. Obklopilo ho šero a kyselý zápach. U stolů se krčilo několik zasmušilých mužů. Obraz na zdi předváděl obscénní podívanou. Usmála se na něj zmalovaní dívka - Standard-D - všimla si jeho rysů a odznak odfrkla si a odvrátila se.

Spatřil živého barmana, který ho zpražil pohledem "Vodzan," objednal si. "A dvojitý."

"Dřeva tady neobsluhujeme," upozornil ho barman

Kenri se nadechl. Chtěl odejít. Jeho paže se dotkla cizí ruka. "Počkej chvilku, kosmonaute," ozval se tichý hlas. Pak se obrátil k barmanovi: "Dvojitý vodzan."

"Říkal jsem vám -"

"Je to pro mě, Ilme. Mohu to dát, komu chci. Jestli budu chtít, můžu to vychrstnout na podlahu. Nebo na tebe."

Barman se rychle obrátil k lahvím.

Kenri se podíval na holou tvář bílou jako smrt. Lebka elegantních tvarů. Hubená postava v šedém hávu se krčila u baru, v jedné ruce pomalu otáčela kostky, vrhala je a znovu sbírala. Prsty neměly žádné kosti, tenká chapadla, žluté kočičí oči, panenky s úzkými zornicemi.

"Ach, děkuji vám, pane," vykoktal Kenri zmateně. "Mohu zaplatit -"

"Ne. Platím to já." Druhý muž přijal hrnek a podal mu ho. Nevyndal žádné peníze. "Tady."

"Na vaše zdraví, pane," připil mu Kenri, který se začal cítit lépe. Zvedl hrnek a napil se. Tekutina mu spálila hrdlo.

"To jo," zašeptal muž lhostejně, "žádný zdraví nepotřebuju." Nepochybně to byl zločinec, možná nájemný vrah -

pokud jeho cech ještě vzkvétal. Geny nebyly úplně lidské. Musel to být Special-X, kterého stvořili na zvláštní práci, ke studiu nebo jen tak pro zábavu. Když i ho měl jeho pán dost, zřejmě ho propustil a on skončil ve slumu.

"Dlouho pryč?" zeptal se a pozoroval kostky.

Kenri si nemohl rychle vzpomenout. "Asi sto let." Nebo víc?

"Dávej si bacha. Teď všichni Cech nenávidí. Alespoň tady. Jestli tě někdo sejme, nebo okrade, určitě si nestěžuj na policii. Nejspíš ti dají přes hubu."

"Je od vás hezké, že -"

"To nic." Gumové prsty sebraly kostky, zatřásly kalíškem a znovu je vysypaly. "Cítím se dobře ve společnosti podřadných."

"Ach." Kenri odložil hrnek. "Chápu. Tak -"

"Ne, neodcházej." Žluté oči se k němu zvedly a šokovaný Kenri spatřil slzy. "Promiň. Občas se ozve moje zahořklost.

Neber to osobně. Jednou jsem chtěl být kosmonautem. Samozřejmě mě nevzali."

Kenri nevěděl co mu na to říct.

"Stačila by jedna jediná cesta," pokračoval X nevzrušeně. "Copak nemůže pozemšťan občas snít? Ale chápu, že bych nebyl k ničemu. A jak vypadám. Lůza se navzájem nesnáší."

Kenri sebou škubl.

"Možná, že bych ti to neměl závidět," pokračoval X. "Vidíš příliš moc historie. Já si našel svoje místo. Nemám se zle. A jestli to stojí za to, žít -" Pokrčil rameny. "Asi ne. Člověk by měl mít něco většího, než je sám, pro co by žil a zemřel. Ach jo." Hodil kostky. "Ztrácím kontakt." Po chvíli dodal: "Vím o místě, kde je všem jedno, kdo jsi, stačí, když máš peníze."

"Děkuji vám, pane, ale mám schůzku," odvětil Kenri Znělo to hloupě. Výmluva, i když to byla pravda.

"To jsem si myslel. Tak běž." X se obrátil.

"Děkuji vám za pití, pane."

"To nic. Přijď, kdykoliv budeš chtít. Řeknu Ilmovi, aby na tebe pamatoval a obsloužil tě. Najdeš mě tady dost často.

Ale nevyprávěj mi o cizích světech. Nechci to slyšet."

"Ne, pane. Děkuji vám. Dobrou noc." Kenri se téměř ani nenapil. Když odcházel, uslyšel kostky na barovém pultu.

Zatímco Nivala čekala na Maie na odlet Jestřába, využila příležitosti a navštívila Tirianskou poušť. Mohla si vybrat průvodce z kolonie, ale když se dozvěděla, že tam Kenri už někdy byl, jmenovala jeho. Ani ho to neotrávilo. Opustil slibný obchod s vivadrahokamy a připravil se na cestu. Vzduchovůz je odvezl na nejlepší místo. Kenri navrhl, že si Page 57

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

tady udělají základnu, ze které budou dva dny podnikat výlety. Okamžitě souhlasila, přestože věděla, že tam zůstanou v noci sami. Bylo jim jasné, že se jí nedotkne. A pro člověka jejího postavení byl skandál důležitý jako počasí na cizí planetě.

Chvíli se projížděli tichým autem, které pronajal. Všude kolem se táhly skály a písek jasných barev. Z kopců se zvedaly útesy fantastických tvarů. Trnité křoví vydechovalo pepřovou vůni do chladného řídkého vzduchu. Nad hlavou měli bezmračné modré nebe.

"Je to překrásný svět," promluvila po chvíli. "Je dobře, že brzy odletíme. Ještě bych se do něj zamilovala."

"Kromě krajiny, svobodná ženo, tady nenajdete nic zajímavého," odvětil Kenri. "Není to ani provincie."

Zavrtěla blonďatou hlavou. "Je to tady skutečné. Lidé mají vlastní naděje."

Po několika dalších minutách zamyšleně zašeptala: "Závidím vám, Kenri Shaune. Vše, co jste viděl a vykonal. Vše, co uvidíte a dokážete. Děkuji za lodní informace. Jsou mnohem lepší než knihy nebo… jiná zábava. Na Zemi jsem si často přehrávala virtuální dokumenty Cechu - létala s vámi jako duch. Vy to prožíváte doopravdy."

Melancholie ho přiměla k otázce: "Proto jste tady, svobodná ženo?"

Přikývla. "Ano. Inspekce majetku byla jen výmluvou. Byla nutná, ale dokázal by to agent, možná i robot. Chtěla jsem získat zkušenosti. Okusit skutečnost."

Představil si týdny a měsíce v létající kovové jeskyni, dobu, kdy se ukrývala na povrchu, zatímco kolem řádily nepřátelské živly, na nebezpečí, bolest a smrt - krátké dny přátelství a vaši přátelé zmizí na další cestě. Můžete jen přemýšlet, zda je ještě někdy uvidíte. Někdy už je skutečně nepotkáte a napadne vás, co se s nimi stalo, a jak zemřeli.

"Skutečnost nechutná vždycky dobře, svobodná ženo."

"Já vím. Proto je to skutečnost. Ale nevěděla jsem, jak moc mi chybí, dokud jsem nepodnikla tento výlet."

Ta slova si zapamatoval. Když se vrátili do tábora, navrhl, aby si rozdělali oheň a uvařili si večeři. Primitivní styl. Byla nadšená.

Začalo zapadat slunce. K prvnímu měsíci se přidal další, menší měsíček. V dálce se ozvalo vytí nějakého tvora - lovecká píseň? Přestože měli teplé oblečení, posadili se blízko k ohni. Na jejích vlasech poskakovaly stíny plamenů, byly zmrzlé jako její dech. "Mohu vám pomoci?" nabídla se.

"Není to vhodné, svobodná ženo." Zkazila byste to. Rybí prsty se pekly a krásně voněly. Přírodní strava, kterou koupili v mořské farmě.

Pozorovala je. "Nevěděla jsem, že jíte ryby," poznamenala. Už věděl, že to není blahosklonnost. "Někdo je jí, někdo ne, svobodná ženo. Viděla jste, že pěstujeme kromě květin na palubě i ovoce a zeleninu. Nepotřebujeme podporovat nanosystém, spíš nás to baví. Máme tam i akvária, a přestože jsou většinou pro potěchu, někdy nám nabízí zvláštní jídlo. Za starých časů, když byly lodě menší, by akvárium zabralo velkou část zahrady a přitom potěšilo jen několik jedinců. Posádka si nemohla dovolit zášť, jakou by to vyvolalo. Zdrženlivost se stala silou. I mimo loď. Symbolem sounáležitosti. Ale dnes takové zvyky dodržují jen starší lidé."

Usmála se. "Chápu. Fascinující. Člověk ani nevěří, že Cech má historii. Prostě jste tady vždycky byli."

"Ach, máme, svobodná ženo. Možná máme silnější historii a tradice než ostatní." Zamyslel se. "Nebo jí věnujeme větší pozornost, studujeme ji a mluvíme o ní. Je další věcí, která nás drží spolu, udržuje naše zvyky."

Pozorovala ho přes kouř a prskající plameny. "A je to intelektuální činnost, že?" doplnila. "Jste velmi inteligentní druh."

Cítil, jak mu hoří tváře. Soustředil se na vaření. "Příliš nám lichotíte, svobodná ženo. Prostě nejsme Svobodní."

"Ne, jste kompaktnější." Opustila důvěrný tón, bylo to bezpečnější. "Zkoumala jsem vás, než jsem opustila Zem.

Kosmonauti byli vždycky inteligentní, měli rychlé reakce, ale vyrovnanou povahu. Neměli být tělesně velcí, ale vytrvalí. Tmavá kůže chrání proti slabému záření, ale věřím, že za ni mohou i geny. Během generaci odpadli ti, pro které byl takový život příliš těžký. Časový odstup a rozšiřující se kulturní propast znemožnily nábor dalších členů, teď už je to úplně nemožné. Takže máme rasu hvězdných poutníků."

"Ne tak docela, svobodná ženo," protestoval. "Každý, kdo chce, si může postavit loď a vyrazit. Ale je to velká investice, stojí víc času než kapitálu a zisk je malý nebo nulový. Takže to nikdo neudělá. Ale my - nikdy se nepokusíme o cestu, na jakou se vydala posádka Vyslance, ještě než vznikl Cech." Znáte to jméno?

A zisk s každým stoletím klesá, klesá poptávka. Proto už nedokážeme nahradit ztráty a náš počet se zmenšuje.

"Malý nebo žádný zisk? Ne, získáte život, svobodu, jste, jací chcete být," opravila ho. "S výjimkou Země - tam jste cizinci. Protože máte malé zisky, musíte přijít s vysokými cenami. Posloucháte naše zákony, ale vaše srdce se nepodvolí. A proto vás tam nemají rádi. Zajímalo by mě, proč Zem neopustíte."

Občas ho to napadlo. Nech toho. Neříkej to. Bylo to nebezpečné. "Zem je i naší planetou, svobodná ženo. Vydržíme to.

Nelitujte nás, prosím."

"Pyšní lidé," zašeptala. "Nežádáte ani lítost."

"Kdo ano, svobodná ženo?" Připravil jídlo na talíř a podal jí ho.

V místech, kde končil slum, našel stanici lanovky a vyjel výtahem nahoru. Vůz byl prázdný. Posadil se a podíval se ven.

Naskytl se mu skutečně krásný výhled. Věže se zvedaly jako obrovské sloupy, majáky a špičky, ulice a visuté cesty žhnuly, fosforeskující pavoučí sítě. Světla hořela a mrkala, oblouky, fontány, všechny barvy, které oko rozezná. Tmavá obloha kontrastovala s okolním jasem. Byl nějaký svět víc exotický? Stráví tady celý život a bude si vše prohlížet, Nivala mu bude průvodkyní.

Když se přiblížil k centru města, vůz přibrzdil a nastoupili čtyři mladí lidé. Přestože se změnila móda i jejich chování, zjistil, že patří ke Svobodným. Tělové obleky a žhnoucí sítě zdobily průhledné pláštěnky, drahokamy na čelenkách se třpytily. Muži měli ozdobně nakroucené krátké vousy, ženy blikající světla v dlouhých vlasech.

Kenri si uvědomil, jak je obyčejný, a přikrčil se.

Page 58

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Oba páry zamířily uličkou k němu. "Ach, podívejte dřevo!" vykřikla jedna dívka.

"Ten má ale drzost," poznamenal chlapec. "Přikážu mu, ať vystoupí."

"Ne, Scanishi." Druhá žena měla vlídnější tón. "Má na to právo."

"Neměl by. Znám je. Dáš jim prst a vezmou si celou ruku." Prošli kolem něj a posadili se dozadu. Dělily je tři prázdné řady. Pořád slyšel, co si povídají.

"Můj otec je u Trans-solárního obchodu. Ten by vám mohl vyprávět."

"Nech toho, Scanishi. Poslouchá nás."

"No, to doufám."

"Nech toho," vyzval ho druhý chlapec. "Co budeme dělat dnes večer? Ještě jsme se nerozhodli. Půjdeme k Halgorovi?"

"Ach, tam už jsme byli stokrát. Co zajít do Zanthu? Znám tam jedno místo. Nic virtuálního, mají tam přístroje a triky, co jste nikdy -"

"Ne, nemám náladu. Nevím co dělat."

"V poslední době mě zlobí nervy. Asi mi chtějí něco sdělit. Odmítám léčbu. Možná bych mohl zkusit to nové Yanistické náboženství. Bude určitě zábavné."

"Poslyš, slyšel jsi v poslední době o Marii? Koho viděli, jak odchází z její ložnice?"

Ignoruj je, napadlo Kenriho. Možná patří k její třídě, ale nejsou jako ona. Ona je z Kandy. Ze staré pyšné rodiny, mají v sobě krev vojáků.

Lidé z Cechu jsou trochu jako vojáci.

Objevila se před ním budova rodiny, kámen, křišťál a světlo, které se zvedaly k obloze. Hořela na ní koruna. Deprese pominula. Dal vozu znamení a vstal. Miluje mě, zpívaly jeho myšlenky. Máme před sebou celý život.

Ucítil bolest v zadní části těla, která projela do zad a do nohy. Zakopl, upadl na koleno a rozhlédl se. Chlapec se šklebil a mával šokovačem. Všichni se začali smát. Zvedl se ze země a kulhal k východu. Smích ho pronásledoval.

Na lodi sloužil u navigace. Dlouhé úseky mezi slunci většinou hlídal jen jeden člověk. Ale místnost byla obrovská.

Světlo bylo tlumené a ovládací panely žhnuly jako lampy, takže okolí připomínalo slunečními paprsky zalitou jeskyni.

Velké obrazovky, kulové blesky vpředu i vzadu, jiskry, které pronikaly tmou a zářily jasnými barvami. Vzduch tiše proudil, jako by loď ztichla při tak neobyčejném pohledu.

Když Nivala vstoupila, Kenri se zapomněl uklonit. Srdce mu poskočilo a zapomněl dýchat. Měla na sobě dlouhé, přiléhavé modré šaty, které šustily, jak kráčela. Rozpuštěné vlasy jí dopadaly na holá ramena jako zlaté vlny.

Zastavila se. Její oči se rozšířily. Přiložila si ruku k ústům.

"Aááááách," vydechla.

"Zvláštní, že?" Nic lepšího nevymyslel. "Ale jistě jste viděla obrázky a virtuální záznamy."

"Ano. Ale nebyly takové. Vůbec ne. Je to málem děsivé."

Postavil se před ni. "Jen optický efekt, však víte, svobodná ženo. Systém nezpracovává fotony mezi nula-nula skoky.

Ukazuje scénu během skoků, kdy se pohybujeme rychlostí blížící se rychlosti světla. Odchylka posunuje hvězdy v poli, Dopplerův efekt mění jejich barvy. Tyto záznamy nám pomáhají monitorovat naše vektory." Najednou se bál, že působí jako učitel. Nevadilo mu, že se bude zlobit, ale že ho bude považovat za hlupáka. Místo toho se usmála a sklopila oči od oblohy. "Ano, vím. Děkuji, že jste mě chtěl uklidnit, ale nebylo to nutné." Znovu mluvila vážně. "Špatně jsem se vyjádřila. Měla jsem říct, že je to úžasné. Druhá tvář vesmíru. A není to žádná simulace, skutečně se s ní setkávám."

"Jsem, hm, rád, že se vám to líbí."

"Do důležitých částí Orla pasažéři nesměli. Stejně jako děti," poznamenala. A vy jste nepoužila své postavení, aby vás tam pustili, napadlo ho. "Děkuji, že jste mě pozval."

"Potěšení je na mé straně, svobodná ženo. Věděl jsem, že neuděláte žádnou hloupost."

"Bylo to od vás hezké, Kenri Shaune." Prsty ho pohladila po ruce. "Jste pořád tak hodný."

"Mohl by se k vám někdo chovat jinak?" vyhrkl.

Začervenala se? Nevěděl, bylo tady moc velké šero. Uklidnila ho, když pomalu dodala: "Ráda bych si vyslechla, co tady děláte."

"Většinou nic," přiznal. "Počítač zpracovává data, navigátor je tady pro případ ohrožení. Jak víte, žádné dvě cesty nejsou stejné, neboť se hvězdy pohybují a během století to není nijak zanedbatelné. Stejně tak se pohybují tmavé mlhoviny, černé díry a bludné planety. Těch je velmi málo a leží daleko od sebe. Právě z tohoto důvodu jsme ještě všechny neidentifikovali a takové setkání může být osudné. Porovnáte-li jednotlivá místa, můžete určit riziko -

například spektrální absorbční čáry či gravitační odrazy. Ale k jejich porovnání je třeba kreativního myšlení, jaké počítač nezvládne. Dvakrát jsem zažil, že navigátor provedl změnu kurzu. Většinou však rozhodl, že to není nutné a poplach je falešný."

"Takže to tady děláte, Kenri Shaune?" znovu se usmála. "Ano, dokážu si vás představit. S tím legračním výrazem, jako by to nebyl problém, ale váš osobní nepřítel. Pak vzdychnete, prohrábnete si vlasy, dáte si nohy na stůl a chvíli přemýšlíte. Je to tak?"

"Jak to víte, svobodná ženo?" zeptal se překvapeně.

"V poslední době jsem o vás přemýšlela." Obrátila se k modrobílým hvězdám před nimi.

Sevřela ruce v pěst. "Škoda, že si připadám tak zbytečná," vydechla.

"Vy -"

Hovořila rychle, trochu drmolila. "Už jsem to říkala. Toto je život, toto je skutečnost. Nezáleží na tom, co si obleču na večeři a koho s kým viděli, nesejde na tom, co budu dělat dnes večer, když cítím neklid a nechci zůstat doma. Nejde ani Page 59

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

o zboží a informace. Laserové paprsky přinášejí zprávy z osídlených světů… a to jen v případě, kdy se rozhodnou vysílat. Vy nám přinášíte zprávy z dálek. Oživujete v některých z nás spojení s hvězdami. Ach, závidím vám, Kenri Shaune. Kéž bych se narodila jako člen Cechu."

"Svobodná ženo -"

Zavrtěla hlavou. "Nemá to cenu. I kdyby mě loď vzala, nemohla bych letět. Je moc pozdě. Postrádám schopnosti, povahu a tradice, které dostáváte s mateřským mlékem. Ne, zapomeň na to, Nivalo Tersis z Kandy." Rozmrkala slzy. "A pokusím se vám pomoci? Až se dostanu domů a budu vědět, jací jste? Budu se snažit zlepšit přístup k vašim lidem? Ne.

Chápu, že je to zbytečné. Nemám tak silnou povahu. Odvahu."

"To neříkejte, svobodná ženo," prosil. "Bylo by to zbytečné úsilí."

"Určitě," souhlasila. "Jako vždy máte pravdu. Ale vy byste to na mém místě zkusil!"

Dlouho se na sebe dívali.

Tehdy ho poprvé políbila.

U hlavního vchodu stály stráže, dvě stě třicet centimetrů vysocí obři se silnou kostrou a svaly, které připomínaly balvany. Jejich uniformy zářily jako slunce. Slunce bez ozdob. U pasu měli pověšené omračovače a bleskomety. Deska v chodníku se mohla zvednout a pustit ven cyklopal.

Kenriho bolest ustupovala. Rychle k nim přistoupil, zastavil se a zaklonil hlavu. "Svobodná žena Nivala z Kandy mě očekává," prohlásil.

"Co?" explodoval hluboký hlas. "Přišels o rozum, dřevo?"

Kenri mu podal kartu, kterou mu dala. "Naskenujte ji." Pak si to rozmyslel a dodal: "Prosím."

"Mají tam slavnost."

"Vím." Když jsem jí zavolal na tajné číslo, řekla mi to. Raději bych počkal do zítřka, ale trvala na tom, že musíme využít šanci. Neváhej Shaune. Spoléhá se na tebe.

Obři si vyměnili pohledy. Věděl, co si myslí. Má to být zábava, fraška pro hosty? Nebo je to tajný agent? Jestli lže, zatkneme ho nebo ho rozsekáme na místě? První obr přiložil kartu ke scanneru. Zelená obrazovka se rozzářila. Přečetl si zprávu, zavrtěl hlavou a kartu mu vrátil. "Dobrá," zavrčel. "Jdi dovnitř. První výtah vlevo, šedesáté patro. Ale dávej si bacha, dřevo."

Bylo by dobré, kdyby si ho později zavolal a nechal ho prosit. Ale ne. Proč taky? Prošel pod obloukem mohutného vchodu, vstoupil do chodby plné nástěnných maleb dávných bitev. Větší část této historie se stala za jeho života.

Uniformovaní sluhové - Standardní typ - na něj zírali a odtahovali se, jako by se jich dotkl. Vstoupil do výtahu a zmáčkl tlačítko označené číslem 60. Stoupal šachtou, všude kolem ticho, jen jeho srdce divoce bušilo.

Vkročil do předpokoje z karmínové biolátky. Další sluhové se mu snažili vyhnout pohledem. Spatřil pohyb, tanec, hořící barvy. Ozývala se hudba, hovor a občasný smích. Když popošel, postavil se mu do cesty strážný. "Tam nemůžeš!"

"Jistě že můžu." Ukázal mu kartu a obešel ho. Z leštěných krystalů proudilo světlo.

Taneční sál byl obrovský, všude plno lidí. Tanečníci, obsluha, umělci - všichni se překvapeně zastavili.

"Kenri! Ach, drahý Kenri!"

Nivala na něj už čekala. Běžela přímo k němu a padla mu do náručí. Napadlo ho, zda to patří k chování vyšší třídy nebo je to troufalost. Pak už se objímali a líbali. Její průhledná pláštěnka vířila kolem něj. Ucítil parfém, který připomínal růže.

Odtáhla se. Její úsměv povadl. Všiml si, že ztratila na váze, pod modro-stříbrnýma očima měla kruhy. Šokovalo ho to.

Těch pár týdnů, co se Jestřáb dostal na orbit, jí ublížilo víc než mně. "Možná bych měl jít," navrhl.

"Teď ne," odmítla a naléhavě zakoktala: "Do-doufala jsem, že přistaneš dřív, ale mu-museli jsme se s nimi setkat dřív nebo později. Odvážný krok - pojď." Vzala ho za ruku a táhla ho za sebou. Vesele dodala: "Chci, aby viděli muže, kterého jsem si vybrala."

Společně kráčeli vpřed. Tanečníci se zastavovali, jeden pár za druhým, jejich přítomnost působila jako vlny na vodě.

Všichni obraceli tváře a prohlíželi si je. Něco si šeptali. Muzika pořád hrála. Měla plechový zvuk.

Nivala ho odvedla na stupínek. Vylezli nahoru. Skupina erotických umělců se rozutekla. Nivala zvedla hlavu a zesílila zvuk. Měla hlas pronikavý jako starobylá bohyně bouřky. "Svobodní a standardní, příbuzní a přátelé, chci… chci vám oznámit - představit mého… mého snoubence… důstojníka Kenriho Shauna z lodě Jestřáb." Nikdo se nehýbal, ticho se vleklo. Nakonec se někdo obřadně uklonil. Pak další, pak se přidali ostatní jako nějaké loutky. Ne nebyli to všichni.

Někteří se obrátili zády.

Její hlas ječel. "Pokračujte! Bavte se! Později -" Hudební mistr pochopil situaci a pustil veselou melodii. Páry se vrátily zpět k tanci. Nevěděly, co mají dělat.

Nivala se znovu podívala na Kenriho. "Vítej doma." Zapomněla vypnout zesilovač. Slova zaburácela sálem. Odvedla ho ze stupínku a pokračovali dozadu.

"Je to tak dávno," vydechl, protože nevěděl, co říct.

Dveře ústily do chodby, která končila příčkou porostlou zimolezem. Ta ukrývala pokoj. Paprsky zapadajícího slunce, obrazovka s pohledem na jezírko zalité měsíčními paprsky. Slyšeli tady hudbu, ale přicházela z dálky, nebyla skutečná.

Znovu k němu přistoupila, tentokrát už nespěchala. Cítil, jak se chvěje.

"Je to pro tebe těžká situace, že?" zeptal se, zatímco se drželi za ruce.

"Miluji tě," řekla mu. "Na ničem jiném nezáleží."

Nevěděl, jak má odpovědět.

"Nebo záleží?" vykřikla.

"Ach, nejsme na vlastní planetě," poznamenal. "Jak to vzala tvoje rodina?" Když volal, stačila ho jen pozvat a vyznat mu lásku.

Page 60

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Někteří nadávali. Ale plukovník je umlčel. Můj strýček vede rodinu, když otec odešel. Přikázal jim, ať chovají slušně, než zjistí, co se děje." Polkla. "Tím myslel, že tě ukáže ostatním, ty jim dokážeš, že jsi hoden naší rodiny a všichni se budou chlubit, že patříš k nám."

"K vám - ano, pokusím se. S tvou pomocí."

Posadili se na biopolstrovanou lavičku. Přitulila se k němu. Objal ji pravou rukou, levou dlaní ji vzal za ruce a ucítil slunce v jejích vlasech. Několikrát se líbali. Proč se mu toulaly myšlenky?

Budu se snažit - co? Neplánovat večírky, nepomlouvat, neposlouchat idioty a úchyly. Ne, ani ona o to nemá zájem. Co můžeme dělat?

Člověk se nemůže pořád jen milovat.

Mluvili o tom už na lodi, ale teď mu došlo, jak byly jejich rozhovory povrchní. Mohl se připojit k obchodní firmě. (Deset tisíc kožešin z Kali na protiúčet, domluvit s Magic Socialdynamics změnu módy. Objev mikrobů na Hathoru, jejich metabolismus se dá využít v nanotechnologii, džungle představuje geometrické tajemství. Složité zvyky a myšlení na nedávno objeveném světě a loď uhání mezi hvězdami k nové hranici.) Nebo armáda. (Vstávej vojáku! Hop, hop, hop, hop!… pane, tato tajná zpráva z Marsu… pane, tyto zbraně nejsou pro speciály, ale nemůžeme se dotknout obchodníka, jeho patronem je Svobodný… generál vám přikazuje, abyste se zúčastnil banketu lorda inspektora… tak mi řekněte, kapitáne Shaune, jak podle vás zvládnou ty rebely, vaši důstojníci nechtějí nic prozradit… připravit!

Zamířit! Pal! Zemřete zrádci! Ať žije Dominant!) Nebo vědecké centrum. (No, pane, podle tohoto textu určíme vzorec jako -)

"Jak se ti jinak líbí návrat?" zeptal se jí.

"Ach, kromě rodinných problémů byl vřelý." Nejistě se usmála. "Jsem romantická postava. Hledám si cestu k novým generacím, je to zábavné. I tobě se to bude líbit. A ty budeš ještě váženější."

"Ne," zavrčel. Jeho ústa jakoby hovořila sama od sebe. "Jsem dřevo, na to pamatuj!"

"Keni!" Zavrtěla se. "Proč to říkáš? Nejsi a dobře to víš. A jestli přestaneš jako dřevo přemýšlet, budeš jiný -" Zarazila se. "Promiň, drahý. Bylo to ode mě ošklivé."

Pozoroval jezírko na obrazovce.

"Znovu mě… infikovali," poznamenala. "Ty mě vyléčíš."

Ucítil vlnu něžnosti. Znovu ji políbil.

"Ehm! Promiňte."

Překvapeně se od sebe odtáhli. Vstoupila dvojice mužů. Ten první byl šedivý, vychrtlý, kráčel vzpřímeně, na tmavě modré tunice hořela vyznamenání. Za ním se vlekl tlustý mladík v křiklavých šatech, jeho krok nebyl moc jistý. Kenri s Nivalou vstali. Kenri se uklonil a zkřížil ruce na hrudi.

"Ach, skvělé." Nivala změnila tón. "Toto je Keni Shaun. Kenri, můj strýček, plukovník Torwen Jonach z Kandy, z Nejvyššího úřadu. A jeho vnuk, Ctihodný Oms." Zasmála se. "Je zvláštní, když se vrátíš domů a zjistíš, že bratranec z druhého kolena je stejně starý jako ty."

"Je mi ctí, důstojníku." Plukovník měl tón pevný jako záda. Oms se zasmál.

"Omluvte mě, že jsem vás vyrušil," pokračoval Kandy. "Chtěl jsem si promluvit s důstojníkem Shaunem, jakmile to bude možné, a zítra musím odletět kvůli… operaci, která může trvat mnoho dnů. Jistě chápete, že je to pro dobro mé neteře a celé rodiny." Kenri se začal potit. Doufal, že to není cítit. "Samozřejmě, pane. Posaďte se, prosím."

Kandy přikývl a posadil své mohutné tělo na lavičku vedle kosmonauta. Oms s Nivalou si sedli na vzdálené konce. "Co poslat pro víno?" ozval se Oms.

"Ne," odmítl Kandy. Staříkovy oči, studené jako zima, se podívaly na Kenriho. "Nejprve," začal, "bych v chtěl říct, že nesdílím předsudky k vašemu lidu. Je to absurdní. Cech je geneticky příbuzný Svobodným rodinám a nepochybně stojí nad mnohými z nich." Krátce: se podíval na Omse. S pohrdáním? Kenri hádal, že se k němu opilý vnuk připojil ze zvědavosti a dědeček mu to dovolil, aby neudělal scénu.

"Kulturní bariéra je děsivá," pokračoval Kandy, ale jestli se budete snažit, přelezete ji. A já jsem připraven sponzorovat vaši změnu.

"Děkuji vám, pane." Kenri cítil, jak se místnost naklání. Žádný kosmonaut nikdy - zaslechl - zaslechl, jak Nivala šťastně zavzdychala. Vzala ho za ruku.

"Ale budete se snažit? Musím to vědět." Kandy ukázal do dálky. "Blízká budoucnost není jasná. Posledních pár mužů činu, kteří mezi námi zůstali, se musí spojit a udeřit. Nemůžeme si dovolit žádné slabochy. A nepotřebujeme žádné siláky, kteří nejsou stoprocentně loajální."

"To… budu, pane. Co víc mohu říct?"

"Lepší, než kdybyste se zeptal, co můžete dělat. Ale chci vás varovat, bude to těžké. Můžeme využít vaše znalosti a styky. Třeba daň z Cechu nemá nikoho ponižovat. Dominance má prázdnou pokladnu, ale tyto peníze moc nepomohou.

Především tím získáme základ pro nové daně někde jinde. Budeme žádat víc od Cechu i od ostatních podřízených.

Můžete radit našim politikům. Nechceme vyhnat Cech ze Země."

"Já -" Kenri těžce polkl. "Nemůžete čekat, že -"

"Jestliže nechcete, nemohu vás nijak nutit," pokračoval z Kandy. "Ale budete-li spolupracovat, můžete usnadnit osud svému někdejšímu lidu."

Kenri se vzpamatoval. "Budete se k nim chovat jako k lidem?"

"Historii nemůže anulovat zákon. To byste měl vědět."

Kenri přikývl. Bolel ho přitom krk.

"Obdivuji vašeho ducha," podotkl plukovník. "Pořád jste takový?"

Kenri sklopil hlavu.

Page 61

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Samozřejmě že je," ozvala se Nivala.

Ctihodný Oms se zachechtal. "Další daně!" vykřikl. "Dáme nové daně, pěkně rychle. Znám jednoho dřevěného obchodníka. Další daně ho srazí na kolena."

"Drž zobák!" vyštěkl z Kandy.

Nivala se narovnala. "Ano, buď zticha!" vykřikla. "Proč jsi vůbec tady?" Se zoufalstvím se obrátila ke svému strýčkovi:

"Budeš naším přítelem, že?"

"Doufám," přikývl Kandy.

Kenri zaslechl, jak Oms říká: "Musím ti něco říct. Vážně sranda. Tenhle obchodník z Cechovního městečka není kosmonaut, ale pořád je to dřevo. Prodělal na cestě. Můj agent koupil jeho dluh. Jestli mi nezaplatí, mohu si vzít jeho dceru. Pěkná holka. Ale ostatní se na něj chtějí složit. Musím to zarazit. Kašlu na peníze. Říkaj, že jejich holky jsou dobrý. Co ty na to, Kenri? Řekni, je to pravda -"

Kenri se postavil. Pokoj byl náhle jasný, jako by ho spatřil v otevřeném prostoru. Už nevnímal hudbu. Do lebky mu pronikl kovový zpěv.

Zaslechl, jak Nivala říká: "Omsi! Ty hlupáku!"

A z Kandy dodal: "Ticho!" Ty zvuky přicházely ze vzdálenosti celých světelných let. Levou rukou sevřel tuniku Ctihodného Omse a zvedl ho na nohy. Pravou ruku sevřel v pěst a udeřil.

Oms se zhroutil a začal sténat. Nivala utišila výkřik. Z Kandy vyskočil na nohy.

"Zatkněte mě," vyzval ho Kenri. Přál si mluvit bez emocí. "Tak dělejte. Proč ne?"

"Kenri, Kenri." Nivala se postavila a natáhla se k němu. Pozoroval ji, ale neodpověděl. Její ruce klesly.

Oms se opřel o loket. Z nosu mu kapala krev. "Jo zatkněte ho," zaskřehotal. "Deset let ve vězení. Vezmu si všechno, co má."

Z Kandy šťouchl vnuka nohou do žeber. Nikterak něžně. "Přikázal jsem ti, abys byl zticha," upozornil ho. Oms kňoural, posadil se a houpal se sem a tam.

"Nebylo to vůbec hezké, důstojníku Shaune," prohlásil z Kandy. "Ale vyprovokoval vás. Žádný proces, žádné obvinění."

"Ta dívka z Cechu -" Kenri si uvědomil, že měl nejprve poděkovat. "Doufám, že bude v pořádku. Seberou peníze pro jejího otce. Cech drží pohromadě." Nasadil ostřejší tón. "Pamatujte, že jste odmítl spojenectví."

Kenri se narovnal. Ucítil náhlý klid.

Vzpomněl si na nelidskou tvář a oči zbavené naděje. Člověk by měl mít něco většího, než je sám, pro co by žil a zemřel.

"Děkuji vám, pane," zašeptal opožděně. "Ale patřím k Cechu."

"Kenri," zaslechl Nivalu.

Obrátil se a pohladil ji po vlasech. "Je mi to líto," řekl. Nikdy nedokázal najít vhodná slova.

"Kenri, nemůžeš odejít, nesmíš, nemůžeš."

"Musím," trval na svém. "Chtěl jsem se kvůli tobě vzdát úplně všeho. Ale nezradím svou loď a svůj lid. Kdybych to udělal, nakonec bych tě kvůli tomu nenáviděl. A já tě chci milovat. Navěky."

Vytrhla se mu, zhroutila se na lavičku a pozorovala ruce na svém klínu. Blonďaté vlasy jí zakryly tvář. Doufal, že mu zítra nezavolá. Nevěděl, zda podstoupí léčbu, aby se z toho dostala, nebo počká a zapomene na něj.

"Takže jsme teď nepřátelé, že?" zeptal se plukovník.

"Respektuji vás víc, než kdybyste se stal mým přítelem. A vzhledem k tomu, že nejspíš znovu odletíte a nikdy už se nesetkáme - přeji vám mnoho štěstí, důstojníku Shaune."

"I já vám, pane. Sbohem, Nivalo."

Prošel tanečním sálem, ignoroval zvědavé oči a zamířil předpokojem k výtahu. No, napadlo ho, když klesal dolů, ano, znovu poletím. Líbí se mi Theye Barinnová. Měl bych ji brzy navštívit.

Než se dostal do Cechovního městečka, uplynula dlouhá doba. Kráčel prázdnými ulicemi a dýchal chladný noční vzduch Země.

22

Vyslanec se po posledním nula-nula skoku na chvíli zastavil ve vzdálenosti nějakých sedmi astronomických jednotek od svého cíle. Dayanová s Clelandem znovu vytáhli své přístroje z lodi. Slunce, ke kterému směřovali, žhnulo jako pozemské Slunce na oběžné dráze Saturnu. Typ K0 s dvoutřetinovým zářením. Badatelé už věděli, že má osm planet a druhá leží v obyvatelné zóně. Skutečně měla atmosféru s kyslíkem a dusíkem a termonukleární elektrárny pracovaly jak na planetě, tak na několika dalších místech v systému. Teď získali další, mnohem přesnější informace, které jim pomohou a mohou je varovat.

Ale jejich pozornost už delší dobu přitahoval jeden bod na tmavé obloze, kde lidské oko rozeznalo jen tmu. Měřící přístroje, počítače a grafické displeje přinesly novinu. Jejich srdce poskočila.

"Ano," přikývla Dayanová, "už o tom není pochyb. Pulzar, asi třetinu parseku od nás. A má planety."

Nebyl to jen bílý trpaslík jako Sirius B - neutronové hvězdy, stlačené zbytky obra, který se roztrhl a pořád vysílal radiové paprsky do vesmíru, vzteklé paprsky bez jakéhokoliv poslání. Jestli se lodě ze Země nedostaly po Vyslancově odletu daleko za hranice Sluneční soustavy nikdo nebyl tak blízko.

"Nesterilizovala supernova zdejší planetu?" Clelandovi okamžitě došlo, jak je taková otázka hloupá.

Dayanová zavrtěla hlavou, která se ukrývala pod přilbou. "Ne, tehdy nebyla tak blízko. Rychle se pohybuje, jen letí kolem. Kousek dál jsem zaměřila expandující mlhovinu." Ukázala na další neviditelný bod. "Jestli vznikla erupcí, pak se to stalo tisíc světelných let daleko a deset miliónů let v minulosti."

"Jen deset miliónů? Můj Bože, ty planety se musely vyvíjet úplně znovu!"

Page 62

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Dayanové se chvěl hlas. "Ano, a samotný pulzar se zřejmě ještě neuklidnil. Fyzika -" Nastavila přístroje. "Věřím, že nám o tom bude Dálný lid vyprávět," poněkud rychle ukončila rozhovor.

Vyslanec pokračoval při zrychlení plného g, ignoroval ekonomiku, snažil se zkrátit cestu na jeden týden. Posádka byla nedočkavá.

"Podívejte se na to," vydechla Kilbirnieová. "Jen se na to podívejte."

"Apa Isten." Ruszek si zřejmě ani nevšiml, že se pokřižoval.

Loď plula ve vzdálenosti dvanácti miliónů kilometrů od třetí planety. Posádka se sešla v náhradním salónku, aby společně sledovala záznam na obrazovce. Pozorovali zvětšeninu červené polokoule se stříbrným mořem. Atmosféra zamlžila pohled a rozostřila hranici dne a noci. Dlouhá mračna nesvítila bílou barvou jako na Zemi, na černém pozadí hořely tři světlušky - satelity. Přístroje zaměřily tucet dalších.

Třetí planeta byla velká jako Mars a slabé slunce jí dávalo na takovou vzdálenost jen málo světla. Měla být pustá jako Mars, možná s řídkou atmosférou. Přesto rozeznali průhlednou slupku, která ji chránila, byla tlustá nějakých dvacet kilometrů. Někteří členové posádky věřili, že vidí jeden nebo dva sloupy, které drží velkou stavbu. Spektroskop prozradil, že vzduch je hustější než na Zemi, stejně tak teplý. Kysličník uhličitý, dusík, vodní páry, stopy methanu a dalších plynů, nic vhodného k životu tvorů, kteří mají plíce. Ale voda i pevnina prozrazovaly složité organické materiály. Živí tvorové?

"Ty satelity jsou neutrinové vysílače," vysvětlila Dayanová. Všichni ještě neslyšeli o nejnovějších objevech.

"Termonukleární reaktory. Věřím, že vysílají energii na planetu a ohřívají ji. A máme tady oblasti silné aktivity na povrchu. Přispívá k tomu zbytkové horko." V jejích slovech zazněl úžas.

"Dálný lid provádí terraformování," vydechla Mokoenová překvapeně. Sundaram se usmál, ale nedokázal se tvářit klidně, jak doufal. "Není to zrovna terra, Mam."

Ozval se Cleland, který byl ve svém živlu. "Nemůže to být tak jednoduché. Domnívám se, že přivezli led z komet a vše zastřešili, aby těkavé látky neunikaly. Schránka nejspíš filtruje nadměrné ultrafialové záření a silnou radiaci. Jestli má planeta magnetické pole, pak není dost silné na to, aby ji chránilo. Ale určitě nemá rovnoměrnou tektoniku. Jak chtějí udržet cyklus uhličitanů a křemičitanů a další procesy nutné k životu. Dokážeme si představit, že transformace plynů na vzduch a skály na půdu vyžaduje obrovské množství energie. A čas - geologický čas."

"Možná to Dálný lid promyslel dávno předem," zašeptala Yu. Nansenův pohled pozoroval obraz. "Ale takové úsilí,"

zabručel, "když mají nula-nula pohon - nebo ho měli - a mohli si najít nové planety. Proč?"

"To zjistíme, kapitáne," uklidnila ho Kilbirnieová.

"A naučíme se, jak to dělají." Zeydovo nadšení zahnalo chvilkový chlad.

Brentovy oči pozorovaly hořící měsíce. "Ta energie," vydechl. "Ta síla."

Vyslanec se dostal na orbit vybraného světa. Planeta byla krásná, jak čekali, modrá s purpurovým nádechem, všude vířily bílé mraky. Slunce jim připadalo jako doma.

Objevili další rozdíly. Planeta byla tmavší než Zem, nižší albedo, voda zakrývala jen polovinu, žádné polární čepice a vegetace, která rostla všude na pevnině, měla barvu, která se pohybovala od červenohnědé k k úplně černé. Jediný měsíc byl malý, ale visel velmi nízko, sedmina objemu pozemské Luny, připomínal malou zlatou minci. Zvětšení odhalilo zvláštní tvary na povrchu.

Lidé se soustředili hlavně na planetu. Sledovali přístroje a obrazovky, spatřili lesy a upravená pole, budovy, které se zvedaly do výšky, dopravní prostředky, které jezdily po zemi, po vodě i ve vzduchu. A obyvatele. Osady ležely daleko od sebe, žádná z nich se nedala přirovnat k pozemské metropoli. Zdálo se, že mnoho věcí ukryli pod zemí - včetně fúzních elektráren, přestože energii zřejmě generovali na měsíci a distribuovali ji dolů přes půltucet umělých satelitů.

"Čistý nukleární cyklus," poznamenala Dayanová, když identifikovala neutrinové spektrum. "Extrémně vysoké využití přenosu. Ale nic jako gigawatty u nás doma. Populace je jistě menší."

"A tolik nepotřebuje," zauvažoval Sundaram.

Lodní exo-komunikátory kontrolovaly všechna pásma, viditelná, infračervená, radiová, volaly a volaly.

Neuplynuly ještě ani tři hodiny, když se ozval Nansenův příkaz: "Všichni na pohotovostní místa. Blíží se loď."

Sám ovládal lodní zbraně. Nečekal nepřátelství, modlil se za to, ale kdo mohl vědět, co se stane? Kdo si mohl být jistý po robotech ve hvězdokupě?

Plavidlo se blížilo při zlomku g. Muselo se zvednout z povrchu. Když Vyslanec dorazil, ve vesmíru nic nezaměřil.

Připomínalo torpédo, mělo barvu mědi, nějakých padesát metrů dlouhé. Manévrovalo snadno jako letadlo na orbitu.

Zastavilo se tři kilometry před nimi.

"Ne-nemá try-trysky." Posádka nikdy neslyšela Nansena koktat. "Dios todopoderoso, jak se pohybuje?"

"To zjistíme," zvolala Kilbirnieová.

Ticho se prodlužovalo.

"Zřejmě nás zaměřují," podotkl Nansen.

"Nechováme se stejně k novým hostům?" odvětil Zeus. "Věřím, že se můžeme vrátit k práci a udělat něco užitečného."

Nansen chvilku váhal. "Ano. Inženýři a lodní piloti zůstanou. Ostatní mohou opustit svá místa."

"Ne pusťte mě ven," ozval se Rusek. "Ať se podívají na jednoho z nás."

Nansen přemýšlel. "Možná dobrý nápad. Pokračujte."

"Sakra, Lajosi, řekl jste to první," zaklela Kilbirnieová.

Než si stačil vzít skafandr, probudily se přijímače - vizuální signály, audio pípání, odpověď od Dálného lidu.

Page 63

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Taková rychlost nikoho nepřekvapila. Přestože nevěřili, že jejich přístroje budou kompatibilní, vědci (?) by měli brzy analyzovat signál a vymyslet způsob jak odpovědět stejným způsobem. Pak by mohli lidé vysvětlit jak sestrojit audiovizuální přístroje, které budou spolupracovat. Dálný lid měl jistě lepší zdroje, celá planeta a proti ní pět tisíc let stará loď.

Vyslancova databáze obsahovala práce mnoha géniů, kteří snili o setkání s mimozemšťany. Programy byly připravené.

Po několika prvotních záblescích přešly k binárním zprávám, ukázaly diagramy definované dvěma prvočísly. Odvysílaly jasné obrazy, jako je slunce a obíhající planety, ukázaly základní jednotky množství, hmoty, délky, času a teploty.

Dálný lid odpověděl stejně, něco vylepšil - například kvantové stavy atomu vodíku. Obě strany zpočátku signálům moc nerozuměly, ale počítače je zpracovaly, otestovaly, vytřídily, dešifrovaly a rychle přeložily. Příroda jim půjčila vlastní jazyk. Čas na palubě se vlekl - nikdo nespal, nikdo se dobře nenajedl - ale vývoj šel kupředu. Kruhové diagramy, kontakt, začali si vyměňovat obrázky a zvuky.

Nansen zazvonil u Sundaramových dveří. Dveře se otevřely. Vstoupil do kajuty. Strohé zařízení neodhalilo nic osobního, spatřil jen několik obrázků a památek z Indie. Ve vzduchu voněla tyčinka. Sundaram seděl a studoval zaznamenaný obraz. Na chvíli ho aktivoval, pak ho zastavil a přemýšlel.

"Dobrý večer, kapitáne," pozdravil roztržitě. "Posaďte se, prosím."

Nansen si vzal židli. "Nerad vás ruším při vašem soustředění," začal, "ale potřebuji vědět, jak vaše práce pokračuje. A nechtěl jste o tom mluvit otevřeně."

Sundaram se prakticky izoloval od ostatních.

"Ještě ne. Je moc brzy."

"Chápu. Nesvolal bych setkání, kdyby - no, Zeyd zkoumal biovzorky, které nám poslali v kapsli z jejich lodě. Zjistil, že karanténa nebyla nutná. Nechtěli nám ublížit. Kdyby to zamýšleli, mohli nás odpálit nukleární hlavicí." Nansen nikdy nemrhal slovy. Byl ve stresu. "Žádné nebezpečí nákazy. Biochemie je příliš rozdílná. Mokoenová to potvrdila. Odvážím se tvrdit, že i oni došli ke stejnému závěru nad materiálem, který jsme jim poslali. Kdy budeme tedy schopni komunikovat, abychom podnikli další krok, ať už povede kamkoliv? Můžete mi něco prozradit? Takové čekání všechny znervózňuje."

Sundaram ukázal na obrazovku. Přestože Nansen často pozoroval obrazy celé hodiny a přemýšlel nad nimi, teď ucítil husí kůži na zádech.

Spatřil tam nahého tvora, který stál před tajemným strojem. Zpočátku mu říkali "kentaur", ale bylo to stejné, kdyby někdo nazval člověka pštrosem, protože má dvě nohy. Stvoření stálo na čtyřech pevných končetinách se čtyřmi prsty, polštářky, ostruhy. Tělo bylo stejně robustní, postrádalo ocas a zřejmé genitálie. Záda se zvedala jako nízký hřeben.

Přední torzo nebylo moc vysoké. Dvě dlouhé silné paže, ruce se čtyřmi prsty bez nehtů. Prsty byly ohebné, kostí zbavené, připomínaly sloní chobot.

Hlava byla velká, kulatá, vysoké čelo a ústa bez rtů, žádný nos. Tvorové zřejmě dýchali dvěma štěrbinami, které připomínaly žábry. Chránily je roztřesené záklopky a ukrývaly se na krku pod čelistí. Nad ústním otvorem spatřili dvě oválné oči - zřejmě to byly oči - tiskly se k sobě, vedle nich dvě velké kulaté oči na straně hlavy. Vnitřní pár očí byl černý, ty vnější zelené. Žádné neměly bělmo ani zornice jako lidské oči. Z čela se zvedala dvě krátká tykadla zakončená skupinou řas. Špičaté uši se zvedaly nad hlavu, žádné chlupy, nažloutlá barva. Mokoenová tvrdila, že je to barva jejich krve, nebo ekvivalentu naši krve. Krk a ramena zakrývala hříva, listí podobné výrůstky stejné barvy. Připomínala břečťan. Neustále se pohybovala, jako by foukal vítr. Celé tělo kryla tmavě hnědá sametová kožešina. U některých jedinců přecházela od černé barvy k bledě zelené. Z pozorování se dozvěděli, že jsou - alespoň dospělí - sto třicet až sto čtyřicet centimetrů dlouzí a stejně tak vysocí - výška desetiletého dítěte, ale mnohem větší objem. Pohybovali se ladně, někdy nápadně rychle.

"Budou muset převzít iniciativu," přiznal Sundaram.

"Nic nezmůžeme?" zeptal se Nansen. "Poslali jsme první jazykové klíče."

"To bylo snadné." Sundaram se opřel, spojil prsty a podíval se přímo na hosta. "Na starobylé Zemi a v době objevů našli badatelé nové lidi, kteří hovořili zcela odlišným jazykem. Brzy spolu začali mluvit. Ale jak vidíte, žili na stejném světě, jejich těla se podobala stejně jako potřeby a instinkty. Mohli ukázat, předvádět, pak všemu rozuměli. Tady začínáme s odlišnými původy a samotnou evolucí, která začala před miliardami let."

"Ano, samozřejmě jsem slyšel takové diskuze. Ale přesto - bien -"

"Mají hlas," pokračoval Sundaram. Nansen přikývl a vzpomněl si na pískání a bručení. "Ale," pokračoval linguista,

"začínám si myslet, že jejich jazyk je jen částečně hlasový, možná jen zlomek. Mám dojem, že jde o řeč těla, která zahrnuje především nespočet možných pozic té chlupaté a živé hřívy. A jaké další elementy? Jak píšou? Oči napovídají, že vidí jinak než my. Jaké mají obrazové vjemy? Ne, nedokážeme se rychle naučit jejich řeč. Pochybuji, že se nám to kdy podaří."

Nansen vzdychl. "Zřejmě jim připadáme stejně tak podivní."

"No, situace může být nápadně odlišná. Proto věřím, že převezmou iniciativu. Jejich předchůdci putovali ke stovkám a tisícům hvězd. Jistě mají mnohem větší databázi, se kterou mohou pracovat."

"Myslíte, že znají něco podobného, jako jsme my? To pochybuji. Kolik inteligentních ras, primitivních či civilizovaných kdy našli?"

"To je jedna z věcí, kterou jsme se chtěli dozvědět."

"Tak tedy začněme!"

"Dejte nám čas. Vypadají ochotně, mají zájem -"

Page 64

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"To doufám."

"Možná brzy něco udělají." Sundaram bojoval s Nansenovou náhlou beznadějí. "Ale pokud jde o přesnou komunikaci, musíte nám dát čas."

"Nám." Mluvil i o Dálném lidu. Sundaram už cítí spojenectví i navzdory veškerým rozdílům.

Posádka se shromáždila a Nansen přešel rovnou k věci. "Šlo to lépe, než jsem očekával. Ikony, animace - pozvali nás dolů."

Ruszek rychle zvedl ruku. "První přistání!" zaburácel.

"Znovu?" vydechla Kilbirnieová. Pak pokrčila rameny. "Tak ano, jestli musíte. Bude jich mnohem víc, že, kapitáne."

"Pořád musíme myslet na detaily," varoval je Nansen. "Především místo skutečného přistání."

"Uvážíme-li jejich zkušenosti z minulosti, nejspíš už nějaké vybrali," poznamenala Mokoenová. "Selim a já jsme zjistili, že místní biologie a biochemie připomínají anomální rostliny, jaké jsme nasbírali na předchozí zastávce." Přestože to všichni čekali, byla to novinka. Získávali další informace. "A architektura - byla to jejich kolonie. Je to Dálný lid."

Nikdo se neptal, proč planetu opustili. Mluvili o tom příliš často. Teď se ta otázka znovu naskytla.

Cleland ji odsunul stranou: "Ach, možná je to hloupost, ale zjistil jste jméno této planety, Ajite?"

Sundaram se usmál. "Hloupost, ale zřejmá otázka," odvětil. "Ne, samozřejmě ne. Možná to nikdy nezjistíme. Může mít mnoho jmen v mnoha jazycích. Ať už je tomu, jak chce, nevěřím, že některé z nich dokážeme vyslovit jestli vůbec Dálný lid používá jména."

Zeyd se zvedl, znovu se posadil a prohlásil: "Potřebujeme jedno sami pro sebe."

Yu přikývla. "Už jsme o tom mluvili."

"Měli bychom se rozhodnout. Znáte můj návrh - Tahir."

"Připadá mi to vhodné," souhlasil Nansen, "a v těchto částech vesmíru ho nemusíme ani registrovat. Souhlasíte s Tahirem?" Okolosedící zabručeli svůj souhlas.

"Takže," pokračoval Nansen spokojeně, "mužem začít plánování a přípravy k sestupu. Přemýšlet, co tam budeme dělat."

"Pět let," zavrčel Brent.

Všechny oči se k němu obrátily. "Cože?" zeptala se Dayanová. Podíval se na ni. "Však víte. Smlouva, až dorazíme ke svému cíli, nesmíme zůstat déle než pět pozemských let. A k cíli jsme dorazili."

"Možná jsme na začátku velkého a skutečného výzkumu," podotkl Sundaram.

"Pět let," trval Brent na svém. Podíval se na každého z nich. "Pak můžeme domů, jestli budeme chtít. Nechcete se snad vrátit na místo, kde můžete mít děti, v době, kdy už budete moc staří, že ne?"

23

První rok.

Místo leželo na širokém otevřeném prostranství v zalesněné oblasti na východní straně severního kontinentu. Protékal tudy potok, čistý a průzračný, přestože lidé cítili ve vodě podivnou příchuť. Skupina stromů stínila oblast, kterou vybetonovali přes noc, aby připravili přistávací plochu pro vesmírnou loď. Když začalo zuřit počasí, což se stávalo docela běžně, z jedné strany se zvedla ohebná stěna, vytvořila průhlednou kopuli a ztvrdla. Kdykoliv se k ní přiblížil člověk, otevřela se a znovu se zavřela, když prošel. Po bouřce změkla a stáhla se zpátky. Jinak pro ně Tahiranští nepřipravili nic a nic nenamítali, ať hosté dělali cokoliv.

Za jasného dne ležela tmavá zem pod tmavě modrou oblohou. Nikde nerostlo nic zeleného, jen červenohnědá, čokoládová, černá, rezavá a damašková barva. Nespočet odstínů zdobily bílé a barevné okvětní lístky. Celkově okolí nepůsobilo depresivně, všude bylo tolik života, listí se čeřilo a natahovalo se ke slunečním paprskům, vůně připomínaly cizí koření. Mech zastupoval roli trávy. Stromy, keře i rákosí se větvily stejně jako na Zemi. Až sem běžely obě evoluce stejně. Všude bujel život. Od malých tvorů, kterým člověk nesprávně mohl říkat červi nebo hmyz, přes plavce, běžce a množství létajících tvorů na obloze. Na pasekách se ozýval křik, pískání, bučení i zpěv.

Tahir se otočil kolem své osy jednou za devatenáct a čtvrt hodiny, osa byla nakloněná v jednatřicetistupňovém úhlu.

Přestože paprsky měly slabší intenzitu, poněkud hustší atmosféra ve spojení s albedem udržela teplotu o tři stupně výš. Ale klima se nápadně lišilo oblast od oblasti, počasí ještě víc, měnilo se během celého roku, který trval sedminu pozemského. Měla to na svědomí nepravidelná oběžná dráha, která připomínala orbit Marsu - severní léto bylo delší a chladnější, severní zima kratší a teplejší než na jihu. Uvážíte-li všechny faktory, pak sever bylo to místo, které lidem nejlépe vyhovovalo.

Gravitace byla vyšší o devět procent a přidávala člověku pět až osm kilo, záviselo to na jeho hmotnosti. Posádka si na to brzy zvykla. Denní biorytmus upravili pomocí léků. Práce v osadě je zaměstnávala celou dobu, přinášela jim radost.

Ruszek s Kilbirnieovou vozili dolů vybavení, zásoby a prefabrikované díly. Roboti jim pomáhali, ale většinu práce museli udělat sami. Postavili skladiště a budovu, kam umístili elektrárnu a další vybavení. Třetí sloužila na schůzky, vaření, jídlo, rekreaci a oslavy. Nakonec postavili dva přechodné přístřešky, kde se usídlili muži a ženy odděleně.

Přestože se zdálo, že Tahirani oblast neuzavřeli, nikdo je neotravoval. Neobjevila se tady mračna novinářů, zvědavců, obchodníků, bláznů a politiků, jak by tomu bylo na Zemi. Často přijížděli tři nebo čtyři návštěvníci, kteří létali v malých, tichých vozidlech tvaru kapky a měňavých odstínů. Pozorovali je a vše si zaznamenávali na exotické stroje, někteří pracovali se Sundaramem. Na oplátku dovolili, ať si lidé pořídí vlastní záznamy. Jinak se starali sami o sebe.

"Ukazuje to na velmi organizovanou společnost," poznamenala Dayanová.

"Nebo velmi odlišnou," doplnil Cleland.

Náhle se vše změnilo. Přestože ještě nemohli rozmlouvat, znaková řeč se zlepšila. Přešli k animovaným obrázkům na Page 65

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

přenosné obrazovce. Postavičky byly zjednodušené a málem groteskní, ale vždy dobře pochopitelné. Jednoho dne jim jeden Tahiran přehrál sekvenci, při které Kilbirnieová vykřikla: "Hurááá!" a začala tančit po trávníku.

Pozvali je na projížďku.

"Už zjistili, že toho víme dost a jsme neškodní," hádal Nansen. "Nemusíme být neškodní," přisadil si Brent.

"Kdo to rozhodl a jak?" napadlo Yu.

Tahirani dávali přednost vědeckým a technologickým zprávám. Kvůli tomu, že nebyli tak obtížné? Snažili se vysvětlit, co jim chtějí ukázat během následujících několikadenních výletů. Nansen podle toho rozdělil posádku. Bylo to mnohem lepší, než kdyby cestovali společně. A nechtěl nechat tábor bez dozoru. Zpočátku vyslal jen dvě skupiny. Zbytek počká na další příležitost. Žárlivost omezil tím, že sám zůstal. Když se vozidlo zvedlo a rychle zmizelo v dálce, Kilbirnieová si všimla, jak si kouše ret. Spolkla vlastní zklamání a postavila se vedle něj.

Mokoenová se Zeydem vstoupili do kouzelného světa.

Přistáli u skupiny staveb nízkých tvarů, složité geometrie, která lemovala filigránovou věž. Průvodce je odvedl do místnosti s měkkým polstrováním na podlaze, vanou a sanitárním zařízením, které okoukali u lidí. Zřejmě jejich pokoj.

Uložili jídlo, pokrývky, náhradní oblečení a osobní věci, které si přivezli s sebou, a nedočkavě se vrátili ke svému průvodci. Malé stvoření je vedlo dolů po točité rampě, klesali a klesali.

"Cítí, jak moc jsme zvědaví?" zeptal se Zeyd.

"Věřím, že zvědavost patří k inteligenci," odvětila Mokoenová, "ale možná se neprojevuje vždycky stejně."

Laboratoř (?), kam se dostali, byla dlouhá a široká, poloelipsoid, odkud proudilo světlo. Několik lavic (?) jim připadalo známých, ale neobjevili zásuvky. Vysunou se na příkaz? Pomůcky na lavici a všude kolem byly pro ně neznámé.

Čekali na ně další tři Tahirani. Všechny už viděli občas v táboře. Poskytli svým hostům pár minut, aby se rozhlédli kolem sebe. Pak jeden postoupil kupředu. Jeho (?) hříva se zavlnila. Několikrát zapípal. Paže a chapadlům podobné ruce předvedly mnoho gest. Teplý a tichý vzduch prostoupila příjemná vůně.

"Zdvořilé uvítání?" hádala Mokoenová.

Zeyd se uklonil. "Salaam," odpověděl. Jeho společnice zvedla dlaň.

Stvoření odešlo. Sledovali ho. Zastavilo se mezi vysokými přístroji, které tvarem připomínaly skříně a stály na třech stranách čtverce. Jejich společník se věnoval ovládání. Na čtvrté straně se objevila jakási obrazovka.

Spatřili trojrozměrný obraz vědce. "Holografická projekce," zamumlal Zeyd. "Limatza - proč?"

Na obrazu zmizela kůže. Spatřili svaly, které se lišily od těch lidských, ale sloužily stejnému účelu. Po chvíli zmizely svaly a spatřili hlubší vrstvy, cévy, kudy proudila tekutina, bledé pruhy pevného materiálu… "Tomografická fluoroskopie," vydechl Zeyd klidně. "Proč nám neukážou anatomické modely?"

"Myslím, že je chtějí použít na nás a teď nám ukazují, že je to bezpečné," hádala Mokoenová.

"Alláh akbar! Ta kostra!"

Mokoenová zalapala po dechu. Pitvala malé tvory, které Ruszek s Brentem zastřelili. Ale toto byla úplně jiná evoluční linie. A jestli tady něco znamenalo slovo "phylum", pak odlišné phyllum se skutečně velmi lišilo.

"Podívejme," vydechla. Obraz se zvětšil. "Ten velký orgán, funguje jako naše srdce a plíce? Možná tak dýchají, i když mají neohebné tělo -"

"Ionické a osmotické pumpy?"

"Ach, Selime, odhalení!" Vzala ho za ruku a pevně stiskla. "Mají vnitřnosti," vydechl, jako by ta prozaická slova mohla uklidnit jejich zmatek. "Co jsou ty ostatní věci -"

Obraz se vracel zpět, lidé zaměřili svou pozornost na hlavu. Rozeznali mozek, přestože měl zvláštní tvar. Z čelistí nečněly zuby, ale pokroucené kostěné hrany, které se zřejmě neustále regenerovaly. Čtyři kapradí podobné jazyky, dva nahoře a dva dole, prozrazovaly chemosenzory. Možná měly i jiné funkce. Tahirani měli skutečně pořád pootevřená ústa.

"K čemu slouží ta tykadla?" uvažoval Zeyd.

"Ráda bych se dozvěděla něco o těch očích," poznamenala Mokoenová. "Zatím jen hádáme, že vnitřní pár slouží k dennímu vidění a vnější k nočnímu."

"A na periferní vidění."

Podívala se na něj, pak se rychle obrátila zpátky k obrazovce. "Ano, samozřejmě, ale proč vám to připadá tak důležité?"

"Kdysi to byl nebezpečný svět. Život se vyvíjel tak, aby přežil."

"Každý svět je nebezpečný."

Zeyd rychle hovořil a společně sledovali obrazovku. "Tady je to horší. Před pár dny jsme o tom mluvili s Timem.

Poukazoval na to, že takto veliká planeta musí procházet obdobím vulkanické a seismické aktivity, která má radikální dopad na klima. Jádro a rotace vytvářejí silné magnetické pole, které se mění častěji než na Zemi a v určitých geologických obdobích sílí záření a radiace. Měsíc je moc malý, takže nedokáže stabilizovat úhel osy, jak je tomu u nás.

Chaotické variace musí způsobit další ekologická neštěstí. Říkal jsem Timovi, že to muselo přinést mnoho odlišných biosfér. Tahirani se dříve určitě dostali do oblastí, kde neznali ani zvířata, ani rostliny. Potřebovali široké smyslové vnímání."

"A rozsah? Doufám, že mi dokážete vysvětlit biochemii těch očí."

"Cože?"

"Všímám si okolí. Copak si nepamatujete na ten panel ve vozidle? Nápisy, čáry a kudrlinky - červená přes červenou.

Daly se velmi těžko rozeznat. Pro ně to musí být snadné. Proto se mi zdá, že rozeznají barvy lépe než my. Hádala bych víc než tři receptory. Není to nemožné. Krevety na Zemi jich mají sedm. Pokud je slovo receptor vhodné."

Page 66

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Zeyd se zasmál. "Prosím, na jedinou hodinu už je toho příliš."

"Však já vím. Jsem jako dítě v hračkářství. Co si vybereme jako první?"

Na obrazovce se znovu objevil celý Tahiran. Zamrkal.

Cítili povznášející nadšení. "Není pohlaví zajímavější než oči?" vykřikl Zeyd. "Máte představu, jak se rozmnožují?"

"Ne. Je to pro mě stejným tajemstvím jako ty moje pitvy." Mokoenová se usmála. "Možná nám ukážou nějaké nevhodné scény."

"Nebo nám je předvedou?"

Nechala toho. "Musíme doufat, že nedojde k nějakému většímu nedorozumění."

Obrazovka zmizela. Vědec se znovu objevil, přistoupil k nim a pokynul jim. Měl šedou kožešinu, přestože nemusel být starý, okolo torza opasek. "Co přijde teď, Petře?" zeptal se Zeyd. Když lidé začali rozeznávat jednotlivce, dali jim jména, protože lidé jména potřebují. Klidně mohl položit otázku arabsky, ale byla tady Mokoenová.

Ohebné prsty se dotkly jejich oblečení. "Máme se svléknout?" zvolal Zeyd.

Mokoenová znovu předvedla bílé zuby, které kontrastovaly s tmavou tváří. "Možná chtějí udělat to samé."

"Demonstraci?"

"Tomu nevěřím!"

Vyměnili si pohledy. Zasmáli se a svlékli si šaty. Chvíli nedokázali ukrýt pobavení nad tím, co spatřili. Pak se k nim nahrnula čtveřice Tahiranů, aby je prozkoumala. Pozorovali a čenichali (?), dotýkali se a jemně je osahávali se zřejmým zájmem, pak je odvedli k tomografu.

"Myslí si, že jsme dva druhy?" zauvažoval Zeyd.

"Jak by řekl náš dobrý kapitán," odvětila Mokoenová, "viva la diferencia."

V ohromné místnosti bylo šero. Tvary se kroutily, zvedaly, otáčely a klesaly, fantasmagorie, kam až oko dohlédlo.

Některé se pohybovaly, některé rotovaly. Světla tančila, složité blikající vzory připomínaly světlušky nebo galaxii nestálých hvězd.

"Nádhera," vydechla Dayanová, "ale co je to?"

"Nevím," zašeptala Yu. "Tuším, že ta krása má nějaký smysl. Možná zjistíme, že máme společný smysl pro krásu, my a oni." Dvojice se blížila ke konci cesty. Nachodili se svými průvodci mnoho kilometrů, pořád se dívali a ničemu nerozuměli. Jejich únava byla především fyzická, nikoliv duševní. Dayanová prozradila svou frustraci. "Nikdy to nepochopíme, jestli nám to nevysvětlí. Dokážou to?" Ukázala na nejbližšího Tahirana. "Co nám tady Esther vlastně říká, dnes nebo v táboře?"

Jako by jí chtěl Tahiran odpovědět, vyndal z opasku krabičku s obrazovkou. Tyto jednotky používali k obrázkové komunikaci. Prsty tančily po ovládání. Objevily se postavy. Yu popošla kupředu, aby lépe viděla. Minuty plynuly.

Ostatní hostitelé trpělivě čekali. Dayanová se zachvěla.

Yu se narovnala. "Myslím, že jsem něco pochopila." V jejím hlasu zazněla radost. "Symboly, které jsme vytvořili - zdá se mi, že jedna z těchto věcí je kryomagnetický stroj ke studiu kvantových vibrací."

"Copak o tom ještě neví všechno?" namítla Dayanová. "Tito lidé putovali mezi hvězdami ještě předtím, než Šalamoun postavil první chrám."

"Věřím, že tento komplex je výukovou laboratoří."

Dayanová přikývla. "Je to možné. To by nám pomohlo." Na chvíli se odmlčela, pak se zeptala: "Ještě něco zkoumají?"

"Cože?"

"Jestli něco zkoumají? Už dávno se vzdali putování mezi hvězdami. Možná jsme první příchozí, které potkali během několika tisíc let."

Yu přemýšlela. "No, nevěří snad každý fyzik na Zemi, že konečná rovnice byla napsána a vše, co objevíme, bude jen jejím řešením?"

Ozvala se výtka: "Věřili tomu. A co ta letadla bez trysek?"

"Mohli aplikovat nám známé principy zcela odlišným způsobem, který nikoho nenapadl."

"A možná také ne." Dayanovou opustila její energie. "Jistě to zjistíte," poznamenala unaveně. "Technologické triky.

Něco jiného je věda, která za nimi stojí."

Překvapená Yu odvětila: "Ne, základní zákony přijdou jako první. Jsou mnohem jednodušší."

Dayanová zavrtěla hlavou. "Nedokážete to bez správné slovní zásoby, beze slov a matematických výrazů. A tak daleko se moc brzy nedostaneme, že? Newtonovy zákony, ano - ale Hamiltonova nebo Riemannova geometrie, vlnové funkce?

A to nemluvím o Navierové a Stokese, turbulenci, chaosu, komplexnosti a dalších. Bude trvat celé roky, než zjistíme, zda Tahirani znají něco základního, o čem my nevíme. Co budu dělat mezitím?"

Yu se dotkla její ruky. "Jestli nic jiného, pak mi pomůžete. Ne, budou z nás partneři."

"Děkuji vám, drahá Wenji."

Byl to krátký záblesk vřelého vztahu. Dayanová se podívala na okolní soumrak. "Technologie, vaše práce, zajímavé a důležité, ano," zašeptala. "Ale mystéria -"

Sundaram seděl ve své kajutě. Připomínala kajutu na palubě lodi, ale měla okna. Pozoroval hustý podzimní déšť. Vítr skučel. Před ním odpočíval na zemi Tahiran, kterému lidé říkali Indira, neboť jim indická jména připadala vhodná. Měl složené končetiny a vzpřímené torzo. Sundaram začínal věřit, že Indira nemá mezi jeho-jejími druhy žádný symbol, ale celé konfigurace vjemových informací, které se neustále mění podle okolností, ale pořád patří k jediné bytosti.

Monitory a holograf předváděly náčrty, diagramy, zjednodušené postavy a obrázky. Světlo monitorů se v okolním šeru odráželo od čtyř Indirových očí. Sundaram mluvil nahlas, i když netrpěl samomluvou.

Page 67

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ano, už to vím jistě. Používáte jazyk těla spojený s chemickými a vokálními elementy - písmena a složeniny se neustále obměňují. Proto je vaše písmo ideografické, něco jako super-hypertext. Je to tak? V tom případě může Wenji připravit stroj, který vyjádří nový jazyk pro obě rasy."

Zima přinesla sníh, který se třpytil v modrých stínech na zemi. Na holých větvích visely rampouchy, které připomínaly šperky. Mnoho tahirských stromů shodilo listí. Chladný vzduch útočil na obličej a pálil v nosu. Viděli vlastní dech.

Kilbirnieová, Cleland, Ruszek a Brent se vrátili z procházky. V Střídavě se starali o osadu, ale začali být neklidní. Výlet Kilbirnieovou probudil a zahnal nudu. Pobíhala kolem, všechno si prohlížela, házela sněhové koule a přemlouvala společníky, aby si s ní zazpívali. Cleland se neochotně připojil.

Když opustili les, spatřili skupinku budov, kterým říkali Terralina. Kilbirnieová se zastavila. "Ach!" vydechla.

Nad hlavou jim proletělo jedno vzácné zvíře, kterému říkali drak. Sluneční paprsky pronikly membránami jeho křídel a objevila se duha. Dlouhé vlnící se tělo zářilo zelenou barvou. Sledovala jeho let, dokud nezmizel za obzorem.

Ostatní se také zastavili. "Hezké," poznamenal Ruszek, jako by nechtěl přiznat, že něco mohlo narušit jednotvárnost těchto dnů.

"Víc než hezké," zašeptala. "Živoucí svoboda."

Cleland ji pozoroval. "Vážně si připadáš jako v kleci, že?" zeptal se.

"To snad všichni," připojil se Brent. Ta slova vyřkl téměř automaticky. "Ano, zpočátku to bylo zábavné, novinky, práce, pak cestování po okolí, ale jsme jen obyčejní turisti, které všemocný Nansen občas propustí? Vědci, ano, ti mají co dělat. A my budeme další čtyři roky zívat?"

"Přestaňte kňourat," vyštěkl Ruszek. "Topíte se v sebelítosti."

Brent se zlobně podíval. "Vy nedáváte rozkazy. Na planetě ne."

Ruszek si odfrkl a sevřel ruku v pěst.

"Nechte toho!" protestovala Kilbirnieová a chytila ho za paži. "Nepotřebujeme rvačky."

Ruszek polkl a spustil ruku. Z tváří mu zmizela krev. "Ne," dostal ze sebe, "jsme zavření a máme nervy v pytli. Ne…

nemyslel jsem to zle… Ale."

"Dobrá," přikývl Brent zasmušile, "ani já."

"Dostaneme se pryč a budeme se toulat, všichni," slibovala Kilbirnieová. "Mluvili jsme o tom, co chceme dělat. Když se přitom něco dozvíme, pak můžeme náš plán předložit kapitánovi. Hanny napadlo -" Zarazila se. Byla to její tajná naděje. "Co když si uděláme svařené víno? Velké skleničky."

Ruszek se dokázal usmát. "Nejlepší nápad, co jsem slyšel za celé týdny."

"Ona má samé dobré nápady." Clelandův výraz prozrazoval, jaký nápad by uvítal nejraději.

Ruszek s Brentem se podívali stejným směrem. Chlad zapraskal. Ano, posádka byla slušná a respektovala své druhy.

Žádný rozumný člověk by se nikdy nechoval jinak. Když potřebovali, mohli si vzít tišící léky. Měli virtuální programy a nikdo se neptal, jakou interaktivní zábavu si ostatní vybírají. Nicméně -

Kilbirnieová přerušila napětí. "Nebo si dáme horký grog?" vyrazila vpřed. Muži ji pomalu sledovali, nikdo ji nechtěl předhonit.

24

Druhý rok.

Postele v chatkách se daly roztáhnout stejně jako na lodi, takže byly dvakrát tak široké. Po půlhodině už ze Zeydovy postele vyprchala vůně milování. Začali si s Dayanovou povídat a opřeli se o zeď. Měli trochu lepší náladu než předtím.

"Je to moc dlouhé," poznamenal.

Přikývla. "Ano."

Uhladil si knírek a pokusil se o úsměv. "Musíme s tím něco udělat."

Oříškové oči se na něj podívaly. "Dokážeš to?"

Byla to otázka, o které nikdo nechtěl hovořit.

"Ty jsi pořád pryč," upozornila ho Dayanová. Neobviňovala ho, v jejím tónu zazněla lítost a nedodala, že se schází s Mokoenovou.

"Výzkum," bránil se. "Prostředí, ekologie, laboratoře. Po celé planetě."

"Samozřejmě. Víš, jak ti to závidím."

"Pořád se ti zdá, že nemáš co na práci? Myslel jsem, že se cítíš šťastně, když pomáháš Wenji." Nebyla to úplná pravda.

Pozoroval své okolí, někdy mlčel a doufal, že se vše zlepší samo. A ona si nestěžovala.

Přikývla, rudé lokny sklouzly po polštáři. "Je to zajímavé. Ale -"

Připravil se. "Ano?"

Sbírala odvahu. "Potřebujeme udělat skutečný vědecký výzkum."

"Jaký?"

"Ten pulzar. Někteří už o tom tajně diskutovali. Brzy předneseme plán na expedici."

"Ne!" vykřikl šokované.

Smutně se usmála a pohladila ho po tváři. "Jestli k tomu dojde, nerada tě tady nechám samotného. Budu se těšit na návrat." Pak dodala, co říct musela: "Ale poletím."

Přístroj, který Yu ukazovala Sundaramovi, padl přesně do její levé ruky. Měl tvar tenké čtyřiceticentimetrové destičky s pravými úhly, vertikální část dvakrát tak dlouhá než horizontální. Dolní část zakrývala kontrolní destička, povrch citlivý Page 68

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

na dotek, horní část představovaly dvě obrazovky, každá z jedné strany. Prsty pravé ruky dávaly příkazy, na obrazovkách se objevovala písmena a z reproduktoru se ozývaly melodické zvuky.

"Doufám, že je to stoprocentní model," poznamenala. "Tahiranovi, se kterým jsem to zkoušela, se moc líbil."

Podala ho Sundaramovi. Experimentoval. Uchvátil ho. "Skvělé," pochválil ji. "Samozřejmě to bude chtít praxi, než ho zvládneme, ale - přemýšlel jsem o tom. Co kdybychom mu říkali parleur. Hlas přes propast mezi dvěma úplně odlišnými způsoby komunikace."

"Ještě musíte vytvořit společný jazyk."

"Pracuje se na tom. Věřím, že s tímto přístrojem udělám rychlý pokrok. Ale budu potřebovat vaši pomoc - vše, co si pamatujete z technologických studií - budu potřebovat vaši pomoc víc než kdy předtím."

"S čím?"

"Předpokládám, že naprogramovat váš nanopočítač vyžaduje jistý talent." Pokrčil rameny a předvedl smutný úsměv. "I přes veškerou snahu nejsem dobrým programátorem."

"Nemáte k tomu důvod."

Sundaram zamrkal. "Cože?"

Nevzrušeně ho pozorovala v tlumeném světle jeho kabiny. Do oken narážel vzteklý déšť, stříbrná bouřka.

"Váš génius je příliš velký," pokračovala. "Vytlačuje ostatní věci."

"Ach, nechte toho, prosím. Jen mám velkou specializaci."

"Jste přitom sám, že?"

"Můžete spolupracovat?" zeptal se spěšně. "Máte čas?"

Sklopila oči, spojila ruce a uklonila se. "Jistě. Bude mi ctí a potěšením."

"Potěšení je na mé straně, Wenji," odvětil.

Nansen přijal skupinu Tahiranů na Vyslanci. Přiletěli na vlastní lodi. Připravili se na ně předem, zatímco se lidé obou ras snažili vše vysvětlit a dohodnout na procedurách. Pořád neměli víc než diagramy a kreslené obrázky. Během doby zjistil, že ve vesmíru obstarávají vše roboti. Občas přivezou na Tahir minerály nebo produkty, jejichž výroba na povrchu by narušila biosféru. Ale stávalo se to zřídka. Planetární ekonomie se blížila k rovnováze, jak jen to zákony termodynamiky dovolovaly.

Proč tedy tolik materiálu, energie a úsilí na terraformování jiného světa? napadlo ho jako už tolikrát předtím. Co se stalo s loděmi, které kdysi pluly mezi hvězdami.

Loď připlula k jeho korábu s pomocí pohonu, který nechápal. Kola a trup se otáčely, domov mezi okolními souhvězdími. Přistávací zařízení nedokázalo spolupracovat. Zvedl se tunel, který provizorně upravili. Tlak vzduchu se vyrovnal a skupinka se dostala dovnitř. Tahirani nebyli v beztížném stavu nešikovní jako nezkušení lidé, ale s radostí přijali Nansenovu pomoc.

Když se blížili, studovali vnější znaky plazmového pohonu, který jistě viděli už předtím. Jako první projevil zájem o nula-nula pohon. Zavedl je do správného oddělení a zvědavě sledoval, jak si připravují přístroje a pobíhají kolem. Sice nic nerozbili, ale když zapískal na píšťalku, která mu visela okolo krku (domluvený signál), skutečně se mu ulevilo.

"Měli bychom se usadit a odpočinout si," naléhal. "Můžete se sem později vrátit a zůstat, jak chcete dlouho. A nezajímá vás, jak jsme žili během cesty k vám?"

Angličtina, napadlo ho. Zvyk. Klidně mohli mluvit španělsky, hebrejsky nebo čínsky, použít jakýkoliv jazyk.

Schovali si přístroje, posbírali věci a doprovodili ho k trajektu, který je odvezl k přednímu kolu. Když stoupali k vnitřní palubě, ucítili, jak stoupá jejich hmotnost. Pustil je do chodby. Rozhlíželi se a rychle rozmlouvali. Kapitán zaslechl jen několik zvuků a žádný z nich nedokázal imitovat. "Škoda, že mi nemůžete říct, jak se cítíte," řekl nahlas, aby se uklidnil.

"Je to skvěle, primitivní, patetické nebo děsivé?"

Ve společenské místnosti udělal to, co se nikomu před ním nepodařilo. Lidé nedokázali ovládat tahirské stroje, které by znázornily galaxii. Tady jim ukázal čtyřmetrovou obrazovku, kde hořela galaxie na černém pozadí. Samozřejmě se objevily jen největší hvězdy a obraz ukazoval jen ty, které jeho rasa znala, když Vyslanec odlétal - kostra galaxie, vzdálená strana byla poloprázdná. Dolní měřítko bylo upraveno podle stanovených jednotek.

Nansen něco vyťukal na klávesnici. Jedna jiskra ožila a ukázala na ni šipka - slunce Tahiru, odstín upravený pro zvláštní tahirské vidění. Vyslal hvězdu zpět přes vzdálenost pěti tisíc světelných let. Když se zastavila, objevila se další jiskra. Jasnější Slunce.

Většinu času sledoval své hosty. Zdálo se mu, že chápe jejich pocity a postoje. Hluboké tóny a trylkování představovaly radost, vrčení a pípání už nebyly tak příjemné. Když se listí hřívy zvedlo a kleslo, hladká vlna měla jiný význam než stejná sekvence, při které zůstalo nahoře. Vůně byly jemné jako pohyby větráku v ženské ruce, tvořily část jazyka.

Jazyků?

Ozvaly se reakce. Dva z nich poskočili kupředu objali ho, gesto, které se zřejmě naučili při pozorování lidí. Další uskočili, hřívy se jim chvěly, jako by si něco šeptali. Pochybnosti? Když posunul šipky dál a snažil se jim načrtnout budoucí cesty a setkání, napadlo ho, že projevili hrůzu. Vůně byla náhle velmi pronikavá.

Vypnul obrazovku. "No," začal příjemným tónem, "odvedu vás do vašich kajut, a potom se najíme." V důstojnické jídelně každý vlastní stravu. Usmál se. "Snad nadejde chvíle, kdy si společně připijeme."

Uprostřed okolních kopců se mezi stromy krčilo několik desítek budov, malých, kulatých, pečlivě natřených. Tropická obloha byla bez jediného mráčku, vzduch byl horký a plný vůní. Zeyd věřil, že to není žádné město, ale jen obyčejná vesnice.

Page 69

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Sto metrů stranou se zvedala velká stavba, kterou lemoval dobře udržovaný trávník. Měl tady spoustu práce. Kolem něj se shromáždilo asi dvacet Tahiranů. Tři z nich byli čerstvými rodiči, mláďata se jim držela na zádech svými ostruhami. Všichni chápali, co chce. Všichni byli ochotní. Obešel je se zvednutým přístrojem, který namířil na tykadla a aktivoval. Magnetické pole se roztáhlo. Tykadla se zavlnila a pohybovala se jako živé měřáky. Možná byla citlivější.

Zapojil elektrostatické pole. Táhirani zahučeli. Jejich hřívy se zatřásly. Žlázy v pokožce vypustily oblaka vůně.

Přikývl. "Ano," zamumlal si pro sebe vlastním jazykem, "tyto orgány působí jistě jako kompas… a ještě něco navíc.

Mnoho je cest Božích."

Budova se otevřela. Objevila se Mokoenová, kterou doprovázel Petr a několik dalších vědců. Zeyd zapomněl na svůj experiment. "Ha, konečně!" zvolal. "Co jsi tam zjistila?"

Přitočila se k němu a zastavila se. Měla vytřeštěné oči a hluboký hlas. "Ukázali mi akt lásky."

Zalapal po dechu.

"Předvedli to dva dospělí," vysvětlila mu s úžasem, jaký u ní nikdy neviděl. "Holokina a anatomické diagramy na ploché obrazovce. Konečně zjistili, jak dát dohromady vizuální prezentaci, kterou chápeme."

"Jak -"

"Pár se setká, pusa s pusou. Obejmou se, mluví pomocí hřív, líbají se svými vůněmi. Jakmile jsem to pochopila, bylo mi jasné, jak je to krásné. Podle mých hodinek to trvalo jedenáct minut."

"A… reprodukce?"

Než dokázala odpovědět tónem skutečného vědce, chvíli zůstala zticha a musela se soustředit.

"Myslím, že oba rodiče musí být vzrušení. Feromony… dvoření, láska… proudí mezi nimi kapaliny na obě strany, ženou je svěrače a jazýčky, ty jsou centrem pocitů. Žlázy uvolní - gamety - které plují proudem a ústy. Pak se zygoty dostanou jiným proudem do - do lůna? Je jich hodně, ale existuje jediné místo, kde se může jeden z nich chytit a začít růst. Těhotenství trvá asi jeden tahirský rok. Všimli jsme si otvoru… má ho každý. Je to tak. Zpočátku rodiče živí mládě vyvrženou potravou."

Znovu se zarazila. "Nevím, proč vás tam také nepustili, když s nimi pracujeme společně," poznamenala. "Báli se, že vás poplaší? Nevědí, jak moc se lišíme. Uvnitř i venku. A já mám vaginu."

Zeyd přikývl. "Mít pohlavní orgán na obličeji přináší zvláštní psychologii. Novorozenec tudy získává potravu a hermafroditi -"

"To není správné slovo. Potřebujeme slovo pro jejich pohlaví."

"Proto jsme neviděli chování, které by připomínalo oddané páry?"

"Nevím. Jak by se oddaný tahirský pár choval? Na Zemi se to lišilo, vzpomínáš?" Ale vzpomínáš. Rychle pokračovala:

"Hádám, že mladé vychovává celá skupina nebo společnost."

Zeyd se chytil tématu: "Nezajímají je naše způsoby?"

Mokoenová se uvolnila a zasmála se. "Ach, samozřejmě, že ano! Mám pocit, že jim obrázky připadají záhadné. Je to moc divné."

Byl spoře oděn, po těle, které gravitace znovu posílila, stékal pot, byl tmavý jako panter. Ztišil hlas. "Krása obou pohlaví -"

"Jistě by se chtěli něco dozvědět o chemii - stejně jako my."

"Měli bychom jim poskytnout demonstraci."

"Kdo se přihlásí?"

Zašklebil se. "no -"

Podívala se mu do očí. "Klidně jim to ukážu sama, Selime, a nebude to jen kvůli vědě. Možná vůbec ne."

Zachoval si tvář. "Promiň, bez urážky, ale nejsi poněkud svobodomyslná?"

"Nikdy jsem nedělala nic, co by přesahovalo rámec zábavy. Maximálně dobré přátelství. A nikdy jsem se nepostavila mezi dva lidi." Obrátila se k němu zády a oslovila svůj doprovod.

25

Když se planetární obal otevřel, vpustil tahiranské plavidlo dovnitř a znovu se zavřel, naskytl se jim neuvěřitelný pohled. Z míst, kde hořely plameny, se zvedala bílá pára a černý kouř. Dole spatřili vysokou pyramidu velikou jako malá hora, věže, cimbuří, portály, věžičky, silnice, koleje, kilometry dlouhé tunely. Lidské oči spatřily mimozemské tvary, lidské mozky nechápaly jejich funkce. Kolem se zvedal les menších staveb. V centru stála jedna vedle druhé, postupně řídly a v dálce už byla vidět jen prázdná poušť. Spatřili mnoho různých tvarů, ale většinou narážely na kovový strom, se složitou síti mezi holými větvemi. Blikající světla, rychlé zrněny, iluze ohňostroje, vln a vírů, něco tam tančilo. Kolem jezdily stroje a pracovaly. Někde spatřili lávu, vřící červená hmota se pomalu valila do kanálů, aby nakonec ztmavla a ztuhla. Právě tam měly stroje nejvíc práce.

"Ježíši Kriste!" vydechl Brent. "Co je to? Jako bychom byli v pekle!"

"Asi vím," odvětil Cleland.

"Raději počkejme, než se na to podíváme zblízka," poradil jim Nansen. Plavidlo uhánělo kupředu a obří dílna zmizela za obzorem.

Než ji znovu spatřili, uplynulo několik hodin z patnáctihodinového dne třetí planety. A stejně nevěděli, zda je to stejné dílo. Na celé planetě jich stálo několik. Přestože už mohli s Tahirany rozmlouvat, mnoho věcí zůstalo nevysvětlených, místy nedokázali interpretovat ani mapu. Právě tento problém však nebyl nijak důležitý. Už narazili na větší záhady.

Prohlídku začali na uzavřeném velitelství, kde mohli dýchat vzduch a dozvěděli se, jak vše začalo. Komety nestačily.

Aby stavitelé získali materiál, který se později promění v atmosféru a hydrosféru, jejich stroje musely rozebrat ledový měsíc obří planety a navádět jeho kusy na kolizní dráhu. O několik století později, kdy se vše trochu uklidnilo, ale plyn Page 70

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

ještě nestačil uniknout zpět do vesmíru, svět zastřešili. Pak vykopali jeho vlastní pohřbené zásoby ledu - ale to už byl jen malý příspěvek.

"Neuvěřitelné!" vykřikl Brent. "Musíme se to naučit. Co bychom mohli dokázat -"

"Tak mě napadlo," přemýšlel Nansen. "Začnou lidé s projektem, který dokončí za milióny let? Vzácností je člověk, který myslí na své vnuky."

"Asi ne," souhlasil Cleland. "lidské problémy jsou příliš, ach, chaotické. Za necelých tisíc let se všechno změní k nepoznání. Nic se nedá předurčit. Tahirani dosáhli… stabilní společnosti. A jakýkoliv, ach, zisk je nedůležitý, když veškerou práci obstarají soběstační roboti, kteří se sami vyrábějí."

"Hm, proč s tím vůbec začali? K čemu je to dobré?"

"To je teď jedno," odpověděl Brent. "Napadlo mě, co bychom mohli dokázat, lidé, s takovým zdrojem energie."

"Možná se vrátíme a zjistíme, že už ho máme," připustil Nansen.

"A možná také ne. A i kdyby - nebudeme bezmocní."

Sloup, jeden z těch, které držely slupku oblohy, vyvolával ještě větší úžas. Nebyl to obyčejný sloup, ale rostl jako nějaký složitý organismus, přizpůsoboval se, byl živý. Jeho reakce na sféry a výšku, pozemské otřesy a větry ho nedržely ve vzduchu, ale působily na ně, staly se hybnou silou vývoje planety. Cesta nahoru a dolů v malé bublině se proměnila ve velké putování. Chvílemi zastavovali, šli dovnitř a nechápavě si všechno prohlíželi.

Ve vodě se hemžil mikroskopický život. Vznikaly skupiny - chuchvalce pěny a nepravidelné chomáče. Drolící se břehy odhalily místa, kde bakterie okusovaly skálu a vznikala půda. Život nevznikl přirozenou cestou a evoluci neovlivňovala náhoda a selekce. Cleland spekuloval že vše řídí ukryté mechanismy - biologické i nanorobotické - které určují cesty osudu, připravují tento svět pro život z Tahiru.

"Všechno je řízeno," zašeptal. "Urychleno. Možná bude stačit půl miliardy let. Možná méně. Ale jestli chtějí, aby to vydrželo tak dlouho jako -" Zíral před sebe. "Ano, určitě mám pravdu v otázce, k čemu ten gigantický projekt slouží."

A Tahirani, kterým říkali Emil a Fernando, je konečně odvedli k jednomu z cílů.

Dlouhou chvíli stáli u vznášedla a snažili se pochopit co viděli. Bylo to tak obrovské a zvláštní, že se jejich oči nedokázaly přizpůsobit. Za zády se jim táhly planiny, červené duny, černé skály a písek. Vpravo se zvedal stoup vysoko nad obzor, v dálce nebyl tak velký, zužoval se, takže připomínal špičku zdviženou k fialové obloze.

Před nimi se táhl les, kovové kmeny, holé větve, třpytivé sítě, kam až oko dohlédlo. Mezi stromy se podivné tvary, nízké kopule, pětiúhelníkové sloupy, šroubovice. Mezi nimi se pohybovali roboti, někteří připomínali velké brouky, někteří malé válečné stroje, některé nebylo vůbec možné popsat. Les houstl, až se proměnil v šedou masu. Za ním se tyčila hlavní pyramida, terasy zdobily zdi a věže. Topila se v šedomodrém kouři a výparech. Všude přeskakovaly jiskry, na kovových stromech a v sítích, měly různé barvy, šílenství miliónu vzájemně propojených úkolů. Vzduch naplnilo burácení, které roztřáslo lidské kosti. Zem se občas otřásla.

Nansen se znovu obrátil k Tahiranům. Emil mu pokynul. Zřejmě to bylo bezpečné a mohli pokračovat pěšky. Vyrazili.

Lidem zrychlil pulz.

Přestože nesli náklad, v dvoupětinové gravitaci se jim zdálo, že nic neváží. Jinde by jim stačila maska na dýchání a kyslíková bomba, běžná polní výbava, možná čutora, trochu jídla a vědecké vybavení, ale tady si vzali přílby s regeneračními jednotkami, kompletní skafandry, rukavice a boty. Chemické procesy otrávily vzduch. Tahirani si vzali stejnou ochranu, ale jejich obleky byly téměř průhledné a ohebné, průhledná vrstva, která obalila čtyřnohá těla.

Fernando nesl jakýsi lokátor. Planeta neměla silné magnetické pole a les rušil signály vznášedla.

Minuty a metry míjely. Objevil se před nimi stroj ze spojených modulů. Emil promluvil. Zvukové zesilovače přinesly pískání a bručení. Hříva se chvěla.

"Kéž bych věděl, co říká," vzdychl Cleland. Sundaram členům rasy přinesl zájmena. "To pásové vozidlo - je to k zešílení, ta neznalost techniky."

"Na této cestě jsme přidali pár slov do slovníku," připomněl mu Nansen. "A Ajit slibuje brzy skutečný jazyk." Usmál se. "Pak se ho ale budeme muset ještě naučit."

"Ale mezitím - se nedokážeme zeptat, k čemu slouží ta světla."

"Mohu hádat," ozval se Brent. "Ať dělají cokoliv, ty stromy určitě fungují jako senzorová počítačová síť. Světla jsou kódem, kterým vysílají příkazy mobilním strojům."

Nansen přikývl. "Hm, ano, je to typicky tahirský nápad."

"Kéž by nebyl," postěžoval si Cleland. "Mate nás to. Všechno kolem poskakuje. Slyšíte to bzučení?"

Nansen naslouchal. Vnímal jen hukot před nimi, vroucí vodu v gigantické konvici. "Ne."

"Představivost. I mně se z toho točí hlava."

"Jo nemohu tvrdit, že se tady cítím příjemně," přiznal Brent.

Nansen se zamračil na zvláštní tvary, které je obklopovaly. "Asi ani já. Možná bychom se měli vrátit… ne, ještě budeme chvíli pokračovat."

Vrčení a syčení polevilo. Skupina spatřila zdroj zvuků. Cleland se zarazil, chvíli zíral s otevřenou pusou, pal vykřikl. "Je to tak! Měl jsem pravdu! Musí to tak být!"

Vkročili na široké prostranství, černou a tvrdou lávu. Uprostřed se krčila tmavá skořápka, která ukrývala zdroj energie.

Nad desetimetrovým jezírkem, které žhnulo rudou barvou, se zvedal kouř a pára. Přestože stáli daleko a měli na sobě skafandry a přilby, ucítili horko. Jezírko bublalo, vystřelovalo gejzíry a jiskry, zuřivě se vzpínalo. V roztavené skále se utvořil kanál, ale láva v určité vzdálenosti pomalu tuhla. Když vychladla, jednotlivé kusy sbírali roboti a nakládali je na vozidlo s otevřenou korbou, které se vznášelo nad povrchem. Kanál lemovaly kovové stromy. Světla blikala ve stejně složitém rytmu, pořád a pořád.

Vyrovnaný stav, pomyslel si Nansen. Opakování, změna jen tehdy, když se něco pokazí a roboti musí začít opravovat.

Page 71

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Plné vozidlo odveze náklad a vysype ho, zatímco na jeho místo nastoupí další. Celé milióny let?

Ucítil, jak mu do hlavy proniká hukot. Náhle se mu zdálo, že padá do propasti. Napnul svaly a silou vůle odtrhl oči od hypnotických záblesků.

Ozvala se Clelandova slova: "Ano, ano, pyramida, je v ní lávová pumpa, elektromagnetická, možná jiná, ale tady máme vývody. A proces nejspíš získá z materiálu v pyramidě vápník, fosfor, draslík, možná dojde k erozi a biologii, ale tady máme termostat, bezpečnostní pojistku, obnovení -"

Mluví jinak, napadlo Nansena. Co se s ním děje? Vzpomněl si na planetologovo vzrušení před několika dny - nebo týdny:

"Tektonika udržuje Zem při životě. Uvolňuje elementy, které život uzamyká do zkamenělin, a další uvolňuje jako draslík.

Zvedá novou skálu, aby odebrala kysličník uhličitý a uhličitany, starou skálu stáhne dolů, než se kysličník uhličitý vyčerpá. Tato planeta, kterou Tahirani upravují, musí nastolit stejný cyklus, nebo nikdy nevznikne správná atmosféra.

Ale nedochází k odstranění. A předpokládám, že pokud ji chrání slupka, nepotřebují tady velké sopky. Ale musí uvolnit energii jádra. A mohou ji použít k další geochemii, nakonec ke stabilizaci vzduchu a úpravě skleníku. Věřím, že to rozjedou uměle a po dlouhé době se z toho stane přírodní, samoobslužný systém, který vydrží několik miliard let.

Provrtali se až jádru. Boží mlýny!"

A dnes:

"Věda v akci," vykřikoval Cleland na bublající lávu a stroje. Země se chvěla, vítr syčel, světla mrkala a mrkala. "Ach, máme se co učit!" Rozběhl se přes kamenné pole.

"Něco se děje," sténal Brent. "Hrozně mě bolí hlava."

"A já mám - vertiginoso -" Nansen se podíval na Emila s Fernandem. Klidně tam stáli, nic na ně nepůsobilo.

Cleland šel dál. Zajímalo to Tahirany? Podívali se na kapitána. Listí jejich hřív se postavilo. Štěbetali.

"Clelande!" vykřikl Nansen. "Pojďte zpátky! Je to nebezpečné!"

Planetolog zakopl o hrbol na zemi. Upadl, zvedl se a pokračoval ke kanálu, kde blikaly stromy.

"Ach, zbláznil se?" zařval Brent. Z jezírka vytryskla ohnivá fontána.

"Ne… nevím - Clelande, Clelande!"

Točí se nám hlava, jsme jako opilí. Co budeme dělat, co budeme dělat? "Chyťte ho," prosil Nansen Tahirany.

Pozorovali ho, zřejmě si dělali starosti, ale nechtěli pomoci… ten člověk musel vědět, co dělá…

Ale nevěděl.

Nansenovi to náhle došlo. Otočil se, vzal Brenta za ramena a těžce ho otočil, takže stáli bokem k lávovému potůčku. V

hlavě mu pořád hučelo, ale hučení ustoupilo do pozadí. "Poslouchejte," vyhrkl, "ta světla blikají ve frekvenci, která způsobuje něco jako epileptický záchvat - u lidí. Vzpomínám, jak jsem o tom četl. Ztratil soudnost. Jde se podívat zblízka a zřejmě spadne do kanálu, do lávy. Nemohu to vysvětlit našim přátelům a požádat je, aby pro něj běželi."

"Do prdele!" vydechl Brent a vytrhl se z Nansenova sevření. "Chytím ho."

"Ne. Udělám to sám."

Brent se zlostně zamračil. "Nikdy. Jste kapitán."

"Ano, to jsem." A kapitán nikdy nepošle člověka do nebezpečí, kterému by se sám vyhnul. "Ale vy pracujete se stroji.

Lépe odhadnete vzdálenost a úhly. Půjdu poslepu se zavřenýma očima. Jinak ta světla dostanou i mě. Vy mě budete navigovat. Nedívejte se častěji, než bude nezbytné. Dokážete to, pane Brente?"

Druhý muž se postavil do pozoru. "Ano, pane."

"To je dobře." Nansen se obrátil, a než se ho světla znovu zmocnila, zavřel oči.

Cleland už se blížil ke břehu kanálu. Uklouzl a upadl na popálenou zem. Čím dál postupoval, tím byla černější.

Nansen ho sledoval. "Doleva o deset stupňů," ozval se Brentův hlas, který zanikal v okolním hučení. Nansen zapojil zesilovač. Jezírko řvalo. Pozoroval beztvaré záblesky.

Ale mozek byl v pořádku. V okolním řevu rozeznal slova: "Kousek doprava… pozor, máte balvan v cestě… ne, Tim odbočil. O patnáct stupňů doleva…"

Je to hrdina - Brent. Drží se vlastního rozumu a soudnosti, zatímco světla blikají, blikají a blikají.

Je tady ještě něco, nějaký další efekt, kterým okolní počítače působí na naše mozky, takže jsme takto zranitelní? Hlavně Tim? Nevím. Doufám, že to přežiju a zjistím to.

Nansen zakopl a upadl. Ucítil bolest v kolenou a dlaních. Zvedl se a pokračoval dál. Přes helmu cítil horko a žár.

"Pane," ozvalo se v okolním řevu, "leze na břeh. Raději se obraťte."

"Ne."

"Ale můžete tam sám spadnout, do proudu -"

"Veďte mě, pane Brente."

"Pane. Doleva deset stupňů. Ne, trochu doprava. Pozor, před sebou máte hromadu… raději lezte po čtyřech."

Nansen ho poslechl. Horká skála žhnula přes jeho oblečení a rukavice.

Z dálky se ozvalo: "Už jste pomalu u něj. Stojí na okraji a zírá dolů. Jestli nespadne sám, možná ho shodíte."

Nansen otevřel oči. Spatřil pomalu tekoucí lávu. A dvě boty, kotníky, holeně - vyskočil na nohy. "Pojďte se mnou zpátky Clelande," vydechl do řevu a syčení.

Hypnotizovaný muž neodpověděl. Kolébal se a pozoroval rozteklou skálu. Na Nansena znovu zaútočila světla.

Držel se. Cleland zasténal. Bojoval. Nansen ho uchopil za paže a koleno mu opřel o záda. Obrátil ho na druhou stranu.

Teď měli světla za zády. Nansen spatřil kamení, Brenta a Tahirany na okraji lesa. Emil s Fernandem se nehýbali -

uvědomili si snad, co se mohlo stát? Nansen vedl Clelanda dolů a přes planinu.

"Hurá!" zařval Brent. "Dokázali jsme to! Bože, dokázali jsme to!"

Cleland se zhroutil. "Co - co se děje?" zasténal. "Byl jsem - nevím -"

Page 72

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Nansen ho pustil, ale pořád ho držel okolo pasu, "Budete v pořádku. Pojďte. A nedívejte se tam."

"Kapitáne - kapitáne, byl jsem blázen nebo -?"

"Říkám, že to bude v pořádku. Jen jsme se setkal s věcí, jakou jsme neznali."

26

Sundaram ukládal poznámky o výzkumu do databáze, ale ještě si vedl deník. Začal si ho psát sám pro sebe, později se o něj dělil s Yu. Právě tam zapisoval subjektivní dojmy, nejasné nápady, úvahy, poznámky, spekulaci a prvotní návrhy.

"Teď, když jsme s Tahirany vyvinuli základní strukturu Cambiante" - společného jazyka, který se dá vyjádřit pomocí parleuru - "a rychle rozšiřujeme slovní zásobu, můžeme se pokusit vysvětlit, co se můžeme vzájemně naučit," napsal si jednoho dne. "Možná to bude nejtěžší úkol, možná to nebude vůbec možné, ale musíme se pokusit, neboť je to základní cíl cesty Vyslance.

Stejně jako částečná interpretace toho, co nám, jak věřím, naši přátelé chtějí sdělit.

Jejich druh se vyvinul v podmínkách často tvrdého a někdy vražedného prostředí této planety. Všežravci, ale především vegetariáni, žili ve skupinkách s dominantní hierarchií. Ale alfa, beta a další nezískávali své postavení silou nebo agresivitou, ale přínosem pro skupinu. Tudíž mohl být primitivní alfa v džungli nejsilnějším bojovníkem s útočníky, ale na poušti dokázal nejlépe hledat vodu. Zdá se, že právě toto podpořilo evoluci vyšší inteligence. Původní psychologie přetrvává, spolupráce, individualita je jen vzácná, většinou jde o patologický jev. Normální a optimální tahirská společnost hrubě připomíná klany a uzavřené jednotky, stejně jako v lidském světě fungují rodiny.

Nevyhnutelně došlo ke střetům skupin, kultur a ideloogií.

Nikdy nebyly tak divoké jako u lidí. Pokud je velká část jazyka somatická a chemická, pak se příliš vyvinula empatie.

Civilizace vzkvétaly a zanikaly. Věřím, že to většinou způsobily přírodní katastrofy, které možná spustila špatná zemědělská či průmyslová výroba.

Takže Tahirani nejsou o nic větší světci než lidé. Když společnost neklape, zaniká úcta k danému řádu. Mystika se rozpadá a přichází chaos a strádání. I tento svět poznal dobu temna.

Když mu věda otevřela cestu ke hvězdám, rasa získala neskutečné možnosti, ale i obrovskou výzvu.

U lidí základní motivy konání, včetně vědy a bádání, zapadají do dvou hlavních tříd. Jednou z nich je naděje na zisk ať už je to bohatství, moc, sláva, svoboda či bezpečí. Tou druhou je potřeba pochopit vesmír, potřeba vysvětlit vlastní postavení v mýtu a náboženství. Dokážu si představit, že stejné touhy cítí Tahirani, ale nejsou u nich stejně silné, nepreferují jednotlivce, ale skupinu. Zdá se mi, že věda je společná pro všechny, stejně jako objevy. Jedinec se dělí o své objevy se svou společností, zlepšuje ji a získává lepší postavení. Musíme pamatovat na to, že věda je kreativním uměním.

Tudíž se mi zdá - není to přesné vyjádření, nedá se to kvalifikovat a existuje spousta výjimek - že Tahirani putovali ke hvězdám, neboť hledali něco nového, inspiraci, duševní povznesení a nikoliv zisk. A jejich lodě pluly tisíce let mezi hvězdami. Proč tedy nepokračovali dál? Proč jejich putování ustalo a opustili kolonie?

Mohu jen hádat. Můžeme hádat společně, neboť celá posádka probírá tuto hádanku znovu a znovu. Uvedu několik názorů.

Celkový počet hvězd. Za předpokladu, že většina planet je mrtvá a na většině živých planet najdete jen mikroby, pořád zůstává množství tajemství a možností v oblasti několika světelných let. Dochází k přesycení informacemi.

Jakmile se posunete ještě dál, o vašich objevech se nedozví na mateřské planetě nikdo z těch, kteří jsou při odletu naživu. Motivace mizí.

Ekonomika je vedlejší. Meziplanetární podniky zachránily lidskou civilizaci, když přivezly materiál a objevily zdroje energie, které na Zemi už chyběly, odsunuli průmyslová centra z biosféry. Ale uvážíme-li recyklační nanotechnologii, stojí potom náklad ze vzdálenosti světelných let za to?

Planety, kde se lidé mohou usadit - bez investic do životních podmínek, které přesahují samotné možnosti - jsou velmi vzácné. Zasáhne takové omezení lidstvo? Už se tak stalo? Nevíme.

Stejně tak nevíme, zda sami ukončili mezihvězdné putování. Zjistili jsme, že už potkali jinou mezihvězdnou civilizaci, která se vzdala z vlastních důvodu. Stejně tak jsme zjistili, že Tahirani našli něco děsivého, utekli a ukryli se před tím.

Ale není to jisté, možná jsme to špatně pochopili. Musíme se dozvědět víc, kousek po kousku.

Jisté je, že Tahirani už dávno přivezli své kolonisty, ukončili cestování, sešrotovali koráby a přišla stabilita. Jejich klany globálně spolupracují, populace a ekonomie se dostaly do rovnováhy, zdá se, že se nebojí budoucnosti. Skutečně, plánují pokračovat ve stejném stylu, kam až představivost sahá. V době, snad za miliardu let, kdy jejich stárnoucí slunce bude tak žhavé, že nebude možné na Tahiru bydlet, bude připravena třetí planeta. Je jasné, že vidí ještě dál. Lidé by to nedokázali. Tahirani nejsou lidé.

Pořád ještě nevíme, jak vnímají takovou budoucnost, snad jako instinktivní potřebu hierarchie, rozumných funkcí.

Věřím, že k dynamické rovnováze je třeba multivjemová elektronická komunikace. Stačí to? Existují pod klidným povrchem směry a protichůdné cíle, jak by tomu jistě bylo u lidí?

Musíme pokračovat v našem zkoumání."

Sundaram vypnul obrazovku, opřel se a vydechl. "To dneska stačí," prohlásil. "Zítra z toho udělám školení pro posádku."

Objevila se za ním Yu. "Musíš?" zeptala se. "Tak tvrdě pracuješ."

"No, ve skutečnosti už toho většinu ví, ale jsou to jen úlomky a střípky, bez systému. Spojení možná přinese sově myšlenky."

"Mezitím," pokračovala, "potřebuješ trochu nevědecké meditace, čaj a trochu jídla a trochu se vyspat." Její prsty se dotkly jeho ramen a pevně s láskou ho začaly masírovat.

Page 73

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Když se Ruszek vrátil z vesmíru, na Terralině byl pozdní podzim. Létal s několika Tahirany po okolí, aby se podíval na roboty, kteří dolovali na asteroidech - jestli "dolování" je vhodné slovo pro extrakci a ostatní procesy na úrovni nanotechnologie - a aby se naučil něco z praxe tahirských plavidel. Mohl objevit užitečné informace pro lidské inženýry, možná zjistit podstatu tajuplného pohonu.

Osada byla v plné práci. Nansen chyběl, odjel na návštěvu historického a uměleckého centra, snad něco jako Florencie či Kjóto. Žádná turistická cesta. Odjel s průvodci a přiveze množství informací, které posílí jazyk Cambiante. Ostatní Ruszeka vřele uvítali. Ale moc nechápal, co se od nich dozvěděl. Sundarama zaměstnávaly poslední sémantické záhady, na které narazil. Yu pracovala na vylepšení vědecko-technologické slovní zásoby. Dayanová, Kilbirnieová, Cleland a Brent projevovali takové nadšení, že Ruszek vůbec nechápal, co mají namysli. Zeyd analyzoval poslední biochemické vzorky. Zůstala jen Mokoenová. I ta měla mnoho práce, pracovala na svých poznámkách a zkoumala podstatu tahirského života, ale ochotně udělala přestávku.

Chtěl s ní být o samotě.

Vzali si teplé oblečení proti chladu a zamířili do lesa, lidé už znali stezky divoké zvěře. Rozšířili je, takže dvojice mohla kráčet bok po boku. Kolem se zvedaly strom; a podrost. Bronzové, hnědočervené a jantarové listí pomalu zmizelo a mezi větvemi foukal vítr. Větve se kývaly a skřípaly, bledé slunce na bledé obloze vrhalo živé stíny. Z vlhké půdy se zvedala vůně pozemského oceánu, brzký rozklad, loučení přírody.

Dvojice chvíli kráčela potichu, dělila je bariéra. Když Ruszek konečně promluvil, zvolil něco neosobního: "Ten pulzar,"

začal, "můžeš mi to vysvětlit?"

"Vždyť jsi to už slyšel. Zveřejnili svůj návrh. Chtějí tam letět a studovat ho."

"Halál és adóok!" vybuchl Ruszek. "Proč? Za necelý rok budeme mít dobrý a vhodný jazyk. Pak nám to Tahirani vysvětlí do nejmenších detailů."

"To je ono," odvětila Mokoenová. "Nemohou. Vidím, že ti to neobjasnili." Usmála se. "No, všichni mluví přes sebe a chtějí slyšet, co říkáš ty."

"Nemohou?" Náhle se zarazil a vytřeštil na ni oči. "Když už je to na spadnutí?"

Mokoenová pokračovala dál a připravovala si odpověď. Vítr kvílel.

"Ajit a Wenji to začali v poslední době zkoumat, jak si Hanny přála," začala opatrně. "Zjistili - ano, Tahirani už tam několikrát byli, před mnoha tisíci lety. Když přestali putovat mezi hvězdami, poslali roboty, aby místo sledovali a posílali informace. Ale roboti se opotřebovali. Záření, elektronika selhala, nevím. Buď je nepřipravovali k reprodukci a automatickým opravám, nebo v tom systému nenašli materiál. Tahirani už další neposlali."

"Jsou tak otupělí? Ti, se kterými jsem cestoval, se tak vůbec nechovali."

"Nevím," vzdychla Mokoenová. "Nikdo to ještě neví. Mám dojem, že jejich předci… se stáhli od všeho, co má něco společného s putováním mezi hvězdami. Nechtěli žádné vzpomínky. Takže zemřela zvědavost."

Ruszek zavrtěl hlavou. Jeho knírek se ježil ve větru. "To není pravda. Byl jsem s nimi. Fascinuje je to."

"I mě," odvětila. "A plány na expedici k pulzaru počítají s přítomností několika Tahiranů. Ale my - přirozeně jsme zvědaví a zajímá nás to." Ztišila hlas. "Mám pocit, že ostatní Tahirani nechtějí, abychom vzkřísili zapomenuté emoce z jejich hrobů."

"Expedice. Proč? Existují vesmírné observatoře. Viděl jsem je."

"No, Hanny s Timem říkají, že systém neutronové hvězdy a planet jsou ve stádiu velmi rychlé a rané evoluce, takže zdejší přístroje nejsou vhodné pro přesné měření. Pohled zblízka by měl přinést data, která poradí i místním observatořím."

Ruszek se zašklebil. "Prostě se tam chtějí podívat."

"Vědecká vášeň." Mokoenová ještě víc ztišila hlas. Dívala se před sebe na holé rozhoupané větve. "A co lepšího mohou udělat?"

Ruzseka to vzrušilo. "Isten, to je výlet!"

Mokoenová ho vzala za rameno, krátký dotyk. "Bojím se, že to budeš muset vydržet, Lajosi," zašeptala. "Kapitán nikdy nepustí oba piloty a Jean si už vyžádala místo. Hanny je fyzik, Tim planetolog, Al inženýr a asistent - nemůžeme víc. To si nedovolíme." Ruszekova ústa se zkroutila. "Nedával jsem si pozor. Tak dobře."

"A možná," pokračovala Mokoenová, "jsi nepochopil všechny narážky, ale kapitán je proti. Říká, že informace nevyváží riziko, jaké podstoupí naše loď."

Ruszek přivřel oči ve větru. "Hm. Napadlo mě - o pulzarech toho moc nevíme, zvláště pak o tomto - takže bychom mohli naprogramovat Vyslance, aby nic neriskoval."

"Nevíme vše. Nedokážeme předvídat všechna rizika."

"To nedokážeme ani tady. Promluvím s Nansenem, až se vrátí. Měl by o tom nechat hlasovat."

Mokoenová se na něj dlouze podívala. "Přestože nemůžeš letět?"

Pokrčil rameny. "Nejsem tygr v ohradě. Mám spoustu práce, která mě zabaví, abych nezlobil."

Les ustoupil a otevřelo se před nimi prostranství, kde pořád rostla hustá červenohnědá tráva. Uprostřed bublal potůček, který mířil do lesa. V létě to bylo oblíbené místo, kde lidé hledali klid a útěchu, kde byli o samotě. Muž se ženou se zastavili. Pomalu se k sobě obrátili.

"Jsi šťastnější než dřív," vydechla.

"Zase mám co na práci a baví mě to," odvětil. "jako ty."

"To mě těší, Lajosi."

Na tmavém obličeji se třpytily její oči. Začal koktat. "Ty-my - pozval jsem tě na tuto procházku, abychom si mohli promluvit o samotě."

Page 74

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Já vím." Náhle se objevily slzy. "Je mi to líto Lajosi." Tvářil se klidně a hovořil vyrovnaně. "Nechceš to zkusit znovu, my dva?"

"Já -" Polkla. "Lajosi," pokračovala rychle, "nejsem tak lehkomyslná. Ať si myslíš cokoliv, nejsem."

"Chceš říct, že si myslíš na někoho jiného."

"Chci jen říct - ne, Lajosi, budeme kamarádi, dobří kamarádi, ale nic víc."

Po chvíli znovu pokrčil rameny. "No, říkal jsem, že mám spoustu práce."

Náhle ho chytila za ruce. "Jsi skvělý člověk, Lajosi. Gentleman. Málem bych si přála -"

Pustil ji. "Doufám, že jsem ti neublížil."

V těchto oblastech se rychle střídala roční období, takže brzy napadl sníh, a když se Nansen vrátil, krajina už byla bílá.

Hovořil s nimi vysílačkou. Když vystoupil z tahirského vznášedla, posádka na něj čekala, aby ho přivítala. Všichni muži mu potřásli rukou, všechny ženy ho objaly, Yu plaše, Mokoenová srdečně, Dayanová nadšeně a dlouhým polibkem (Zeyd se tvářil lhostejně), Kilbirnieová váhavě. Jakmile opustili přistávací plochu, vznášedlo odletělo.

Ve společenské místnosti na ně čekala hostina, která přivítala i Ruszeka. Využili každou možnost k oslavě. Práce mohla počkat. Hovořili o novinkách, probírali klepy, nedůležité věci, smáli se, sklenky cinkaly. Po večeři pustili hudbu a chvíli tančili. Když se Kilbirnieová dostala Nansenovi do náruče, zašeptala: "Můžeme si později promluvit o samotě?"

Rychle odvětil: "Ale samozřejmě."

"Brzy odejdu a setkáme se u bleskového stromu."

Může zítra navštívit mou kancelář, ale někdo by nás mohl přerušit, možná bychom to později nestačili zamaskovat.

Nebo může zajít dnes večer ke mně do chatky, nebo já do její, ale to by bylo příliš intimní. Mohlo by to ovlivnit, co mi chce říct. Objevovaly se další myšlenky a otázky. Celý zbytek večera už byl roztržitým společníkem.

Nakonec jim dal dobrou noc, vzal si termo-oblek a vyrazil. Sníh se třpytil a křupal mu pod podrážkami. Osada se krčila u zamrzlé řeky. Do nosu mu pronikal ledový vzduch a ven proudila pára. Malý měsíc byl v úplňku, ale většinu světla obstarávaly hvězdy a jasná Mléčná dráha. Jejich světlo odhalilo holé větve a vysoký kmen stromu, který hledal. Jizva od blesku, který mu dal jméno, připomínala runu.

Ze stínu se vynořila Kilbirnieová. Nansen se zastavil vedle ní. Tiše se podíval do jejích očí, které zářily v nejasné tváři.

"Chyběl jste nám, kapitáne, skutečně," promluvil chraplavý hlas.

"Děkuji vám. I vy mně." Usmál se. "Ale šlo jej o osobní přítomnost. Přes vysílačku jsem byl stejný šéf jako vždycky, nebo snad ne?"

"Ne. Jste dobrý vůdce, ten, který věří svým poddaným, že se o sebe postarají."

Už věděl, co se chystá. Tušil to, ale zeptal se, aby jí to udělal snazší: "O čem si chcete promluvit?"

"Jistě to víte." Ukázala na třpytící se nebe. "Je tam divoká hvězda."

"Slyšel jsem ty spory," přikývl. "Zopakujeme je při oficiálním setkání. Chcete k tomu něco dodat?"

"Žádné technické problémy, ne, nechci mluvit o tom, zda skutečně dokážeme naprogramovat Vyslance, aby neriskoval."

"Nejspíš dokážeme," přerušil ji. "Ale vás naprogramovat nemůžeme."

Objevil se úsměv. "Ach, já budu v pořádku. Všichni co poletí. Líbí se nám život."

Přešel k přímé výzvě. "Skutečně, tady?"

"Vždycky a všude." Rychle pokračovala: "Ale můžeme být částečně naživu nebo úplně naživu. Ajit a Wenji, Mam a Selim, vy a Lajos mezi těmito planetami - i ostatní chtějí nějakou práci."

"Můžete pomáhat," pobídl ji. "Potřebujeme vaši pomoc. Dios mío, nejsou snad tajemství všude kolem nás?"

"Je jich méně, než stačí. Předstíraná práce, kterou lépe zvládne robot. Hanny s Timem věří, že se dozvíme věci, které bychom jinak nezjistili. A ti Tahirani, kteří pojedou s námi - co se můžeme od nich naučit? A o nich?"

"A stejně tak," pokračoval pomalu, "přijdete o pár let služby, než se vrátíme domů."

Probrala se. "Ano, to je hlavní věc, o které jsem chtěla dnes večer mluvit, kapitáne. Technické záležitosti, veřejné záležitosti, znovu a znovu jsme je probírali. Znovu a znovu je budeme probírat, jako když děláme haggis. Ale to…

znamená."

Nansen čekal.

Podívala se na sníh. "Nechtěla bych to říkat na setkání." Slova pomalu přicházela, doprovázely je mraky páry. "Pro mě to něco znamená."

Čekal.

Znovu se na něj podívala a její tón se vyrovnal. "Budu pryč půl roku, dobu, jak dlouho tam zůstaneme. Pro vás dva a půl roku."

Přikývl. "Ano. A budete nám posílat zprávy, ale budou nejméně rok staré, takže nebudeme vědět -"

"Jestli je loď, která vás odveze domů, v bezpečí."

"A vy."

Rozhostilo se ticho.

"Ano," přikývla Kilbirnieová.

"Musím myslet víc než na bezpečnost. Co to udělá s morálkou?"

Její úsměv odrazil světlo hvězd. "Máte skvělou posádku kapitáne. Věřte jí."

"Ano," vyhrkl, "jestli dojde na hlasování, oba dobře víme, jak dopadne. Ale mohu?"

Tiše odvětila: "Chápu. Zodpovědnost je na vás. A my čtyři máme vlastně sobecké zájmy. Nebudeme mít strach tak dlouho jako vy."

"Dlouhé odloučení," vydechl.

Page 75

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Chvíli zůstala zticha. Když znovu promluvila, rychle dodala: "Kapitáne, to jsem - jsem chtěla říct - není to fér právě vůči vám, Ricardo Nansene."

"Ale cítíte, že kdybych to odmítl, nebylo by to fér vůči vám."

"Pro mě by to nebylo takové. Hanny s Timem - a ano, chudák osamocený Al - a pro ty Tahirany, kteří touží po cestě ke hvězdám…"

"A možná i vůči hvězdám samotným," připustil. "Přináší to fantastické možnosti… jako by Bůh byl štědrý -" Opustil abstraktní pojmy a obrátil se k ní. Na obočí se jí usadila pára a zmrzla jako malé hvězdičky. "Strašně moc chcete letět, že?"

"Mohla bych zůstat - jo, docela šťastně - kdyby…"

"Ale vždycky budete přemýšlet nad tím, o co jste přišla, že Jean?"

Rozšířila oči, když vyslovil její příjmení. Rychle pokračoval: "A vaše hodnocení ostatních i informace o tom co to přinese naší misi, vše je pravda." A já vám dám tento dar, Jean, jestli sám sebe přinutím.

"Vždycky máte povinnosti na prvním místě, že?" Nevěděl, zda ho obdivuje, kárá, či se posmívá. Na Zemi by to brzy zjistil, ale tady nebyli na Zemi.

"Nechte mě ještě chvíli přemýšlet," požádal ji. "Stejně je pozdě, jsme unavení a je nám zima."

"A vy nesete těžké břímě. Ano, pojďme spát."

27

Třetí rok.

Vyslanec se změnil ve hvězdu, která spěchala noční oblohou, aby zmizela v planetárním stínu, prchala k východnímu obzoru. Pak byl pryč. Lidé se občas podívali k obloze, ale pak si vzpomněli. Zpočátku byli vděční za povinnosti, které je zaměstnávaly. Později si začali dělat starosti.

Uprostřed oceánu se objevil hurikán. Tahiran, kterému Ruszek říkal Stefan, mu při minulé cestě ukázal energo-vysílače na malém měsíci. En mu s pomocí kreslené grafiky - za využití znaků, které v poslední době vyvinuly a pochopily obě rasy - že přesně určené paprsky mění cestu takových bouří. Odháněly je od pobřeží, kde mohly uškodit. Teď se en s Ruszekem nalodili na malé vznášedlo, všude přístroje, které měly monitorovat události. "Vážně ses naučil číst naše pocity, co?" vykřikl Ruzsek.

Loď ve tvaru kapky uháněla atmosférou. Ruszek nechal stroje zapnuté, takže zaznamenávaly vše, co mohly. Nakonec získá takové množství informací, že Yu něco zjistí možná dokonce objeví podstatu beztryskového pohonu. Věřil, že principem je kvantová mechanika a lodní inženýr byl kvantový fyzik diletant. Ale až se vrátí Dayanová -

Loď klesala. Před nimi se tyčily černé mraky. Vzpomněl si na Nansenovo vyprávění o průletu takovou bouří… ale to se stalo před pěti tisíci lety, mnoho světelných let daleko. Loď zmizela ve tmě. Vítr zuřil, blesky zářily. Neznámé síly tlačily brutálně Ruszeka do bezpečnostní sítě, kterou pro něj upravili. "Ha!" zařval a litoval, že není pilotem.

Ale pilota dělal stroj. Nechtěl se pobavit, ale získat informace a poslat je na měsíc. Připoutaný Stefan se díval do křišťálové koule, kterou držel. Uvnitř tančily blesky, člověk je téměř neviděl. Další přístroj, hádal Ruszek a hlava mu poskakovala. Měří… rychlosti, tlak, ionizaci, okolní vztek. Proč? Robot musí mít přímý přísun informací. Chce ho Stefan kontrolovat? Chce en prožít stres, úsilí a riziko? Dělal to nějaký Tahirian, než jsme přiletěli z dalekého vesmíru?

Stefan mu pokynul. Trup letadla se zamlžil. Vnitřní osvětlení zhaslo. Ruszek seděl potmě, vznášedlo se třáslo a skučelo.

Bav se, vyzval sám sebe a začal se bavit. Světlo se vrátilo. Nemohl použít parleur, ale Stefan vydával tóny, kterými se možná omlouval. Současně pozoroval Ruszeka, dotýkal se koule a ukazoval na blesky.

En potřeboval úplnou tmu, aby provedl přesné měření, došlo Ruszekovi. Ne… nebyla úplná. Ale nic ho nerušilo.

Přemýšleli jsme o tom, zda Tahiriani vidí jednotlivé fotony. Proč ne? I lidé jsou toho málem schopní. Ucítil husí kůži na zádech. Ano, asi ano. A… ten chaos, když se vyvíjeli - ať to proberou vědci - ale já věřím, že je pro ně kvantová mechanika daleko přirozenější. Jak to ovlivnilo způsob, jakým chápou vesmír?

Vítr zuřil, déšť a krupobití připomínaly kulky, vznášedlo se hnalo kupředu.

Nansen ani Yu nechápali, proč je Tahiran Emil vzal s sebou. Cambiante byl pořád příliš omezený. Veškerý jazyk byl omezený. Nejspíš to tak zůstane.

Jeho vznik, přestože se pořád vyvíjel, bylo možné přirovnat k velkým objevům ve fyzice. Bez počítačů, které generovaly možné přístupy, testovaly je, opouštěly a generovaly lepší, by to bylo jistě nemožné - nepodařilo by se jim to za celý život, natož potom za několik let. Zvuky nefungovaly. Pro Tahirany byl zvuk pouhým signálem - například varovný křik - nikdy skutečné slovo. A skutečně, enové nepoužívali podstatu lidských slov, ale spíš vzájemné koncepty. Písmo bylo naprosto nevhodné. Pro lidi byly tahirské ideografy beznadějně složité. Tahiranům připadal lidský systém (včetně čínštiny) neskutečně omezený.

Obě rasy se vyvíjely na jiných světech, vnímaly je odlišně, takže se jejich myšlení lišilo. Základní věcí, kterou museli zvládnout, byla vzájemná sémantika.

Obrazovka parleuru ukazovala trojrozměrný hypertext. Změny některých částí, hlavně cyklické změny, přidaly čtvrtý rozměr. Naučit se psát tímto způsobem bylo naprosto nemyslitelné, ale nanopočítač upravil, co jedna strana vložila, použil logicky-gramatická pravidla a vznikly symboly, na kterých se obě strany dohodly. Když byl člověk snaživý a trpělivý, dokázal je zvládnout.

Cambiante byl jazyk omezený všemi směry a nejlépe fungoval, pokud se mluvilo o vědeckých a technologických problémech. Téměř nefungoval, pokud šlo o poetiku, víru či filozofii. Ale v zásadě dokázal přeložit praktická prohlášení a otázky. Pokud uživatelé objevili něco nového v tónech, postojích nebo vůních, přidali to ke slovní zásobě - psané i Page 76

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

mluvené slovo.

Když jeden člověk něco pochopil a jiný to použil, málokdy měl úspěch. Ale stále se zlepšovali.

Místo leželo vysoko, kde vítr bičoval skály a tráva se držela v puklinách, kde zbytky stromů připomínaly pokroucené trpaslíky. Shora byly vidět pozůstatky někdejšího osídlení - silnice, upravená půda, výkopy, někde hromady sutin. Yu se zachvěla. "Pusto," dodala.

"Zdá se mi, že se posunula osa rotace a toto místo už nebylo vhodné," vysvětlil Nansen prozaicky.

"Opuštění. Nutnost milénia. Co dělají, když je úhel příliš velký?"

"No, zdá se, že udržují populaci na polovině miliardy. Nikdy jich není moc, aby úplně zalidnili vhodnou půdu. Mohou se pomalu stěhovat. Víme, že plánují do daleké budoucnosti."

"Lidé by to nikdy nedokázali. Nejsme… dost chytří, Je to pro Tahirany skutečně tak lehké?"

Laboratoř, u které přistálo vznášedlo, byla izolovaná malá, měla jen malé vybavení. Přestože laboratoř i při lehlé budovy udržovali roboti, všechno už tady stálo velmi dlouho. Museli znovu zapojit topení a vodu. Vyzval je, ať si přivezou vlastní sanitární jednotku a vše, co by mohli potřebovat.

Dva Tahirani, které neznali, čekali venku. Zahnali je s Emilem rychle dovnitř, nedali jim dost času na vybalování a rychle je zavedli do laboratoře. "Zřejmě si čaj nedáme, že?" poznamenala Yu poněkud ironicky.

"Je vidět, že mají naspěch." Nansen se zamračil "Chtějí mít jistotu, že dokončí svůj nápad, než to někdo zjistí?"

Jakmile se dostali dovnitř, druzí dva Tahirani se plně soustředili na ovládací pulty. Emil se podíval na lidi. "(Chceme vám předat jistou informaci,)" odříkal en. "(V současném stádiu komunikace je to nejlepší pomocí grafiky, za využití větší obrazovky, než má parleur.)"

"Ale proč právě tady?" zamumlal Nansen španělsky Yu se chvěla, tak moc byla zvědavá.

Objevily se obrazy, náčrty a čísla, symboly pro přihlížející.

Slunce, které explodovalo, vystřelené plyny uháněly jako nárazová vlna k okolní mlhovině -

Zbytky se zmenšovaly a zmenšovaly, až nic nezbylo -

Na pozadí hvězd se objevila absolutně tmavá koule, byl vidět jen ohnivý kruh hmoty, která expandovala -

Detailní záběr na okraj a pokroucenou oblohu na pozadí -

"Černá díra," vydechla Yu. "Supernova větší než ta která zrodila pulzar. Zhroucení za hranicemi neutronového stádia minulosti, které pořád pokračuje."

Obraz zmizel a nahradila ho mapa zdejší hvězdné oblohy. Šipka přejela od tečky, která označovala tahirské slunce, a pokračovala dál. Když se zastavila, Nansen přečetl: "Asi pět set světelných let daleko. To je dnešek. Když došlo k erupci, zřejmě byla dál, jinak by tato planeta velmi strádala. Ale co to má s námi společného?"

"Pšt," zasyčela Yu. "Ještě není konec."

Pozorovali obrazy a divili se. Většinou je nechápali. "Zdá se mi, že je to radikální organismus," vydechla Yu a ukázala.

"Ale proč má u sebe ty symboly kvantové fyziky?"

Emil k nim přiběhl a zaťukal na svůj parleur. "(Život)" prohlásil en. "(Inteligence.)"

"?Qué es?" vykřikl Nansen. "Ne!"

"Jak?" zašeptala Yu. "Vypadá to… nemožně. Ale - podívejte, ta velká obrazovka - něco o kvantových stavech… plně to nechápu. Hanny tomu určitě také nebude rozumět. Ještě ne."

Emil zapískal, zvuk, který určili jako varování. "(Nikomu to neříkejte, dokud nedostanete pokyn,)" doplnil en.

Nansen narovnal parleur, který držel v ruce. "(Ani kolegům z lodě? Proč?)"

"(Je to nebezpečné.)" Emil zaváhal. "(Jestli to musíte někomu říct, ať to určitě nikomu už neříká.)"

"Někdo si nepřeje, abychom to věděli," poznamenal Nansen.

Yu promluvila roztřeseným hlasem: "Frakce mezi těmito lidmi?"

"Už jsem na to narazil. Musíme dávat pozor," když teď nemůžeme uniknout ke hvězdám.

"Nemohu uvěřit, že by byli schopni násilí. Neuvěřím tomu."

"I já tomu nechci věřit. Ale občas existují horší věci než násilí."

Emil je pozoroval. "(Jste unavení a zmatení,)" prohlásil en. "(Slunce klesá. Raději se osvěžte, odpočívejte a poslouchejte. Budeme pokračovat zítra časně ráno.)"

"Takže krátká noční přestávka." Nansen se tiše zasmál. "No, stejně toho asi moc nenaspím."

"Ani já," přidala se Yu. "Když vím, co nás čeká."

Po cestě do pokojů na ně útočil chladný vítr. Ani ho necítili. Emil je opustil u vchodu. Dveře se zatáhly. Ocitli se v růžovém pokoji se zaoblenými zdmi, kde měl jen jídlo, pití a zářič na ohřívání. Yu si vybrala vedlejší místnost. Podívali se na sebe.

"Nedělejte si starosti," vyzval ji Nansen. "Naši přátelé jistě ví, co dělají - ať už je to cokoliv."

Yu zavrtěla hlavou. Černomodré vlasy se otřely o vysoké lícní kosti. "Nebojím se. Děsí mě to! Něco úplně zvláštního.

Nevím co, ale kdybychom zůstali doma, ni kdy by nás to nenapadlo. Ach, Rico, necestovali jsme takovou dálku zbytečně!"

"Ay, sí." Plni nadšení se objali. Následoval polibek.

Pustil ji a ustoupil. "Odpusťte," vydechl nepřesvědčivě. "Už se to nestane."

"Pomohla jsem tomu." Její smích utichl. "Mate pravdu, raději už toho necháme. Musíme si dávat pozor, nejen na tajemství."

Usmál se. "Souhlasím. Jen vám řeknu, že závidím Ajitovi Sundaramovi… stejně tak vás oba respektuji."

"Máte před sebou těžkou dobu," odpověděla. "Nechť vše šťastně skončí." Sklonila se k zásobám. "Pojďte, uklidíme to a uděláme si šálek čaje, teprve potom se najíme."

Page 77

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ostrov byl krásný. Kdyby nepoznali život v moři, nikdy by nepoznali život na této planetě. Jakmile to naznačili Tahiranům, odvezli Mokoenovou se Zeydem na ostrov. Z budovy přístavu odplouvaly robotem řízené lodě plné výzkumných přístrojů. Místo zřejmě nesloužilo jako výzkumná laboratoř, ale spíš jako monitorovací stanice. Místní civilizace jistě objevila a zařadila všechny druhy, ale dávala pozor na zdravou ekologii.

Po celodenním studiu lidé toužili po odpočinku. Prošli zalesněný cíp ostrova a objevili se na trávníku, odkud spatřili oslnivě bílou pláž pod jasným nebem, na pláž do padaly dlouhé sluneční paprsky ze západu. Vzduch byl teplý, všude čerstvá vůně moře. Oceán měl tmavě modrou barvu. Přestože tady nebyl tak silný odliv a příliv jako na Zemi, pokroucené dno zvedalo vlny do výšky.

Mokoenová zatleskala. "To jsou ale vlny!" zajásala. "Jdu do vody."

"Ale ne sama, prosím," varoval ji Zeyd. "Mohou tady být silné spodní proudy."

"No, budeš mi dělat plavčíka," zasmála se.

Její nálada byla nakažlivá. "Proč ne partnera?"

"Nojo, proč ne?"

Na chvíli zaváhali, ale byl to jen okamžik. Přece už se svlékali. Oblečení spadlo na zem. Běželi po písku a zmizeli ve vlnách.

Voda se čeřila a zvedala. Když se vrhli do vln, klouzala jim po těle, pulzovala a hladila. Skotačili a plavali jako tuleni.

Ale pořád dávali pozor, aby se nedostali dál, než vystačí. Nad hlavami se jim zvedla vysoká vlna. Narazili do sebe, chytili se, zapřeli se nohama a prsty zaryli do neklidných kamínků. Vlna se přehnala. Zeyd měl vodu k ramenům a díval se Mokoenové do tváře. Měla pootevřené rty, lapala po dechu a její ňadra se k němu tiskla. Políbil ji. Odpověděla.

Pustili se, spatřili další vlnu, která byla ještě vyšší, skleněný útes a pěna jako hříva. Obrátili se, odrazili se ode dna, plavali, zachytili náraz a svezli se na vlně. Když se vlna rozbila, postavili se na nohy a brodili se ke břehu. "Ach,"

vydechla Mokoenová, "to zvíře mě úplně porazilo!"

Podíval se na ni. "Mělo dobrý nápad," poznamenal.

Zarazila se. Přistoupila k němu. Zvedla ruce a strčila do něj. Moc se nesnažila. "Ne." Hlas se jí roztřásl "Hanny -"

"Je pryč. Na dva roky, možná na víc."

"Nechci ji podrazit."

"To neuděláme. Mam, Hanny a já jsme byli - jsme - přátelé. Nikdy jsme si nepatřili. Kdyby to tak bylo, neodletěla by.

Znovu a znovu mi to říkala, jak se odlet blížil - i minulou noc - říkala mi, že nebude žárlit, že jsi její sestra."

"Nevím - až se vrátí -"

"Záleží na tobě, Mam. Na tobě a na nikom jiném."

Zachvěla se. "Selime, jestli chceš říct, že -"

Přitáhl ji k sobě. "Krásné prostředí pro krásnou ženu."

"A krásného muže…"

Utíkali k měkkému trávníku a svalili se na zem.

Po nějaké době šťastně zašeptala: "Zajímalo by mě, jestli nás naši přátelé sledují."

Usmál se. "Pak jsme jim to názorně předvedli. Vadí ti to?"

"Teď už ne."

Než Dayanová odletěla, Yu si s ní vyměnila chatku, aby se dostala blíž k Sundaramovi. Už nespali zvlášť.

Seděli u něj mezi památkami a suvenýry, upíjeli víno a vážně rozmlouvali o svém výzkumu. Patřilo to k jejich nejkrásnějších chvilkám.

"Ne," prohlásil, "nevěřím, že tomu můžeme říkat konzervativní společnost. Jako stará Čína nebo stará Indie. Je to příliš slabé slovo. Věřím, že jde o posthistorickou společnost. Odmítla změnu kvůli stabilnímu řádu, který zřejmě přináší všeobecný mír, hojnost a spravedlnost."

"Alespoň nám to říkají… jestli jim správně rozumíme," odvětila. "Majestátní vize v praxi. Jako světec, který se dostává do nirvány, nebo vznešený chvalozpěv na konci katolické mše."

"Ale jak to můžeme vysvětlit našim kolegům? Bojím se, že některým to bude připadat divné."

"Vážně? Proč?"

"Protože to může naznačit, co se stane s naší rasou."

Přemýšlela o tom. "Bude to doopravdy tragédie? Není to věčnost plná nudy, nic takového. Bohatství a krása světa, poklady minulosti, nově zrození to znovu objevují. Život není dost dlouhý na to, aby všechno poznali a vychutnali. A pořád vznikají nové věci. Staré vztahy, ale určitě nové básně, obrazy, příběhy a hudba."

Sundaram se smutně usmál. "Pochybuji o tom, že lidé jako Ricardo Nansen nebo Jean Kilbirnieová budou souhlasit. A pochybuji o tom, že všichni Tahirani souhlasí se současným stavem. Mám dojem, věřím tomu, že někteří z nich vzhlížejí toužebně ke hvězdám."

Přikývla. "Možná je to jedním z důvodů, proč rasa přestala putovat ke hvězdám. Udělali to záměrně, jako politické rozhodnutí. Přinášelo to nebezpečí, že přivezou něco nového, nějaké problémy." Trhla sebou. "Jak to působí na nás?

Je to dobré nebo špatné?"

Ještě víc se usmál. "Máš příliš silné svědomí."

Oplatila mu úsměv a pobídla ho: "Ty ne?"

Znovu zvážněl. "Ach, občas prožívám smutek. Ale narozdíl od tebe neukrývám pod povrchem tolik vlídnosti. Jsem velmi nestranný."

"Nesmysl. Jsi ten nejvlídnější člověk, jakého jsem kdy poznala."

Page 78

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"A ty -" Naklonil se k ní a vzali se za ruce.

Vyslanec se dostal k pulzaru, ještě než uběhly dvě hodiny lodního času od chvíle, kdy přešli na nula-nula pohon 28

Čtvrtý rok.

Devět desetin světelného roku daleko a tahirské slunce bylo pořád nejjasnější mezi okolními hvězdami. Jejich oči se k němu obracely, připomínalo Sirius na pozemské obloze. Optika musela při záběru hvězdné oblohy tahirské slunce ztlumit, jinak by jim vypálilo díru v sítnici.

"Světelnost jedné milióntiny Slunce," vydechla Dayanová, jako by se modlila k nemilosrdnému bohu, "která přichází z deset kilometrů širokého tělesa. Intenzita je tedy devatenáct tisíc krát silnější. A to mluvím jen o viditelném spektru."

Její společníci téměř slyšeli myšlenky, které jí vířily v hlavě. Jádro gigantického slunce, které explodovalo, jeden a půl krát větší hmota, než má Slunce, napěchovaná vlastní gravitací do takto malého a hustého tělesa. Už tady neexistují atomy, jen samé neutrony, ve středu je hustota možná tak vysoká, že se neutrony spojily do něčeho jiného, do hyperonů, o kterých toho víme jen málo a toužíme se dozvědět víc. Několik centimetrů hluboká atmosféra - žhavé železo. Jaké v ní zuří bouře, jaké otřesy sužují neskutečně tvrdý povrch pod atmosférou, proč, proč, proč? Rotuje několik set krát za vteřinu, magnetické pole, které se zmocní mezihvězdné hmoty a vystřeluje ji, až se přiblíží rychlosti světla, vysílač radiových signálů, které detektory zachytí přes celou galaxii. Jaká síla a tajemství. Z tohoto víru hovoří Bůh k Jóbovi.

Clelandovi se třásl hlas. "Jak blízko se odvážíme?"

"Loď rozhodne," odvětila Dayanová nevzrušeně, její myšlenky se věnovaly hvězdě. "Ale asi to moc blízko nebude.

Hoří tady rentgenové paprsky, vystřelují plazmu a neutriny - vše je smrtící."

"Kromě toho," připojil se Brent nevzrušeně, "jsme nějakých dvě stě astronomických jednotek daleko. Jeden skok tím směrem a usmažíme se."

"Ale pořád nejsme tak daleko od planety, že?" vykřikla Kilbirnieová. "Dostaneme se na oběžnou dráhu, ne?" A prozkoumáme ji, prozradil její pohled, když se podívala na Clelanda.

Colin a Fernando, dva ze tří Tahiranů, zvědavě pozorovali okolí - celý vesmír i chladnou Mléčnou dráhu. Leo stál stranou, jeho hříva se ani nepohnula. Mocní na Tahiru (ať už to byl kdokoliv a jejich moc představovala cokoliv) je požádali, aby vzali člověka, kterého sami vyberou.

Loď nebyla přizpůsobena pro lidi. Vyslanec ji nemohl vzít na svou expedici. Musel by předělat celé boky i kontrolní systém a mohl by tak ohrozit stabilitu ve strojovém komplexu. Lidé mohli letět jako pasažéři díky upraveným podmínkám - bezpečnost, sanitární zařízení, strava, místo na spaní. Yu a tahirský fyzik Esther vyrobili v poslední době obvody, které umožnily lidem pilotovat - jen na krátkou dobu a ve volném prostoru.

"Jůůůůů!"

Ruszek se dotýkal řídící desky před sebou. Plavidlo poskočilo. Váha uvnitř zůstala stejná. Objevil se před nimi obrovský měsíc, hladký kámen zdobený stavbami, Nápadné zaoblení a obzor. Ruszek vypnul pohon. Nulová gravitace jim připadala jako náhlý pád z útesu. Trojice na palubě ho zvládla, chovali se jako ptáci. Loď se zhoupla okolo měsíce po hyperbole a zamířila k velkému modrému Tahiru.

"To stačí," ozvala se Yu zezadu. "Vrátíme se."

"Járvány," zavrčel Ruszek. "Chtěl jsem to ještě vyzkoušet." Ale mluvil vesele a na rtech se mu objevil úsměv Esther připoutaný vedle Yu se zeptal: "(Zaznamenali jste informace, které jste potřebovali?)" En se zachvěl a zapískal, z pokožky zavanula příjemná vůně.

Yu přikývla. "(Zřejmě ano.)"

"Jaké jsou výsledky?" zeptal se Ruszek, který seděl zády k ostatním.

"Skvělé," odvětila Yu. "Věřím, že až s Esther zanalyzujeme výpisy, zjistím, jak tento pohon funguje."

"Ještě to nevíte? Tedy, ach, říkala jste mi, že jde o tlak proti vakuu."

Yu vzdychla.

"Interakce s virtuálními částicemi vakua," opravila ho. "Energie a momentum se udržují, ale, jednoduše řečeno… reakce působí na hmotu celého vesmíru přibližně stejnoměrně. Myslela jsem, že to nechápu přesně, nemyslela jsem samotnou podstatu."

"Stejnoměrně? Neupravují snad pole v lodi? Váha je stejná i během startu."

"Nejspíš kvantový nárůst." Yu zaváhala. "Trysky jsou proti tomu mrháním jako… spalování ropy, která se kdysi používala jako palivo."

"Mně se líbí ovládání. Jak brzy dokážete se svým počítačem sestrojit takový motor, Wenji?"

"Bojím se, že to nezvládneme, dokud se nedostaneme domů. Kromě toho bychom zřejmě nedokázali tak radikálně předělat Vyslance ani jeho lodě." Yu zesílila hlas. "Ale věřím, že s Hanny, až se vrátí, vymyslíme jednotku, která bude kompenzovat lineární zrychleni a udrží konstantní vektor v kolech."

"Chcete říct, že až loď zrychlí, nebudeme se muset schovávat v těch osových kajutách, které navrhoval člověk, který nenáviděl lidi?" Ruszek zatleskal. "Hurááááá!" zaburácel.

Esther se podíval na svého druha. "(Má radost?)" zeptal se en. Yu alespoň jeho zprávu tak pochopila

"(Nic důležitého,)" odvětila inženýrka. "(Věřím, že jsme konečně něco dokázali, prolomili hráze nepochopení. Teď můžeme přidat správný jazyk fyziky k Cambiante a připravit vše pro Hanny Dayanovou, až se vrátí. Mezitím nám můžete vysvětlit nějaké věci. Zmínky o divné a děsivé pravdě -)"

Page 79

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Dívala se před sebe, na planetu, kde se jaro zmocnilo Terraliny.

Vyslanec kroužil kolem kovového světa, jako by nad ním zakotvil.

Cleland s Kilbirnieovou stáli před velkou obrazovkou. Jejich druhové měli spoustu práce. Roboti umístí přístroje na orbitu, tahirské sondy s tahirským pohonem zamíří k pulzaru, divoce zrychlí a povezou další přístroje. Celý den dělali přípravy, v noci je pronásledovaly ve snech. Jen Cleland s Kilbirnieovou neměli co dělat. Toužili po něčem jiném.

V okolním světle nebyla koule dost jasná, aby ji mohli zkoumat bez optických přístrojů. Planiny připomínaly velká zamlžená zrcadla, zdobila je ledová pole. V některých místech objevili rýhy. Pohoří a jednotlivé hory se zvedaly k nebi.

Zakřivení se nejasně rýsovalo proti hvězdám.

"Objem poloviny Země, průměr asi sedmdesát procent - uvážíme-li silnou hustotu, pak je gravitace na povrchu víceméně stejná." Cleland zopakoval, co už slyšeli tolikrát, ale když se objeví něco důležitého, lidé se prostě tak chovají. "Řídká atmosféra, většinou neon, něco vodíku a helia, které vydrželo při této teplotě. Ostatní těkavé látky zamrzly. Včetně vody. Paradox. Paradox. Jaká je odpověď?"

"Co tím myslíš, Time?" zeptala se Kilbirnieová. Chtěla ho především povzbudit - moc dobře to chápala - ale doufala, že přišel od posledního rozhovoru na něco nového. Bůh je v detailech, napadlo ji. A stejně tak ďábel. A pravda je někde mezi.

Ve chvílích nadšení mluvil naprosto plynule. "Podívej, víme, že to musí být zbytek větší planety. Supernova spálila obal, zůstalo jen jádro a možná ani to ne. Ztráta hvězdné hmoty planetu poslala na tuto šílenou oběžnou dráhu. Když zmizely horní vrstvy, uvolnil se tlak - expanze, erupce, vypuklo peklo. Tuším, že se to ještě nezastavilo. Co se to děje?

Teoreticky by to měla být hladká koule, ale nelineární procesy na teorii kašlou. Takže tady máme pukliny, rokliny i hory. Jak? Kde se tady vzala atmosféra a led - ztráta plynu, náraz komety, mrak ze supernovy, co to bylo? Ach, Jean, milióny otázek!"

Vzala ho za ruku. "Budeme hledat odpovědi," slíbila, "později."

Bylo jasné, že Dayanová, výkonný kapitán, bude protestovat a odmítne i robotem řízený Vyslanec. Rychle přemýšlela, hledala argumenty, požadavky, způsoby, jak přemluvit opozici - cokoliv kromě vzpoury. Neodletěla tak daleko a neopustila skutečného kapitána, aby teď nečinně seděla v této kovové skořápce.

Letní horko tížilo osadu jako závaží. V lese se nic nehýbalo, šedá obloha, v dálce zahřmělo.

Okna se nedala zatemnit, ale Nansen zatáhl rolety a spustil klimatizaci. V šeru obývacího pokoje žhnula bílou barvou křišťálová koule, tahirský prohlížeč. Objevil se v ní obraz nějakého tvora. Nansen se ke kouli přiblížil. Dvounohý tvor se nakláněl dopředu, tělo vyvažoval dlouhý a tlustý ocas. Z šupinatého oděvu se natahovaly pařátům podobné ruce, holá zelená hlava s laloky. Celek nepůsobil odpudivě, bylo to prostě cizí stvoření.

"(Ukazuji vám toto,)" napsal Tahiranův (říkali mu Peter) parleur, zatímco hříva a pachy doplnily jeho větu, "(neboť ve vaší přítomnosti proudí síla. Později si o tom promluvíme, a pak rozhodnete, co řeknete ostatním vašeho druhu.)"

"(Všechno,)" odvětil Nansen. Nemohu vysvětlit takt, diskrétnost a vhodné načasování, když jsou čtyři z nás pryč.

(Jean, co děláš, zatímco tady sedím, jak se ti letí?)

Ucítil vážnost situace. "(Ano, dostanete informace, ať je to jakýkoliv hazard. Většina z nás by před námi utajila černou díru ze strachu, že uděláte něco bezmyšlenkovitého. Příliš pozdě.)"

Věřím, že se to všichni dozvěděli. Ani zmínka o trestu. Emil a ostatní sem chodí jako dřív. Solidární společnost? Jaké jsou sankce?

Možná nebyly třeba, jen nepatrný společenský tlak, dokud jsme nepřišli my. Síla, kterou nemohou zvládnout.

Peter se ozval, jako by mu četl myšlenky: "(Vaše je druhá mezihvězdná rasa, kterou jsme potkali. Když je komunikace přijatelně jasná, řeknu vám o té první.)"

Nansen se připravil.

"(Jejich nejbližší základna ležela asi tři sta světelných let od Tahiru, jejich domácí svět dvakrát tak daleko,)" pokračoval Peter. "(Stopy jejich lodí inspirovaly naše vědce a stimulovaly naše průzkumníky, jako u vás - ale nám takový vývoj trval mnohem déle. Stopy už pomalu mizely. Když jsme dorazili, ty bytosti ukončily své cesty a stáhly se na rodnou planetu.)"

Nansen ucítil chlad. "(Zjistili jste proč?)"

"(Věříme tomu. Komunikace s tak odlišnou mentalitou byla pomalá a obtížná. Vaše podobnost je mnohem větší. Oni jsou společenská stvoření, potomci - podle našich teorií - zvířat, která žila v norách ve velkém počtu, jen několik jednotlivců pohlaví, které přináší mláďata.)"

Taková zkušenost mohla Tahiranům ukázat roli muže a ženy, napadlo Nansena. Ale všiml si, že Peter nepoužil symbol pro "ženu". Taková analogie nebyla zřejmě přesná.

"(Jejich celá kultura, samotná identita, tkví ve skupině,)" pokračoval Peter. "(Je pozoruhodné, že někdy dosáhli globální civilizace. Věříme, že to umožnilo elektronické zpracování dat a komunikace.

Po určité době bylo málo jednotlivců pro posádky lodí a kolonie. Množství nestačilo k duševnímu zdraví, kontakt s ostatními hnízdy byl moc slabý a sporadický, takže zanikala sociální pouta. Následovalo šílenství (?), kultury pokroucené, destruktivní, zlé (?). Některé vyhynuly v bratrovražedných konfliktech, které zničily základ jejich existence. Jedna rasa překonala mezihvězdný prostor a kontinent se změnil v radioaktivní trosky Rozumné jádro rasy dokázalo nakonec potlačit šílenství a svolat ty, kteří přežili. Žili v míru, který trval, když je navštívila naše poslední expedice.)"

Peter vymazal obraz, jako by to byla bolestivá vzpomínka, stál, ani se nepohnul. Nansen se opřel o židli, cítil šok.

Zaslechl hrom.

Page 80

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Trágico," zašeptal, neboť Cambiante ještě nenašel vhodné slovo. Tahirani možná nic takového neznali. Obrátil se ke svému parleuru. "(Nehodili se pro hvězdné putování.)"

Peterova hříva se naježila, víc než bylo zvyklé. "(V jistém smyslu taková není žádná rasa. Viděli jsme několik dalších, vzdálené stopy, které mizely. Jedna nová rasa se objevila v posledních třech tisících letech, ale jistě nakonec také zemře.)"

"(Proč?)"

"(Náklady jsou zřejmě vždycky vyšší než zisk. Podstata nejvyšší nesnesitelné ceny se může lišit u každé rasy, ale nakonec zvítězí nezbytnost nebo zdravý rozum a hvězdné putování se stane jednou epizodou v historii planetárního života.)"

Nansen pevně sevřel parleur. "(U nás to tak nebude.)"

"(Mělo by, kvůli samotné morálce(?). To, co jsme zjistili o vaší minulosti, krutost(?) a zabíjení, nás šokovalo. Bude lepší pro vás i pro vesmír, když se stáhnete a budete se učit, jak vycházet mezi sebou.)"

Nansen se kousl do rtu, ale zůstal klidný, jak si to situace žádala.

"(Bojíte se nás? Nikdy bychom vás neohrozili. Jak bychom mohli, když je mezi námi taková vzdálenost? Proč bychom to dělali?)"

"(Už jste hrozbou. Vaše samotná existence.)"

"(Nechápu.)"

"(Znovu jste oživili touhu cestovat, přestože to přináší nekonečné nebezpečí. Rozumní chtějí, abyste odletěli.)"

Nansen zaváhal, pak se na rovinu zeptal: "(Nemůžete nás jen tak zabít, že?)"

Peter nadskočil. Nansen ucítil pronikavý zápach, kyselinu na železu. "(Samotná vaše myšlenka podporuje hrůzu.)"

"(Copak jste to, ty a ti, kteří smýšlejí stejně, nikdy nezvažovali?)"

Zdálo se, že Peter hledá vnitřní klid. "(Působilo by to stejně, čin stejně rozvratný jako vaše přítomnost.)"

Takže tahirská společnost není tak skvěle vyrovnaná, jak se zdá, pomyslel si Nansen.

"(Jen odleťte,)" pokračoval Peter. "(Prosíme vás o to, ti, kteří vás dobře přijali.)"

Ta prosba se ho dotkla a Nansen se uklidnil. "(Chceme odletět za tři (tahirské) roky, však víte.)"

"(Doopravdy? A co ti, co přiletí po vás? A co vaše zlovolná(?), tvrdohlavá rasa?)"

"(Nemůžeme mluvit za ostatní.)" Za ty, kteří budou žít po nás.

"(Ano, kvůli tomu jste děsiví.)"

Došel k rozhodnutí. Jeho torzo se narovnalo. Prostřední oči propichovaly Nansena. "(Je to dobře, je to jako prozíravost (?), že kdykoliv cesty ke hvězdám začaly, během kosmicky krátké doby znovu odumřely,)" pokračoval en. "(Příčin je jistě mnoho, ale nepřežívá díky nim samotná realita?

Nemohu teď říct více. Nevěřili byste mi. Nejsem zkušený v tom oboru. Nejprve se pod dobrým dohledem musíte naučit jak přečíst matematický důkaz. Dokážete to. Pak vaše cesta sem neuškodí, ale pomůže. Přivezete svým lidem zprávu a přinutíte je, aby také stáhly všechny lodě domů.)"

29

Optické zesilovače proměnily hvězdy v hořící kouli, ty nejjasnější připomínaly majáky, objevovaly se tisíce a tisíce hvězd, Mléčná dráha byla řekou zamrzlého ohně, galaxie Andromedy žhnoucím vírem. Jen malou neutronovou hvězdu zatemnili, aby nepopálila oči, které zbloudí jejím směrem. Deset kilometrů vzdálený Herald se třpytil jako úlomek velkého meče.

Dayanová s Brentem krásu nevnímali. Soustředili se na mohutnou konstrukci pět kilometrů široké kovové sítě, která pomalu rotovala a její prohlubeň se stále otáčela k pulzaru. Vznášeli se ve skafandrech před celou konstrukcí, dotýkali se držáků, kdykoliv potřebovali upravit směr, používali nářadí a měřáky v rukavicích s motorovými klouby a hmatovými kontraktory, takže měli ruce citlivé, jako by neměli rukavice. Nicméně to byl těžký úkol. Sluchátka přenášela jejich těžký dech, recyklátor nedokázal rozpustit pach potu.

Brent konečně přikývl. "Jo, jak jsem čekal. Nerovnováha v hlavním data-usměrňovači. Ten program se zbláznil. Ale nic zvláštního. Není divu, že informace přestaly dávat smysl."

"Zpočátku se mi zdálo, že jsme možná narazili na nějaký nový fenomén -" Dayanová se zasmála. "Ne, takhle je to lepší.

Už tak na nás útočí tolik tajemství, že je nedokážeme zvládnout." Představila si světelné roky kolem a její veselá nálada zmizela. "Jak dlouho nám bude trvat, než ta jednotka bude fungovat správně? Gravitační vlny z hvězdných otřesů - co nám prozradí o vnitřku -"

"Můžeme okamžitě nahradit celý modul. Roboti mají ke všemu náhradní díly. Otázkou je, jestli budou mít brzy stejný problém? Co poškodilo program?"

"Přemýšlela jsem o tom od chvíle, kdy jste se o tom poprvé zmínil." Dayanová začala sbírat své přístroje ze sítě a připevnila si je k postroji. Byl to téměř automatický úkol, očima se dívala do dálky, hlas plný myšlenek, "Zaznamenali jsme částečný odraz jižního paprsku, který se od něčeho odrazil - zřejmě od plujícího molekulárního oblaku, možná to byly zbytky erupce - a ten mohl zasáhnout usměrňovač. Nejspíš by to popletlo elektronickou konfiguraci. Zvláštní nehoda, velká smůla, ale musíme očekávat podivuhodné…"

Pozoroval ji. Skafandr ukryl křivky malého těla, ale v helmě byly vidět velké oči, nápadný nos, plné rty a bledá kůže.

Zesílení potlačilo barvy, ale dobře věděl, že uvázané vlasy hoří jako plamen, a když si je rozpustí, padají až na ramena.

"Takže hloupí roboti nedokázali zjistit, v čem je problém, zavolali nás," vydechl.

"Jsou stejně dobří jako jejich programy, Ale, programy odpovídají našim znalostem a předvídavosti."

"Jo. Opravíme to a zamíříme k Vyslancovi."

Všechny konstrukce, které expedice rozmístila, měly vlastní robotem řízenou obsluhu, která je hlídala a udržovala. Brent Page 81

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zavedl pořádek.

Zatímco čekali u obrovské sítě mezi hvězdami, Dayanová ho chvíli tiše pozorovala. "Mrzí mě, jestli je vám to nepříjemné, Ale," poznamenala.

"Cože?" Ještě ho neviděla tak vyvedeného z míry. "Nepohodlné? Ale ne. Ne. Já myslel, že se nemůžete dočkat zpátky.

Já, já, ach, rád udělám něco užitečného. Proto jsem s vámi letěl."

"A abyste si ukrátil dobu, než se vrátíme domů, že? Na tom není nic špatného. Všem se nám stýská po Zemi."

"No, ale -" Odkašlal si. "Hanny, když pracujeme spolu, je to zvláštní. Málem lituji, že už to bude hotové. Kdykoliv budete chtít -"

Na Mléčné dráze se objevil stín. "Tady máme opravárenského robota." Dayanové se silně ulevilo. Nebylo to jen kvůli opravě.

Robot - připomínal chobotnici nebo hvězdici - se blížil na tenkých neviditelných tryskách. Lidé spatřili záblesky jeho optiky. Minul je o několik metrů, jako by na chvíli zavrávoral, pak pokračoval a zmizel na obloze.

"Co to sakra je?" vykřikl Brent. "Vrať se, ty pitomče!"

"Něco se stalo," vydechla Dayanová rychle. "Jeho program je také narušený. Stejná příčina?" Sebrala radar, namířila ho, přimhouřila oči, přečetla si výsledek, odložila ho a zvedla ionoskop. "Když se přiblížil, vypnul trysky Bezpečnostní nařízení. Ale pak nezamířil do doku. Zůstal na původní dráze. Volně padá, míří do prázdnoty"

"A má modul. Půjdu za ním." Brent se chytil sítě a obrátil se.

"Ne!" vykřikla Dayanová. "Není to bezpečné. Pohon skafandru nezvládne takové zrychlení."

"Vyrovnám vektory, připojím se a zpomalím -"

"Říkám ne. Nejste vybaven na takovou operaci."

"Sakra, Hanny, nemáme za takového robota náhradu. A modul, co veze - copak to nechcete opravit?"

"Ne, pokud je v sázce život."

Kilbirnieová je poslouchala. Teď se ozval její hlas ve vysílačce. "Dayanová, držte se. Vyzvednu vašeho uprchlíka."

"Cože?" vykřikla Dayanová. "Ne, Jean, parametry - moc vysoké, moc nejisté - můžete rozbít loď."

Kilbirnieová jásala. "Jo, ráda bych si vzala jednu z těch kluzkejch tahirskejch žihadel, ale klidně to zvládnu s Heraldem.

Vážně."

"Ne! Zakazuji -"

"Hanny, na palubě Vyslance jste výkonný kapitán, ale na palubě mého plavidla jsem kapitánem já. Přivezu váš modul zpátky, abyste ho mohli zapojit sami, robota opravíme. Ať Clerk Maxwell žehná vědě. Coline." Zaslechli, jak se Kilbirnieová obrací k Tahiranovi, který je pozorně sledoval. "Dávej teď pozor, protože možná přijde den, kdy si vezmeš tuto helmu." En to zřejmě pochopil, neboť si byli velmi blízcí.

Záblesk ohně, který byl málo patrný i při zesílení - plazmový pohon byl velmi efektivní - vystřelil Heralda ke hvězdám.

Přiblížila se, zaměřovala, barrakuda na lovu. Zážeh, otočka okolo tří přesných os, zážeh a na závěr přesný skok a let.

Nákladní prostor se otevřel. Robot vplul dovnitř, jako by se vezl na jarním vánku. Vrata se zavřela.

"Máme rybu," zvolala Kilbirnieová.

"Dobrá p-práce," zakoktala Dayanová.

"Ach, nic to nebylo. Snad jsem předvedla, co dokážu. A teď chci odměnu, Hanny, chci vzít Tima dolů na planetu, aby se mohl dát do práce."

Podzim nehořel tak, jak si ho pamatovali ze Země.

Barvy byly bledé, někdy šedé, často hnědé a tmavé. Některé listí vydrželo, některé odumřelo a odnesl ho vítr. Ale na obloze se objevili migrující ptáci, v lesích šustila migrující zvěř, ozýval se křik a v oblasti, kde ležela Terralina, se rychle zkracovaly dny. Bylo jasno a lidskou krev chladila zima.

Nansen s Yu se procházeli po louce. Zašla k němu do chatky, kterou používal jako kancelář, ale po její zprávě už nemohli zůstat sedět. Přestože nebyli daleko od osady, připadala jim malá, za ní vysoký les, plující mraky, jejichž stíny uháněly po zemi. Vítr hvízdal, cuchal jim vlasy, útočil na jejich tváře jako ledová řeka.

"Ano," vydechla Yu, "je to jasné. Ajit rozluštil záhadu, není o tom pochyb."

Nansen se na ni usmál. "Neudělal to úplně sám."

"Ach, já samozřejmě zvládla fyziku, ale výklad toho - toho přesahuje fyziku, jakou známe - to udělal on. V černé díře je určitě život. Inteligentní život."

"Jak je to možné?"

"Emil a jeho přátelé nám to pořád nedokázali vysvětlit. Nevíme jistě, zda Tahirani skutečně… zda to skutečně vědí.

Nepřemýšlejí stejně jako my. Vyjadřují svou vědu odlišným způsobem. Vezměte si například, jak využívají dimenze."

"Co myslíte dimenzemi?"

"Základní jednotkou jejich dynamiky není hmota, délka a čas, ale energie, elektrický náboj a časoprostorový interval."

"Ach, ano. Toto."

"To je jedním z důvodů, proč jejich texty byly tak nepochopitelné, dokud na to Hanny nepřišla. A tento příklad je téměř triviální. Kdyby tady byla, udělali bychom rychlejší pokrok. Takhle se můžu jen pomalu prokousávat kupředu."

Zasmál se. "Jako malý hlodavec jste výkonná. Zjistila jste toho o jejich pohonu tolik, že můžete jeden postavit -"

"Ne, ne, prosím. Už jsem vysvětlila, že nemůžeme předělat ani Vyslance, ani jeho lodě. Jsou příliš propojeni s existujícími systémy. Věřím, že dokážeme přidat jednotku, která zpříjemní čas během zrychlení, ale veškerá přestavba musí počkat až na Zem."

"Kde už takový pohon možná dávno mají." Nansen se na ni znovu podíval. "Neříkala jste, že máte i něco nového o nula-nula pohonu?"

Page 82

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Přikývla. "Není to zrovna nejšťastnější objev. Tahirani už dávno zjistili, že existuje možnost náhodného selhání kvantové brány. Bose-Einsteinův kondenzát začne být nestabilní a energie ze substrátu se plně nevrátí. Rozdíl je nepatrný, ale stačí ke zkáze. Věří, že takové nehody způsobily několik zmizení v době, kdy putovali mezi hvězdami.

Lodě, které se vydaly do vesmíru, a nikdo už o nich nikdy neslyšel."

Nansen se zamračil. "?Ay!"

"Ach, pravděpodobnost je mizivá a klesá s kapacitou kvantové brány. Uvážíme-li gamma pěti tisíc, pak je pro nás nebezpečí téměř zanedbatelné. I menší lodě jsou vystaveny mnohem vyššímu riziku ze strany vesmíru."

"Ale mohlo to odradit Tahirany."

"O tom nepochybuji. Copak bychom se my, lidé, nechali odradit? Myslím, že Ajit má pravdu, společnost začala být víc a víc konzervativní kvůli mnoha důvodům. Ačkoliv -"

Vítr kvílel. "Ano?" pobídl ji Nansen po několika vteřinách.

"Nevím." Zaslechl bezradnost v jejím tónu. "Něco jiného v rovnicích - mluvili o tom - Emil říká, že to ani enové neví.

Zřejmě to nevědí, alespoň ne v této době.

Jako by - jako by to bylo něco tak hrozného, že o tom nechtějí mluvit ani ti, kteří to ví."

Nansen si vzpomněl na zmínku, kterou Peter nechtěl objasnit. "Něco ne úplně zřejmého pro každého fyzika teoretika.

Něco, čemu bychom nejspíš nevěřili. Věřím, že můžeme - vy a Hanny to dokážete zjistit."

"Mám dojem, že Tahirani se to dozvěděli v černé díře, možná od bytostí, které tam žijí."

"A utekli před tím?"

"Nevíme jistě, tedy Ajit a já."

Potlačil neklid. "Můžeme se tam vydat a zjistit to."

"Možná," odvětila opatrně. "Myslím, že budeme potřebovat Tahirany při jednání, Tahirani… cítí… mají cit pro kvantovou mechaniku. Tento… život… je zřejmě fenomén na kvantové rovině."

"Ach, rádi vezmeme Tahirany, Emila, Esther, Fernanda, Colina, Stefana a další. Nakazili jsme je sny o nové době objevů." Nansen sevřel ruku v pěst. "Dios mío, jaké nás čekají objevy! Mohli by změnit celý pohled na - na všechno.

Jestli věda zjistí, že život není čistě materiální - ach, Wenji!"

Zastavil se uprostřed pole. Napodobila ho. Obrátil se a objal ji. Přejel přes ně stín, minul je a zaútočilo na ně oslepující slunce.

Pustil ji a ustoupil. "Omlouvám se vám i Ajitovi," zakoktal. "Opravdu."

Usmála se. "Cože, kapitán nesmí dát najevo své city? Nebuďte na sebe tak přísný, Ricardo Nansene. Připravte se, až přijde váš čas."

Povrch planety byl v zesíleném jasu hvězd černý, šedý, bílý, místy se třpytil jako modrá ocel. Cleland s Kilbirnieovou projížděli přes údolí pohřbené pod dvěma kilometry ledu, trhlinu v krajině, která se zvedala ve velkých blocích. V dálce se tyčila kuželovitá hora. Několik kilometrů za nimi zablokoval obzor tmavý sráz. Nahoře stál Herald, plechový jas na nepřirozeně jasné obloze. Poblíž vztyčili provizorní přístřešek. Na palubě seděl Colin, pozoroval je optickými přístroji a sledoval jejich postup - záviděl jim?

Dvojice seděla na robotovi. Výstroj zabrala větší část dlouhého těla. Na tři sta metrů dlouhém kabelu poskakoval balón, který nesl přístroje, jež zkoumaly podivnou atmosféru a připomínal groteskní měsíc. Jezdci vnímali jediný zvuk, dupání šesti robotových nohou, které rozvibrovalo kov.

Od chvíle, kdy opustili tábor, toho moc nenamluvili. Clelanda zaměstnával optický rekordér, měřící přístroje, gravitometr a ostatní zařízení, které si připevnil k sedlu, chvílemi se jen tak rozhlížel. Kilbirnieové chyběl jeho profesionální zájem, ale krajina byla nevšední, strohá a ojedinělá. Kromě toho byla konverzace poněkud obtížná. Pořád mezi nimi panovalo nevyslovené napětí, dva lidé a jeden mimozemšťan sami na celém světě…

Ale když po nějaké době Cleland promluvil do vysílačky, znělo to vesele. "Ha, Dobbine." Dotkl se ovládání a robot se zastavil. Cleland otočil hlavu ke Kilbirnieové a promluvil: "Můžeš slézt a protáhnout si nohy."

"Dobrá! Nejlepší věta od chvíle, kdy jsem slyšela Snídaně je připravena."

Kilbirnieová slezla, uběhla nějakých deset, možná dvanáct metrů po hrubém povrchu a začala cvičit, jak jí to skafandr dovolil. "Proč právě tady?"

Cleland slez1. "Několik důvodů. Nechceme ztratit loď z dohledu a nechceme se ještě vrátit. Toto je vhodné místo k našemu měření, seismická a izotopická analýza, jádro pod skálou."

"Jak to můžeš vědět?"

Plaše se na ni usmál. Přes helmu, pod hvězdami a falešným měsícem. "Tušení a zkušenosti. Možná se dozvíme, odkud přišly ty těkavé látky. A co se děje v pevném těle. Měl bych říct v pevně kapalném. Mám-li soudit podle toho, co jsem zatím viděl, pak je kapalná část jádra nápadně velká."

"Určitě není tak velká, jak ráda si dám pivo, až se vrátíme do tábora. Jo, jdeme na to." Přestala cvičit a zamířila k němu, aby mu pomohla.

Ledovec se otřásl, jako by ukrýval obrovský stroj. Náraz podrazil Clelandovi nohy. Znovu se postavil a spatřil vlnu trosek po celém údolí. Ledové úlomky se zvedaly do vzduchu, padaly dolů a rozbíjely se na prach, který se třpytil jako malé hvězdy.

Spatřil trhlinu, která se otevřela za Kilbirnieovou. Ta se zapotácela, přepadla přes okraj a zmizela mu z očí.

Zemětřesení! Není možné! A právě tady, právě teď! "Jean!" zařval. Odpovědělo mu praskání.

Potácel se po zmrzlém povrchu, který se pořád chvěl, až se dostal na okraj pukliny. Byla šest metrů široká a padesát dlouhá, mizela v temnotě. Skrčil se na všechny čtyři a díval se dolů. Deset metrů. Na jeho mozek útočila noční můra.

Deset metrů na dno pokryté ledovými úlomky. Stěny se v zesíleném světle třpytily modrou barvou. Kilbirnieová Page 83

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

připomínala stín. "Jean!" vykřikl znovu.

"Jo," zaslechl. Stěna předtím rušila vysílání.

"Bolí tě něco, drahá?"

"Nic vážného. Nespadla jsem, jen sklouzla."

"Už jdu." Chtěl se spustit z okraje.

"Ne, ty hlupáku!" Její křik mu málem prorazil ušní bubínky. "Oba dolů nemůžeme! Je to moc strmé. Nemůžeme vyšplhat zpátky."

Další zemětřesení zaburácelo. Zpočátku nebylo tak silné, ale ulomily se kusy ledu a zřítily se do hlubin. "Zavolám Colina -"

"Ne! En se naučil jen to jak zvednout loď do vesmíru. Kdyby tady chtěl přistát, nabourá. Sežeň lano a vytáhni mě ven."

Šokovaný Cleland zacouval. "Coline," zašeptal hloupě, "počkej. Řekni jim to, až se Vyslanec dostane nad obzor. Počkej na mě."

Půda se znovu otřásla. Další kusy ledu se uvolnily a spadly dolů. Když pojedeme na robotovi nejvyšší rychlostí, pořád mu bude trvat hodinu, než se dostane ke srázu, vyleze nahoru a přinese lano. A další hodinu na návrat. Kolik síly planetě zůstalo? Neměla by mít žádnou. Roztavená kovová koule by měla rychle dosáhnout rovnováhy a strávit příštích pár miliard let tichým ochlazováním. Ale - proudy, rozdílné tuhnutí, neusazený povrch? - přijel sem v naději, že bude zkoumat a najde nějaká překvapení.

Utíkal k robotovi. Pod nohama mu sténal ledovec. Balón poskakoval na černé obloze.

"Jo!" Na chvíli se mu zamlžily oči, slzy radosti.

Ale nemohl plýtvat časem. Nastartoval rumpál. Zatímco se lano navíjelo, vyndal malou ionovou lampu. Měla pomáhat při stavbě geofyzikální observatoře, kterou si tady chtěl postavit. Škoda. Ne, skvělé. Poděkoval Bohu, ve kterého nevěřil.

Deset metrů, pro jistotu dvacet, nezastavuj a nenavíjej další. Lampa vzplála, lano se rozžhavilo a přetrhlo. Balón poskočil a táhl zbytek. Přístroje, které odnesl - Oběť za Jeanin život, napadlo ho. Pověra? Nevadí, hlavně jestli to bude fungovat. Odmotal lano, které zachránil, odřízl ho, obtočil si ho kolem ramen a zamířil zpátky.

Údolí se znovu otřáslo. A znovu a znovu. Kusy ledu se zřítily do pukliny. Několik jich zasáhlo Kilbirnieovou, náraz ji porazil na zem. Znovu se postavila a unikla úlomkům, které se pohybovaly jako čelisti. Čelisti, které by dokázaly prokousnout brnění i kosti. Tančila po úlomcích, aby si zachránila život. Zavyla jako vlk. Cítila vzdor i radost. Neměla čas na hrůzu. Cítila, že v tuto chvíli je skutečně naživu.

Cleland si probojovával cestu k okraji. Položil kabel na zem, udělal smyčku jako třmen a zavařil ji lampou. "Vidíš mě?"

zvolal. "Spouštím ti lano. Dokážeš ho najít?"

Žádná odpověď. Poslední otřes utichl. Ležel tam na břiše, helmu přes okraj, zíral dolů jako šílenec. Chtěl začít vzlykat, ale ovládl se. Byla tam a šplhala jeho směrem. Spouštěl kabel, cítil, jak klouže po ledových stěnách a naráží na kusy ledu dole. Dostala se k němu a chytila se. Pro jistotu zacouval, postavil se, zajistil si lano okolo pasu a začal pomalu tahat. Byla to pomalá práce, tření a váha se proti němu spikly. Lapal po dechu. Měl přivést robota a rumpál? Příliš spěchal, neměl čas přemýšlet. A teď už bylo moc pozdě. Ruce ho bolely. Rukavice mu zranily dlaně. Tahal dál.

Byla nahoře!

Pořád tahal, dokud se nedostala daleko od pukliny Pak lano pustil a utíkal k ní. Jednou zakopl a upadl. Vstala ve stejnou chvíli jako on. Zjistil, že nemá anténu od vysílačky, nejspíš přišla o celé zařízení. Ale stála tam, kolébala se a usmívala se na něj přes sklo helmy. Otevřela náruč, aby ho objala.

Nad svahem se objevila rychle plující hvězda. Cleland začal vysílat přes Heralda: "Je v pořádku!" vykřikl k Vyslanci.

"Slyšíte? Je v pořádku!"

Zpáteční cesta k lodi už nebyla tak tichá. Dotýkali se přilbami a vyměnili si několik slov. Kilbirnieová ho hlavně musela ujistit, že nemá nic zlomeného. Ale zraněná byla. Přestože skafandr zastavil úlomky, náraz ji poranil. Několikrát upadla a rána ji odhodila. Upravil postroj, aby nespadla ze sedadla za ním. Uháněli kupředu a Cleland ucítil, jak se o něj opírá.

Spala.

Strmé stoupání na útes ji probudilo. Když zastavili v táboře a Cleland slezl, aby jí pomohl, všiml si, jak svírá čelisti a bojuje s bolestí. Colin na ně čekal ve vlastním skafandru a držel parleur. Kilbirnieová ho od něj vzala a napsala zprávu.

Cleland neviděl, co píše. Tahiran chtěl protestovat. Kilbirnieová udělala jasné gesto. Colin ustoupil - zmateně? - a začal skládat věci z robota. Kilbirnieová zatahala Clelanda za ruku a ukázala na přístřešek.

Po cestě se o něj opírala a kulhala. Podlahu představoval holý tmavý kov, některá místa byla hrubá, některá zase hladká jako zrcadlo. Nad nimi hořely fantastické hvězdy. Herald stál na nožkách a připomínal lesklou strážní věž. Za nimi se zvedala kulatá střecha a přilehlá budova s elektrárnou, laboratoří, dílnou a domovem pro tři živé bytosti na tomto světě. Zatímco čekali, než přechodová komora vyrovná tlak, cítili na tváři infračervené záření, které spalovalo námrazu z jejich skafandrů, kterých se nikdy nemohli dotknout.

Vstoupili do těsného prostoru. Jasné osvětlení proměnilo okénka v černé kroužky. Tři tenké zástěny oddělovaly tři místa - spací kout pro Clelanda, spací kout pro Kilbirnieovou a místo pro osobní hygienu. Colin se usadil mezi přístroji.

Enové soukromí moc nechápali, možná neexistovalo ani na samotném Tahiru. Sundali si přilby a nadechli se teplého a voňavého vzduchu. "Achhhhh," vydechla Kilbirnieová. "Jako bych zašla po závěrečné zkoušce na pilota do příjemné hospůdky."

Přestože se ovládala, hlas jí přeskakoval. "Jak - jak je ti?" zakoktal se Cleland.

"Jsem otlučená, mám žízeň a velkou radost," zasmála se. "Také toho máme moc na sobě. Oba dva."

"Ano. Pomohu ti -"

Page 84

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Souhlasila, přestože si dokázala skafandr svléknout jednou rukou. Pot přilepil tělový oblek ke štíhlým křivkám.

Pozoroval tmavé skvrny. "Jsi… zraněná," vydechl "Ach, Jean, Jean."

"Boule a odřeniny, nic horšího." Modré oči ho propichovaly. "Než začneš vykřikovat, že je to tvoje vina, Time Clelande, vzpomeň si, jak moc jsem chtěla jít s tebou, vděčím ti za svůj život. Teď odlož výzbroj, ať můžeš pomáhat."

Zatímco se svlékal, zašla k ledničce, vyndala si pivo a rychle ho vypila. "Achhhhh la agua verdadera de la vida."

Všimla si, jak sebou trhl. "Ale jak je tobě, Time? Bolí tě něco?"

"Ne. Nic, co by stálo za řeč." Jen ta španělština z jejích úst.

"Dobrá, ach, skvělé. No, mně všechno bolí a všechno ve mně skřípe. Jestli chci zítra vstát - a to určité chceme, protože musíme dál bádat, že? - pak musí nastoupit správná kůra. Nejprve horká sprcha. Ty mezitím vyndej léky, ano?"

Zmizela za zástěnou, kde se ukrývala vana. Zaslechl šustění vody z kohoutku v recyklačním tanku. Spatřil páru.

Odhodil jejich oblečení a našel lékárnu. Analgetika, hemolyt, buňkový fix. Rozložil je na stůl, kde jedli, mechanicky je pokládal a kroutil hlavou. Znovu a znovu si četl návody, jako by je neznal zpaměti. Každý správný kosmonaut je musel znát. Voda šuměla a zvedala se pára.

Pak se zastavila. Ozvalo se hučení horkého vzduchu.

Kilbirnieová vylezla ven. Modřiny se začínaly objevovat. Její tělo se třpytilo. Byla pořád mokrá, hnědé vlasy přilepené k hlavě, na stehnech se jí třpytily kapky. Hlasitě se zasmála. "Ach, to je ale pohled! Ber to prakticky, člověče. Mám modřiny na místech, kam se sama nedostanu. Můžeš je ošetřit všechny. Užij si to."

"Mohla, mohla jsi požádat Colina," zakoktal a v uších mu hučelo.

"Špatně bych mu to vysvětlovala přes parleur." Zvedla sklenku s vodou, kterou připravil a spolkla dvě tablety.

"Lék - lék proti bolesti, hm, pilulka na spaní…" vysvětlil jí.

"Ještě ne. Jestli vůbec. Nebaví mě to. Pojď, nestůj tam jako geologický útvar."

Vylil si trochu oleje na dlaň a pohladil ji mezi lopatkami. "No, dobrý začátek," zašeptala. "Ale přitlač. A teď tady."

Nahrbila se. "Jo, jo, skvělé. Rychle se učíš."

Zranění nebylo ve skutečnosti tolik - holeně, lokty, kolena, boky a paže. Brzy skončil. "Ach, díky. Je to jako tepelné polštářky." Vzala ho za ruku. "Teď si to utři, ať se to nedostane, kam nemá." Otřela mu dlaně o své boky.

"Jean, Jean," zasténal. "Ne -"

"Colinovi jsem řekla," vysvětlila mu, "aby byl kamarád a noční hlídku si odkroutil v lodi. Možná by ti tady vadil."

Nasměrovala jeho dlaně ke svým ňadrům. Měla tvrdé bradavky. Rukama ho objala okolo krku. "Blízká smrt probudí lásku k životu."

"Já - Jean… jsem špinavý, smrdím -"

"Jako chlap. Tak pojď." Mnohem později, když zhasli světlo a leželi na postelích, které si přitáhli k sobě, mu zašeptala do ucha: "Chápeš to, že, drahý Time? Mám tě ráda, ale je to jen epizoda." Odpověděl jí vyrovnaný dech, Cleland spal a ani se nepohnul. "Nejspíš budeme pokračovat během putování kolem této hvězdy," vzdychla do tmy. "Jsi tak milý hoch."

30

Ruszek si chtěl po prohlídce obří planety odpočinout v přírodě. Lesy okolo Terraliny už dobře znal, byly moc klidné.

Tahirský průvodce, kterému říkal Attila - uznávané maďarské jméno - měl stejný pocit a navrhl cestu na subtropický ostrov, který znal. Podle vyprávění připomínal Havaj. Moře, lesy a hory na jednom místě. Ruszek šťastně souhlasil.

Počet návštěvníků byl omezen, aby chránili prostředí "Typické pro tuto rasu," zavrčel Ruszek tiše. Ale jakmile měli čas, Attila se domluvil s někým, kdo měl věci v rezervaci na starosti.

Bydleli u moře ve skromných stavbách, které pohltily barevné popínavé rostliny. Chatky stály mezi stromy a křovím a obyvatelé si připravovali vlastní jídlo. Žádné obchody, restaurace, nic takového, jen velká veranda, kde se mohli turisté scházet. Velká loď u přístavní hráze půjčovala zadarmo loďky, výstroj na potápění a další věci. "(Cílem je prožitek přírody,)" vysvětlil Attila.

"(Docela vážné prázdniny,)" poznamenal Ruszek. Zjistil, že některé postavení hřívy odpovídá smíchu "(Jeden si hledá oživení sám, zvláště když je mladý.)"

S vybavením a jídlem, které si člověk přivezl, nedělali první den nic jiného, než nosili věci do chatky. Večer se šli projít.

Vzduch byl teplý, voňavý, blízko šuměly vlny. Na západě byla obloha purpurová, ale na východě už zčernala a objevily se první hvězdy. Vůbec nepřipomínaly nezkrotná slunce, která hoří v pustém vesmíru, byly malé a přátelské, člověk se jich mohl pomalu dotknout.

Ruszek se probudil za úsvitu. Snídaně mohla počkat chtěl si zaplavat. Svlékl se a zamířili s Attilou po stezce k pláži.

Kolem se táhly mohutné bílé duny. Voda se čeřila a bouřila, byla zelená, zdobily ji pruhy pěny, na obzoru se objevil modrý a fialový odstín. Byla chladná, slaná a příjemná. Dvojice skotačila téměř celou hodinu.

Když se brodili zpátky na břeh, Ruszek se zasmál: "Skvělé! Má to jen jednu chybu, barátom, nejsi krásná žena." Když už na to narazil, myšlenky pokračovaly dál, ano, až se vrátíme zpátky na Zem - a možná až se vrátí Vyslanec -

Attila by to bez parleuru nepochopil a nejspíš by mu to stejně nebylo jasné.

Mezitím přišli na pláž další Tahirani. Zdálo se, že jsou to velké klanové skupiny, dva nebo tři dospělí s několika dětmi různého vzrůstu, ty nejmenší vezli na zádech. Člověk je zřejmě překvapil. Pozorovali ho. Hřívy se chvěly, paže gestikulovaly, nohy dupaly, zvuky a vůně se mísily s mořským větrem.

Ruszek se zastavil uprostřed pláže. Někteří Tahirani k nim pomalu zamířili. "Seznámíme se se sousedy," navrhl, přestože mu kručelo v žaludku. Všichni jistě slyšeli o návštěvnících z vesmíru, ale jen pár je skutečně spatřilo. Tito lidé necivěli, jak by tomu bylo na Zemi.

Několik mladých se osmělilo a rozběhli se k nim. Mladší sourozenci je vesele následovali. Obstoupili Ruszeka, hřívy a Page 85

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

tykadla se pohybovaly, měli zvednuté ruce. Bzučeli, zpívali a vypouštěli vůně. Prsty se ho dotýkaly a zase mizely.

Rozhodil ruce. "Tak do toho," pobídl je, "je to bezpečné. Jak vidím, nejste krásné ženy."

Starší členové pospíchali ke skupince. Ozvaly se ostré hlasy, hřívy se zvedly, pachy byly pronikavější. Attila s nimi vyměnil několik "vět". Ruszek se zamračil, neboť vycítil náhlé napětí. Mladí po chvíli neochotně odběhli. Rodiče je sledovali. Ještě se obrátili - se strachem?

"Co to sakra znamená?" vykřikl Ruszek. "Pojď, musíme si promluvit."

V chatce rychle sebral parleur a žádal vysvětlení. Attila váhal, teprve potom odpověděl.

"(Nejsou nepřátelští k vám osobně.)" Ruszek to tak pochopil. Cambiante pořád přinášel dvojsmysly a věty byly vždycky sporné. "(Chtějí chránit své děti před vaším vlivem. Raději se vyhneme kontaktu během našeho pobytu.)"

Ruszek zaklel. Pak si připravil slušnou otázku. "(Jak jim může uškodit naše společnost? Většina lidí by byla nadšená, kdyby potkala někoho z cizího světa.)"

"(Stejně jako já a ti, kteří myslí stejně. Mnoho jich tak nepřemýšlí. Bojí se neklidu, dopadu na stabilitu, jakou naši předci tak těžce nastolili. Váš příjezd je zmátl.)"

"(Chápu.)" Ruszekova hlava těžce přikývla. Zabýval se výzkumem a osobními problémy, takže moc nepřemýšlel nad otázkami, o kterých se zmínil Sundaram, Nansen a ostatní. Pochopil, že privilegovaná třída nechce změny, které by ohrozily její postavení. Ale Tahir neměl žádné privilegované třídy - "(Jestli bude mít vaše rasa znovu zájem o cesty ke hvězdám, přijdou nové informace a nové myšlenky. Co se potom stane s vaší planetární rezervací?)" Mrzelo ho, že neřekl "rájem".

"(Konzervativci nechtějí vše udržet jen tak pro nic za nic,)" odpověděl Attila. "(Život je vzácný a přechodný jev v tomto vesmíru, civilizace je křehká jako skleněná koule. Vzpomeňte si na to, co jste viděli ve hvězdokupě, kterou jste navštívili. Vzpomeňte si na hrůzu, kterou přineslo putování ke hvězdám rase, kterou jsme našli. Naši předci zjistili, že zisk nevyrovná náklady a riziko. Ano v poslední době se mluví o skutečné hrozbě -)" En se zarazil. Pak pokračoval:

"(Rozhodli se, že nebudou marnit úsilí a zdroje. Místo toho se opevní u nás doma, kde budou bojovat proti času.

Museli tedy stvořit společnost která vydrží a bude pořád stejná, i když se bude muset někdy přizpůsobit.)"

"(To by lidé nedokázali.)" Alespoň si to myslím. Mohli by to zkusit?

"(To nám řekli někteří z vás. Odpusťte (?) má slova, ale jistí Tahirani přemýšlí, zda je vaše rasa vůbec rozumná.)"

"(Možná ne. Alespoň podle vašich zásad.)" Ruszekův knírek se naježil. "(Jsme, jací jsme, ať už to znamená cokoliv. A budu za tím stát.)"

"(Není to jednoduché buď a nebo.)" Představoval jeho postoj, tón a těžká vůně upřímnost? "(Jednotlivci se liší v obou rasách. Dobře víte, jak váš příchod přiměl jednotlivce, jako jsem já, aby se znovu dívali ke hvězdám a spatřili v nich budoucnost nebezpečnou, ale mnohem bohatší než to, co naši pozorní plánovači kdy připravili. Samozřejmě jste se stýkali především s námi. Ale my jsme menšinou.)" En udělal znovu pauzu. "(Naši oponenti mají možná pravdu. Já a ti, kteří smýšlejí jako já, budeme prozatím předpokládat, že se mýlí oni.)"

"(Nechtějí, abychom probudili sny v dalších. Správně, budeme se tady držet stranou,)" přikývl Ruszek. "(Teď uděláme snídani,)" dodal, přestože už necítil tak velký hlad.

Společenská místnost byla před půlnocí tichá, světlo tlumené, ozdoby se zastavily, vzduch chladný. Brent pustil tichou hudbu, skladbu, kterou by ostatní nepoznali, ale jistě ucítili stejné emoce - "L?, mi darem la mano." Měl na sobě uniformě podobnou košili a kalhoty, ruce za zády, pozoroval velkou obrazovku.

Dayanová vstoupila. Otočil se a dotkl se čela, rádoby vojenský pozdrav. Zastavila se metr před ním a zůstala stát, jako by dávala pozor. Měla na sobě obyčejné šaty, což pro ni nebylo typické, ale její vlasy zářily i v okolním šeru a padaly jí na ramena.

"Dobrou službu," pozdravila neutrálním tónem.

"Děkuji," odvětil. "Že jste přišla. Je pozdě."

"Vždyť jste mě požádal. Mohu se prospat ráno." Její úsměv povadl a oči zabloudily ke hvězdám. "Co tady záleží na hodinkách?"

"Chci vám něco říct Hanny. Soukromě."

Podívala se na něj - "Proč ne v kanceláři?" Další neupřímný úsměv.

"Jsem tady něco jako kapitán."

"Tam… byste… asi neporozuměla."

Čekala.

"Ale jistě to víte," pokračoval a rychle dodal: "Miluji vás, Hanny."

Přikývla. "Ano," odvětila vážně, "přesně to jsem čekala."

"A -"

Oříškové oči se na něj podívaly. "Ale, buďte upřímný. Je to láska nebo chtíč?"

Zrudl. "Obojí. Jistě. Jste - skvělá žena."

"Jediná vhodná v okruhu jednoho světelného roku."

"Dobrá!" vybuchl. Zvedl ruce. "A já jsem jediný vhodný muž. Proč ne? Co se stane? Oba se budeme cítit lépe. Budeme lépe fungovat."

Pokračovala stejně nevzrušeným tónem. "Doopravdy? A co až se vrátíme na Tahir?"

"Pak si teprve začneme dělat starosti." Odkašlal si "Přece nevěříte, že Selim tráví ty dva a půl roku sám, že ne? Bylo to jasné, ještě než jsme odletěli. On a Mam se měli k sobě."

Zamračila se. "Prosím -"

"A tady na lodi, Tim a Jean jsou jako dvě hrdličky." Když spatřil její reakci, spustil ruce a postavil se do pozoru. "Ach, Page 86

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

naučil jsem se sebeovládání. Musel jsem. Můj celý život. Ale kdybyste -" Bojoval s vlastni pýchou. "Kdybyste byla tak hodná -"

Zavrtěla hlavou. "Promiňte, Ale," odvětila něžně. "Vážně lituji. Ne."

"K ničemu by vás to nezavazovalo," naléhal. "Jestli nebudete chtít, už vás nebudu obtěžovat. Budu se snažit, abyste ještě chtěla, ale je to na vás. Cestujeme spolu na lodi, Hanny, daleko od domova, který už dávno zmizel."

"Lituji," zopakovala. "Ne."

Našpulil rty. "Nelíbím se vám. Proto?"

"Chyba. Prostě nejsem taková."

"Ani já. Vždyť vás miluji. Nic to neznamená, co? Ne, protože jsem to já."

"Ale, nechte toho. Jste odvážný a schopný. Když se snažíte, jste přitažlivý. Nesouhlasím s některými vašimi nápady, ale jsem z Izraele, dcera vojáka, takže je chápu mnohem lépe než ostatní. Sdílím s vámi mnohé pocity."

"Ale nestojím za pár hodin v posteli," vydechl těžce. "Nejsem jako Selim Zeyd nebo Ricardo Nansen, kdybyste mohla."

Přimrzla. "To stačí."

"Dobrá," zakoktal hloupě. "Promiňte. Nechtěl jsem vás urazit."

"Nic se nestalo." Nedokázala zakrýt svou reakci. Ale ještě dodala: "Je mi líto, že toto setkání nebylo… srdečnější."

"I mně."

"Raději to takhle ukončíme. Když to takhle skončí, nic se mezi námi nezmění."

Přikývl.

"Dobrou noc, Ale." Odešla.

Stál tam a nehýbal se. "Ano," zašeptal, "vážně, vážně dobrá noc."

Prošel chodbou a zamířil ke své kajutě. Když spatřil portréty dobyvatelů, zavolal interkomem do tahirské kajuty. "Leo,"

promluvil, "tady Brent. Můžeš ke mně přijít?" Enové se naučili několik anglických frází. Brent poznal několik zvuků, které znamenaly "ano". Přecházel sem a tam, dokud nezazvonily dveře. Vpustil ena dovnitř.

"(Děkuji, žes přišel,)" oslovil parleur. Ucítil ironii. "(Doufám, že jsem nevyrušil ostatní.)"

"(Ne,)" odvětil Leo do vlastního přístroje. "(Nesnažíme se přizpůsobit čtyřiadvaceti hodinovému cyklu, který udržujete na palubě. Osobně jsem vděčný za každé rozptýlení.)"

"(Samozřejmě.)" Leo s nimi neletěl, aby něco zkoumal, měl za úkol jen pozorovat a vše nahlásit své frakci na Tahiru.

Brent ho viděl jako politický dozor nebo tajného policistu, ale pochopil, že je to hloupost. "(Kéž bych ti mohl nabídnout něco k občerstvení.)"

"(Můžete nabídnout proslov. Musíte mít důvod.)"

Brent mu pokynul, ať se položí a posadil se na židli, Jeho prsty přejížděly po ovládacím panelu. "(Co jsi zatím vypozoroval z našich zdejších aktivit?)"

"(Velmi mě tíží.)"

"(Moc nebezpečné?)"

"(Moc úspěšné. Colin s Fernandem mi řekli, že získáváme informace nové pro naši i vaši rasu.)"

"(A ty se bojíš, že to povzbudí tahirské cesty ke hvězdám.)"

"(Samo o sobě, těžko,)" odvětil Leo těžkopádnými slovy, která Cambiante přinášel. Jeho tón, hříva, svaly a vůně hovořily o něčem jiném. "(Informace jsou zajímavé a samy o sobě nejsou revoluční. Vylepšená databáze hvězdné dynamiky a evoluce může být ve skutečnosti prospěšná pro plánování do daleké budoucnosti. Bojím se, že úspěch přiměje vaše lidi, aby u nás zůstali déle, než původně zamýšleli.)"

"(A budeme dál ohrožovat váš společenský řád,)" Brent cítil napětí. "(Proč nám nepřikážete, abychom odešli? Proč už jste to neudělali?)"

"(Proč se ptáte? Musíte vědět, že neexistuje žádná organizace, která by to přednesla. Nic takového jsme nepředvídali.)"

"Ach, ach," vydechl Brent. "Nikdy jste nepřemýšleli o suverenitě či vojenské síle, že?"

"(Naše rasa měla takové prostředky už od začátku,)" doplnil.

"(Zdá se, že je to ve vaší povaze.)" Nepříjemná vůně.

"(Kdyby nám někteří z vás řekli, ať odletíme, jiní by tvrdili, že můžeme zůstat. Narušilo by to vaše vztahy. Vaši lidé nejsou zvyklí na hádky.)"

"Nemáte pro ně instinkty," dodal Brent tiše. "Jinak byste měli větší problémy. A přijmout mezi sebe vrahy -

nemyslitelné. Máte smůlu."

"(Ty a já a naši společníci, jako je Peter, jsme na to už narazili,)" pokračoval. "(Chci ti dnes večer říct, že někteří z nás nechtějí zůstat. Chci se s tebou spojit, abychom vymysleli jak nás přinutit k odchodu.)" Nevadí, že jsem si vybral právě tuto chvíli. "(Začneme spojením našich cílů a určíme body, ve kterých se shodujeme.)"

"(Můžeme přemluvit vaše nadšené vědce?)"

"(Myslím, že ano. Jestli budeme mít něco důležitého. Pak nebude co na práci -)" Ani zmínka o zradě. "(- a to neposlouží naší rase.)"

Leo seděl jako sfinga. "(Tuším, co máte na mysli.)"

"(Ano. Vaši vědu a technologii. Obrovské možnosti planetárního inženýrství. Váš pohon.)" A roboty chycené ve hvězdokupě. Jejich studie už odhalila možnosti, o kterých Brent nechtěl mluvit.

"(Zjistili jsme, že lidé mohou takové věci vyvinout sami.)"

"(Možná ano, možná ne. Máte vlastní pohled na vesmír. A kromě toho vaše touhy omezily výzkum a inženýrství.)"

"(Pravda. Slyšel jsem o přesilách, které vlastníte, zvláště umělá inteligence a… smrtící přístroje.)"

"(Schopnosti přinášejí moc.)" Hříva se položila. "(Mohou nás najít další vaše lodě.)"

"(Ne, pokud to vůdce zakáže, vůdce, který má moc. Který dá podřízeným jinou práci.)"

Page 87

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"(Stabilita, věčný cíl, to vaše rasa zřejmě nezná.)"

"(To se uvidí. Jestli se nás zbavíte, budete mít alespoň čtrnáct tisíc let klid. Mohu vám poradit s obranou a strážemi.)"

Brent se předklonil. "(Chci se spojit s vaší skupinou. Najdeme cestu jak spolupracovat. Ohneme budoucnost podle našich představ.)"

* * *

Průtrž mračen proměnila večer v noc. Voda útočila na okna, vítr skučel. Občas se zablesklo a ozval se hrom. Vnitřní osvětlení se soustředilo na stůl, kde Sundaram studoval své poznámky, takže se zdálo, že sedí v jeskyni. Pomáhalo mu to v soustředění. Potřeboval pomoc.

Dveře se otevřely. Vzhlédl. Vkročila Yu a rychle zavřela, aby se dveří nezmocnil vítr. Sundaram vyskočil na nohy.

"Wenji!" vykřikl radostně. "Kdes byla? Dva dny bez jediného slůvka -"

Popošel k ní. Zůstala stát na místě. Voda jí stékala z kapuce na podlahu. Nedívala se na něj, ale někam do dálky. "S

Esther," odvětila neutrálním tónem.

"S tím fyzikem? Začínal jsem si o tebe dělat starosti." Zazněla žoviálnost. "No, jistě jsi měla skvělou společnost."

Pořád mlčela. Podíval se jí do tváře ukryté pod kapucí. Přestože tady bylo šero, poznal, že kapky na tvářích nejsou od deště. "Co se stalo?" zašeptal.

"Vyřešila jsem rovnici."

"Rovnici?"

"Esther mi pomohl. Provedl mě matematikou. Musela jsem se skrz to prokousat. Pouhými slovy." Zlomil se jí hlas. "Jak jsem mohla uvěřit? Neodvážila bych se. I Esther byl v šoku. Ani on to netušil. Takové věci se studentům neříkají."

Ještě chvíli si ji prohlížel. Vítr skučel. "Pojď sem, milá," zašeptal. "Posaď se a odpočívej." Pomohl jí svléknout pláštěnku, pověsil ji a odvedl Yu ke stolu, kde jedli a hráli hry, když byli o samotě. Odevzdaně přijala místo, které jí nabídl.

Ukázal na vařič. "Mám tady konvici čaje," nabídl jí. "Nebo dáš přednost něčemu silnějšímu?"

Konečně se mu podívala do očí. V jejích slovech za znělo něco něžného. "Chci tebe. Buď se mnou, prosím."

Postavil si židli vedle ní a posadil se. Když ji vzal za ruku, byla chladnější než počasí venku. Pevně ji sevřel.

Jako by jí to dodalo sílu, tiše zašeptala: "Jsme hrozbou samotného stvoření."

Málokdy ho viděla udiveného. "Ne, jak to? Pro vesmír? My, méně než zrnka prachu?" Okno ozářil blesk. Vystřídala ho černá tma. Hrom připomínal kvílení obrovských pneumatik.

Nadechla se a začala mluvit rychle, jako by odříkávala litanii. "Vzpomínáš na tu teorii. Když se vesmír formoval, velký třesk, první kvantový skok nesměřoval na nejnižší energetickou úroveň, nulový stav. Zastavil se někde výš, jako elektron který spadne z vyšší možné orbity kolem jádra. Nevyužitá energie, substrát, půjčujeme si ji pro náš nula-nula pohon."

"Ano, ano," přikývl. "Ale tento stav je metastabilní, ne?" Usmál se. "Miliardy let uplynuly a my jsme pořád tady."

"Ten stav se může změnit. Kolaps, zhroucení. Náhlé a náhodné, v kterýkoliv okamžik." Začala šeptat. "Koule prázdnoty, která expanduje z tohoto bodu rychlostí světla, polyká hvězdy, galaxie a život - pohlcuje je - minulost je anulována, takže nepřestaneme existovat, nikdy jsme tady nebyli."

"Ještě se to nestalo," snažil se ji uklidnit. "Možná už k tomu někde došlo. Možná už to k nám postupuje. To se nikdy nedozvíme."

"Milá," přerušil ji a zoufale hledal rozumné argumenty, "Olivares to vysvětlil už před pěti tisíci lety. Četl jsem, že to vyvolalo vlnu hysterie. Ale pravděpodobnost je tak malá. Není snad pravděpodobné, že se to stane až dlouho potom, kdy všechny hvězdy dohoří, nebo, ano, jestli si správně vzpomínám, až se rozpadne poslední proton?"

Zatnula zuby. "Zvyšujeme šanci," odpověděla.

Jeho ruka povolila. "Toho jsem se bál. Moje slova -" Zavzdychal. "Chtěl jsem to oddálit. Jsem zbabělec."

Ucítila vlnu vřelého citu. "Ne! Jsi stejně statečný jako ostatní, Ajite. Víc než většina ostatních, dost statečný na to, abys zůstal klidný."

"Možná budu mít strach o tebe… pokračuj."

Znovu byla schopná hovořit. "Velká základní rovnice tahirských fyziků není stejná jako ta naše. Ani když jsme přeložili všechny podmínky. A toto řešení není vůbec jasné. Hanny by řekla, že je to pěkně ožehavé. Ale výsledek výměny energie mezi substrátem a vesmírem - nula-nula proces - je destabilizující."

"Ne, jistě -" zaprotestoval. "Kolik miliónů cest mezi hvězdami už tady bylo, v kolika miliardách galaxií?"

Náhle mluvila unaveně. "Ach, ano, změna pravděpodobnosti je minimální. Nezjistila jsem jak ji změřit. Ale zjistila jsem, že cesty mezi hvězdami zvyšují nebezpečí. Je to jeden z důvodů, proč s tím Tahirani přestali. Bylo to tak dávno a otázka byla natolik utajená, že o ní slyšelo jen několik jednotlivců, kteří o ní nechtějí diskutovat ani sami mezi sebou. Jako by cítili zděděnou vinu."

Oněměl. Déšť útočil a vítr kvílel.

"Můžeme vzít riziko na sebe?" promluvil nakonec. "Můžeme?"

"To je správná otázka."

"Je to jisté?"

"Nevím. Jsem v koncích s matematikou a fyzikou. Jestli má Esther lepší představu, pak mi to nedokáže objasnit.

Musíme počkat, až se Hanny vrátí zpět a osobně zkontroluje důkazy." Smutně dodala: "Jestli právě její cesta nespustí pád."

"Nespustí," odmítl.

"Nesmí." Zachvěla se.

Pustil její ruku a chytil ji okolo ramen. "Zažila jsi vlastní pád, milá," zašeptal. "Děsivý intelektuální šok. Dám ti najíst a Page 88

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

dostaneš prášky na spaní. Zítra bude vše lepší."

"To doufám. Hvězdy - život, krása, láska, smysl -" Přimáčkla se k němu. Drželi se a rozmlouvali, dokud to bylo možné.

31

Pátý rok.

Na přistávací ploše ležel první sníh. Třpytil se, byl bílý, prohlubně modré, křoviny ozdobily diamanty. Vzduch byl chladný a nehybný. Lidé z Terraliny nerozeznali Vyslance v okolním jasu, ale shromáždili se na jedné straně, a když spatřili další záblesk, začali jásat.

Tahirská loď, která vezla badatele, bez problémů přistála. Cleland s Kilbirnieovou čekali v kajutě odříznuté od světa, slyšeli jen tiché bzučení a cítili slabé otřesy.

"No," promluvil, když už bylo ticho nesnesitelné. Pak nevěděl jak dál.

Zaslechl sympatie. "Je mi to líto, Time. Vím, na co se chceš zeptat, a musím říct ne."

"Ani… chvíle na rozloučenou… jen jedna po všech těch dnech v těch prokletých osových kajutách, kdy nás táhly trysky?"

"Už na začátku jsem ti řekla, jak to skončí." Poklesla mu ramena. "Ano, řekla."

"Možná jsem to měla zopakovat častěji."

"Ne, byl jsem rád, žes to neudělala. Mohl jsem si něco namlouvat." Zvedl hlavu. "Dobrá, chci ti poděkovat za to, cos mi dala."

"Ráda bych v tom pokračovala."

"Ale."

"Ano, ale."

Po chvíli pokračovala. Dívala se přímo na něj, ale Cleland jezdil očima sem a tam. "Měla jsem být silnější Time. Měla jsem se poprvé ovládnout. A když už se to jednou stalo, měla jsem s tím přestat. Ale nechtěla jsem ti ublížit. Teď musím a prosím tě o odpuštění."

Dokázal se usmát.

"Doufám, žes nebyla jen hodná."

Odpověděla mu úsměvem. "Líbilo se mi to. Dokonce jsem přemýšlela, jestli mezi námi vznikne něco víc. Ale zůstala tam jen expedice. Zasloužíš si něco lepšího." Vzala ho za ruce. Ani se nepohnul. "Mnoho štěstí."

"I tobě," zašeptal.

Lehce ho políbila, ale odtáhla se, než stačil odpovědět. Ucítila slabý otřes, když loď dosedla na zem. Rozzářila se. "Teď, můj drahý," prohlásila, "půjdeme ven a budeme se tvářit jakoby nic. Máme za sebou úspěšný výzkum. Jsem si jistá, že budeš pokračovat stejně tak."

Sebrala zavazadla a vklouzla do chodby plné lidi a výstroje. Zůstal uvnitř, nikam nespěchal.

V otevřené přechodové komoře se objevily schůdky a dotkly se země. Kilbirnieová seběhla dolů na beton Nansen čekal v čele své skupiny. "Vítejte doma!" zvolal.

Zahodila svou výstroj a rozběhla se k němu. "Ach, kapitáne, co jste nám to poslal - dostaneme se odtud? K dalším objevům?"

"Možná." Ani obloha nebyla modrá jako její oči. "Ráda byste, že?"

"S radostí, kapitáne. Stejně jako vy."

Podali si ruce. Stáli tam a zapomněli na ostatní.

Když sešla dolů Dayanová, nikdo k ní nezamířil. Po dívala se na skupinku a našla Zeyda s Mokoenovou. Bok po boku.

Mokoenová pomalu přikývla. Zeyd se tvářil provinile. Dayanová jim všem zamávala. Přišel ji pozdravit Sundaram, Yu a Ruszek. Objala inženýrku, s muži si potřásla rukou. Ruszek jí vzal zavazadla. Zamířila k Mokoenové a Zeydovi. Vyměnili si několik slov. Dayanová je objala a chvíli je držela.

Cleland s Brentem opustili loď společně. Uvítali se s ostatními. Když všichni zamířili k osadě, Brent si vzal Clelanda stranou.

"Time," zašeptal, "musíme si promluvit o samotě, jakmile budeme mít čas. To šílenství s černou dírou -"

"Nevím nic víc, než bylo v kapitánově zprávě." Cleland se probral. "Je to vědecký zázrak."

"Jestli je to zázrak," poznamenal Brent, "pak kvůli němu můžeme začít věřit v Satana."

Během pobytu v Terralině vyzdobili společenskou místnost stejně jako na palubě Vyslance. Dnes večer zmizely jasné barvy, nástěnné obrazy scén ze Země a pohyblivé postavy a vystřídaly je lampióny a konfety. Z reproduktorů se linula hudba. Roboti prostřeli stůl s bílými ubrousky, křišťálem a připravili to nejlepší menu, jaké měli ve svých programech.

Po odpočinku, vzpomínkách a znovunavázání vztahů přišla na řadu oslava. Při oslavě se spojila radost i formálnost, občas se objevila špatná nálada, někteří neskrývali svou radost. Ozvaly se přípitky, krátké proslovy a tradiční písně.

Přestože se do databází dostaly kompletní zprávy, lidé spolu rozmlouvali a následovalo promítání. Zeyd jim ukázal nejkrásnější scenérie a zajímavé životní formy, které objevil na Tahiru, Nansen promítal obrázky sesterských planet a jejich inženýrské výtvory, Dayanová hovořila o svých astrofyzikálních objevech, připojila ohromující obrázky pulzaru, které pořídili roboti, kteří budou vysílat ještě mnoho desetiletí. Cleland se držel popisu světa, který studoval.

(Jen krátce se zdržel u nehody a vůbec se nezmínil o jejích následcích. Ale Nansen zašeptal. "Dios miseri cordioso" a obrátil se k Kilbirnieové, která seděla vedle něj. "Málem jsme tě ztratili." Kilbirnieová odpověděla "Já málem ztratila tebe.")

Když byl program u konce, všichni ožili. Roboti uklidili stůl a na řadu přišel tanec.

Šestice mužů se střídala o čtyři ženy. Dayanová právě tančila s Ruszekem. Točili se po podlaze, jednou rukou se drželi, Page 89

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ruszek držel druhou rukou Dayanovou okolo pasu, ona mu ji položila na rameno. Hudba byla tichá a intimní.

"Achhhhh," zašeptala. "To oceňuji, Lajosi. Jste šikovný tanečník."

Usmál se. "Köszönöm szépen. Děkuji mnohokrát." Podíval se na Clelanda s Brentem, se kterými tančila předtím. Stáli u stolku, popíjeli a nezávazně rozmlouvali. Poznámky nebyly na místě. Pokusil se o skromnost: "Jste mnohem lepší. A, ach, jak jsem slyšel, kapitán je odborník."

Nepopřela to, ale nepodívala se na Nansena s Kilbirnieovou, kteří se točili jako ve snu. Na její tváři se objevil smutný úsměv. "Dnes večer má moc práce. Věřím, že ho zaměstná i v nejbližší budoucnosti."

Ruszek se zasmál. "Má co dohánět. Dvou a půl leté odloučení konečně zlomilo jeho společenská pravidla."

V jejím hlasu zaznělo něco černého. "Ať si užívají, dokud mohou."

Nikterak ho to nepřekvapilo. Od návratu se často potkali. Většinou ve společnosti dvou nebo tří lidí, kdy si předávali zkušenosti. Ale dvakrát ho odvedla stranou, aby se dozvěděla něco o jeho zkušenostech s Tahirany. Osobně se ho to dotklo.

Sevřel ji pevněji. "Sama nejste šťastná, že?"

"Nesmysl." Rudá hlava poskočila. "Jsem v pořádku. Skvělá minulost, neskutečné vyhlídky."

"Nevadí vám Mam a Selim?"

"Ne, jestli to nevadí vám."

"No, nikdo přece nikomu nepatří." Usmála se. "Lajosi, jste nenápadný jako padající asteroid."

Popletl kroky. "Sajnálom - omlouvám se -"

Pomohla mu zpět do správného rytmu. "To nic. Odpověď zní ne. Jsem potěšena a není to žádné překvapení.

Pokukovali po sobě už v době, než jsem odletěla. Myslím, že jejich vztah je teď pevnější."

"Jsou to… skvělí lidé. Ale vy, Hanny, vy jste, nos, samý problém."

"Jak to?" ohradila se.

"To kvůli nula-nula pohonu? Kvůli nebezpečí pro vesmír? Určitě je v tom ještě něco jiného."

Tančili dál. Pozorovala ho - holá hlava, mohutný knír, rozhalená košile, chlupatá hruď, mužská vůně potu. "Jste mnohem vnímavější, než se zdá."

"Děláte si starosti s rizikem?"

"Nevím. Teprve jsem se na tu matematiku podívala."

Ozvalo se odhodlání. "Pravděpodobnost je velmi malá. Nemůže - ani morálně nás nemůže odradit od cesty domů. Nebo od první cesty k černé díře."

Znovu popletl kroky. Zastavili se, ignorovali hudbu i ostatní páry. "Vážně to chcete? Dalších tisíc let?"

"Je tam něco, co jsme považovali za nemožné." Ozvalo se nadšení. "Úplně nový pohled." Zatahala ho za ruku.

"Ach, Lajosi, pojďte, budeme tančit!"

Tančili a Dayanová se jen jedinkrát podívala na Nansena a Kilbirnieovou.

Poslední noci ozdobila námraza a sníh. Myriády hvězd osvětlovaly cestu. Dayanová doprovázela Ruszeka a opírala se o něj. Slyšeli mnoho hudby, vypili mnoho vína, nikdo nebyl opilý, ale zdálo se jim, jako by obloha pořád zpívala.

"Úžasné," začala, "je to úplně zvláštní, nechápu to, kdybychom zůstali doma, nikdy bychom to nezjistili - nepřijeli jsme takovou dálku zbytečně, Lajosi!"

Zastavili se mezi dvěma domky. Ukryly je stíny, ale nad hlavou jim hořela na Zemi neznámá souhvězdí. Náhle se objali, objetí ze změnilo v polibek, ruce hledaly úkryt.

"Hanny," zašeptal jí Ruszek do ucha - do toho chladného a krásného ucha, které se ukrývalo mezi kaskádami vlasů a krásně tvarovanými lícními kostmi - "Hanny, rád bych, jsi tak krásná -"

Hlasitě se zasmála. "Už je to pěkně dlouho, ne? Dnes si budeme užívat!"

32

Hustě padající sníh a ticho vnesly do společenské místnosti vznešenou atmosféru. Barvy a ozdoby působily neskutečným dojmem.

Nansen se postavil před půlkruh židlí. Pohledem zkontroloval celou posádku. Znal je stejně dobře jako vlastní rodiče a sourozence na estancia, jako příbuzné kteří se proměnili v prach před pěti tisíci lety. Ale jak dobře může poznat jeden člověk druhého?

Kilbirnieová se mu podívala do očí a Nansen spatřil radost. Z Yu a Sundarama vyzařovalo tiché štěstí jako svatozář.

Mokoenová se Zeydem byli spokojení jako vždy, Dayanová s Ruszekem se tvářili - no, docela přátelsky možná něco víc.

Zůstal zasmušilý Brent a vyhublý Cleland. Chudáci. Kdyby se tehdy přihlásili dva homosexuálové, snad by to bylo snazší. A možná také ne.

"Schůzka bude pokračovat podle programu," oslovil je Nansen. Trval na formálním postupu stejně důrazně, jako trval na vhodném oblečení ke společnému jídlu. Tento rituál je chránil před duševním neklidem.

Stará pravidla konejšila a pomáhala pročistit mysl, která přišla s novými nápady. "Možná vám to připadá úplně zbytečné. Copak už jsme o tom nediskutovali dost? Ale chci zopakovat, co už jsem tolikrát řekl. Musíme postupovat podle našich hodností a to nejen kvůli záznamům, ale kvůli tradici. Věřím, že ti z vás, kteří chtějí promluvit, si pečlivě rozmysleli svá slova. Navíc bych vám chtěl sdělit jednu novou a důležitou informaci, která upoutala mou pozornost.

Po naší diskuzi budeme nezávazně hlasovat, zda se vrátíme na Zem na konci tohoto pozemského roku, jestli tedy nevyrazíme ještě dřív, nebo zapomeneme na smlouvu - která to dovoluje - a nejprve se vydáme na expedici k černé díře.

Jak víte, osobně dávám přednost expedici -"

Page 90

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Správně, kapitáne!" vykřikla Kilbirnieová. "Proč jsme se sem tak dlouho vlekli, jestli ne na průzkum?"

Nansen se na ni radostně podíval a trochu se zamračil. "Klid, prosím. Jako vedoucí budu naprosto nestranný. Začneme s vašimi názory, které zřejmě nikoho nepřekvapí, ale potřebujeme je do zápisu. Ať zvednou ruku ti z vás, kteří dávají přednost cestě k černé díře?" Kilbirnieová okamžitě zvedla ruku. Dayanová byla téměř stejně tak rychlá. Sundaram se přidal pomaleji, jak bylo u něj zvykem. Pak Yu s Ruszekem. Ti dva to moc neschvalují, došlo Nansenovi, ale podporují své milence.

"A proti?" Brent s Clelandem zareagovali okamžitě,

Mokoenová se Zeydem až po chvíli. "Děkuji vám. Jasná demonstrace možná změní něčí názor. Doktore Sundarame, věřím, že nám máte co říct." Kvůli záznamům v databázi, kvůli historii, kterou nebude muset žádný historik na Zemi možná ani napsat.

Linguista přikývl, zpočátku se usmíval, ale po chvíli dal najevo své nadšení, jaké nikdy neviděli. "Už jste to řekl, kapitáne, nemohu říct nic, co už jste neslyšeli lakh-krát. Je to neobyčejná možnost. Fyzikální zákony černých děr patří do oddělení, které spravuje Hanny. Až se vrátíme, jistě se dozvíme, že lidé už několik černých děr pozorovali. A možná také ne. Zřejmá omezení a úmrtnost mezihvězdného spojení napovídají, že se tak daleko možná nedostali. Ať tak, či tak, život a inteligence v této černé díře jsou jistě unikátní. Můžeme zde dojít k zásadnímu odhalení, jaké hledá lidstvo odjakživa. Necítím pouhou zvědavost, cítím morální povinnost zjistit, co se dá."

"Jasně, jasně!" vykřikla Kilbirnieová.

"Doktorko Dayanová, jistě máte co dodat," ozval se Nansen.

Fyzička přikývla. "Ano. Týká se to možnosti, že nula-nula pohon, který si vypůjčí substrát energie, vyvede vesmír z jeho metastabilního stavu a vznikne expandující koule anihilace. Tato možnost je velmi malá. Nemohu vám dát číslo, neboť pořád pracuji na teorii. Jak se zdá Tahirani vypracovali koncept pravděpodobnosti, která se nemůže rovnat nule.

Vždycky existuje minimální možnost, přestože je naprosto zanedbatelná. Vidím ji jako Planckovu pravděpodobnost."

"Přejděte k věci, ano?" zavrčel Brent. Nansen se zamračil, ale než stačil něco říct, Dayanová pokračovala.

"Ano," začala, "přestože je šance naprosto mizivá, pořád je možné, že kterákoliv cesta přinese destrukci.

Pravděpodobnost, že selhání kvantové brány zničí loď, je mnohem vyšší, nicméně někteří z vás - stejně jako Tahirani -

se ptají, zda může někdo nadále cestovat. Je tedy naší povinností zamířit s touto novinou rovnou domů a udělat vše potřebné, abychom zarazili další lidské putování mezi hvězdami?"

Rozhlédla se. "Dnes říkám - zatím jsem to prozradila jen kapitánovi - že mi tahirský teorém nepřipadá úplně v pořádku.

Ještě jsem nezvládla jejich matematiku, abych určila chybu, možná žádná chyba neexistuje. Možná je to jen můj pocit, a jak dobře víte, takové pocity jsou často chybné. Ale tento teorém je založen na informacích, které Tahirani získali v černé díře. Nebyli tam víc než dvakrát. Jak tuším - a kapitán Nansen se mnou souhlasí - stalo se to, neboť je to velmi vyděsilo. Nikdy nenavázali širší komunikaci s mimozemšťany. Tudíž je možné, že matematický výpočet je v pořádku, ale některé předpoklady jsou neplatné, neboť Tahirani něco špatně pochopili nebo nemají dostatek informací. Nebezpečí tudíž možná vůbec neexistuje.

Zjistíme to pouze vlastním zkoumáním. Mohu dodat, že Colin, který je sám fyzikem, hoří touhou, aby nás mohl doprovodit."

Dayanová mávla rukou, aby bylo jasné, že skončila.

Ruszek ji poplácal po zádech. Usmála se na něj a položila mu ruku na stehno.

Ano, vycházejí spolu dobře, pomyslel si Nansen. Tak dobře, jak spolu mohou vycházet dvě rozdílné duše. Alespoň tomu věřím. Možná se cítí dobře, a právě proto se tak rychle a úspěšně prokousala matematickým problémem.

Jak se zdá, výměna partnerů s Mam jim prospěla. Silná promiskuita by pomohla i ostatním - ne, nemají to v povaze. Já to v povaze nemám. Pořád mi trochu vadí, co se stalo předtím, než jsme Jean a já -

Zahnal vzpomínky a odpověděl na její proslov: "Těší se mnoho Tahiranů. Určitě budeme mít problém, které z nich vybrat. Ale vyslechněme si opozici. Pane Brente?"

Druhý inženýr vyskočil, popošel kupředu a postavil se jako vojenský důstojník, který hovoří k vojákům. Jeho tón se měnil, chvílemi se ozýval vztek, hned nato trpělivost, přátelství i vášeň. Byl nejlepším řečníkem ze všech.

"Ach, tak jste to slyšeli. Ale není mi jasné, proč to nechápete. Podívejte, našli jsme toho tady hodně, biologie, planetologie, celou civilizovanou rasu a informace o další. Zjistili jsme, proč je civilizace, která žila na hvězdách, v rozkladu. A skvělou technologii, nový pohon, ionové paprsky namířené pomocí magnetického pole gigantické planety tak, aby upravily měsíc, geologické síly v práci - a co jsme se dozvěděli v té hvězdokupě - všechny ty možnosti, které dokáže naše rasa využít. Ano, lidé doma už to možná vymysleli. Ale možná také ne. A to si myslím. Jistě neví nic o Tahirau. Taková informace jim může ukázat jak udržet mezihvězdné cestování.

Doktorka Dayanová nám právě řekla, že problém lodí, které ohrožují celý velký vesmír, nedokázala. To je služba lidstvu." Zvláštní, jak nepříjemně jeho chvála zní, napadlo Nansena. "Právě to cítím. Věřím, že celý vesmír nemíří k sebedestrukci, ale k vlastnímu osudu.

Ať je tomu jakkoliv, nemohu souhlasit s vaším návrhem, doktorko Dayanová. Nemůžeme si dovolit riskovat ztrátu toho, co jsme získali. Všeho, co mám pro naši rasu, co jsme se dozvěděli na tomto šíleně nebezpečném výletu bez jakékoliv záruky. Naší povinností je odvézt takové bohatství zpět a to včetně našich těžce získaných informací."

Dobrá připomínka, připustil Nansen. Ale sám sebe vidí jako Mojžíše, který přichází na Zem z hory Sinaj, jako proroka a vůdce.

"Je - je to velmi nebezpečná mise," zaskřehotal Cleland. "Prozrazuje to vše, co víme o če-černých dírách. A kolik toho nevíme? A jsme unavení, jsme pryč už téměř šest let, nejsme… nejsme na to připraveni. Proboha, musíme domů! Ta prokletá černá díra může počkat dalších deset tisíc let."

Brent souhlasně přikývl a vrátil se na místo. Vím, proč chceš ukončit naši cestu, Time, pomyslel si Nansen s lítostí.

Page 91

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Mokoenová zvedla ruku. Dal jí slovo.

"Všichni ví, že já a Selim bychom se raději vydali domů," začala bioložka. "Černá díra je fascinující i pro vědeckého laika, jako jsem já. Riziko je skutečné. Ale myslím, že pokud se rozhodneme pro cestu, zvládneme to -"

"Jak Bůh dovolí," zamumlal Zeyd.

"- a je to fantastická šance, která už se možná nikdy nenaskytne. Deset tisíc let je v kosmickém měřítku málo, ale pro historii je to dlouhé období. Ano, i biologicky. Za kratší období se vyvinuly nové rasy. Teď jsme tady. Kdo ví, jak budou vypadat na Zemi, až jim to řekneme."

"Tím chce říct," převzal slovo Zeyd, "že v zásadě souhlasíme s každým řešením."

"To jsou faktory, které musíme zaznamenat," souhlasil Nansen. "Ale jak víte, kromě záznamů je tady ještě jeden důvod.

Tahirani. Rádi bychom je vzali s sebou kvůli jejich znalostem a intuitivnímu přístupu ke kvantové mechanice. Mohou mít rozhodující vliv."

Kilbirnieová se zasmála. "Už víme, že nebude nouze o dobrovolníky. Věří, že jejich svět už dlouho stagnuje."

"Neříkal bych tomu stagnace," ozval se Cleland. "Řekl bych, že je, ehm, stabilní. Tak ho jistě většina z nich vnímá."

"Reakcionáři mezi nimi," odsekla Dayanová.

"Prosím, nerozčilujte se," ozvala se Yu tiše. "Budeme jim říkat konzervativní."

"Přesně tak," souhlasil Brent. "Neměli bychom těmto lidem působit větší problémy, než jsme způsobili. Odletíme a necháme je na pokoji. Jsme lidé. Cestování mezi hvězdami je pro nás přirozené, pro ně nikoliv. Je to právo, které musíme zajistit pro naši rasu."

"Zajímalo by mě," pokračovala Yu, "kolik kultur na Zemi přineslo skutečné průzkumníky?"

"Klid, klid!" zvolal Nansen. "Vzdalujeme se od tématu. Doktore Sundarame, vidím vaši ruku."

Linguista pečlivě volil slova. "Je to vhodná otázka, kapitáne. Tahirani stojí před základním problémem jak se přizpůsobit instinktu pro hierarchii, který to přináší, a hrozbě hierarchie, kterou nastolí radikální změna. Vyřešili tento problém pozoruhodným spojením podnětů a dynamiky, zvláště potom v umění a zábavě, systémem negativní zpětné vazby, která udržuje společnost, populaci a globální ekologii v rovnováze. Ale přestože to vydrželo celá století, i tato rovnováha je zranitelná. Věřím, že byla silným faktorem v jejich rozhodnutí ukončit mezihvězdné cesty. Mnozí z nich se přirozeně bojí jejich obnovení, které může podrýt společnost, kterou jejich předkové vybudovali."

"A někteří se prostě nechtějí zabývat novými nápady!" vykřikla Kilbirnieová. "Vsadím se, že proto považují hvězdné koráby za všeobecnou hrozbu."

"Jean, to není fér," ozvala se Yu. "Vím, že většina je upřímná. A víme, že nás jich mnoho přijalo a chtějí budoucnost, která se bude lišit od minulosti."

"Není to snad další vedlejší problém?" zeptal se Zeyd

"Ne tak docela," odvětil Nansen. "Mám vlastní zprávy pro toto setkání. Všichni jsme si udělali představu jaký mají Tahirani postoj. Tento názor je nejspíš pokroucený, neboť se stýkáme s těmi, kteří jsou rádi, že jsme tady. Během posledních několika týdnů jsem s nimi hovořil systematičtěji. Tahirani mezitím došli k vlastním rozhodnutím.

Konzervativci - budeme jim tak říkat a nebudeme se ohlížet na to, zda jsou většinou či menšinou, pokud něco takového chápou - konzervativci žádají, abychom vzali k černé díře jejich zástupce, stejně jako Vyslanec vzal jejich zástupce k pulzaru."

"Jo, to jsem věděl," přikývl Brent. "I já s nimi mluvil Vaši přátelé Colin a Fernando, moji přátelé Leo a Peter. Ale jestli do toho mohu mluvit, nikoho nevezmeme."

"Můžete do toho mluvit, Ale?" zeptala se Kilbirnieová.

Nansen zvedl ruku. "Žádné hašteření, prosím. Mluvčí za konzervativce byli ve skutečnosti upřímní. Nedovolí nám a zástupcům jejich rasy zamířit k černé díře, pokud nevezmeme několik jejich členů. Mohou svůj názor prosadit silou.

Potřebujeme s sebou Tahirany, ale ani ti nejodvážnější z nich se nedokážou postavit proti morálnímu tlaku.

Koneckonců se sem zase musejí vrátit."

"Taková žádost je pochopitelná," ozval se Sundaram. "Jejich skupina má právo na plnou informovanost, aby mohla informace použít k udržení současného stavu."

"Nechtěl jsem říct, že je to nerozumné," odvětil Nansen. "Jen myslím, že je to další faktor, na který musíme brát ohled."

"Ale, Ježíši Kriste," vydechl Cleland, "copak nikdo nepřemýšlí nad časem, k-který to zabere? Pět set světelných let tam, pět set zpátky s Tahirany - jestli přežijeme… ten hrozný výlet - pak neuvidíme Zem dalších tisíc let!"

A přidej dva a půl měsíce naší cesty, napadlo Nansena. A ještě k tomu čas strávený v černé díře, určitě rok, možná víc.

A celou tu dobu, Time, uvidíš Jean každý den, ale nebude tvoje.

Určitě mě nenávidíš.

Kilbirnieová se zasmála. "Jaký je to teď rozdíl?"

A Zeyd přemýšlel nahlas: "Pokud zapomeneme na objevy, ve které doufáme." Nansen už věděl, jak dopadne závěrečné hlasování.

33

Návrat na paluby Vyslance po tak dlouhé době nepřipadal Mokoenové se Zeydem jako cesta domů, spíš jako příchod do domu - do dlouho opuštěného a téměř zapomenutého labyrintu. Kabiny byly prázdné. Šumění ventilace jen prohloubilo ticho v chodbách.

Yu kráčela jakoby nic. Při realizaci urychlovacího kompenzátoru vkročila na palubu mnohokrát. Doprovázel je biolog, kterému říkali Peter, lhostejný jako všichni enové.

K černé díře s nimi cestovalo víc Tahiranů, než navštívilo pulzar. Příprava kajut a zařízení tentokrát nezahrnovala obyčejný úklid několika skladů.

Page 92

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Pokud jde o magnetickou stimulaci, kterou potřebují pro pohodlí a dlouhodobé zdraví," poznamenala Mokoenová,

"navrhuji, abychom jim tentokrát připravili pole v nové tělocvičně."

Yu se zamračila. "Tolik místa?"

"Ach v rohu, na cvičení a stroje."

"Pořád budeme potřebovat masivní supervodivé cívky."

"Které se nesmí dostat blízko k jejich potravinovým syntezátorům, ať je uložíme kamkoliv," podotkl Zeyd "Indukční efekty by porušily nanosystémy."

"Ach, sakra," zasmála se Mokoenová, "pěkný rébus co?"

Peter zatrylkoval. Obrátili se k enovi a sáhli po parleurech, které měli pověšené za opaskem. "Du?b?qi," - omluvila se Yu. "Je mi líto. Vynechali jsme tě." Než to stačila naťukat v Cambiante, na Peterově obrazovce se objevily symboly a jeho hlas zavrčel.

"(Na expedici takto dlouhé se může stát, že podmínky přijatelné na omezené období už vhodné nejsou. Redukovaná váha kompenzuje do jisté míry rozdíly v atmosférickém tlaku a složení a předchozí cestovatelé si zvykli (rezignovali?) na nepříjemné pachy. Stejně tak si zvykli na cyklus dne a noci. Ale během období delšího než jeden rok bude nepřítomnost počasí nesnesitelná.)"

Lidé si vzpomněli na měsíční a denní cykly, na geologicky rychlé klimatické změny, ve kterých se tato rasa vyvinula.

"(Jsou variace v naší lodi příliš mírné?)" zeptala se Yu. "(Jistě s tím něco uděláme. Co navrhuješ. Programy virtuální reality? Tvůj lid musel najít odpověď v době vlastního putování mezi hvězdami.)"

Peterova hříva se naježila. Ucítili kyselý zápach. "(Kdybyste odletěli, nic by nebylo potřeba. Jeďte domů. Nikdy už nenavštěvujte náš svět.)"

Yu sebou trhla. "(Však víš, že se tak stane, jakmile navštívíme černou díru. A kromě toho, mnoho z vašich řad nás chce doprovodit.)"

"(Nepřirozená touha. Až se vrátí, jejich příbuzní budou už celá staletí mrtví.)"

"To bude vadit jim, nikoliv nám," zašeptala Mokoenová.

"Ne, bude na ně čekat stejná společnost," zašeptal Zeyd. "Na nás nikoliv."

"Započněte s cestami ke hvězdám a nebude to platit už ani u nich."

"(Dali jsme slib těm, kteří chtějí letět,)" připomněla Yu Peterovi.

"(A proto s nimi musí letět i ti, kteří jsou rozumní.)" Už nedodal: Navždy opustí své milované. Kvůli vám.

"(Smůla. Pomalu doufám, že vaše expedice špatně skončí. Pak zůstane naše rasa v klidu.)"

Yu věděla své a přemýšlela jak dát najevo přátelství. Zeyd s Mokoenovou se k sobě přitiskli.

"Ale proč já?" zeptal se Cleland zmateně. "Nejsem žádný inženýr nebo obsluha strojů nebo - člověk, který je na to vhodný."

"S vaší výstrojí jste dost šikovný," odvětil Brent, "a daleko důležitější je, že máte zkušenosti ve vesmíru, včetně práce na trupu lodi. To, co neznáte, vás naučím."

Otevřeným oknem do domku proudily sluneční paprsky a vůně lesa. Cleland se rozhlédl, jako by se dílna Vyslance ukrývala za těmito zdmi. "Ach, dobrá, udělám, co bude v mých silách," souhlasil, "ale vážně, kompenzátor navrhly Hanny a Wenji, měly by dohlížet na celý projekt," - na konstrukci a instalaci.

Brent se usmál. "Však budou, občas. Ale mají spoustu práce jinde. Budou nás sledovat."

"A pokud jde o asistenta, Ale, pokud potřebujete, aby vám kromě robotů pomáhal člověk, no, Lajos je mnohem lepší než já."

"I on bude mít spoustu práce," vyštěkl Brent. "Všichni budou pracovat s Tahirany na orbitální observatoři."

"Náhodou vím, že Lajose moc potřebovat nebudou." Cleland se začervenal. "Ale, netaháte mě do té práce, abych měl co dělat - protože mě litujete, že ne?"

Brent se smutně usmál. "Ne. Dokážete zvládnout svou práci, pokud vás vycvičím a budu na vás dohlížet. Osobně nechci pracovat s Lajosem Ruszekem nebo Hanny Dayanovou."

Cleland zalapal po dechu. "Cože?"

"Toho si nevšímejte! To je můj problém. Nebudeme už o tom mluvit, dobrá?" Když si všiml Clelandova zmatku, rychle dodal: "Podívejte, potřebujeme lidský přístup nebo se posádka pozabíjí. Nechci se stresovat. Spolu vycházíme dobře."

"Ano, ale -"

Brent nasadil vlídnější tón, přestože pořád mluvil odměřeně jako velitel, který promlouvá k vojákům v předvečer bitvy.

"A máme stejný cíl. Vím, jak moc se chcete vrátit domů, Time. Ukončit tuto prokletou cestu. I já to chci, cítím to jako oheň v kostech. Dobrá, musíme se vydat k té páchnoucí černé díře, tak se musíme připravit, abychom to přežili. Ale vy a já, my vidíme budoucnost. Zůstaneme ve střehu a budeme čekat na šanci, která zlepší situaci, budeme mít odvahu a chopíme se jí."

"Obávám se… že nechápu, co tím myslíte. Ano, rád bych letěl rovnou domů. Ale věda, objevy - udělám, co bude v mých silách. Vy ne?"

"Samozřejmě. Ta expedice je šílená. Ale musím přiznat, že technologie, kterou pro ni vyvíjíme, má potenciál pro Zem, pro naši rasu. A možná se tam, kam směřujeme, dozvíme něco víc. Žádné abstraktní informace, ale něco skutečného.

Toto je informace, kterou chceme přivézt domů, aby na ní pracovali lidští vědci. Skuteční experti."

"Nevěříte, že už to znají, že?"

"Nevěřím. Už jsme zpochybnili, že mohou okopírovat všechny tahirské nápady a vynálezy. To, co stvoříme teď, lidsko-tahirský výtvor, vznikne pro absolutně nemyslitelné podmínky. Lidé v okolí Slunce nikdy na nic takového nenarazí. Možná neleží jediná černá díra v okruhu, kam až se dostali. Je to něco jiného. V takovém případě tyto systémy Page 93

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

vůbec nepotřebujeme."

"K čemu jim to tedy bude?"

"Každá věc má své využití. Z ohňostroje se staly pušky a první rakety. Nukleární fyzika nám ukázala, jak vyrobit atomové zbraně a atomové elektrárny. Vidím využití těchto věcí - zvláště potom, pokud se týkají robotů z hvězdokupy a tahirských továren… představují moc." Brent třeštil oči. "Moc."

Překrásná planeta přecházela z jedné čtvrti na druhou, purpurově modrý tvar šavle pokryté rzí, která představovala pevninu a lemovalo ji stříbro mraků. Kolem tmavý sametový polštář noci. Vyslanec připomínal hračku a osy jeho rotujících kol odrážely sluneční paprsky.

Kilbirnieová seděla u ovládacího pultu na palubě Heralda, v beztíži ji přidržovaly bezpečnostní pásy. Tahiran Colin se krčil na sedadle vedle ní a přidržoval se svými ostruhami. Za nimi se vznášela u provizorní konzole Dayanová s fyzikem, kterého znala pod jménem Esther. Dayanová zmáčkla spínač. Z nedávno upraveného odpalovacího zařízení vyskočil předmět, který připomínal hubené torpédo. Proletěl pod motorem, vzdálil se a stala se z něj další jiskra, která blikala na obloze.

Esther do ní strčila. Dayanová se rozhlédla a rudé vlasy zavířily. "(I já musím trénovat s tímto modelem,)" prohlásil její kolega.

Dayanová uchopila vlastní parleur. "(Je mi to líto, Zapomněla jsem. Neznáš tyto stroje o nic víc než já.)"

"(Od doby, kdy moji předkové něco takového použili, uplynula století.)"

Použili ve zvláštních podmínkách. Dayanová mlčela, neboť to bylo zřejmé. Zvláštní stroje, které vezou unikátní zařízení.

Budou je řídit počítače ze stanice, kterou umístíme na orbitě. Ale musíme je poznat sami. Jak se chovají, jaké mají schopnosti a omezení, jako vojáci, kteří musí poznat své automatické zbraně. Vesmír okolo černé díry bude představovat neústupného a nevyzpytatelného nepřítele.

Soustředila se na obrazovky a na výpisy. Koutkem oka pozorovala, co provádí ohebné tahirské prsty.

Kilbirnieová s Colinem neměli co na práci, mohli jen rozmlouvat. "(Kéž bych si mohla vše sama vyzkoušet,)" prohlásila.

"(Zkoušela jste to při simulaci,)" poznamenal Colin.

Kilbirnieová vzdychla.

"(Virtuální realita. Ve skutečném prostoru je to jiné natož potom v oblasti, kam míříme.)" Předvedla úsměv. "(Ale naučíme se plavat, jen když skočíme do vody.)"

"(Simulace jsou dobré, jak to jen staré informace dovolují.)"

"Ach ano," přikývla Kilbirnieová. "Dobrá noční můra." Záření, elektromagnetické pulzy, gravitační pole, které sílí, když se přiblížíte, až se samotný vesmír, ano, samotný čas úplně převrátí. Žádný živý tvor se nemůže přiblížit a přežít to. Ale stanici, která bude řídit sondy, musí někdo odvézt na oběžnou dráhu. A později, kdo ví, co budeme muset udělat?

Zasmála se. "(Asi jsem netrpělivá,)" vzdychla. "(Ale myslím, že by simulace měla zahrnovat nepředvídatelné události a vlivy, jako je elektromagnetismus a akreční disk.)"

"(Navrhoval jsem to, ale řekli mi, že by to bylo zbytečné, protože toho o takových událostech víme jen málo. Naše data neobjasňují samotné příčiny většiny pozorovaných jevů.)"

"(Věřím, že vy, Tahirani, zvládnete takové věci lépe než my. Váš smysl pro kvantovou mechaniku, váš instinkt, který vám pomáhá, abyste se vyrovnali s chaotickými změnami.)"

"(Stejně jako vy, i já se těším na naši práci, kdy se dozvíme víc. Ale věřím, že vy, lidé, máte vlastní přednosti. Ani jeden z nás nedosáhne úspěchu bez pomoci toho druhého.)"

"(Pokusíme se.)" Kilbirnieová ucítila radost. "Pěkně se na to podíváme." Náhle natáhla ruku a Colin ji přijal. Byli z nich partneři. Dayanová náhle zvolala: "To už stačí. Unavuje mě to. I Esther."

"Byla to dlouhá doba," souhlasila Kilbirnieová. "Ano, uděláme si přestávku a vyspíme se. Připoutejte se a držte se, dokud neseberu ty naše draky." Když se všichni připoutali, zaťukala na ovládání. Loď poskočila, trysky vzplály.

"Huráááá!" vykřikla Kilbirnieová. Robotem ovládané paže chytaly střely za letu.

Když je sebrali, obrátila se zpět k Vyslanci, hladce přistála a vypnula loď.

"Nemusíte uklízet," poznamenala. "Zítra tady uděláme zase nepořádek. Dám si studené pivo a teplou sprchu." Vedla je dovnitř, zamířila k přednímu kolu a pokračovala k výtahu.

Nansen čekal jako vždy ve společenské místnosti, aby je uvítal. Právě konverzoval s Tahiranem, kterému říkali Indira.

Sundaramův blízký spolupracovník se tady zastavil, aby si prohlédl okolí. Později to ovlivní technické zpracování komunikátoru, který chtěli použít k domluvě s mimozemšťany.

Kapitán mu nevěnoval moc pozornosti, a sémantik začal možná právě proto nastiňovat základní fakta:

"(…uvědomujete si, jak slabý kontakt byl dříve navázán? Nevíme, jestli dokážeme navázat pravidelný kontakt, jestli to vůbec dokážeme. Jestli ano, pak teprve začnou skutečné problémy. Vůbec nechápeme jejich podstatu…)"

Kilbirnieová se zarazila ve dveřích, aby je nevyrušila. Dayanová ji dohonila. Dokázaly přečíst enovu obrazovku z dálky, slyšeli jeho hlas a viděli jeho postoj. "Ano," zašeptala lidská fyzička, "věřím, že se Tahirani tehdy báli toho, co se dozví. Mohlo to srazit celou filozofii ráje, který budovali doma. Mohlo je to vést k závěru, že cestování mezi hvězdami je hrozbou."

Kilbirnieová pokrčila rameny. "Osobně jsem vždycky děkovala Evě, že udělala chybu. Ráj mi připadá jako nudné místo."

Nansen si jich všiml a otočil se. "Jean!" vykřikl.

Kilbirnieová vstoupila. "Vypadáš tak vyděšeně, kapitáne. Celý den jsem byla hodná. Létala podle bezpečnostních předpisů."

Zamračil se. "Sledoval jsem tvoje manévry na obrazovkách, než jsem přišel sem. Trošku jsi předpisy natáhla."

Page 94

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"No, musím víc trénovat. Co až se dostaneme k černé díře?"

Tvářil se neutrálně. "Ano, co pak?"

"Ach, tam budu dávat pěkně pozor. Polepším se."

"O tom si ještě promluvíme."

"Hned teď?" Stála před ním neupravená a upocená, ale ukázala mu svůj široký úsměv. "Jo, jak chceš. Můžu odložit sprchování." Obrátila se k ostatním. "Omluvíte nás do večeře?"

Nansen zrudl, odkašlal si a rychle dodal: "Zdá se, že nemáme co dělat až do zítřejšího rána. Myslím, že si všichni rádi odpočnou před večerní schůzí."

"Ale jo," odvětila Dayanová nevzrušeně. Očima sledovala kapitána a Kilbirnieovou, jak odcházejí.

Když se znovu obrátila, spatřila, jak Esther píše na parleur. "(Proč ti dva tak rychle odešli?)"

"(Chtějí být sami,)" odpověděla Dayanová.

"(Jaký mají motiv?)"

Když člověk mluvil pomocí překládacího přístroje s mimozemšťanem, občas mohl být upřímný. "(Ona se všem libí. On je nejlepší chlap v okruhu pěti tisíc světelných let. Možná v celém vesmíru.)"

34

Stalo se to ve velmi staré galaxii. Krátce po prvním výbuchu zrození hvězdy ukončil modrý gigant svůj krátký a vzteklý život. Explodoval, obrovská síla supernovy. Krátce zastínil celou část vesmíru. Plyn, který unikl do vesmíru, obsahoval složky těžší než železo, které nemohou vzniknout jinou cestou - nikl, měď, stříbro, cín, zlato, uran a další. Některé z těchto látek spatřily vznik nových hvězd, objevil se vodík, uhlík, dusík a kyslík. A na některé z nových planet se objevil život.

Zbytek se nezhroutil do neutronové koule. Slunce bylo příliš velké a erupce příliš silná. Všechny planety zmizely.

Zbytková hmota, desetkrát větší než Slunce, které tehdy ještě neexistovalo, se smrštila. Gravitační síla byla tak mocná, že překonala veškerý odpor a smrštění hmoty překonalo veškerá měřítka. V určité chvíli se ven nedostalo už ani světlo.

Co se nedostalo ven, zůstalo uvnitř. Hvězda začala připomínat kouli absolutní tmy o obvodu sto osmdesáti pěti kilometrů.

Nebylo možné vypočítat rádius. V geometrii pokrouceného časoprostoru, kde se hmota přiblížila stavu singularity, takový koncept ztratil význam. Stejně tak nebylo možné určit, co se děje uvnitř. Zůstala jen černá, poněkud zploštělá koule.

Těleso si udrželo úhlovou hybnost, velmi rychlou rotaci a neskutečně silné magnetické pole. Jeho elektrický náboj byl slabý, neboť ho efektivně neutralizovaly iony a elektrony z mezihvězdného média. Gravitace masy pořád ovlivňovala vnější vesmír.

Prostor i čas se zdeformovaly, pokroutily, doslova je roztočil vír.

Občas se jeden z nukleárních párů, které se objevovaly a mizely ve vakuu, dostal do pozice, kdy jeden člen byl zachycen, zatímco druhý získal energii a odletěl pryč. Tím se černá díra rozpouštěla a zářila - ale vzhledem k jejímu objemu to bylo tak zanedbatelné a pomalé, že přežije i poslední žhnoucí hvězdu.

Černá díra nasála z okolí atomy a prach, které se skutečně vznítily. Zrychlovaly a srážely se, mířily do černého středu.

Energie se uvolňovala jako fotony. Tyto síly zatlačily plazmu do akreačního disku, do víru, který kroužil okolo černé díry, aby nakonec zmizel v jejím jícnu. Hmota byla unášena k severnímu a jižnímu magnetickému pólu, odkud ji vystřelovaly paprsky do vzdálenosti celých světelných let.

Bez blízké hvězdy by těleso nebylo nijak patrné. Jeho světelnost a rentgenové paprsky byly slabší než jas tmavého červeného trpaslíka. V dalekohledu černá díra vypadala jako malý blikající kroužek modrobílé barvy. Paprsky rozeznaly jen radiové přijímače. Přesto by jeho záření zabilo každého cestovatele, který by se dostal do vzdálenosti desítek tisíc kilometrů.

Vír se nepohyboval rovnoměrně. Vzdouvaly se v něm vlny, srážely se, hořela tam světla. Obrovské vlny žhnuly a zvedaly se do dálky miliónu kilometrů, pak se vra cely zpátky. Magnetické stahy poslaly plazmu ještě dál a chaos, stejně pochopitelný jako nepředvídatelné síly, dokončil dílo.

Vyslanec zastavil na orbitě ve vzdálenosti deseti miliónů kilometrů.

V odpalovacím centru tiše pracovali Yu s Emilem. Tahiran se dobře naučil jak ovládat lidské přístroje. Celý prostor okupovaly stroje a konzole. Přišel se na ně podívat Nansen, ale zůstal stát ve dveřích. Slyšel jen dýchání a cítil pouze proud vzduchu na tváři a vlastní váhu. Náhle spatřil na obrazovce před sebou nový tvar. Byl tenký a hladký, trochu se třpytil, zrychloval a mizel v dálce. Uplynula vteřina, pak druhá, třetí a čtvrtá.

"Bravo!" zvolal. "Jsou v pořádku, že?" První vědecké sondy.

Znovu a znovu litoval, že nemají další plavidla, která by využívala tahirský pohon, ale nebylo to možné. Kromě akceleračního kompenzátoru, který vymyslela Yu s Dayanovou, by jakákoliv přestavba Vyslance trvala neskutečně dlouho a byl by to velmi složitý úkol. A výsledek by nebyl spolehlivý. Stejně tak u menších lodí. Vyslance navrhli, aby nesl Heralda s Kurýrem. Vybavení pro přistávání, uložení a synergii s lodí se nedalo upravit bez dopadu na celý integrovaný systém. Stejně tak nebylo možné letět s tahirskou lodí připevněnou na trupu. Tahiranské sondy byly zvláštně upraveny, aby se vešly do odpalovacích ramp pro dálkové střely - modlil se, aby to byly šípy míru.

No, Jean s Lajosem jsou stejně zvyklí na to, co máme, pomyslel si Nansen. Jako kdysi já.

Okamžitě na to zapomněl, když se Yu k němu obrátila a tiše odpověděla: "Ano." Pohlédli si do očí a únava z cesty zmizela. "Snad budou v bezpečí a přinesou nám mnoho objevů."

Emil sebral svůj parleur. En se naučil trochu angličtinu, ale Tahirani většinou všechno znovu a znovu opakovali, aniž Page 95

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

by si byli jistí, že jim lidé rozumějí. Jak rozumí oni nám? napadlo Nansena. "(Jak víte, je to teprve začátek,)" promluvil en. "(Sondy teprve potvrdí, co našly staré expedice, a možná podají zprávu o změnách podmínek, ke kterým od té doby došlo.)"

Nansen netrpělivě přikývl.

"(Stejně tak nám přinesou informace, než zahájíme hlavní úkol,)" podotkla Yu. Lidé si během soužití obou ras zvykli, že je zdvořilé poukazovat na obecně známé věci.

Emilova hříva se zavlnila. Jeho tykadla se zachvěla "(Málem bych si přál být jedním z nových robotů, které vyšleme,)"

posteskl si. "(Prožít ty zázraky na vlast ní kůži -)" Odmlčel se. Cambiante nedokázal zvládnout emoce.

I na kosmonauta velmi ne-tahirský pocit, pomyslel si Nansen. Nebo ne? Vyslanec a jeho putování na ně jistě působí.

Vzpomněl si na Fernanda, Stefana, Attilu a ostatní, kteří chtěli letět, ale zůstali a… pocítili smutek? Ale když loď mohla vzít jen šest Tahiranů, a když konzervativní frakce žádala o tři vlastní zástupce - Jaká osobní oběť, pro ty, kteří nenáviděli celý plán? Jak věrní musí být. Nebo fanatičtí?

"Dobrá práce," prohlásil nahlas. "Teď se budeme věnovat dalším úkolům."

Kdyby tak všichni na palubě nějaký úkol měli.

Stanice, vedoucí centrum pro výkonnější a inteligentní stroje než samotné sondy, dorazila na orbitu po kusech. Roboti odvezli jednotlivé díly a složili je, zatímco na ně Yu s Brentem dávali pozor z paluby. Ale samotné jádro, mozek a srdce střediska, vyžadovalo osobní testy, které museli udělat fyzikové - Dayanová s Colinem. Ruszek je doprovázel jako pomocník. Někdejší práce mezi asteroidy ve Sluneční soustavě mu poskytla kvalifikaci.

Byl to složitý úkol. Nestíněné světlo lampy vrhalo tmavé a ostré stíny. Ve stavu beztíže pošle každý pohyb předměty na nekonečnou cestu. V rukavicích museli ovládat manipulátory, které byly citlivější a přesnější, zatímco očima pod přilbou sledovali mikroobrazovky. Lidé potřebovali dělat často přestávky. Tahiran přestávky nedělal, ale Ruszek několikrát anglicky poznamenal, že mu to moc nejde. Dayanová ho poučila, že jeho rasa nemá zkušenosti z vesmíru. A co víc, en se začal cítit po několika hodinách bez magnetického pole velmi nepříjemně.

Dohodli se na přestávce, na jedné hodině. Posbírali nástroje a kráčeli po zakřiveném trupu. Boty se zvedaly a střídavě se lepily k povrchu. Bezpečnostní lanka se odvíjela, volně visela a vlnila se, jako by do nich narážel vítr. Když se dvojice dostala z dosahu lamp, zastavila se a znovu spatřila noc. Hvězdy a Mléčná dráha připomínaly zjevení, zamrzlá krása.

Umístili sem malý dalekohled. Amatérská astronomie je uklidňovala. Ruszek ho tentokrát namířil na černou díru.

Rozeznal nepatrný třpyt, nic silnějšího než mlhovina, kterou našel pouhým okem ve stejné části oblohy. Narovnal se a vydechl: "Nechce se mi tomu věřit. Ta obluda - skutečně vidíme všechno?"

Dayanová rozhodila ruce. "Je to tak," odpověděl její hlas ve vysílačce.

Trpce se usmál. "Vždycky jsem říkal, že Bůh má smysl pro humor."

Tvářila se vážně. "O tom pochybuji. Stejně jako o Boží laskavosti. Život a vesmír, obojí je děsivé."

"Nejspíš praktické žerty."

Náhle zaslechli výkřik. Obrátili se. Colinovo tělo se zřítilo z trupu bez bezpečnostního lanka.

"Vér és halál!" zařval Ruszek. "Ten nešikovný hlupák -"

Tahiran padal a mířil k rotujícímu kolu. "Coline!" zakňučela Dayanová. Zhodnotila jeho rychlost a vzdálenost, přikrčila se, odrazila a letěla prostorem.

"Ne!" vyhrkl Ruszek, ale už bylo příliš pozdě.

Trysky zůstaly na staveništi. Neměl čas, aby se pro ně vrátil. Stejně tak nemohl chytit lanko a přitáhnout ji zpět. Už se dostalo příliš daleko. Rychle zhodnotil situaci a skočil.

Dayanová se přiblížila k Colinovi, přeletěla ho, zatahala za lanko a snažila se vrátit zpět. Padala a kabel se pořád odvíjel.

Ruszek proletěl kousek od Tahirana. Chytil ho za nohu a společně se řítili kupředu. "Přestaň se kroutit," napomenul ho.

Odhadl vektory správně, takže nenarazil na Dayanovou, ale volnou rukou stačil chytit její lanko.

Teď mířili s Colinem stejným směrem. Mohl ho pustit a přitáhnout Dayanovou. Zastavila se a odrazila se zpět.

Obrovské kolo se tyčilo před nimi, všechny paprsky připomínaly kyj, který rozbije skafandr i tělo na kusy.

Ruszek se vzpamatoval. "Drž se mě, Coline," přikázal Tahiranovi. Ať už mu mimozemšťan rozuměl či nikoliv, zřejmě to pochopil a pevně se přidržel jeho pravého lýtka. Dayanová do něj narazila. Objal ji rukou. "Taky se drž," oslovil ji.

Nepropadla panice. Chytila se bio-jednotky na jeho zádech. Trhl za vlastní lanko, takže zablokoval naviják na druhé straně. Pak už stačilo, aby se přitáhl zpět k trupu.

"Sakra blbý bezpečnostní zařízení," zavrčel. "Lanka by měla být kratší, aby se nedostala ke kolu. Ale nějaký hlupák by jistě našel cestu, jak se tam - ach."

Dosedli na loď. Boty se zachytily. Colin se krčil. Dayanová se chvěla. Světla, která zastínila hvězdy, odhalila pot na její tváři. Ruszek ji vzal okolo ramen. "Isten - sakra, mohla ses zabít," vyhrkl. "Copak jsi nevěděla, že toho blba přivedu zpátky?"

"Je - je mi to líto," zakoktala. "Přišlo to tak najednou. Nestačila jsem se zamyslet -"

"Ne, to nestačila - hlupák číslo dvě."

Narovnala se. Spatřil její pohled. "No dovol," zasyčela.

Situace se obrátila. Ruszek svěsil ruce a ustoupil. "Omlouvám se. Nemyslel jsem to tak."

"To doufám."

"Zdálo se mi - že tě ztratím, Hanny -"

Uklidnila se. "Jednala jsem bezmyšlenkovitě. Už se to nestane. Zapomeneme na to?"

"Jestli chceš," souhlasil.

Page 96

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Ani nepřiznala, že ho mohla ztratit. Když si všiml, jak rychle se uklidnila, pochopil, že ani nechápe, jak blízko byla smrti.

Pomohla Colinovi vstát a odvedla ho k parleurům, aby zjistila příčinu problému. Ruzsek se později dozvěděl, že enovi vadilo lanko při manipulaci s přístroji, tak ho odpojil. Když se pokusil posunout špatně zabezpečenou skříňku, nedal pozor na uchycení nohou a reakce ho odhodila.

Nansen mu nedokázal v Cambiante pořádně vynadat, ale schytala to Dayanová a kapitán odložil práci až do doby, kdy vymyslí lepší bezpečnostní opatření. Ruszek se v tu chvíli snažil uklidnit. Později pokračoval v nenáročné práci, kterou mu dala. Pořád mi patří, napadlo ho.

* * *

Tři malí Tahirani se úplně ztratili v obrovské lidské tělocvičně. Některé stroje byly větší než oni. Clelandovi se ale pořád zdálo, že je jich plná tělocvična, plná mimozemšťanů.

Zarazil se ve dveřích. "Musím přiznat, že to nechápu," protestoval. "Nač ten spěch?"

Brent ho uchopil za loket a vedl ho dovnitř. "Je tu šance, jaká se nebude opakovat. Ostatní si hrají v jejich tělocvičně.

Ivan ji upravil. Je to chytrý řemeslník. Sledoval jsem je, poslouchal a ujistil se, že ostatní jsou jinde. Můžeme si promluvit o samotě. Jestli nás někdo uvidí, nebude to vypadat tak divně, jako kdyby nás našli v kajutě."

Cleland postupoval kupředu. "Promluvit? O čem?"

"Co si myslíte?"

Cleland zíral na trojici, která na ně čekala. Leo, Peter a ten - sociální technolog? - kterému říkali Ivan. Jejich dvojité oči ho pozorovaly. Hřívy se vlnily, tykadla chvěla, ucítil ostrou vůni kovu.

Zastavil se před nimi a vyhrkl: "Ach, ano. O…opozice." Zástupci tahirské strany, která si nepřeje oživení kosmických letů, které by narušily tisíciletý klid jejich světa.

"Správně," potvrdil Brent. "Teď, když víme, jak se situace hroutí, můžeme začít plánovat."

"Plánovat?" zopakoval Cleland.

"Samozřejmě rezervní plán," odvětil odměřený hlas. "Nic není jisté. Ale můžeme nastínit naše plány, argumenty a taktiku, která brzy ukončí tuto nebezpečnou cestu."

Cleland ucítil prázdnotu. "Aha. Z naší lodě se stal Bludný Holanďan, že?"

"A nemáme ani záruku věčného trestu. Ta věc venku nás může zabít, Time."

"Správně." Clelandovy koutky zkroutil úsměv. "Loajální opozice nastolí řád."

Brent se tvářil vážně. "Loajalita se může změnit."

"Mám na mysli, ano, přežití. Pro všechny."

"I já. Chci, aby přežil Nansen i jeho skupina."

Brent vyndal svůj parleur a oslovil Tahirany: "(Naším společným cílem je zastavit tento podnik, odvézt vás domů a náš návrat na naši planetu. Chceme zvážit způsob a prostředky.)"

Ivan odpověděl: "(Jestli se neobjeví známky inteligentních bytostí, zřejmě celé úsilí brzy utichne.)"

Peter použil vlastní jazyk těla a pronikavých tónů. Leo možná překládal, možná to byl jen komentář: "(Na to se nemůžeme spolehnout.)"

"(Přemýšlím jak to udělat,)" prohlásil Ivan.

Cleland byl šokován. "(Sabotáž?)"

"Co je na ní špatného?" zeptal se ho Brent. "Nepochybně je to proti vědecké etice. Ale nebude to lepší, morálnější, když se dostaneme domů živí? A hned, nikoliv po dalších pěti letech na oběžné dráze kolem díry do pekla?"

Tahirani se radili. Peter promluvil: "(Nezdá se to možné.)"

"(Ani já nic nevymyslím,)" přiznal Brent. "(Ale můžeme o tom přemýšlet, spolu s dalšími možnostmi. Něco nás možná napadne.)"

"P-přesvědčování," navrhl Cleland. "Ať se stane cokoliv, možná dokážeme… ostatní přesvědčit."

"O tom pochybuji. Bůh ví, že jsme to zkoušeli už na Tahiru."

"Podmínky, události, ach, lidé mohou změnit názor."

"Možná." Brent se znovu obrátil k Tahiranům. "(A co Simon?)" Nepoužil lidské jméno, které dali linguistovi, který nahradil příliš starého Indiru, ale symbol Cambiantu, který ena identifikoval.

"(Simon jediný trochu podporuje tento podnik,)" přiznal Ivan.

Brent přikývl. "Ano, já vím!" vykřikl. "Skvělá politika nasadit na palubu skutečného ena místo nějakého snílka." Pak potichu dodal a zopakoval známá fakta: "A Mama se Selimem také nejsou moc pro. Ani Lajos, ale ten má teď Hanny -"

Stáhlo se mu hrdlo. "Možná s ní nebude taková sranda," dodal. "Sakra."

"Nevíme," přiznal Cleland. "Nedokážeme to předvídat."

"Ne, to nedokážeme. Proto chci, abychom vymysleli, co uděláme, naplánovali každou možnost."

Cleland sebou trhl. "Možná zjistíme… až vyjde pravda najevo, že s tím nic ne-neuděláme."

"To neberu," prohlásil Brent. "Ani vy byste neměl. Muži, skuteční muži i ženy, se jen tak nevzdávají. Stane se vůle tvá.

Brání se."

To už Cleland během několika let společných rozhovorů slyšel. "Násilí - doopravdy?" vykřikl s hrůzou. "Nepřipadá v úvahu!"

"Ticho." Brent se na něj zlostně podíval. "Nemyslel jsem to tak. Nic takového nechci, ale dokážu si představit extrémní situaci, kdy nás nezachrání nic, jen rychlá akce. Můžeme si nacvičit jak se dostat ke zbraním."

"Ne!"

"Souhlasím, zoufalý čin. Ale jak jste řekl, nemůžeme nic předvídat. Možná se dostaneme do zoufalé situace. S hlupáky se nedá vyjednávat. Přežití nezná žádná pravidla."

Cleland sevřel ruce v pěst. "Ale zná. Draze vykoupené -"

Page 97

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Brent nasadil jemnější tón, ale neustoupil. "Možná to budete vy. Nebo já, nebo někdo jiný. Ale nikoliv všichni. Nikoliv celá loď a její bohatství, které doma znamená moc. Time, jsme zodpovědní za budoucnost lidské rasy."

"To je přehnané -"

Brent ho umlčel jediným gestem. Cleland se podíval ke dveřím. Kolem prošel Nansen s Kilbirnieovou, drželi se za ruce.

"Sakra," zašeptal Brent, když byli pryč. "Já myslel, že pořád šukají v posteli." Udělal pauzu, usmál se a pokračoval normálním tónem: "No, zdá se, že si nás ani nevšimli. Nejspíš to tak je. Budeme pokračovat, dokud můžeme."

Cleland zbledl. "Ano," přikývl, "pokračujme."

35

Robot v raketě se řítil vstříc své zkáze.

Přístroje vnímaly černou díru ve vzdálenosti necelých pěti tisíc kilometrů jako kotouč naprosté tmy, o třetinu širší než Měsíc na pozemském nebi. Kolem žhnuly rentgenové paprsky, vystřelovaly z černé díry. Lidé vnímali plyn pouze z dálky, třpytil se a díky své hustotě působil jako pevná látka. Tady by pro ně znamenal smrt. Ale robot ho vnímal jako barevnou bouřku plnou divokých vírů. Magnetická pole se kroutila jako hadi do vzdálenosti miliónů kilometrů. Kolem se hnaly výbuchy plazmy plné živých blesků. Všude bylo ticho, ale přijímače vnímaly syčení a řev tak silný, že museli ztlumit vstupy, aby jim neshořely obvody. Prostředí útočilo na celkovou ochranu, pancíř, izolace, silové pole. Kovové části se začaly ohýbat. Přitažlivost dosáhla čtyř g a stoupala s každým centimetrem.

Robot hledal stabilní oběžnou dráhu. Dráha, na kterou se dostal, byla značně vychýlená. Snažil se usadit v bezpečné vzdálenosti. Během několika minut opsal třicet tisíc kilometrů dlouhý okruh, prostředí na něj útočilo, oslepilo jeho senzory, oběžná dráha se stále měnila a robot selhal. Každý okruh ho táhl blíž, kov sténal v okolním tlaku.

Ale pořád vysílal informace tenkými paprsky, které dokázaly proniknout okolním chaosem. Nula-jednička nula-nula-jednička… síly, gradienty, energie, hustota, složení, rychlost, informace, které představují realitu. Měl vysílat, dokud ho černá díra nezničí a nepohltí.

Vysílání se náhle změnilo. Už neodpovídal na jejich počítačové programy, elektronika se vydala vlastním směrem, splétala nové signály - nové zprávy.

Kapitán a Kilbirnieová leželi v Nansenově kajutě, pod hlavou polštář. Postel byla roztažená a pokrývky zmuchlané.

Zůstala vůně milování. Obrazovka na protilehlé straně předváděla obraz ze Země. Zelenomodré letni moře útočilo na mohutné skály, jaké znal Monet, na letní obloze kroužili racci a kolihy. Mendelssohnův "Houslový koncert v e-moll" se blížil k radostnému vyvrcholení. Popíjeli pivo, mlčeli a čekali, až se jejich těla uklidní a zvedne se nová vlna. Jejich myšlenky vířily.

"Kéž by -" vydechl Nansen po chvíli. Pak utichl. Kilbirnieová se k němu obrátila. "Kéž by co?" zeptala se. "Možná mohu pomoci."

"Nada. Nic."

Luskla prsty. "Ach, sakra, dělala jsem si naděje."

"Nemyslel jsem -"

Úzká tvář se na něj zasmála. "Vím moc dobře, co jsi nemyslel, chlapče. A je to pravda, ještě sis pořádně neodpočal."

Přitulila se k němu. "Co sis přál?"

Znovu se odvrátil na obraz moře, ale nevnímal ho. Mračil se.

"Už jsem to říkal. Kéž bychom byli doma."

"Tak brzy?"

"Ano, ano, vše, co jsme doma znali, je pryč. Ale Zem - nebo jiná planeta vhodná pro lidské bytosti, dokonce Tahira -"

"Jo, Tahira v nás vzbudil sentiment," zašeptala zamyšleně. "Ale Zem bude lepší. Ať se tam stalo cokoliv, znovu se tam usadíme… a, Bože, proměníme ji, jak si přejeme. Děti - nejsem špatná kuchařka, kapitáne. Zjistíš, že toho vím o snídani jako každá žena ze Skotska. Žádné překvapení. Ale odnaučím tě jíst ráno francouzské rohlíky a pít tu hroznou kávu, to uvidíš."

Chtěl se připojit k jejím snům, ale nedokázal to. "Ale do té doby jsme zavření v této kovové slupce. A nikdo neví, jak dlouho."

Pohladila ho po vlasech. "Jsem tu zavřená s tebou, co je na tom špatného?"

"A já s tebou -"

Přerušil polibek.

"Ale ty máš svobodného ducha, Jean, querida," poznamenal nešťastně.

"A ty jsi zase moc vážný, querido."

"Nepřemýšlel jsem. Měl jsem to předvídat. Teď, když jsme tady, ten - každodenní cyklus, bojím se, jak se budeš cítit, jak moc tě to zraní, když nebudeš mít co dělat, budeš jako v kleci." Sevřel ruku v pěst.

"Myslíš, že já nad tím už nepřemýšlela?" odsekla, "Moc dobře jsem věděla, jak moc chceš letět -"

"Bylo to správné? Mohl jsem zvrátit rozhodnutí na druhou stranu."

Zakryla mu ústa dlaní. "A dobře víš, že jsem to chtěla," dokončila. "Kdo tvrdí, že nebudu mít co dělat? Musíme prozkoumat celý systém."

"Žádné planety. Jestli hvězda někdy nějaké měla, ztratila je při výbuchu."

Zazněla vášeň. "Ty bytosti, život!"

Kousl se do rtu. "Obávám se, že jestli to dokážeme, kontakt bude čistě intelektuální." Rychle dodal: "Samozřejmě tě to bude zajímat jako všechny ostatní, to ano, a mám jisté návrhy. Ale nic víc. Měsíc za měsícem. Možná rok po roce."

"Ale přece budou letové mise," namítla. "Však to dobře víš. Práce robotů je omezená. Pro začátek umístíme řídící stanici Page 98

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

na orbitu. Bude to pěkná prácička!" Oči se jí třpytily.

Posadil se a podíval se na ni. "Počkej! To není práce pro tebe."

Přijala to chladnokrevně. "Vážně? Proč ne?"

Této otázce se vyhýbal. Stejně musel jednou začít. Mohl začít hned. "Je to moc nebezpečné," prohlásil co nejklidněji.

"Ruszek je připravený, ochotný a schopný."

"Já taky."

"Nemůžeme riskovat oba naše piloty. Dostane tu misi."

"Domluvil jsi?" zavrčela.

Nepřítomně přikývl. "Ano."

Zasmála se a zamrkala. "Ach, jak je to od tebe milé, kdyby se něco stalo. Možná tě přemluvím."

Její ruka zmizela pod pokrývkou a začala bezostyšně pátrat.

"Chápeš," vydechl Nansen těžce, "že nemůžeš změnit mé rozhodnutí?"

"Jasně, že ne. Jsi tvrdohlavý vůdce." Zastrčila mu volnou ruku pod hlavu. "Ale mohu se snažit a přitom si užít."

V místnosti, kde byl nepořádek, jaký vzniká při dlouhodobém soustředění, seděli Sundaram se Simonem a sledovali obrazovku.

Nic se tam nehýbalo. Jen tečky a čárky, bílá na černém pozadí. Vedlejší obrazovka ukazovala řady čísel, jak počítačový program porovnával informace - matematické vztahy, řady prvočísel, náhodné rovnice, vše, co by dokázalo vysvětlit tok binárních dat.

Sundaram zaslechl, jak Tahiran zapískal. Sklonil rozcuchanou hlavu a podíval se na parleur: "(Nepochybně kontakt.

Staré databáze zaznamenaly takové signály. Cizí mozky převzaly sondu číslo tři a volají nás.)"

"Tak brzy," zasípal člověk.

"(Přesně tak se to stalo dřív, ale jak víte, naši předkové nikdy úspěšně nerozluštili zprávy.)"

A tak se později, byl to jeden z důvodů, jednoduše vzdali, napadlo Sundarama znovu. Nevěřím, že skončíme jako oni.

Tento druh abstraktní komunikace je pro lidi přijatelnější než pro Tahirany.

Ozvala se vize a smutek: Co bychom mohli dokázat společně? Všechny jinak myslící bytosti ve vesmíru. Kdybychom našli touhu k cestování a spojili vzdálenosti mezi námi, podělili se o naše myšlenky a dosáhli cílů, jaké si jedna rasa nedokáže ani představit?

Ucítil mrazení. Ale každá cesta možná ohrožuje samotnou existenci. Bude jich příliš a přijde nehoda, vesmír a jeho sláva pohltí energie, která ho stvořila. Vše zmizí v zapomnění, které anuluje celou historii. Dohlíží Boží prozřetelnost, aby nikdo necestoval ke hvězdám moc dlouho?

A potom: Ale jak se mohu bát ve chvíli tohoto vítězství? Až se Simonem oznámíme tuto zprávu, celý Vyslanec se bude radovat.

Obrazovka zčernala. Druhá obrazovka pořád porovnávala data.

"(Myslím, že se sonda dostala moc blízko k černé díře. Věděli jsme, že se to stane,)" poznamenal Tahiran - klidně?

Sundaram se postavil. Pomalu rozcvičoval tělo, sval po svalu. Cítil naději. "Pošleme další," poznamenal anglicky, "a jakmile bude stanice hotová a na oběžné dráze, pak se skutečně něco dozvíme."

Dayanová sdílela Ruszekovu kajutu, ale ve vlastní si udržovala soukromí. Když vstoupila, nikdo jiný tam nebyl.

Objevila několik známých obrázků, rodinný portrét, fotografii domu svých rodičů, zarámovanou ruční výšivku s Davidovou hvězdou a nápisem "Šťastnou cestu, drahá Hanny" v hebrejštině. Na obrazovkách spatřila scenérie z lodní databáze, které Dayanová měnila každý týden, možná častěji. Teď spatřila staříka z Hiroshigeovy malby, který pozoroval dynamickou barevnou abstrakci, zatímco na zadní stěně zářily vzory elektronové difrakce, žhnuly bílou barvou na černém pozadí, takže připomínaly surrealistickou galaxii. Dayanová připravila čaj a jeho vůně naplnila kajutu.

Obě ženy rozmlouvaly, ale nechtěly se posadit. Kilbirnieová pochodovala sem a tam, zatímco Dayanová stála unaveně u stolu.

"Dokážeš to, Hanny," prohlásila návštěvnice. "Dokážeš ho přinutit, aby to udělal."

Fyzička se zamračila. "Vůbec se mi to nelíbí," odvětila a zopakovala, co už říkala.

Kilbirnieová se zastavila a podívala se jí do tváře. Rozhodila ruce v naléhavém gestu. "Ale pro mě to uděláš ne? Dárek k narozeninám. Ke čtyřicátým. Víš, co to pro ženu znamená, Hanny." V modrých očích se objevily slzy. Hlas se jí zlomil.

"Nech mě letět a - a vysměju se stáří."

"No, ale je to fér vůči Lajosovi? Je zase jako malý kluk, tak moc se těší."

"Ach, dostane svou šanci později. Můžeš mu to vynahradit. Miluje tě. Myslím, že nikdy nikoho nemiloval tak jako tebe."

Dayanová se podívala do země.

"Nechci se ohánět naším přátelstvím," pokračovala Kilbirnieová nervózně, "ale kdybys mohla, kdybych -"

Dayanová po delší odmlce vzhlédla. "No, když jsi to ty, Jean -"

Nechtěla stanovit podmínky, nechtěla už říkat vůbec nic. Kilbirnieová ji náhle držela v náručí. "Děkuju ti, děkuju ti!"

Smála se a vzlykala.

Unaveně se posadily na židle. Dayanová vypila šálek studené kávy, dolila si z konvice a přemýšlela. "Dárek pro tebe, tvůj den. Ano, svým způsobem se chová jako rytíř. Nerada… ho využívám." Tiše dodala: "Víc než je třeba." Zesílila hlas a zvedla hlavu: "Ale pokusím se."

"Povede se ti to," vyhrkla Kilbirnieová a usmála se.

Náhle byla znovu vážná. "Ale nikomu neříkejte, že mám narozeniny. Nikdy jsme narozeniny na palubě neslavili." Moc Page 99

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

nám připomínaly Zem. "Nebylo by dobré, kdybychom si začali dávat dárky. Může jednoduše prohlásit, že nad tím přemýšlel, studoval naše záznamy a došel k závěru, že jsem pro tuto misi trochu lepší. Což je pravda. Bude vidět, jak je velkomyslný."

Pro jistotu tajně upravila osobní databáze. Nestartovali v den jejích narozenin a do čtyřicítky jí chyběly dva roky.

Nansen to věděl.

"Kapitán to nemůže změnit!" vykřikla.

Nansenovy dveře zazvonily. Zvedl oči od čtecího zařízení na klíně. Prohlížel si text Elogio de la sombra. Ty strohé verše ho uklidňovaly, potvrdily, že jeho přání a smutky nejsou nikterak ojedinělé. "Vstupte," promluvil.

Dveře se otevřely, vstoupil Cleland a dveře se znovu zavřely. Kráčel nejistě. Měl strhaný obličej, neučesané vlasy červené oči a zdálo se, že se několik dnů nepřevlékl.

Nansen se usmál, jak bylo v jeho silách. "Posaďte se," pozval ho dál. "Co pro vás mohu udělat?"

Planetolog k němu přistoupil a zůstal stát. "Můžete… zastavit vaše… úplné… šílenství," vydechl.

Nansen se postavil. Clelandovi páchlo z úst. "Co tím myslíte?" zeptal se kapitán tiše.

"Víte to sakra dobře."

Nansen se tvářil neutrálně. Cleland občas nadával, ale nikdy neklel. Ozval se vztek: "Posíláte Jean do černý díry!"

"A vy dobře víte, že to není můj nápad a vůbec po tom netoužím," odsekl Nansen. "Když Ruszek odstoupil -"

"Když ztratil odvahu, může řídit Colin!" zařval Cleland. "En stejně poletí!"

"Nesmysl. Dobře víte, že žádný Tahiran nezvládne lidské plavidlo. A Ruszek nemá strach. Je to jeho profesionální úsudek, pro dobro celé mise. Copak neslyšíte, nevidíte, jak váhal?" Nansenova maska změkla. "Myslíte si, že jsem rád?

Neměl jsem na vybranou."

"Ale měl! Můžete mu to přikázat!"

"Ne. Pak bych zasahoval jen z osobních důvodů."

"Tak zrušte start!"

"To by zničilo celý podnik. Bez správného zařízení nikdy nenavážeme komunikaci, musíme ho dostat dál, než se dostanou roboti. To nemluvím o výzkumu samotné černé díry."

"Tak naveďte tu prokletou stanici na orbitu dálkovým ovládáním."

Nansen mu trpělivě zopakoval známá fakta.

"Na vzdálenost třiatřiceti světelných vteřin? Do nejistého pekla? Nejspíš bychom ji ztratili. Pak bychom sem cestovali úplně zbytečně."

"Nikdy jsme to neměli dokázat. Vaše chladná touha -" Cleland polkl. "Vůbec o ni nemáte zájem. Je - dobrá v posteli.

Teď je dobrá do lodě. Loď, kterou nepilotujete, protože jste zbabělec."

Nansen nasadil ostřejší tón. "To by stačilo, Clelande. Jste unavený, přetažený, opilý. Moc dobře víte, že takové podmínky zvládne jen ona nebo Ruszek. A víte - musíte vědět -" Ozvala se bolest. "Kdybych nevěřil, že je to bezpečné

- bezpečné, jak dokážeme odhadnout, ano, pak bych misi odvolal a dal příkaz k návratu… lepší než -"

"Jestli se jí něco stane," zasyčel Cleland, "zabiju vás." Nansen ztuhl. "Dost hysterie," napomenul ho. "Jděte."

"Ty zkurvy-svině!" zaječel Cleland.

Máchl pěstí. Nansen ji zachytil předloktím. Kapitán chytil Clelanda za košili a přitáhl látku. Cleland byl jako ve svěrací kazajce. Nansen ho pustil, obrátil ho, zkroutil mu ruku za záda a přitlačil, takže mu málem praskla.

"Ven," vydechl. "Jestli se budete chovat slušně, budu o tom mlčet. Jestli ne, nechám vás zavřít. Jděte." Pustil svého vězně. Cleland zamířil ke dveřím, vzlykal a kašlal.

36

Před startem se všichni shromáždili u východu, nepřišli jen Yu, Brent a Emil, kteří seděli u ovládání. Všichni byli potichu, vyhýbali se cizím pohledům, Nansen stál málem v pozoru, Cleland kus od ostatních. Tahirani spolu rozmlouvali, signály, postoje a tiché bzučení a trylkování.

Kilbirnieová dorazila jako poslední. Vplula do holé komory a zpívala si:

"Sbohem a adieu, krásné španělské dámy,

sbohem a adieu všem dámám ze Španělska! -"

Zarazila se, prohlédla si je a hlasitě se zasmála. "Ach, pěkně protažené ksichty! Snad mi popřejete šťastnou cestu, ne?

Protože bude šťastná. A nebude trvat víc jak dva, tři dny."

"Děláme si starosti," zasípal Ruszek. "Dělám si starosti. O tebe."

Přitočila se k němu. "Ne, synku, kdyžs byl milý a chytrý, žes mi to nechal, nemusíš cítit vinu. Jsi dokonalý."

Srdečně ho políbila a Cleland zavřel oči.

Obešla je a potřásla si s nimi rukou. Clelandova ruka byla skleslá, a když ji pustila, zamyšleně se na ni podíval.

Poslední přišel na řadu Nansen a dlouhý polibek. Nezvedl ruce. Vášeň pro něj byla soukromou věcí.

"Adiós, amante," vydechla. "Budeme pokračovat, až se vrátím." Odstoupila, zamířila k východu a všem zamávala.

"Sbohem, sbohem," zvolala a dotkla se žebříku. Pak jim zmizela z očí. Zdola zazněl její hlas: "Ahoj!"

Colin ji následoval.

Lidé po chvíli zamířili do společenské místnosti, aby sledovali start na velké obrazovce. Tahirani takoví nebyli. Chvíli pozorovali jen hvězdy, pak se objevil Herald, chvilku plul, až se dostal z dosahu kol, krátce zažehl trysky, zamířil ke stanici a vyrazil kupředu jako žhnoucí šipka.

Page 100

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

V záběru se objevila stanice. Vypadala groteskně, dvacetimetrový sféroid s množstvím věžiček a pozorovatelen, všude sloupy a sítě. Poháněl ji tahirský pohon, pomalu zrychloval. Loď vyrovnala rychlost. Pomalu zmizely z obrazovky, změnily se ve dvě tečky na nebi, které plují do tmy.

"Každý za svou prací," vyzval je Nansen a opustil místnost.

Když už srovnali své vektory, loď vypnula motory a pokračovala po Hohmannově trajektorii. Dostat se k milión kilometrů vzdálené orbitě jim mělo trvat půl dne. Tato část cesty byla jednoduchá a klidně by ji zvládli roboti.

Teoretické výpočty podle starých tahirských objevů a informací, které přinesly sondy, přivedly fyziky expedice k rozhodnutí, že stanici umístí ve vzdálenosti čtvrt miliónů kilometrů. Bylo to dost daleko, aby na ni příliš nepůsobily relativistické a kvanto-mechanické efekty černé díry. Ale zdálo se, že čím blíž se vysílač dostane, tím lépe mohou mimozemšťani vysílat. Poměr signálu a šumu se zvyšoval, zatímco samotný signál už nepředstavovaly jen náhodné záblesky. A co víc, stanice mohla z orbity vyslat malou moderní loď, dostat se k samotným událostem a pořád ji kontrolovat. Získat informace a odeslat je zpět. Kdo ví, co objeví? Poslední část cesty je čekaly zhoršující se podmínky.

Zatím zničily všechny sondy - pokud se tak nestalo při první misi, pak byly zničeny při druhé nebo třetí. Stanice byla silně chráněná, plná přístrojů a byla pevnější než sondy. Její pohon pomalu odpovídal, dalo se říct, že byl neohrabaný.

Počítače a ovladače nebyly naprogramovány tak, aby se vypořádaly se vším, co potkají. Nikdo netušil, co je čeká, a nebylo jasné, co zničilo předjezdce. Dotaz poletí k Vyslanci víc než půl minuty. Odpověď bude trvat stejně tak dlouho, možná déle - neboť černá díra bude vychylovat stanici o sto kilometrů za vteřinu. Časová prodleva mohla být rozhodující.

Proto musela stanici doprovázet řídící loď, která ji navede na místo, a pokud to bude nutné, postaví se vedle stanice a upraví kurz, teprve potom uprchne do bezpečí. Kilbirnieová seděla v Heraldovi.

Během půldenního pádu pozorovala přístroje, broukala si, zpívala úryvky z písní, vzhlížela ke hvězdám, vzpomínala a usmívala se. Colin seděl většinu doby vedle ní a topil se ve vlastních myšlenkách.

"Ach - och. Máme problém."

Na okamžik se přestala dívat na ovládací pult a obrátila se k přední obrazovce, jako by dokázala určit co se děje.

Spatřila jen hvězdy a akreační disk. Stanice se oddělila už před několika hodinami a zamířila svou cestou.

"Qué es? Co se děje?" ozval se Nansenův hlas.

"Radarová kontrola náhle ukazuje odchylku. Nevíme proč, ale nevypadá to moc dobře. Počkejte."

Objevila se další data. Colin si hrál s tahirským počítačem.

Pak zvedl svůj parleur. Kilbirnieová se obrátila, aby si přečetla, co napsal, aby se podívala na jeho postoj a ucítila pachy. Člověk mohl použít jen znakovou řeč a několik výrazů tváře. "(Stanice zřejmě minula velikou hmotu,)" prohlásil Colin. "(Gravitace ji odhodila z kurzu. Padá mnohem níž, než jsme plánovali, než jsme minuli pieastron a opustili ji.)"

"Bože! Co -" Sáhla po vlastním parleuru. "(Jaká hmota? Bludná planeta, kterou přitáhla náhoda v nevhodnou chvíli?)"

"(Možná. Vím, že takové předměty existují v mezihvězdném prostoru. Výpisy radaru nebyly jasné a hmota se teď ukryla na druhé straně. Ale můžete si vzpomenout, že jsme často pozorovali přechodnou koncentraci plazmy která se zformovala v disku. Neznáme mechanismus, ale spekuloval jsem o efektu rezonance šokové vlny. Možná tak vznikají obrovské plazmoidy, které často pozorujeme. Zvedají se z disku, pak padají zpět. Takový plazmoid může chvíli vydržet pohromadě díky magnetismu, který sám vygeneruje, a může být velký jako obrovský asteroid. Jestli se přiblížil ke stanici, je to nešťastná, nikoliv však nemožná situace.)"

Přestože jeho slova zněla čistě akademicky, jeho tělo se chvělo, chlupy se mu ježily, hříva se vlnila jako listí zmítané vichřicí a byl cítit zápach síry.

Kilbirnieová přikývla, krk ztuhlý stejně jako ústa.

"Prostě smůla. Neznámo, kterému se nemůžeme bránit." Prsty zaťukala na parleur. "(Jaká je tedy situace?)"

"(Radar sbírá data.)" Colin se vrátil ke své práci Kilbirnieová podala zprávu na Vyslance.

Čas se vlekl. Neměla hlad, ale přinutila se zajít dozadu a vzít si trochu sušené stravy a vypít půl litru vody. Bylo to lepší než rozcvička. Jak se zdálo, Tahirana zajímaly pouze informace.

Když se vrátila, en jí sdělil: "(Nová orbita stanice byla vypočítána. Je vysoce excentrická a bude rychle klesat.)"

"No, tak ji změníme." Neviděla důvod, proč zprávu ťukat na parleur. Loď patřila jí. Přikrčila se, aby navázala přímou laserovou komunikaci s řídícím počítačem.

Stanice mířila na vrchol své krátké cesty, která připomínala dráhu komety. Maximální zrychlení, jakého byla schopná, ji mohlo při správné manipulaci odnést na bezpečnou a širokou elipsu. "A pak to zkusíme znovu," zašklebila se Kilbirnieová.

Vyslanec mlčel, neobtěžoval ani Kilbirnieovou, ani jejího partnera. Pro kapitána to musí být těžké, pomyslela si. Můj chudáček.

Výpočty. Výsledky. Rozhodnutí. Použít tento vektor - tři hodiny, osmnáct minut, pak volný pád a čekat na další příkazy.

Stanicí proudila energie, zaznamenávala a sledovala přístroje, oči pozorovaly jen hvězdy a vzdálený disk.

Náraz. "Co to sakra."

"(Zrychlení je nedostačující,)" ozval se Colin od tahirských měřáků a výpisů.

"(To je jasné. Musíme zjistit proč.)"

Počítačem řízené telemetrické systémy fungovaly velmi rychle. Během několika minut už mohla prohlásit: "(Máme na stanici zničenou supervodivou síť. Deformace. Zřejmě ji poškodily přílivové vlny, když stanice letěla tak blízko černé díry. Pohon nefunguje ani na dvacet sedm procent určeného maxima. Můžeme něco udělat?)" Colin počítal.

Page 101

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"(Nedokážeme dostatečně zvednout apastron. Se štěstím dokážeme oddálit nevyhnutelný postup a následný pád příštích dvou oběhů. To nám dává přibližně devadesát šest hodin. Mohou opravné systémy v takové době uvést vše do plného provozu?)"

Kilbirnieová zavrtěla hlavou. "(Neznám stanici a její stroje moc detailně, ale podle toho, co vím, by to trvalo mnohem déle.)"

"(Takže jsme stanici ztratili?)" Kilbirnieová se probrala a zasmála se. "(Ne!)" vykřikla. "(Musíme ji zachránit. Myslíš, že to můžeme označit za záchrannou akci?)" Vysvětlila mu: "(Naše loď by měla stanici dodat zrychlení… Spočítej parametry.)" Colin se od ní odtáhl. "(Je to rozumné?)"

"(Spočítej číslo a uvidíme,) sakra!"

Za chvíli už je měli. Kilbirnieová je studovala, usmála se a otočila se k vysílačce. "Herald volá Vyslance. Konečně mám zprávy. Určitě už vás pěkně unavuje jen poslouchat a přemýšlet, co se tady děje."

Následovala minuta, kdy její slova putovala k lodi a přijímač zrušil Dopplerův efekt. Pak se ozval Nansen. Seděla ve stavu beztíže a obdivovala oblohu… Kroužili okolo černé díry už nějakých patnáct hodin a loď obrátila příď k jiným hvězdám. Všechna souhvězdí byla cizí "Naše vlastní pozorování určila problém," promluvil Nansen neosobním tónem.

"Nadiktujte nám detaily, prosím."

Kilbirnieová odeslala výpočty a vysvětlila je anglicky. "Dokážeme to," dokončila výklad. "Jestli se setkáme, chytíme stanici a na plný plyn vyrazíme daným směrem, osvobodíme ji. Vlastně se dostaneme přímo na dráhu k orbitě, kterou jsme měli na mysli. A nám zbyde dostatek delta v. Ale musíme to udělat hned, vyrazit během několika minut. Při příštím oběhu už bude pokles příliš silný a vlny mohou znovu něco poškodit."

Pauza. Ventilátory hučely. Colin seděl tiše. Měla dojem, že mátová vůně představuje meditaci.

"Je to… velmi nebezpečné," ozval se Nansen. "Disk se blíží aktivní fázi. Vysílá další a další ohňostroje, které sílí.

Problémy má nejspíš na svědomí koncentrace plazmoidů. Pokud se přiblížíte, může síla chytit i vás. Přerušte akci. Vraťte se zpět. Nikdo vás nebude obviňovat ani říkat, že jste měli strach. Nemůžete tolik riskovat."

"Zvážila jsem to," odvětila Kilbirnieová. "Pravděpodobnost mluví v náš prospěch. Pokud výbuch dosáhne až k nám, těžko půjde o stejně velkou hmotu. To je směšné. A jestli nás nezasáhne, maximálně nás odchýlí z kurzu, takže se zase vrátíme. Výbuchy představují iony a elektrony, a až se dostanou na naše místo, budou velmi řídké. Naše štíty a obrana zastaví záření."

Usmála se na něj, přestože se ukrýval někde mezi hvězdami. "Dávejte na sebe pozor, kapitáne. Jestli se k nám něco přiblíží, okamžitě se vracíme zpátky." Hovořila odhodlaně. "Ale podle mého úsudku to dokážeme bez problémů. Je naší povinností, abychom se o to pokusili."

Čekání.

"Povinnost - musím akceptovat váš úsudek, pilote Kilbirnieová," odvětil Nansen, těžce odříkával jednotlivá slova.

"Buďte velmi opatrní. Pokračujte."

"Díky, lásko." Poslala mu polibek. "Miluju tě," zašeptala.

Obrátila se ke Colinovi:

"(Rozuměl jsi? Chci zachránit stanici. Ale i ty máš svůj život. Jsi ochotný letět?)" Tahiran neodpověděl. Prostřední oči se na ni podívaly, postranní oči pozorovaly oblohu a loď, kterou sdíleli.

"(Ano. Bude to váš úkol, ale poslouží nám všem. Věřím vám.)"

"Díky," zopakovala a ucítila silnější dojetí, než očekávala.

Pak se dala do práce.

Herald vystřelil kupředu. Váha je vmáčkla do sedadel. Hvězdy se zatočily, zastavily a začaly se třpytit. Disk mezi nimi byl náhle jasnější. Kilbirnieová rozeznala vlny a záblesky bouře.

Stanice visela před nimi, ošklivá, neohrabaná, nadějná. Kilbirnieová ztratila vlastní osobnost a spojila se s lodí, s přístroji, počítači, ovládáním a plameny, které je poháněly. Pomalu pokračovala jako leopard na lovu. Pohybovali se rychlostí vyšší než sto kilometrů za vteřinu. Jediná chyba mohla rozbít loď na kusy. Srovnat vektory, přiblížit se, vytáhnout držáky. Paže se zvedly ke kontaktu pod vedením vlastních senzorů. Zaregistrovaly stanici, uchopily ji a sevřely ji. Trup se opřel o trup. Jemný náraz rozvibroval Heralda jako velký zvon.

Plné spojení s řídícím počítačem na stanici. Další data. Přepočítat letový plán. Enter. Použít druhotné trysky, pootočit se. Teď, zážeh.

Zrychlení nebylo nikterak silné, asi čtvrt g, neboť loď pomáhala v pohybu hmotě značně větší, než byla sama. Ale takové zrychlení pořád stačilo.

Kilbirnieová se opřela o sedadlo. Otřela si rukou čelo a ucítila slaný pot na rtech. "Haaaaa!" vydechla. "Musím se napít. Smůla, že nevezeme nic silnějšího než kávu."

Její poznámku přenesl paprsek na Vyslance. "Musíte zůstat ve střehu," napomenul ji Nansen. "Disk pění a prská, každou minutu je to horší."

Otočila obraz k disku a zvětšila ho. Plyn skutečně vřel, vlny a ohnivé plameny, bouře a víry. Nebyla si jistá, kde začíná naprostá noc, černá díra.

"Budeme dávat pozor," pokračoval Nansen zbytečně. Umístil vlastní loď na nepravidelnou orbitu a měl k dispozici lepší přístroje než loď Kilbirnieové. "Buďte připraveni okamžitě zmizet."

"Říkala jsem vám, kapitáne, že se dostaneme ze všeho, co na nás spadne," odvětila. "Ale samozřejmě nejsme žádní hrdinové. Nic tak hloupého. Mám před sebou ještě dlouhý život… s tebou," doplnila tiše.

Colina zaměstnávala klávesnice.

"(Nastavil jsem vhodné systémy, aby monitorovaly problematický prostor,)" oznámil jí en. "(Poskytnou nám další informace, jaké nám nedá loď.)"

Page 102

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Dobrá." Přikývla, usmála se a krátce ho pohladila po srsti. Během let se natolik spřátelila s některými Tahirany, že mohli projevit své přátelství a porozumění. Zazívala a protáhla se. "Zdřímnu si. Jo."

Neměla nic na práci. Loď i stanice byly řízeny automaticky. Byla to jednoduchá operace, pohon po gyroskopicky upravené dráze. V této oblasti poblíž apastronu nemuseli měnit rychlost, aby radikálně upravili orbitu. Tři hodiny budou stačit. Pak se stanice uvolní, odchýlí se od nich a dostane se na dráhu kolem černé díry, kterou její tvůrci vybrali. V takové vzdálenosti od obludné hmoty pořád platí zákony hvězdné mechaniky, Kilbirnieová uvolnila popruhy, přešla dozadu, připoutala se k palandě a oddala se snům. Colin dával pozor. Možná trochu dřímal… tahirský ekvivalent spánku… možná byl moc nervózní a nedokázal odpočívat. Od doby, kdy jeho rasa naposledy zamířila do vesmíru, uplynula pěkně dlouhá doba.

Kilbirnieové se zdálo o létání…

Probudil ji křik. Odpojila pásy a postavila se na nohy. Křik přicházel z reproduktoru vysílačky. "- nebezpečí!" křičel Nansen. "Odpovězte, Heralde! Nebezpečí!"

Rozběhla se a skočila na své sedadlo. Jediný pohled na hodiny jí prozradil, že spala dvě hodiny. Colin se krčil vedle ní, hřívu naježenou, byl cítit ostrý zápach. "Herald Vyslanci," zvolala, zatímco si připevňovala pásy. "Co se děje?"

Čekání. Colin ukazoval na displeje přístrojů. Hned jí to nedošlo.

"Obrovský výbuch," ozval se Nansen a znovu zklidnil tón. "Okraj vás zasáhne asi za patnáct minut. Opusťte stanici a leťte na plný výkon."

Už jí to došlo, ale cítila větší radost než strach. Odpověděla se stejnou rozhodností: "To není nutné. Stejně vlně neutečeme. A nejsou tam žádné kusy nebo zvláštní víry, že? Uděláme vlastní měření a zavoláme vám to."

Obrátila se ke svému společníkovi. Colin zvedl parleur. "(Spektrum prozrazuje extrémně energií nabitý plyn, většinou plazma. Postupně řídne a roztahuje se. Naše štíty odrazí částice a dovnitř pronikne množství fotonů, které zvládne běžná buněčná léčba na lodi.)"

"(Já to věděla. Zůstaneme.)"

"(Jak se dalo očekávat, magnetické pole je silné a fluktující, s přechodnými místy vysoké intenzity. Nemohu získat kvantitativní data. Je to chaotický fenomén, jaký nemá obdoby.)"

"(Ale zvládneme to. Správně?)"

"(Bez přesného měření a vhodných rovnic mohu jen hádat. Věřím, že můžeme přežít. Chci.)"

"(Pak přežijeme.)" Znovu ho pohladila.

Nansenovi řekla: "Zvládneme to. A kromě toho nic nezískáme, jestli utečeme. Nebojte se o nás."

Čekání.

"Jestli je to vaše rozhodnutí," zašeptal Nansen, "nebudu vás kárat."

"To si schovej, až budeme spolu," odvětila Kilbirnieová.

Čekání.

"Vaya con Dios," vydechl kapitán.

Museli čekat, zatímco si spojená plavidla probojovávala cestu ke svobodě.

Výbuch se prohnal kolem.

Očima nic neviděli, nepraskalo jim v uších, ani nenaskočila husí kůže. Obrazovky ukazovaly pořád stejně žhnoucí hvězdy. Jen měřáky prozrazovaly okolní vroucí děs. Kilbirnieová je pozorovala bez jediného mrknutí oka. Tyto nevyzpytatelné magnetické vlny, které zplodily elektrické proudy, byly hrozbou pro reakční pohon. Mohly obrátit proud plazmy, spustit vražedné vibrace. Lodní štíty vydržely. Kdyby měly selhat, byla tady ještě pojistka. Nicméně -

Obloha náhle zmizela z obrazovky, před kterou seděla Kilbirnieová. Na černém pozadí se objevily bílé blesky.

Colin se skrčil na svém sedadle. Kilbirnieová pevně sevřela opěrky. "Co je to?" zaslechla vlastní slova. Nepochopitelné vzory prozrazovaly nebezpečí. "Varování - od nich, od mimozemšťanů -?"

Znovu se objevily hvězdy. Spatřila, jak ručičky přístrojů a čísla zešílely. Znovu ucítila váhu a umělý hlas jí oznámil:

"Magnetický vír se dostal do bodu, kdy mohl zrušit silová pole a narušit ovládání trysek. Pohon byl zastaven. Nedošlo k vážným poruchám."

Prožila noční můru. Tryska se odchýlila, prořízla mříž akcelerátoru, možná pronikla trupem, smrtelný výbuch radiace, ale vzduch by už explodoval… loď byla možná zničená, mrtvý předmět na orbitě, který padá k smrtícímu disku, zatímco magnetické vlny rvou jeho strukturu a maso…

"Co se stalo?" zvolal Nansen.

"To bych také rada věděla," připojila se k němu Kilbirnieová. "Vydržte."

Poradila se s Colinem.

"Dobrá," pokračovala. "Je to jasné." Popsala mu neštěstí, kterému se vyhnuli. "Vír zeslábl. Můžeme pokračovat v cestě. Budeme pokračovat."

Počkat. Než se dech a krev uklidní.

"Samozřejmě nejprve odpojte stanici," zadýchaně promluvil Nansen. "A - odpusťte, nemohu vás učit pilotovat, ale -

pokud víme, výbuch je plný magnetických vírů. Zřejmě na vás zaútočí další. Musíte uniknout pomocí několika zážehů a startů."

"To ano," připustila Kilbirnieová. "Ale opustit stanici je nesmysl. Ještě se nepřiblížila do bodu, ze kterého se dostane na správnou oběžnou dráhu. Zůstaneme s ní a potáhneme ji, dokud nebude připravena."

Čekání.

"Říkám, ukončete akci a vraťte se k nám."

"Ne. Moc nás to zajímá. Colin, Herald a já můžeme stanici zachránit."

Čekání. Kilbirnieová zahájila nový výpočet. Základní informace, nepotřebovala ničí pomoc.

Page 103

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Okamžitě ukončete akci," zopakoval Nansen. "Je to příkaz."

Kilbirnieová vzdychla. "Jste kapitán, tam co sedíte. Tady jsem kapitánem já."

Čekání. Objevila se čísla a grafy. Vyťukala příkaz.

Váha se obnovila, jako by na ni sáhla něčí ruka. "Prosím vás -"

"Ne. Přejte nám štěstí."

Čekání. Ohnivý disk se chvěl.

"Dios santissimo -" Ozvala se apatie. "Pokračujte, pilote."

"Pokračujeme, drahý."

Z minut se stala celá hodina.

Poplach ječel. Loď se zachvěla. Váha se znovu změnila.

"Magnetický pulz obrovské síly vážně narušil dodávku plazmy, než mohla být odpojena," prohlásil počítač hlasem, který neznal strach. Nebyl živý, nemohl zemřít. "Tryska se ohnula a propálila zadní cívku. Maximální tah byl upraven o dvanáct procent."

Kilbirnieová si vzala parleur, aby to přeložila Colinovi.

"Takže konečně přerušíte akci?" ozval se Nansen.

"Ještě se rozhodneme," odvětila. "Asi ne. Už jsme moc blízko vítězství."

Provedla nový výpočet. "(Přidá to čas zrychlení,)" oznámila svému partnerovi. "(Za dvacet minut můžeme stanici pustit. Jestli půjde všechno hladce, což nejspíš nepůjde. Co myslíš?)"

"(Je to riskantní,)" odvětil fyzik. "(Jak jsem si dříve všiml při pozorování z lodi, výbuchy a síla, kterou nesou, dosahují maxima krátce předtím, než ustoupí. Ale podle mého názoru má cenu pokračovat.)"

"(Souhlas.)" Jak moc bych si přála mít možnost vyjádřit, co to pro mě znamená a jaký jsi, Coline. Ale možná bych to stejně nedokázala. My, lidé, často neradi mluvíme o takových věcech. "Kapitáne, neskončíme, nechali bychom na stanici svá srdce." Tahirani vlastně srdce nemají. Ale mají ducha. "Prosím, mlčte. Máme před sebou práci." Zraněná plavidla pokračovala v cestě. Kolem proudily neviditelné výbuchy.

A - "Hurááááá!" vykřikla Kilbirnieová. Výpisy na obrazovce prozradily vítězství. "Dokázali jsme to!"

Odpojila a stáhla držáky. Jediný impulz odstrčil loď od stanice.

Spatřila ji na obrazovce, hrbolatá koule pod vedením vlastního počítače ustupovala, za sebou Mléčnou dráhu.

"Je to - krásné," zakoktal Nansen. "Chvalme Boha."

Znovu mluvil vyrovnaně. "Samozřejmě si musíte zajistit cestu pryč."

"Samozřejmě," zazpívala. "A pít a tančit a veselit se. Ale to až na palubě Vyslance."

Obě plavidla nebyla ještě daleko od sebe a dosáhla bodu, kdy se mohla dostat na jakoukoli orbitu i s poškozeným motorem, mohla zamířit, kam se jim zachtělo. Ale museli pokračovat dál. Obě se pohybovala po dráze komet. Kdyby nic neudělala, přiblížila by se k černé díře a ta by je zničila.

Stanice zrychlovala. Konečně se mohla zastavit a pomalu doplout do oblasti, kam patřila. Herald musel počkat, jestli se nic nestane. Ale nejprve se musel sám osvobodit a vyšplhat na méně excentrickou oběžnou dráhu, opustit gravitační studnu.

"Mizíme, chlapče," vydechl pilot a spustil trysky. Váha zesílila. Loď poskočila.

Zaječel poplach. Výpisy zešílely. Kilbirnieová se vznášela v postroji a zaslechla: "Neobyčejná magnetická vlna zapříčinila destrukci cívek pět až devět a vyřadila z provozu cívku číslo čtyři."

Rozhostilo se ticho.

"Ach, sakra, sakra," zasyčela. "Mrzí mě to, Coline."

"Co se děje?" zeptal se Nansen přes propast vesmíru, která je dělila. "Vaše trysky, vaše zrychlení -"

"Počkejte na hlášení."

Její prsty jezdily po klávesnici, mozek překládal číslice a fungoval jako stroj. Neměla čas na pocity.

"Špatná zpráva," prohlásila nevzrušeně, "máme zničený motor. Máme jen malý tah, nedostaneme se pryč. Nepomůže, ani když se připojíme ke stanici. Maximálně bychom nás zničili oba. Ať uděláme cokoliv, zamíříme do vnitřní části disku."

Už minuli apastron a klesali.

"Ne," ozval se Nansen. "Ruszek je připraven. Poletí pro vás."

"Čísla prozrazují, že se sem nedostane včas. Počkej chvíli, drahý. Musím si promluvit se svým partnerem."

A hned na to: "Dohodli jsme se. Nenecháme se pomalu rozpouštět zářením, ale použijeme zbytek pohonu a poletíme rovnou dolů."

Kilbirnieová obrátila loď a namířila ji správným směrem.

"Ach, Jean, Jean."

"Pšt. Nechci ztratit život, ale jsem ráda za to, co mi dal. Sbohem, kolegové. Miluji tě, kapitáne." Odpojila vysílačku.

Znovu nastartovala motor. Zrychlení, váha, slabé a náhodné. Ale jestli magnetický nexus znovu neudeří do Heralda - a to bylo dost nepravděpodobné - rychlost bude narůstat. Během hodiny proletí bránou smrti, bude to tak rychlé, že nic neucítí. Chytili se za ruce a podívali se na hvězdy.

Stanice naposledy oběhla po orbitě bez cizí pomoci. Začala aktivovat své systémy, vysílat, pátrat a porovnávat.

37

V noci se rozhostilo v chodbách Vyslance ticho. Když Nansenovy dveře zazvonily, překvapeně vzhlédl.

Před nějakou chvílí ztlumil světlo v kabině. Na stole pod starým křížem hořela malá svíčka, jedna z nových svíček, které Page 104

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

mu vyrobila nanotechnologie. Seděl tam a pozoroval plamen. Už ho nevnímal, připomínal mu spíš malé slunce, kolem kterého tiše kroužilo jeho vědomí. Dveře ho přivedly zpět.

"Vstupte," promluvil. Kapitán nemá nikdy volno.

Světlo za dveřmi ho na chvíli oslepilo. Příchozího vnímal jako černou díru. Postava vstoupila, dveře se zavřely a svíčka odhalila Dayanovou.

Zastavila se a čekala, až si její oči zvyknou na okolní šero. Kapitán vstal. "Co se děje?" zeptal se unaveně.

Těžce se nadechla a zakoktala: "Omlouvám se. Je velmi pozdě. A věděla jsem, že budete chtít zůstat sám." Jak to jen bude možné. "Ale napadlo mě - v tuto hodinu si můžeme promluvit… soukromě."

"Ano, samozřejmě. Posaďte se, prosím." Usadil se na svou židli za stolem a obrátil ji k Dayanové.

Chvíli mlčeli. Pozorovala své ruce, které sevřela v pěst a uložila do klína. Nakonec promluvila: "Je to… těžko se to říká, ale -" Pozvedla hlavu a rychle vyhrkla: "Plánujete nějaký obřad, pohřeb Jean? A Colina?"

"Ne," odvětil.

"Někteří z nás… věřili, že to uděláte."

"Moje chyba. Měl jsem to oznámit."

"Rádi bychom se s ní rozloučili."

Jeho neutrální tón změkl. "Chápu. Ale copak nevidíte, že někteří z nás cítí příliš emocí, přílišnou zhořklost. Setkat se tak brzo by mohlo rozvrátit naše vztahy."

Pozorovala ho. Ve světle svíčky nedokázala odhadnout jeho výraz. "To si vážně myslíte?"

"Nevím," vzdychl. "Nedokážu číst v lidských duších. Jenom hádám. Mnohým z nás, a i mně, by takový obřad pomohl.

Ale nedokážu dobře odhadnout, kteří z nás se na mě dívají jako na vraha."

"Ach, Rico!" Zvedla se, natáhla se k němu a znovu se posadila.

"Jen hádám," zopakoval. "Možná se mýlím, ale nechci to riskovat. Přesto vám děkuji, že jste mi to připomněla. Zítra jim to řeknu. Každý se může… za ni modlit, za její znovuzrození, podle vlastní víry… ale každý sám nebo s blízkými přáteli."

"Vy truchlíte o samotě, že?"

"Připadá mi to nejlepší."

"Pořád jste sám. Ve svém srdci, protože ona odešla. Pokud se nespojíte s Bohem."

"Obávám se, že nejsem věřící," poznamenal lítostivě. "Ale mohu to zkusit." Aby na sebe neprozradil víc, než bylo nutné, rychle dodal: "Proč jste přišla, Hanny?"

Viděl, jak jí skutečnost, že ji oslovil křestním jménem, dodala odvahu. "Chci vás požádat o velkou laskavost. Možná je to příliš."

"Ano?"

"Mohu se k vám přidat a rozloučit se s ní? Modlit se za ni?"

Překvapeně vytřeštil oči. Chvíli mu trvalo, než dokázal odpovědět: "Mohu se zeptat, proč o to žádáte?"

V očích se jí objevily slzy, které se třpytily ve slabém světle svíčky. Nasadila hrubší tón "- cítím vinu, Rico. Spojila jsem se s ní. Přemluvila mě, abych… svedla Lajose a on ji nechal letět -" Sklonila tvář a ukryla ji do dlaní.

"Napadlo mě to."

"Kdybych to neudělala -"

Narovnal se. "Pak by byl mrtvý nejspíš Lajos Ruszek. Nemohla jste to vědět. Já to nevěděl." Přestal se ovládat.

"Znovu a znovu si říkám, že jsem to nevěděl."

Znovu se na něj podívala. "A také nevěděl, Rico."

"Ani vy."

"Ale já - to, co cítíme, co bych si přála - ty hrozné myšlenky -" Těžce polkla.

Znovu se začal ovládat a usmál se na ni. "Jste nespravedlivá Hanny. Ano, slyšel jsem, že Židi často obviňují sami sebe."

"Obviňovali," opravila ho šeptem. "Bojím se, že jsem poslední Židovka. Žena a nevěřící, ale jediný nositel odkazu, který zůstal."

"A já jsem poslední" - pokrčil rameny - "ať to znamená cokoliv."

Znovu ztlumila hlas. "Ale Jean, to, čím byla, její duch, nemůžeme snad věřit, že pořád žije?"

"Děkuji vám za ta slova," odvětil.

"Nemůžeme na ni dnes večer vzpomínat - jen pár minut? - jen my dva? Pomohlo by mi to."

"Bude mi potěšením," souhlasil.

Svíčka zapraskala, přes ukřižovaného Krista přejely stíny. Nansen poklekl a spojil ruce. Postavila se vedle něj a odříkala Kaddish.

Pracovní centrum plné přístrojů nemělo výhled do vesmíru, takže se zdálo, že je izolované od hvězd. Ale jak Sundaram s Yu sledovali obrazovku před sebou, ucítili úžas, který jim pronikl až do morku kostí.

"Tak brzy?" promluvil Sundaram.

Už nedostávali nejasné krátké záblesky. Byly jasné a měnily formu, jednoduché symboly se střídaly, ale byly pořád nepochopitelné. Vedlejší obrazovka ukazovala počítačové interpretace, rovnice s arabskými číslicemi, řecká a římská písmena, mezinárodní znaky matematických operací. Za využití analytické geometrie pomalu začínali vnímat jazyk.

"Ano," vydechla Yu. "Věřila jsem, že budou potřebovat čas na to, aby zaměřili naše obvody. Teď se mi zdá, že mohou… posunovat elektrony a přímo ovlivňovat kvantové stavy" - a využít tak široké pásmo stanice, aby odvysílali obrázky… a co potom?

"Hovoří k nám inteligence. Odkud?"

Page 105

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Jistě nepřichází z černé díry nebo z jejího blízkého okolí" - z pekla. "Ale možná… čerpají z těchto extrémních podmínek… aby dosáhli svého cíle."

"Je to tak zvláštní, že si to ani nedovedeme představit."

Dotkla se jeho čela. "Ale dokážeme to, časem. Ty to dokážeš."

"V tomto stádiu budeme především potřebovat Hanny a její rady. Jak si to vyložit a jak odpovědět. A později, když překonáme matematiku a fyziku, budeme potřebovat Simona. A nakonec, všechny na palubě?"

Mokoenová našla v lodní knihovně hudbu, kterou měla ráda. Zaklonila se, zavřela oči a poslouchala "Lesní květiny".

Náhle vstoupil Zeyd. Zaslechla ho, vstala, aby ho přivítala, a ztišila přehrávač. Píšťalky a bubny připomínaly vítr, který kvílí na pobřeží.

"Vypadáš smutně," poznamenala. Její váhavý úsměv se vytratil. "Cítím se smutně," přiznal. "Mluvil jsem s Alem Brentem."

"Musel jsi?" Pokusila se o humor. "Už jsem zjistila kam uskočit, když se ke mně blíží."

"Ano, je posedlý. Ale to, co říká, ať je to pravda nebo nikoliv, nemůžeme se před tím skrývat."

"Asi ne," souhlasila. "Proto je v jídelně a společenské místnosti takový smutek" - snaha o konverzaci o naprostých nesmyslech.

"Co kdybychom s tím přišli a vyřešili to?"

"Samozřejmě. Jen - máme strach. Ta rána je příliš čerstvá."

"Zůstat tady i přes všechny problémy, nebo se vzdát a odletět domů. Jednoduchá otázka."

"Tak jednoduchá není. Ani pro nás dva." Ve skutečnosti o ní hovořili poprvé. "Vědecké hodnoty proti - proti čemu?"

"Snaze o přežití. A věda nepatří tobě ani mně."

Probrala se ze smutku. "Jak si můžeš být jistý? Bytosti nebo ta bytost - jiný život, než známe, ale… možná se dozvíme věci o vlastním druhu, které jsme nikdy nevěděli."

"A možná ne. V každém případě to nebude žádná práce pro chemika."

Její oči prosily. "Jak si můžeš být tak jistý? Přece jsi víc než chemik, Selime. A pokud jde o návrat domů, co to pro nás znamená?"

"Dost," vyštěkl. "Znovu mluvíš o základních principech. Už jsme to probírali tolikrát, že nic nezůstalo."

"Ale Jean a její smrt -"

"Ano, tím se všechno změnilo." Zeyd začal pochodovat sem a tam. Hudba utichla. Bez ní se zdálo, že hovoří jako stroj.

"Jistě to není logické. Ale lidé takoví nejsou. Al má pravdu. Musíme se brzy sejít a rozhodnout. Přednesu to kapitánovi."

"A ostatní se připojí," souhlasila. Pauza. "Až přijde na hlasování, budeš pro odlet?"

"Ano."

"A já budu pro to, abychom zůstali." Naklonila se k němu. "Nesmí nás to rozdělit."

"Na to už je moc pozdě," prohlásil. "Posádka už je rozdělená." Vzal ji za ruce a ucítil něžnost. "Ale my dva, Mam, nás to nerozdělí, že?"

V Ruszekově kajutě dospěl stejný rozpor k jinému závěru.

"Kdybys mě nepřemluvila, abych jí přenechal tu misi -" vrčel Ruszek.

"Je mi to líto, vážně, ale jak jsem to mohla vědět?" vykřikla Dayanová.

Zvedli se a stáli proti sobě uprostřed pokoje. Kromě základního vybavení byl úplně prázdný, Ruszek vlastnil jen několik věcí. Květiny ve váze, které přinesla, uvadly.

Měl zarudlé tváře, na holé hlavě se mu třpytil pot, knírek se mu ježil.

"Líto? Raději bys, kdybych umřel já?"

Odvrátila se. "Ne, ach, ne."

"Není to díky tobě. Byla to jen náhoda."

"Samozřejmě."

"Smůla. I pro mě."

"Proč se tedy zlobíš?"

"Takový nesmysl."

"Tvůj Bůh -"

Ignoroval ji.

"Nesmysl zůstávat tady. Víš, že mě Nansen nenechá odletět. Zruší všechny výzkumné lety, které jsme plánovali.

Nemůže riskovat poslední loď. Ale až odejdeš, pilot tady může zůstat sedět a hnít."

"Prosím, Lajosi, ne." Znovu se mu podívala do očí a vyrovnala vlastní tón. "Najdeme pro tebe práci, venkovní pozorování, vnitřní úpravy -"

"Che, zatímco vy vědci se budete bavit. Che. Nebo virtuální realitu, nic lepšího. Kašlu na to!" zařval.

"Říkám, že musíme letět domů, než zemřou další!"

"Nepoletíme."

"Jsi si tak jistá? Čarodějnice, která to dokáže předvídat. Ztratíme naše životy, léta našich životů ztracená čekáním na co? Není tady nic, co by stálo za to. Říkám, že musíme domů." Vzpamatovala se a zvedla rudou hlavu. "A já říkám, že zůstaneme." Zvedl pěst. Zůstala stát na místě. Jeho ruka klesla. Zavrčel, obrátil se k ní zády a odešel.

Zůstala tam ještě několik minut, pak sama zamířila do své kajuty.

Page 106

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Nansen se postavil před své lidi ve společenské místnosti a všiml si, jak se rozdělili. Sundaram, Yu a Dayanová seděli vpravo, Brent, Cleland a Ruszek vlevo. Mokoenová se Zeydem se posadili doprostřed a působili jako most mezi oběma skupinami.

Všichni rozmlouvali, pak se ozvala Yu: "Smrt Jean Kilbirnieové by neměla být zbytečná."

"Omlouvám se," připomněl jí Nansen (a myslel to vážně), "ale to sem nepatří. Předem jsme se dohodli, že na této schůzce nezazní žádné emoce."

Brent se předklonil. "Co potom můžeme říct?" zeptal se. "Jste člověk nebo robot?"

"Nemůžeme uvolnit jisté věci, jako je nepřátelství," odvětil Nansen ke shromážděným. "Takové emoce se živí samy sebou. Pokud disciplína, morálka a společné cíle zmizí, pak nás černá díra nejspíš zabije. Toto setkám se musí omezit na racionální argumenty."

"Ty už jsme slyšeli," vrčel Ruszek. "Platily už v době, kdy jsme opouštěli Tahir. Opakovat je bude hloupost."

"A rozumné bude zvážit naše pocity," připojil se Brent. "Většina z nás už nemůže dál. Jestli okamžitě neodletíme, právě tato skutečnost nás zničí jako posádku."

"Ne," zapojil se Zeyd. "S tím nesouhlasím. Dávám přednost brzkému návratu. Ale ať bude rozhodnuti jakékoliv, měli bychom se ze všech sil snažit misi dokončit"

"Ty síly vám snad chybějí, Ale?" zašklebila se Dayanová.

Naše společná půlhodina ji zřejmě uklidnila, napadlo Nansena. Ale teď je znovu napružená.

"To by stačilo," pokáral je. "Jestli nedokážeme rozumně diskutovat, pak setkání odložím."

"Proč jste ho vůbec svolal?" naléhal Brent. "Abychom si ujasnili naše myšlenky."

"Vždyť - vždyť víme, kde stojíme," potvrdil Clelandův hlas. "Kapitáne, žádám o hlasování."

"O tom se hlasovat nedá," odmítl Nansen.

"Prosím," připojil se Sundaram. "Při vší úctě, stanovy expedice počítaly s tím, že po pěti plánovaných letech, které jsou minulostí, budou veškerá rozhodnutí demokratická."

Nansen se podíval na jeho snědý obličej. "Chcete snad zůstat, ne?" zeptal se ho.

"Celým svým srdcem. Ale chci být spravedlivý. Logický, jak jste žádal."

Nansen se usmál. "To budete." Hlasitěji: "Hlasování je každopádně zbytečné. Včetně mě je tady pět členů, kteří chtějí zůstat." Plus Jean, kdyby byla naživu. "Čtyři, kteří chtějí odletět."

"Zapomínáte na Tahirany," přihlásil se Cleland. "Peter, Ivan, Leo - to je sedm. Přiznávám, že Emil je s vámi. Ale pořád je to sedm proti šesti."

"Simon je neutrální," připojil se Brent. Věděli, že je to pravda. Pro Tahirany byla věda málokdy důležitým motivem, alespoň v tahirské kultuře, která stále přežívala. Simon sloužil své rase a klanu tím, že se připojil k výpravě za cenu osobních obětí. Ať cesta dopadne jakkoliv, doma se proslaví. "Sedm ku šesti, Nansene."

"To neplatí," prohlásil kapitán. "Hlasování nepatří k Tahirským zvykům."

"Cože?" zaječel Cleland. "Nejsou to snad svobodné a myslící bytosti?"

"To jsou. Ale nikdy nepodepsali naše stanovy. Souhlasili, že se zúčastní naší expedice po dobu, která není jasná.

Dobře to věděli. Byl to lidský nápad, toto je lidská loď a lidé také rozhodnou."

Zvedl ruku, aby utišil protesty. "Jestli tedy někdo trvá na hlasování, výsledek je pět ku čtyřem. O logice a rovnoprávnosti můžeme uvažovat. Všichni souhlasili - někteří z nás neochotně, ale přijali - že cílem této cesty je výzkum černé díry a kontakt s jinou inteligencí. Teprve jsme začali. Naším jediným cílem, slibem naší rase, která se obětovala, aby nás vyslala, bylo, že se pokusíme najít podstatu vesmíru. Možná jsme na cestě. Jestli nedokážeme dostát tomuto slibu, jak se můžeme vyrovnat s vesmírem nebo se Zemí, která bude pro nás úplně cizí?

Jestli budeme pokračovat v práci, můžeme odletět kdykoliv: až se toho dozvíme dost, až bude naše přítomnost skutečně riskantní. Ale jakmile se obrátíme zpět, pak je to psychologicky i morálně - neboť musíme brát ohled na tahirské kolegy - nezvratné.

Zvážíme-li všechny tyto důvody, pak zůstaneme tady. Očekávám, že všichni budou pracovat v dobré víře pro naši misi a pro všeobecné dobro.

Toto setkání je u konce."

Odešel. Ostatní zůstali tiše sedět a po chvíli si začali vyměňovat pohledy.

Cleland nedokázal zůstat na jednom místě. Ve své kajutě, kde se všude válely věci a obrazovky byly vypnuté, nalil whisky pro sebe a pro Brenta a pochodoval po místnosti. Zatímco hovořil, inženýr čekal, až se vypovídá.

Nakonec promluvil ze svého křesla: "Ano, vy a já to víme, Time. Ostatní nikoliv. Bojí se podívat skutečnosti do tváře. I Lajos - myslím, že se o to s Dayanovou hádali. Zkoušel jsem ho, něco mu naznačil, ale drží se zpátky. Zřejmě se ještě nezbavil svého zaslepeného postoje k Nansenovi. Takže musíme začít my dva. Je to jasné."

Clelandovi to došlo. Zarazil se a podíval se Brentovi do očí. "Co tím myslíte?" zeptal se tiše.

"Jednáme tady s šílencem."

Cleland pevně sevřel skleničku. "Určitě s obludou. Vůbec mu nezáleží - na Jean - uronil někdy v životě slzu?"

"Já bych řekl, že je to šílenec. Možná nikoliv podle klinických testů, ale je to vidět na první pohled. Jako Mao Zedong na sklonku svého života. Ztratil se ve svém horečnatém snu vědeckého vítězství. Jako by to, co tady možná najdeme, mohlo ovlivnit lidstvo stejně jako informace a moc, kterou přivezeme. Vsadí všechno, i nás, aby sledoval svou fantazii -

až do černé díry."

"Vždyť… řekl… že můžeme vždycky odletět - jestli to nepůjde -"

"Lhal." Brent zagestikuloval. "Posaďte se a poslouchejte." Cleland ho poslechl. "Však víte, že lhal. Kdy už si to přiznáte? Kolik dalších úmrtí?"

Page 107

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ale co můžeme dělat?"

"Právě o tom si musíme promluvit. A později s Ivanem, Peterem a Leo."

"Co tím myslíte?" zeptal se Cleland znovu.

Brentův hlas zesílil. "Zákon. Už od dob, kdy člověk poprvé vyplul na moře, i naše stanovy a selský rozum říkají, že je naším právem a povinností svrhnout velitele, jehož šílenství ohrožuje jeho funkci."

Cleland zalapal po dechu.

"Vzpoura?"

"Nevěřím, že to bude vyšetřovací komise, nebo kdo s námi bude mluvit, až se vrátíme na Zem, považovat za vzpouru.

Určitě nás očistí, neboť jsme neměli jinou volbu. Budeme hrdinové kvůli tomu, co jsme zachránili - přivezli lidstvu."

"A - ale -"

Brent přešel k praktickým otázkám.

"Hodně jsem o tom přemýšlel. Je to možné. A bez ztráty života."

"Jen my dva? Ale jděte, Ale!"

"Jakmile bude po všem, ostatní to přijmou. Brzy zjistí, že máme pravdu. Ale ne, nebudeme to jen vy a já. I naši tahirští spojenci."

Cleland zavrtěl hlavou, jako by dostal ránu. "Zdá se mi - samotná představa násilí - bude je to děsit."

"Říkám vám, že pokud operaci dobře naplánujeme a provedeme, k žádnému násilí nedojde. Nikomu se nic nestane."

"Emil se k nám nepřidá," protestoval Cleland. "Ani Simon. Zvláště když - když ena něco fascinuje."

Brent přikývl. "Ano, v tom je problém. Nemusíme jen přemluvit naše Tahirany, ale zatajit to před jejich dvěma kolegy.

Ale jejich jazyk těla nedokáže uchovat tajemství." Zašklebil se. "Ale lidé, včetně Tahiranů, se dokážou na učit věci, které jim nejsou vlastní. Co jiného je civilizace? A až přijde náš den, o to větší to bude překvapení. Mám několik nápadů. A věřím, že i vy s něčím přijdete, Time."

"Já nevím - vážně -"

"Můj Bože!" vybuchl Brent. "Nansen poslal Jean na smrt a vy nechcete spravedlnost?"

38

Emil se opatrně rozhlédl. Lidé a Tahirani se málokdy navštěvovali a en ještě nikdy nevkročil do Clelandoy kajuty. Pro ena tady bylo všechno cizí - oblíbené obrázky - Clelandova matka, planetolog, který mu dělal učitele, tábor ve Valles Marineris na Marsu, kde začínal pracovat, obrazovky s nahou ženou a abstraktními vzory, židle, láhev koňaku i prádlo naházené do kouta.

"(Troufám si říct, že vy i já cítíme stejný neklid, frustraci a nenaplnění snů,)" prohlásil Cleland pomocí svého parleuru.

"(Máte své iluze, které zaměstnají vaši mysl,)" odvětil host. "(Není to tahirský vynález. Kéž by byl, kéž bychom mohli použít vaše zařízení.)"

"(Za chvíli to člověka už neuspokojuje. Skutečnost je lepší, hned po ní jsou vzpomínky na skutečnost. Proto jsem vás sem pozval. Napadlo mě, že si promluvíme o tom, co jsme prožili, prohlédneme si obrázky, podělíme se o vzpomínky.)"

"(Naše konverzace je velmi omezená.)"

Ano, pomyslel si Cleland, z tahirského pohledu je Cambiante naprosto omezený jazyk. I z lidského pohledu. Chybělo bohatství evoluční historie, instinkty, chutě, pudy. A nespočet faktorů, malých i velkých, které formovaly civilizace. A ještě vzhled, způsoby, tóny a gesta. Jak Jean nakláněla hlavu a dívala se na stranu, když ji vzrušila nějaká myšlenka, široký bílý úsměv, zastaralé nářečí, které občas vzkřísila jen tak pro radost, ale nebyla afektovaná -

"(Ale může to být alespoň zajímavé rozptýlení,)" pokračoval Emil. ("Ano, budeme vzpomínat na naši společnou expedici k pulzaru.)" Malá postavička složila nohy a uložila se na koberec.

Cleland se posadil na zem. Raději by zůstal na židli, ale aby byla diskuze snazší a delší, musel se dostat na stejnou úroveň.

Vnitřně se připravil na bolest. Nechtěl vzpomínat na Jean, ale dnes si budou prohlížet její obrázky, obrázky, kde byl s ní.

Dělal to jen o samotě, když se trochu napil. Ale pokud chtěl Emil takto začít, musel mu vyhovět. En nedokázal číst výraz jeho tváře, ani nepoznal z jeho hlasu, jak je to pro něj těžké. Simon pracoval se Sundaramem, snažili se pochopit cizí vysílání a vypracovat odpovědi. Jistě je to zaměstná na celé hodiny. Cleland měl odlákat Emila, aby se Brent mohl setkat se třemi Tahirany, kteří si přáli konec putování.

Tahirani si nevyzdobili společenskou místnost jako lidé. Kvůli kapacitě kola musela sloužit jako tělocvična. Kolem stály posilovací stroje exotických tvarů včetně jakéhosi pásu, kde mohly dvě osoby běhat celé hodiny. Celou palubu kryl živý trávník z domova, vlhký a pružný v květináčích rostlo křoví. Ostrá vůně keřů se mísila s vůněmi, které vydávala tahirská těla. Obrazovky zdobily stěny a poskytovaly zábavu, ale to, co předváděly, bylo pro lidi úplně cizí, neboť nechápali tahirské umělecké styly a neviděli některé barvy.

Brent se postavil před Ivana, Leo a Petera a prohlásil: "(Náš cíl je stejný, ukončit špatný projekt, brzy a rozhodně.)"

"(To vede k úplně novému poznání,)" odvětil biolog Peter.

Enovi kolegové ožili… nesouhlas? Trojice se radila, nebo hádala, vlastním jazykem. Hřívy se ježily, prsty kroutily, střídaly postoje, švitořivé a ječivé tóny, nepříjemné, sladké i ostré vůně. Brent čekal a potil se.

Ivan ho oslovil: "(Věda není důležitá. Potřebujeme si ujasnit náš názor.)" Běžný tahirský zvyk.

"(Nemusíte odletět navždy,)" podotkl Brent. "(Vaši lidé žijí desetkrát blíž k černé díře než my. Kdyby chtěli, mohou se kdykoliv vrátit a pokračovat ve výzkumu.)"

"(Pořád je to dlouhá cesta, dlouhá doba odloučeni od společnosti,)" poznamenal Leo.

Jejich dialog v Cambiante měl nejspíš přinést vysvětlení, znovu a znovu opakovali známé informace, aby se ujistili, že je Page 108

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

člověk pochopil. "(Stabilní společnost musí přemýšlet dopředu,)" pokračoval Ivan. "(Nejlepší bude, pokud se vrátíme na Tahir okamžitě a vy budete pokračovat domů. Jestli mají naši lidé přijmout základní nové informace, pak musí nejprve posílit vlastní instituce.)"

"Jestli jim toho nepřivezeme víc, než máme, pak pochybuji, že se někdy odhodlají vydat za dalšími informacemi,"

zašeptal Brent. "Zůstanou navždy doma. Váš druh nemá rád dobrodružství." Na parleur vyťukal: "(Pak se všichni čtyři shodujeme, tato expedice musí skončit v blízké budoucnosti.)"

"(Jak to můžeme zařídit?)" uvažoval Peter.

Leo zavrtěl hřívou. Jeho prostřední oči pozorovaly Brenta. "(Máte zřejmě plán,)" řekl en. "(Už vás znám.)"

Brent přikývl - byl to zvyk, ale Tahirani už pochopili, co znamená. "(To mám. Vyžaduje vaši pomoc. Budete muset poslechnout instrukce bez otázek a váhání.)"

Ivan byl zřejmě nedůvěřivý. "(Je to jako ze vzdálené a primitivní minulosti)" - z doby, kdy Tahir stejně jako Zem zplodil odlišnou kulturu, která se neshodla s ostatními druhy, a nadešlo období hrůzy.

"(Ano, budeme potřebovat sílu,)" přiznal Brent. "(A musíme dostat opozici nepřipravenou - jako lovec svou kořist.)"

"(Simon s Emilem jsou touto opozicí,)" poznamenal Ivan a trojice vzdychla. Lítost? Opatrnost? Kdy jejich rasa naposledy poznala vážný konflikt?

"(Správně,)" souhlasil Brent. "(Mohou odhalit plán Nansenovi. Proto jim to neřekneme, dokud nebude po všem.)"

Zmatek? Tahirani se znovu radili, byli velmi rozčílení. Přestože to bylo šokující, jistě to nebylo zase tak zvláštní. Tyto bytosti se mezi sebou hádaly, zdvořile, ale jistě cítily hořkost jako každý člověk.

Uklidnili se a znovu se obrátili k Brentovi. "(Jak se můžeme vyhnout tomu, aby nevycítili, že se něco děje?)" zeptal se Ivan. "(Budou se ptát, co se stalo. Jestli nebudeme moc upřímní nebo odmítneme odpovědět, budou podezřívaví a podají hlášení Nansenově skupině.)"

Brent ucítil vzrušení. "(Přemýšlel jsem o tom,)" odpověděl. "(Přednesu jim vaši žádost, aby se vám několik dnů vyhýbali, zatímco vymyslíte silnější argument než ukončení mise.)"

Během let se naučil dost z tahirské psychologie, aby věděl, že jim to bude připadat rozumné. Pouhá přítomnost opozice představovala citový a sémantický problém - jestli nic víc, byl cítit zápach, který působil jako křik nebo podrýval vlastní výroky. Mohl podnítit vztek, který se mohl vymknout kontrole. Nebylo divu, že taková kultura dbala na společné stanovisko.

"(Mohu pro ně připravit nové a oddělené ubytování, pokud vaše pětice řekne Nansenovi, že si to přeje,)" pokračoval Brent. "(Simon pořád pracuje se Sundaramem a Cleland, náš spojenec, zabaví Emila, aby se nikdo necítil uražený nebo podvedený. Nansen vám nemůže zakázat přemýšlet a svobodně vyjadřovat názory, které jsou vám vlastní.)" A kromě toho, kapitána by to určitě nenapadlo.

Ivan vyrazil zvuk a udělal gesto, které představovalo lidské "hmmm". Zůstal chvíli stát a přemýšlel. Když promluvil, v jeho slovech zazněl humor: "(A co víc, když se oddělí od ostatních, může se u nich ozvat pud k pářeni, který je ještě víc zaměstná.)"

Peter vyjádřil protest: "(Žádný mladý by se tady neměl narodit.)"

"(V žádném případě,)" souhlasil Leo. "(Další důvod, proč urychlit náš návrat.)"

Ivan popošel k Brentovi. "(Předneste nám svůj návrh,)" vyzval ho en.

Sundaram se Simonem už na ně čekali, a když Dayanová s Nansenem vstoupili do dílny, náhle byla plná. Přetížená ventilace nestačila a vzduch rychle zhoustl a začalo tam být horko. Natahovali krky a upírali oči na tajemství na obrazovce. Ale Dayanové nestačily obrazy, potřebovala slova. Trvala na tom, že musí kapitánovi vysvětlit celé odhalení. Když se to dozvěděli, veškerý neklid zmizel.

"Ano, nejste pouze vítána v tomto týmu, Hanny, jste tady životně důležitá," ujistil ji Sundaram. "Komunikace pokračuje neuvěřitelně rychle. Dosáhli jsme bodu, kdy počítačové programy už nemohou dojít k adekvátním závěrům.

Věřím, že je můžete upravit jedině vy, přidat něco své osobnosti."

Tiskla se k Nansenovi, a ten ucítil, jak se chvěje. "Pochopila jsem, že začínáte… slyšet… co jsou zač?" zeptala se.

"Ano. Omlouvám se, že jsem všechny neinformoval, ale ohromily nás ty informace a - mám dost fyzikálních informací, abych pochopil, že nám neukazují molekulární, atomovou, či - asi - nukleární konfiguraci, nic materiálního, jen řady kvantových stavů. Tady naše síly se Simonem končí."

"Kvantové stavy čeho?" zeptal se Nansen. "Plazmy v akreačním disku?"

"To mi připadá nepravděpodobné," odvětila Dayanová. "Pokud nemá silnější strukturu, není složitější, než věříme.

Kdyby tady tak byl Colin! Dva pohledy na realitu, dva odlišné koncepty -"

Dotkl se její ruky. "Nepodceňujte se, Hanny."

Pozorovala symboly, topila se v hlubinách obrazovky a zašeptala: "V poslední době jsem trochu přemýšlela, neboť jste se o něčem zmínil, Ajite. Kvantové stavy ve vakuu, moře virtuálních částic… v podmínkách pokrouceného a měnícího se časoprostoru poblíž černé díry… kvantový stav může udržet a předávat informace stejně jako hmota. Možná lépe…

co je život, jestli ne informace?… Ale jak jim potom připadáme zvláštní?"

"Možná tolik zvláštní nejsme." Nansenovi se třásl hlas. "Možná nezjistíme jen to, kdo jsou, ale kdo jsme my. Dios mío, co to může znamenat! Všichni na palubě to budou chtít vědět."

Strojovna byla rozlehlá, ale plná strojů. Vybavení, většinou roboti a trochu nanotechnologie, dokázalo vyrobit spoustu věcí. Pravá strana byla vyhrazena pro ruční práce. Brent seděl na stoličce u lavice a upravoval součástky, které si nechal vyrobit. Kolem čekaly elektronické součástky ze skladu. Počítač ukazoval diagram, který ve dl jeho ruce.

Yu náhodou procházela kolem a spatřila světlo za mohutnými stroji. Proplula mezi soustruhem, vrtačkou a lisem, aby Page 109

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zjistila, co se děje. Brent ji slyšel a otočil se. "Dobrý den," pozdravila. "Co tady děláte?" Předvedl jí okouzlující úsměv.

"Zabíjím čas. Doufám, že přínosně."

Podívala se na lavici. Ležel tam částečně složený tvar o rozměrech třikrát padesát centimetrů. Bylo jasné, že stačí dodat obvody a zdroj energie, připevnit organokovovou kůži a pažbu s držadlem. "Co je to, mohu-li se ptát?"

"No, nechtěl jsem o tom mluvit, dokud to nebude hotové, ale není důvod, proč bych vám to neřekl. Není to nic překvapivého. Počítač to navrhl. Jestli chcete, podívejte se na program. Dávám tady dohromady prototyp, abych otestoval, jak se to bude chovat v praxi. Je to radiový ovladač jednoduchých kybernetických systémů s krátkým dosahem - platí například na dveře, zámky, větráky, plynové filtry a vysílačky."

"Chcete je kontrolovat? Proč?" zeptala se nevzrušeně

Zasmál se. "Ne já! Ale stanice -" Odložil katalyzátor obrátil se k ní a promluvil: "Ta černá díra nám přichystala spoustu překvapení. Stálo nás to několik sond, loď a dva životy. Co přijde teď? Co se rozbije na stanici na tak blízké orbitě?

Může odejít malá, ale důležitá součástka. Třeba něco jako palivová záklopka. Ve špatnou chvíli to může znamenat neštěstí."

Skepticky se zamračila. "Stanice je dobře postavená pro homeostázi a samoopravy, to víte."

"Ach, ano. Ale komu uškodí další pojistka? Jestli bude tato věc praktická, můžeme přenášet plány a použít stroje a obslužné roboty, bude-li to zapotřebí."

"Bude-li."

"Alespoň mám nějakou práci," bránil se.

Ozvala se sympatie: "Chápu, Ale. Ano, pokračujte."

"Není to žádná náhražka. Vůbec ne. Může to být užitečné. Je to nepravděpodobné, ale může. Když už mě to napadlo, necítil bych klid, kdybych to nedokončil."

Podívala se na něj. "To vás šlechtí."

Znovu se usmál. "Vzhledem k tomu, že bych se raději vrátil domů? No, protože jste mě přehlasovali, budu pracovat pro loď a naši misi." Pak zašeptal: "Pro misi, kterou začali Jean s Colinem."

Ztišila hlas. "Chápeme vás, Ale."

Pokrčil rameny. "A možná nikoliv. Ať tak nebo tak, jestli nic víc, můžete tomu říkat gesto." Odmlčel se. "Neříkejte to nikomu, prosím. Rád bych je překvapil."

"Až budeme všichni spolu," navrhla. "Na stanici. Uděláte z jídla velkou slavnost."

"Ach, moc silné slovo."

"Pomohu vám ji připravit," nabídla mu.

Zdravotní centrum představovala kancelář a za dveřmi schovaná ošetřovna vybavená jako většina nemocnic na Zemi.

Mokoenová tam našla Clelanda. Vstal.

"Mrzí mě, že přicházím pozdě, Time," pozdravila ho. "Hanny se zdržela a nemohla jsem se utrhnout. Bylo to příliš důležité. Abych mluvila pravdu, bylo to fascinující. Říkal jste, že váš problém není naléhavý."

"N-ne, nic se nestalo. Co vás, ach, zdrželo? Něco s těmi mimozemšťany?"

"Co jiného?" sršela nadšením. "Kvantový život - Hanny chce, abych sepsala všechny analogie s organickou biologií.

Ne, žádné analogie. Společné rysy? Základní principy? Ach Time, jsme na počátku revoluce, jakou byl objev DNA!"

"Nemůžeme tady zůstat navždy," zasténal.

"Ne, ne. Jen tak dlouho, abychom -" Zarazila se a pečlivě si ho prohlédla. Byl čistý a vhodně oblečený ale měl vyhublý obličej, tik v pravé tváři, trochu se mu třásly ruce. "Ale nic," dodala. "Pojďte, posaďte se." Usadil se na okraj židle.

Mokoenová zaujala místo za stolem. "Co vás trápí?"

"Cítím se hůř a hůř. Nervozita, nespavost, noční můry, když spím."

"To je jasné. Dělala jsem si o vás starosti. A jste pořád s Emilem. Na tom není nic špatného, ale málokdy promluvíte s člověkem."

"Připadám si jako v pasti."

Přikývla. "Já vím. Poslouchejte. Selim Zeyd je ve stejné situaci. Přizpůsobil se jí. Al Brent dělá to samé. Vy se trápíte.

Time, musíte změnit svůj postoj."

"To se lehko řekne."

"No," odvětila rychle, "napadlo vás, že si se mnou promluvíte, než vás sama chytím. Dnes uděláme lékařskou prohlídku. Jestli jsou vaše problémy psychosomatické, jak předpokládám, dostanete prášky. A samozřejmě si můžeme povídat, kdykoliv budete chtít."

Snažil se jí podívat do očí. "Věřím, ach, věřím, že mi pomůže, jestli to vysvětlíte ostatním - nejsem nepřátelský, prostě nesnesu společnost."

"Stáhnout se do sebe není žádný lék."

"Proč ne? Zatím si, ach, utřídím myšlenky. Vlastně se, ach, cítím docela dobře s Alem."

"Hm, ano, vždycky jste si byli blízcí. Doplňující se osobnosti? No, když on se přizpůsobil, možná vás něco naučí."

Mokoenová vstala. "Pojďte, začneme s tou prohlídkou."

A tak si Cleland připravit výmluvu, kterou potřeboval, aby se nemusel účastnit společného jídla nebo setkání, kdykoliv to bude potřebovat… aby nemusel s nikým konverzovat a odpovídat na otázky, aby se mohl točit kolem Brenta a Tahirana a nevzbudil podezření.

Noc, klid v prázdných chodbách. Brent, Ivan, Leo a Peter stáli před komorou se zbraněmi.

Brentův přístroj otevřel dveře. Otevřely se a poplach nespustil. Na tmavě se lesknoucí hlavně dopadlo světlo. Na Page 110

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

policích čekaly krabice a zásobníky energie, které připomínaly krčící se zvířata.

Jeho druhové byli nervózní. Cítil pach strachu. "(Ty nejsou pro nás,)" poznamenal Ivan.

"(Neměly by být pro nikoho,)" souhlasil Brent. "(Už jsem vám vysvětlil, že vezeme zbraně pro případ nepředvídatelného nebezpečí. Nukleární střely pro loď, malé zbraně proti divokým zvířatům nebo něčemu takovému.

Musíme zajistit, aby nebyly použity proti rozumným bytostem.)"

Peterova hříva se zježila. "(Mohly by?)"

"(Ano.)"

"(Jak moc násilný a iracionální je váš druh?)"

"(Někteří jsou, někteří nikoliv. U většiny to závisí na výchově a okolnostech. Tahir kdysi také poznal krveprolití)" - ale nikdy v takovém měřítku jako na Zemi, kde se opakovalo znovu a znovu. "(Teď se dáme do práce. Tiše, ale rychle)"

Brent vstoupil do komory a začal podávat zbraně ven. Jeho prsty s láskou hladily kov. Tahirani je nakládali na vozík.

Když zavřel dveře, odvedl je k trajektu zaparkovanému na této straně a ukryli zbraně dovnitř. Ráno Tahirani vyrazí za úkolem, který si domluvili s Nansenem. Na druhou stranu trupu. Pojedou si vyzvednout biotechnické přístroje, které si tam uložili, neboť se rozhodli provádět experimenty s pozemskými bakteriemi. Kvůli vědě a kvůli tomu, aby zabili čas.

Skutečně své přístroje přivezou, ale nejprve odvezou zbraně do úkrytu, který jim Brent ukázal na mapě lodi.

Možná to bylo zbytečné, ale správný stratég musí počítat s každou alternativou. Může přijít chvíle, kdy bude rád, že se k arzenálu nedostanou ani Tahirani.

Spatřili ho, jak opouští prázdnou komoru s automatickou pistolí a krabicí uspávacích i vražených nábojnic. "(Proč je chcete?)" zeptal se Ivan.

"(Abych měl jistotu,)" odvětil Brent a schoval si je pod kabát.

Byl rád, že má střelnou zbraň.

Následoval den a noc.

Cleland odvedl Emila se Simonem do tahirské sekce. Vyhledal je a požádal je, aby se s ním setkali. Řekl jim, že je doprovodí k jejich druhům a přednese jim nové argumenty pro ukončení mise.

Podvádět Tahirany bylo pateticky snadné. Vůbec nechápali záměrné lži a nedokázali přečíst lidský výraz tváře, intonaci, jazyk těla, chápali jen důvěrně známe postoje a Cambiante.

Ivan, Leo a Peter je obstoupili. Cleland hlídal pro případ, že by se bránili. Náhle to cítil. Už nebyl pasivní obětí, přešel k činům.

Na bílé ubrousky a třpytící se příbory dopadalo světlo. Uprostřed stolu se vyjímaly chryzantémy z lodní zahrady.

Otevřené lahve, vůně cabernet sauvignon se mísila s vůní pečeně, která přicházela z kuchyně - umělé maso stvořené nanotechnologií bylo stejné jako originál, ale žádný tvor nemusel zemřít. Hudbu vybíral tentokrát Nansen a byl slyšet Vivaldiho "Concerto D-dur".

Kapitánovi se náhle zdálo, že lehkost hudby není výsměchem. Neskutečná novina o inteligenci na kvantové úrovni se rozkřikla a všem se zlepšila nálada. Téměř všem.

Podíval se na stůl. Nikdo neměl šaty tak formální jako jeho modrá uniforma, ale všichni si na sebe vzali něco slavnostního. Vpravo rozmlouval Ruszek s Mokoenovou a Zeydem po jejím boku - nemluvil vesele, ale bylo to lepší, než co předváděl několik posledních dnů. Vlevo seděla Yu se Sundaramem. Litoval, že Dayanová, která seděla za nimi, nesedí po jeho boku. Odhodila vlastní deprese a nadšeně hovořila o výzkumu a otázkách, které ji zrovna napadly.

Možná obnoví vztah s Ruszekem, možná nikoliv. Nansen nevěděl, co se mezi nimi stalo, a nechtěl se vyptávat. Důležité bylo, že byla znovu sama sebou a Ruszek se právě probouzel. Ale pořád se na ni tajně díval…

Prázdné židle. Přikázal, aby odklidili židli Kilbirnieové. "Kde je pan Brent?" zeptal se. "Ví to někdo?"

"Řekl mi, že nám chce něco ukázat," odvětila Yu. "Musí si to připravit. Věřím, že přijde během několika málo minut."

"A doktor Cleland mi volal, že se necítí dobře a zůstane ve své kajutě. Škoda." Ale bude nám lépe bez jeho zamračené přítomnosti, přiznal Nansen vlastní myšlenky, které se bouřily proti jeho postavení kapitána.

"Škoda." Ruszek se natáhl po lahvi. "Tak nalijeme."

Nansen se na něj usmál.

"Nemůžete se dočkat?"

"Sakra, mám žízeň." Nalil si, zhluboka se napil, ale pak promluvil jako civilizovaný člověk. "Další skvělé objevy, Ajite?"

"Ne, pokud zrovna nepřicházejí," odpověděl Sundaram. "Dáváme dohromady naše další zprávy. Komunikace je -

oboustranná, že? Ale není to snadné."

"Popsat jim náš způsob života, hmatatelný život," dodala Mokoenová. Pokynula hlavou a obrátila se doprava.

"Budeme vás potřebovat, Selime, hrozně moc."

"A já, chudák samotný fyzik, se snažím pochopit, jak je to možné." Dayanová žertovala, pod její bledou po kožkou pulzovala krev.

"Ale pochopíte," uklidnil ji Nansen.

"Na to si připijeme." Ruszek zvedl sklenku a ostatní se přidali.

Zeyd, který měl nejlepší sluch, se obrátil ke dveřím. "Kroky," poznamenal. "Al se blíží." zasmál se. "Skvělé. Už mám hlad, přineste polévku."

Druhý inženýr se objevil před nimi. Nesl předmět, který připomínal malou nešikovnou pušku. A - Nansen vytřeštil oči -

co ta pistole, kterou měl za pasem.

Už ve dveřích namířil. Zařízení bzučelo. Dveře, které sloužily jako jediný východ z komplexu jídelny, kuchyně a Page 111

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

sanitáru, se zavřely.

Nansen vyskočil na nohy. "Otevřít!" vykřikl. Okamžitě pochopil, že se dveře neotevřou a ruční kontrola je vypnutá.

Ruszek zařval. Židle odletěla ke stěně. Vyskočil, přikrčil se a narazil do dveří. Zapotácel se, zbledl a svezl se na podlahu.

"To nebylo moudré," poznamenal Nansen věcně. "Udělal jste si modřinu, možná si vykloubil rameno. Doktorko Mokoenová, podívejte se na to. Ostatní zadržte. Ticho, ticho. Počkejte, až se dozvíme, co se děje."

39

Brent měl na sobě přilbu, rukavice a zástěru. Přistoupil ke dveřím od stanice. Namířil velkou ionovou lampu.

Modrobílý plamen zasyčel. Cleland se odvrátil od plamenů. Brent přejel pravou stranu, pak levou. Vyskočily jiskry.

Kov se rozžhavil, roztekl se a znovu ztuhnul. "Tak?" poznamenal po několika minutách. "Ať udělají se zámkem cokoliv, nikam se nedostanou."

Zúžil plamen. Ostrý paprsek pronikl na druhou stranu. Vyřízl obdélník nějakých devadesát centimetrů široký a patnáct centimetrů vysoký, asi sto osmdesát centimetrů nad zemí. Když práci dokončil, natáhl ruku, chytil výřez za okraj a zatáhl. Kov dopadl na zem.

Odložil lampu, zajistil ji a popošel blíž. Okraj díry byl pořád horký, ale kov už se netavil. "Dobrá," vydechl. "Můžeme si promluvit. Jen se ničeho nedotýkejte, dokud to nevychladne." Oslovil zajatce interkomem.

Objevila se Nansenova tvář tvrdá jako zamrzlá kraji na. Vedle něj se mračil Ruszek. Ostatní se tlačili za nimi. "Tak dobrá, pane Brente," vyštěkl kapitán, "už nám to vysvětlíte?"

Brent se na něj podíval. "Však víte," zasyčel. "Převzal jsem velení. Letíme domů."

"Zbláznil jste se?" Nansen se obrátil k Clelandovi, který se ukrýval za druhým inženýrem. "A vy?"

Planetolog sevřel ruce v pěst. Zkroutil ústa.

"Vy jste se zbláznil," odsekl Brent. "Vy, velký Ricardo Iriarte Nansen Aguilar, monomaniak, megaloman, egomaniak."

Ztišil hlas. "Hanny, Mam, Wenji, Ajite, Selime, Lajosi, vystupujeme vaším jménem. Vaším jménem i celého lidstva."

Znovu zesílil hlas. "Nechal by nás tady celé roky, dokud by nás černá díra nezničila. Udělala by to, je to děsivá věc.

Jean umřela, aby nás varovala. Ale ne, Ricardo Nansen tomu nevěnoval pozornost. Zemřeli bychom a s námi všechno, čeho jsme dosáhli, všechny cenné informace a síla, kterou musíme předat naší rase. Vše by zemřelo s námi. Zbytečně, nemůže to posloužit lidstvu."

"A proto jste nás tady zamkli," zavrčel Ruszek. "Ty neskutečná svině, pusť mě ven a já si to s tebou vyřídím!"

Nansen zvedl ruku. "Ticho, Lajosi." Křestní jméno posílilo příkaz.

Ozvala se Yu: "Spojili jste se, vy dva. Podvedli nás."

"Museli jsme!" zaječel Cleland.

"Podvedli jste svou loď a své kamarády."

Cleland couvl.

Brent se obrátil a poplácal ho po rameni. "Jenom klid, Time. Jen nadávají. To se dalo čekat."

Ozval se Sundaram, mluvil vyrovnaně: "Přehlédli jste skutečnost, že většina z nás chce zůstat."

"Všichni, kteří jsou tady," dodala Mokoenová.

Nansen je gestem utišil. "A co Tahirani?" zeptal se.

"Ti mají vlastní plány," uklidnil ho Brent. "Odvezeme je domů, jak jsme slíbili. Pak zamíříme ke Slunci."

"Copak si, vy dva pitomci, myslíte, že zvládnete loď sami?" zařval Ruszek.

"Postará se o sebe sama," odpověděl Brent. "Obsluha jí dodá jen instrukce, kam má letět, a jak rychle. Naučím se to, než opustíme orbitu, ale už teď vím, že veškeré manévry budou jednoduché a přímé - zpět k tahirskému slunci, zpět ke Slunci - Vyslanec to dokáže."

Ruszek se zasmál: "A jak přistanete? Po prdeli?"

"Zřejmě nebudeme potřebovat loď," odvětil Brent klidně. "V tahirském systému se s námi spojí tahirská loď. U Slunce -

tam se uvidí. Ale máme rok na to, abychom se naučili lodní operace a vycvičili se při virtuálních a zkušebních letech. I malou loď řídí především robot. Řízení není tak obtížné, když se nesnažíte o nic riskantního." Krutá poznámka: "Jako to, k čemu jste přinutil Jean, Nansene."

"Prosím," žadonil Cleland. "Chceme byt vašimi přáteli. Jste naši přátelé."

Ruszek na něj plivl.

"Lajosi, ne," zarazil ho Nansen a odstrčil ho. "Co plánujete pro nás?" zeptal se kapitán.

"To závisí na vás," odpověděl Brent. "Poslouchejte. Všichni. Máte tam umývárnu, sanitár, kuchyň. Vyřízl jsem tento otvor, aby vám mohli roboti nosit jídlo, léky a vše, co potřebujete. Mrzí mě, že nemáte postele, ale prostrčíme vám matrace. Špinavé prádlo můžete vyhazovat ven a my ho vyčistíme a vrátíme zpět. Máte tam obrazovku pro zábavu, lodní databázi, celou pozemskou kulturu - kterou my obohatíme a povzneseme."

Zeyd přistoupil ke škvíře. "Všichni, ano?" zašeptal.

"To závisí na vás," odsekl Brent. "Můžete se vrátit jako vězni a jít před soud, nebo přiletět jako hrdinové."

"Soud?" vykřikla Yu zezadu. "Proč si myslíte -"

"Nechte toho, Wenji," zarazil ji Zeyd. "Kapitáne Brente, mohu vás takto titulovat? Rád bych si s vámi soukromě promluvil. Víte, že jsem byl vždycky pro brzký návrat."

Brent se hlasitě zasmál. "Dobrý pokus, Selime. Ale sledoval jsem, jak měníte názory s novými zprávami." Ostře dodal:

"Se zprávami z pekla. Uvěřil bych vám" - nasadil přátelský tón - "Lajosi. Vy jste upřímný. A nelíbilo se vám tady.

Toužíte po Zemi, modré obloze, zelené trávě, po ženách, dětech a svobodě. Přemýšlejte o tom, Lajosi."

"Mrzí mě to, mrzí mě to." Clelandovi se nahrnuly slzy do očí.

"Pak se polepšete," pobídl ho Nansen.

Page 112

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"To by stačilo," umlčel ho Brent. "Roboti vám přivezou matrace, seberou vaše odpadky a přednesou mi vaše žádosti.

Jídlo budete dostávat v obvyklou dobu. Nebo jen suroviny, jestli si budete chtít vařit. Dobře se chovejte a přemýšlejte."

Dayanová popošla kupředu. "Time," vydechla, "mysleli jsme si, že jste lepší."

"To kvůli vám!" zaječel Cleland.

"To by stačilo," zopakoval Brent. "Neposlouchejte ji, Time." Obrátil se k ostatním: "Budu vás chodit navštěvovat každý den, možná častěji. Jsem ochotný s vámi hovořit tady nebo přes interkom, pokud nebudete zneužívat své právo.

Volejte mě v rozumnou hodinu a hovořte rozumným způsobem, ano? Kamarádi, pochopte, že nás k tomu přinutil jediný člověk… Nansen. Přemýšlejte. Dobrou noc."

Obrátil se k odchodu. Cleland zaváhal. "Pojďte," přikázal mu Brent. "Seberte lampu a ten kus. Tak pojďte."

Pochodoval chodbou a Cleland se vlekl za ním.

Nansen svolal své lidi ke stolu.

"Nejprve," připomněl jim důrazně, "se musíme uklidnit. Vztek a nervozita nás zničí, nezůstane po nás ani skvrna na zdech."

"A po čem zůstane?" zeptal se Sundaram.

Zdálo se jim, že se zdi přibližují. Barevné obrazy se začaly tvářit přísně. Vzduch jim připadal chladný.

"Nějaké návrhy?" vyzval je Nansen. "Inženýrko Yu?"

"Nic mě nenapadá," vydechla. "Budu přemýšlet."

"Neobtěžujte se," poradil jí Zeyd, "jde o duševní problém. Dokážeme Brenta zpracovat?"

"Tomu nevěřím," přiznala Mokoenová. "Samozřejmě mě nenapadlo, že zajde tak daleko. Ale podle mého názoru ho nemůže nikdo přesvědčit, jakmile se jednou dá do pohybu. Je silný, odhodlaný a nebojácný."

"Nevyrovnaný?" zeptal se Nansen.

"Nijak zvlášť." Mokoenová se začala tvářit jako lékařka. Pracovala i jako psycholožka. Nejdůležitější je, jak dokáže soucítit s ostatními, napadlo Nansena, "Určitým způsobem je blázen," přiznala. "Vnitřní stres uvolnil veškeré zábrany.

Ale jeho nerovnováha je emocionální. Přenáší své problémy na vás, Ricardo. Jinak je normální. Dokazuje to jeho plán a následovně odvážné a bezchybné provedení."

"Jeho ambice a sny, můžete je označit za racionální?" ozvala se Dayanová.

"Rozjel divokou sázku, ano. Moc dobře to ví. Podle jeho názoru stojí odměna za riziko - moc, obdiv, jméno zapsané do historie."

"Jak?"

"Je to vidět. Vzpomínáte, jak mluvil o tom, co dokážeme na Zemi vyzbrojeni technologií, kterou jsme získali v hvězdokupě a od Tahiranů? Přinášela obrovský vojenský potenciál, že? Ale my bychom nedovolili jeho využití. Podle jeho názoru jsme ho tady drželi bez práce, s prázdnýma rukama v kleci, zatímco jsme riskovali jeho život kvůli dalšímu poznání. Poznání čistě akademickému. Ach, moc dobře chápe, že to, co přiveze na Zem, může být naprosto bezvýznamné. Ale vnitřně to nechce připustit. Kvůli změně osudu bude riskovat a obětuje cokoliv a kohokoliv."

Nansen přikývl. "Zřejmě ano. Země poznala mnoho takových, jako je on."

"Sakra, hodně," procedila Dayanová přes pevně sevřené zuby.

"No," ozval se Zeyd, "jestli ho nedokážeme ovlivnit, co Tahirani?"

"Prvním problémem je," poukázal Nansen, "že nemáme parleur. A Brent je určitě ovládl. Kéž bych věděl, jak to udělal.

Chudák Emil, chudák Simon."

"Všichni jsou chudáci," připojil se Sundaram.

"Takže Tim," pokračoval Zeyd. "Slyšeli jsme ho, viděli jsme ho. Je zmatený, bojuje s vlastním svědomím.

Můžeme s ním promluvit."

"Zavolejte ho k díře," zaburácel Ruszek. "Vystrčím ruku a chytím ho pod krkem."

"To dveře neotevře," poučil ho Nansen.

"Brent by se stejně nevzdal," připojila se Dayanová. "Jestli se mu postavíme, nedá nám najíst, dokud nebudeme poslouchat. Můj lid se už dávno naučil, jak to funguje."

"Argh!" Ruszekova pěst dopadla na stůl.

"Lajosi, ne," napomenul ho Sundaram.

Ruszek se podíval na linguistu, jako by ho chtěl o něco poprosit.

"To zraněné rameno vás jistě bolí, že?" zeptal se Sundaram. "Jestli nás ostatní omluví, měli bychom na chvíli zajít do kuchyně."

Když se za nimi zavřely dveře, ostatní zaslechli tiché zvuky mantry.

"Všichni nutně potřebujeme vnitřní klid," poznamenal Nansen. "Zítra provedeme organizaci a připravíme cvičení, ale teď si musíme odpočinout."

Ani je nenapadlo požádat o pyžama, věci na převlečení, ručníky, kartáčky na zuby a další věci. Nikomu se do toho nechtělo. Počkají do zítra. Když rozložili matrace jednu vedle druhé, v místnosti nezbylo už téměř žádné místo. Zhasli, ale světlo pořád proudilo dírou. Uložili se a snažili se zůstat potichu.

Nansen zaslechl, jak vpravo od něj dýchá Dayanová. Nenápadně se na ni podíval. Měla zavřené oči, rozcuchané rudé vlasy, tvářila se klidně, ale kapitán pochyboval, že doopravdy spí. Byl unavený, v hlavě mu vířily myšlenky, nedokázal usnout. Ležela tady jeho posádka, věrní lidé, kteří mu důvěřovali. Jak jim mohl pomoci? Jak je mohl udržet, aby se nezměnili? Uvězněni a beznaděj plodí rozklad ducha, vztek, zášť, sobectví a nenávist… a co milenci? A ti, kteří žádného milence neměli… Jestli bude Mokoenová pořád tak veselá, možná je trochu pobaví. Sundaramův klid také pomůže. S

Page 113

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

obrazovkou se mohli něco naučit, učit jeden druhého… ale pořád budou přemýšlet jak uprchnout…

Musel spát. Musel být připravený a plný síly. Byla to jeho povinnost.

Roboti prostřeli stůl ve společenské místnosti. Dokud nepostaví další kuchyň, budou muset připravovat jídlo v rezervní osové jednotce. Nanotechnické recyklátory produkovaly prvotřídní materiál, ale nevařily ho. Ale vítězové nebyli žádní gurmáni a prvotřídního šampaňského bylo dost.

V těchto chvílích vítězství, chvíli po převratu, stály před Brentem dvě lahve v chladících mísách. Z přehrávače se linula Beethovenova "Eroica", na obrazovce poskakovaly barevné abstrakce, které doplňovaly hudbu. Ve vzduchu byl cítit ozón, jako by se blížila bouřka.

Vstoupil Cleland, úplně se vlekl. Brent v nové uniformě se na něj přísně podíval. Planetolog byl neupravený, šaty zmuchlané a špinavé. Byl cítit potem.

"Pozor!" vyštěkl Brent.

Cleland se zarazil. "Cože?"

"Zase jste neupravený. Takhle to nepůjde. Jsme dva muži na nejdůležitější expedici v dějinách, máme tady devět zoufalých vězňů a loď, kterou musíme odvézt domů. Nepřežijeme bez disciplíny. A ta začíná sebekázní."

"Omlouvám se," vydechl Cleland.

"A nemluvte tak trpce. Nansen měl pravdu, když mluvil o nezbytné formě, hodnostech a respektu. Jsem váš kapitán, Clelande."

"Ano… pane."

Brant se uklidnil. "Dobrá. To stačí. Potřebujeme si odpočinout. Nemusíte se vracet a upravit se." Usmál se. "Budeme předstírat, že se tak stalo. Posaďte se, budeme slavit a připijeme si na naši budoucnost."

Cleland poslechl. Nalil, přiťukl si s Brentem a bez většího nadšení se napil.

"Co jste vůbec dneska dělal?" zeptal se Brent.

"Procházel se," odvětil Cleland unaveně. "Snažil se odpočívat. Snažil se přemýšlet. Nespal jsem od doby, co jsme, ach, je zajistili."

Brent se zamračil. "Musím vám dát léky."

Cleland na něj zíral. "Dokážete je předepsat?"

"Mohu si přečíst lékařskou databázi a použít lékařský program jako každý jiný." Nasadil přísný tón. "Začal jsem studovat plány, ovládací instrukce, zápisy kapitána a hlavního inženýra. Měl byste také začít. Začnete zítra. Připravím vám plán. Ano, loď mohou řídit počítače, jestli se po cestě nestane nic neobvyklého, ale musíme být připraveni. Musíte se dát do kupy."

Vstoupil robot s tácem. Rozložil talíře a zase zmizel. Muži se obsloužili. Brent se s chutí zakousl do vepřové kýty.

Cleland si vzal trochu své zeleniny.

"Jezte, člověče," vyzval ho Brent. "Udržujte si sílu. Budete ji potřebovat. A mozek na práci."

Cleland se napil, pak pomalu žvýkal dál. Brent poslouchal symfonii. Cleland se za chvíli ozval: "Ach, navštívil jsem Tahirany. Abych zjistil, jak se mají. Nejsou šťastní."

"Věděl jsem, že nebudou," odpověděl Brent. "Celá tato akce odporuje jejich přirozenosti. Nedá se s tím nic dělat. Naši tři spojenci to uznávají. Ale čím dřív je dostaneme na jejich planetu, tím lépe. I naše vězně."

Cleland upustil vidličku, která dopadla na talíř. "Cože?"

"Ještě jsem se nerozhodl," pokračoval Brent, "ale jsou nebezpeční, chytří, tvrdí a vzteklí. Vsadil bych se, že za rok na nás něco vymyslí."

Cleland dvakrát polkl, teprve potom se dokázal zeptat: "Co… chcete… s nimi udělat?"

Brent pokrčit rameny. "Co byste s nimi udělal? Nechal je zavřené až na Tahir, pak na Zem? Alespoň čtrnáct měsíců. To není lidské, ne? A jak už jsem říkal, dost nebezpečné."

"Slíbil jste - můžeme je zkusit přemluvit -"

Brent přikývl. "Cestou na Tahir, ale musíme nejprve naplánovat své argumenty. Ale co když budou souhlasit, někteří z nich, jak si můžeme být jistí, že se neobrátí proti nám, jakmile budou mít první příležitost?"

"Jednoho nebo dva, budeme je hlídat. Uděláme jim díru a znovu ji zavřeme, jakmile projdou na druhou stranu?"

"To je riskantní. A jak nás to zaměstná, jestli je budeme muset hlídat celý den? Ne, napadlo mě… a nejspíš to nezměním… že necháme Tahirany, ať je vezmou s sebou. Jestli budeme naléhat, určitě poslechnou. Mohou je vysadit na izolovaném místě, třeba na ostrově, a nechat je tam."

Cleland zalapal po dechu. "Cože?"

"Budou v pořádku. Tahirani nejsou krutí. Vyrobí umělou pozemskou stravu. Jejich vědci budou mít zájem. Ale jinak nechají lidi na pokoji - aby je znovu neovlivnili - dokud všichni nezemřou stářím."

"Ne -"

"Nedělejte si starosti o děti. Neovlivníme přece jejich sperm-imunitu."

"Ale je to i jejich loď!" vykřikl Cleland.

"Ne." Brentův hlas duněl. "Patří lidstvu a já jí velím. Vzít je zpátky by znamenalo zbytečné komplikace. Budeme jich mít i tak dost." Cleland se zachvěl. "Nebudou proti nám svědci."

"Svědci, kteří nechápou pravdu. V nejhorším budou lhát, křivě přísahat, aby se nám pomstili. To nemůžeme dopustit.

Byla by to zrada všeho, čím jsme pro budoucnost."

"Zrada -"

"Říkám, abyste jedl!" vykřikl Brent rozčileně. "Pijte!"

"A radujte se?"

Page 114

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Proč ne? Poslouchejte, přijímám argumenty. Rád vás vyslechnu, jestli máte lepší nápad. Ale ne dnes večer. Prosím.

Dnes večer slavíme. Zvítězili jsme, jsme svobodní, vracíme se domů."

Přestože to Clelanda překvapilo, další hodina byla docela příjemná. Brent převzal iniciativu. Celý sršel energií. Měnil témata od vážných k žertovným, hovořil o zábavě a zaměstnání na celou cestu, dotkl se vlastní minulosti, vyptával se na vzpomínky svého společníka, s překvapivou obrazotvorností spekuloval nad tím, co najdou na Zemi a čeho dosáhnou. Vyhýbal se povýšenosti a recitoval pasáže z literatury, kterou neznala většina lidi už celá století předtím, než Vyslanec odletěl. Jako by chtěl najít to nejlepší v lidské civilizaci a samotném druhu.

Ale během vyprávění pil jednu sklenku za druhou. Nebyl na to zvyklý. Po zákusku si objednal brandy a další šampaňské. Cleland nechtěl usnout, tak se držel zpátky.

Alkohol změnil náladu. Beethoven utichl. Brent přešel k Shakespearovi.

"- Neb jak prahneš po spravedlnosti, buď ujištěn, že spravedlnosti se ti dostane víc, jak zasluhuješ."

Slova utichla. Díval se před sebe, skrz svého společníka. Pevně tiskl sklenku. Dopil zbytek. "Spravedlnost," vydechl.

"Ano, Nansene, dostaneš spravedlnost."

Clelanda opustil jeho klid. "Cože?"

"Když tam necháme Nansena, bude to obyčejná spravedlnost. Dáme mu jeho malé království. Ať si vládne se svými patolízaly."

"Vážně… vážně ho tolik nenávidíte?"

Brent zavrtěl hlavou. "Ne. A možná ano. Říkám vám, že dostane svou spravedlnost. Tyran, vrah, hrozba rasy. Nevidí si na špičku nosu. Ne. Je to silný muž jako já. Tu jeho stránku respektuji… nenávist. Spravedlnost. Ano," recitoval Brent tiše, "ta svině Dayanová zasluhuje víc než vysadit na planetě."

Clelandovi se zlomil hlas. "Hanny?"

Brent si ho zlostně prohlížel. "Ponížila mě, ta děvka, udělala to schválně a od té doby se tím bavila, jo, jasně. Ach, no jo. Hanny, drahá," vrčel, "potřebuješ dostat lekci."

"Co - cože -"

"Až se dostaneme na Tahir. Tahirani, kteří budou odvádět vězně, ti budou spolupracovat. Udělají, o co je požádáme.

Budou nám dokonce pomáhat. Pěkně se s ní rozloučím."

"Ne, ne," zakňučel Cleland.

Brent se zašklebil. "A ta malá Wenji, a ta velká Mam, co s nimi, co? Nedal byste si? Co? Byla by to lekce i pro chlapy.

Spravedlnost."

Cleland byl v šoku. Brent si toho všiml. "Ach, jen nápad," dodal rychle.

"Jen taková myšlenka. Máme spoustu práce a dlouhou cestu před sebou, než dojdeme k takové otázce," doplnil a dolil si šampaňské. "Pojďte, dopijeme a půjdeme si lehnout. Máme před sebou spoustu práce."

"Kdybych… tak dokázal usnout -"

Brent se zatvářil střízlivě. "Jestli vám to nepůjde, zítra se o to postarám. To mi věřte. Pojďte, povedu vás tam, kam žádný člověk ještě nevstoupil."

Noc uběhla. Cleland seděl v tmavé kajutě. Jediné světlo mu poskytovala obrazovka před ním. Vyvolal si detail černé díry. Kolem absolutní noci vířily vlny ohně.

"Jean, Jean, odpusť mi," zašeptal. "Když jsi ke všemu ještě umřela - nevím. Připadalo mi, že musím něco udělat. A Al byl můj přítel, poslední člověk - zdálo se mi to -"

Kousl se do rtu a objevila se krev. "Ne. Nelituji sám sebe. Zase."

Vzduch se zavlnil, tichý zvuk mezi stíny.

"Co mám dělat, Jean? Co bys udělala?"

Odpověď přišla až překvapivě brzy.

40

V noci dorazil na stanici. Tlumené světlo se třpytilo na jizvách svařených dveří. Uprostřed zívala černá díra.

Cleland odložil nářadí, které si přinesl, a přitočil se ke dveřím. Zaslechl zvuky neklidného spánku, zaútočilo na něj teplo a pachy davu.

"Vstávejte," zvolal tiše, jen aby ho zaslechli. "Vstávejte, ale buďte zticha, jsem tady, abych vám pomohl."

Ze tmy se ozvaly pohyby a vrčení. "Ticho, ticho," prosil je Cleland. Zaslechl Nansenův tichý příkaz: "Klid. Zůstaňte, kde jste." Šum utichl.

V díře uprostřed stínů se objevila kapitánova tvář. "Ticho," zašeptal Cleland. Nansen přikývl, měl bezvýraznou tvář.

Stimulující lék ho hnal kupředu: "Já - osvobodím vás. Brent je ozbrojený. Jestli nás uslyší, než se dostanete ven, je po všem. Nepoužil jsem interkom, protože na něj mohl napojit poplach ve své kajutě."

"Správně!" pochválil ho Nansen tiše a podal mu ruku. Cleland ji přijal. Rychlé a nejisté gesto. "Doufal jsem, že se zachováte správně."

"Na to není čas. Ustupte. Ať jsou všichni zticha."

Nansen zmizel. Cleland vklouzl do zástěry, vzal si rukavice a helmu. Zvedl ionovou lampu a zamířil. Ostrý plamen zasyčel. Objevily se jiskry. Kov se rozžhavil. Cleland rozšířil díru na levé straně, sjel až k podlaze. Přejel plamenem příčně do pravého rohu a začal řezat směrem dolů.

Brent se objevil na druhé straně chodby. Přes pyžamo měl natažený pásek s pistolí. Zbraň držel v ruce. "Přestaňte!"

Page 115

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

zařval.

Cleland se podíval na vzteklou tvář a řezal dál.

Pistole vyštěkla. Kulka se odrazila od stěny a zmizela v chodbě. Brent běžel kupředu, zastavil se, přivřel oči v jasu a zamířil. "Ty, Jidáši," zasyčel, "nenapadlo tě, že přepnu monitor, co?"

"Nechte toho!" zvolal Nansen z druhé strany.

Cleland zamířil paprsek na druhého muže. Nedosáhl k němu, ale oslnil ho. Brent vypálil, jednou, dvakrát, potřetí.

Cleland zavrávoral, upustil lampu, lampa zhasla. Cleland se zhroutil. Objevila se krev.

Do dveří něco narazilo. Tři strany byly volné, příčný řez dveře oslabil. Náraz a kov se ohnul jako zubatý jazyk, Vyřítili se Nansen s Ruszekem, Zeyd jim byl v patách.

Brent chvíli zůstal stát. Dvakrát vystřelil. Pořád špatně viděl, takže minul. Ruszek zařval a vrhl se na něj. Zeyd ho napodobil. Brent se obrátil a utíkal. Protože utíkal ve směru otáčení kola, jeho váha se snížila a potřeboval deset vteřin na to, než se dostal na horní palubu.

"Stůjte!" zařval Nansen. "Stůjte, Lajosi, Selime!" Zeyd poslechl, ale Ruszek běžel dál. Nansen sprintoval, předhonil ho, chytil ho za tričko a táhl pryč. "Necháte se zabít. Nemá to smysl."

Ruszek poslechl. "Musíme ho zničit," vydechl těžce. "Má zbraň."

"Jestli to bude třeba, pak se někteří z nás dají zabít později," uklidňoval ho Nansen. "Ale nemusí to být zbytečně."

Vrátili se. Mokoenová se krčila vedle Clelandova těla. Sundala mu helmu, zástěru a vytáhla košili. Krev se dostala neskutečně daleko, byla neskutečně jasná. Ostatní ji nevnímali a stáli kolem. "Jak je mu?" zeptal se Nansen.

"Mrtvý," odvětila Mokoenová.

"Oživení?"

Ukázala na díru v pravém spánku a na šedou kůru mozkovou na druhé straně. "Ne." Zavřela oči v krví zalité tváři.

"Sbohem, Time." Vstala.

Nansen se pokřižoval a na rtech se mu objevila starodávná slova. "Byl jedním z nás," dokončil kapitán modlitbu.

Pak se ozval ostrý tón: "Brent je na svobodě, má zbraň a zešílel. Bůh ví, o co se pokusí. Dokonce může zkusit zničit loď."

"Götterdämmerung," zašeptala Dayanová.

"Neměli bychom mu dát moc času, než najde úkryt, začne vidět a vymyslí co dělat. Pak ho můžeme jen chytit nebo zabít. Jsou všichni připraveni? Pro Tima nemůžeme teď nic udělat. Ale opláchněte si krev, jinak zůstanou skvrny. A jestli chcete, převlékněte se. Pak se vyzbrojíme."

Ve zbrojnici bylo prázdno.

"Jsem hlupák," zasténal Nansen. "Mohl jsem si myslet, že zbraně odklidí, ještě než začne."

"Nemohl jste si být jistý," uklidňovala ho Dayanová "Museli jsme si to ověřit."

"Kam to sakra odnesl?" zavrčel Ruszek.

Nansen se topil v myšlenkách. "Já bych je schoval pěkně daleko. Ten tahirský výlet na druhou stranu ano… ano…"

"Mají ten arzenál Tahirani?" zeptal se Zeyd ostře.

"O tom pochybuji. Zbraně nejsou určené jim ani jejich myšlení. Brentovi by se to jistě nelíbilo. Ne, je téměř jisté, že je pro něj někde schovali. Zastavíme se v dílně a sebereme vše, co může posloužit jako zbraň."

"Promiňte," ozval se Sundaram, "ale nemůže se Brent mezitím dostat na druhou stranu a zmocnit se munice?"

"?Jesús Cristo, si!" vykřikl Nansen. "Jsem to ale hlupák."

"Jsi to ale stratég, drahý, ani jsi to nevěděl," zašeptala Yu Sundaramovi. Někteří přítomní se hystericky zasmáli.

Nansen se začal znovu chovat rozhodně. "Velící centrum, to je důležité. Hanny, Lajosi, pojďte se mnou. Ostatní jděte do dílny. Jestli se tam dostane, může udělat spoustu neplechy. Mam, Selime, ze strojovny pokračujte k řídícímu centru.

Vezměte nože, páčidla, francouzské klíče, cokoliv. Wenji, Ajite, vy zůstaňte vzadu a vyzbrojte stejně tak. Zavřete dveře a zabarikádujte je. Jestli se bude snažit dostat dovnitř, použijte interkom."

Sundaram zaváhal. "A co exokomunikační místnost?" zeptal se.

"Může ji zničit jen ze vzteku. Byla by to smůla, ale jakmile se dostaneme do bezpečí, můžeme ji opravit. Do toho!"

Na obrazovkách byly vidět hvězdy, třpyt akreakčního disku, zamrzlá galaktická řeka. Stěnu zdobily přístroje a kontrolky, stráže, které hlídají tmu. Nansen zamířil k jedinému panelu.

"Trajekty jsou pořád na místě, na každé straně jeden," oznámil, když se podíval na ukazatele. "Skvělé." Prsty mu jezdily sem tam. "Teď se ani jeden z nich nedostane pryč bez příkazů, které vydáme tady. Uvěznili jsme ho v tomto kole."

Posadil se k pozorovací desce. Ruszek se posadil vpravo. Dayanová vlevo. Rozdělili si úkoly a začali používat vnitřní monitory. Scény se střídaly, chodby, pokoje, parky a zahrady, jejichž květiny jim náhle připadaly patetické.

"Podívejte se sem!" vykřikla Dayanová.

Muži se naklonili k její obrazovce. Zdálo se jim, že pozorují tahirskou tělocvičnu z velké výšky. Pět figurek se krčilo mezi posilovacími přístroji. Dayanová přiblížila záběr.

Ivan a Leo se krčili na trávníku. Peter byl vzhůru. Miniaturní sfinga. Emil se Simonem spali. Jejich nohy věznil řetěz připojený k těžkému stroji. Kousek od nich stál jakýsi předmět, provizorní záchod. Mikrofony zesílily jejich dech.

Dýchali jinak, vzduch nasávaly plíce-srdce kousek pod čelistmi. Vzadu. Hřívy se ježily, tykadla chvěla. Doopravdy všechny inteligentní bytosti ve vesmíru potřebují chvilkové zapomnění, které ruší jen sny?

"Takhle se chovají ke svým vězňům," zašeptal Ruszek.

"Vlídně," přikývla Dayanová.

"Nevím. Takhle je přivázat -"

"Nejsou to žádní žalářníci. Nic lepšího nevymysleli."

Page 116

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Hledejte dál," povzbudil je Nansen.

A nakonec: "Ani stopy."

"Nejspíš je v kajutě," zkusila to Dayanová. V obytných prostorech kamery chyběly.

"Nebo v komoře," zavrčel Ruszek. Komory se nesledovaly. Nebyl k tomu důvod.

"Jestli tam zůstane, musíme všechno důkladně pro hledat," prohlásil Nansen. "Ale bojím se, že se schovávat nebude."

Vstoupili Mokoenová se Zeydem, nesli železné předměty, které položili na podlahu. Mokoenová zvedla dlouhou železnou tyč s ostřím na jedné straně, potěžkala ji a našla vhodný bod. "Žádný asagaj," zavrčela, "ale bude stačit."

Dayanová se smutně usmála. "Bude stačit, jo," poznamenala a přikrčila se.

"Ha!" Ruszek přinesl ionovou lampu, ale odložil ji. Sebral těžké kladivo s krátkým držadlem a mávl jím ve vzduchu.

Spatřili, jak sebou trhl a zalapal po dechu. Narovnal se a pevně se postavil. Všichni dobře věděli, jak ho musí bolet rameno, když s ním znovu vyrážel dveře.

Zeyd si schoval za opasek několik šroubováků a do ruky vzal velký klíč. Nansen si hrál s metrovou tyčí. Byla tupá, ale pokud ji držel člověk, který uměl zacházet se šavlí, mohla se proměnit v smrtící meč. "Jste připraveni, abychom chytili Brenta?" zeptal se, ale byla to jen řečnická otázka. "Tak dobrá. Mam, nerad vystavuji ženu nebezpečí -"

Zašklebila se a ukázala mu svou zbraň. "Nechte si to."

Nepatrně se usmál. "Vy se Selimem prohledejte dolní palubu. Neriskujte. Jestli ho najdete, nezkoušejte ho chytit.

Sledujte ho z bezpečné vzdálenosti, držte si odstup. A jestli ho najdete ve skrýši, hlídejte ho. Lajos a já přijdeme, jakmile to bude možné. Stejně tak to uděláme na horní palubě, kde budeme hledat my."

"A co já?" ozvala se Dayanová, nůž v její ruce se třpytil.

"Vy musíte zůstat tady a hlídat naše informační centrum. Máte nejlepší kvalifikaci. Nastavte systém interkomu, aby vyslal každých pět minut zprávu do všech reproduktorů, krátkou zprávu, která ho vyzve, aby se vzdal. Slíbí mu, že se mu nic nestane. Může jít neozbrojený - pro jistotu nahý - do společenské místnosti, kde na nás počká."

"Vážně si myslíte, že ho to zviklá?" zeptal se Ruszek. "Ne, ale je naší povinností, abychom to zkusili."

"Spíš bude ještě víc šílet," poznamenal Ruszek lhostejně.

Nansen pokračoval v instrukcích: "Neustále kontrolujte celou loď pomocí monitorů. Přihlásíme se vám kdykoliv se dostaneme k interkomu. Budete nás neustále informovat."

"Jsem dcera vojáka," protestovala, "chci jít do boje."

"Vojáci zůstávají tam, kde je nejvíc potřebují. Brent bude dobře vědět, jak moc nám záleží na tomto místě. Může zaútočit, možná se zkusí prostřílet dveřmi. Jestli se stane něco takového, schovejte se. Dostane-li se do vnitř, použijte lampu. Ale doufám, že vás zaslechneme a vrátíme se."

Vzpurný výraz opustil její tvář. "Bůh s vámi," rozloučila se s nimi nejistě.

Kapitán měl u sebe hlavní klíč, který se dostal přes všechny zamykací programy na palubě. Ustoupil a dveře se otevřely. Opatrně se podíval dovnitř. Jeho kajuta byla prázdná. V okolním tichu se úplně rozplynula poslední prosba Dayanové.

"Není to k ničemu," namítl Ruszek. "Neschoval by se do takové krabice. Je na dolní palubě, v labyrintu skladů, parku a chodeb, běhá kolem jako krysa. Hanny ho najde jen náhodou. I my bychom měli jít dolů."

"Nejsem si tak jistý," odpověděl Nansen. "Čeho by mohl dosáhnout v dolním patře? Ale nechci tvrdit, že mu to ještě rozumně myslí."

"Jestli mu to kdy myslelo, vrahovi jednomu."

"Kontrola interkomu." Nansen vstoupil do kajuty a dotkl se destičky. "Hanny?"

"Mám ho!" zaječel hlas Dayanové. "Komora se skafandry číslo dvě. Právě leze ven. Ve skafandru."

"Cože? ?Es el totalmente loco?"

"Honem!" zařval Ruszek a vyběhl ven.

"Jakmile zavolají Mam se Selimem, hned je tam pošlete. My už tam běžíme."

* * *

Komora byla otevřená. Nansen znovu aktivoval interkom.

"Zamířil do druhého paprsku," oznámila mu Dayanová. "Hádám, že míří k východu."

"No a co? Není tam žádný trajekt. Měl by to vědět. Oba jsme zastavili. Má tryskový batoh?"

"Ne."

"Nasadit si ho trvá pěkně dlouho," poznamenal Ruszek. "Nemá čas. Ani my. Pomozte mi s tím oblekem. Půjdu za ním."

"Také jste se zbláznil?" vykřikl Nansen.

"Poslouchejte," vyštěkl Ruszek, "dobrý kosmonaut dokáže přeskočit na druhou stranu. On dobrý je. Já jsem lepší. I kdybyste uvolnil trajekt, bude to trvat moc dlouho. Věřím, že právě na to spoléhá. Bojovali jsme společně proti robotům. Trochu ho znám." Vstoupil do komory a vyndal jeden oblek. "Zbraně. Určitě směřuje k nim. Půjdu." Vylezl ven a vlekl skafandr. Schoval volnou ruku za záda. "Není čas na hádky. Takže? Sudá nebo lichá."

Nansen spolkl příkaz a napodobil jeho gesto. "Dobře," přikývl. Ukázali své ruce. Nansen natahoval tři prsty, Ruszek dva.

Ruszek se zasmál. "Ha, první zábava za několik dnů."

Nansen se mračil, ale šel pro další přístroje. Ruszek si svlékl pyžamo a natáhl si tělový oblek. Roztáhl skafandr a strčil dovnitř nohy. Pravou, pak levou. Zvedl látku a oblékl si rukávy. Skafandr se formoval, molekuly upravily tvar podle informací, které jim senzory dodaly. Když spojil přední díly, látka se zacelila. Zdálo se, že má na sobě druhou kůži. Bílou a tvrdou, absorbovala vlhkost, byla plná energie, citlivá a ohebná.

Nansen mu nasadil sluchátka a přilbu. Límec vytvořil další hladké spojení. Popruhy zabezpečily biostatickou jednotku Page 117

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

na Ruszekových zádech - kyslíkovou bombu, regulátor složení, kontrolu teploty, vysílačku. Nansen poklekl a nasadil mu magnetické boty. Obvody se spojily, neviditelné hojící se nervy. Oblek a člověk se stali integrovaným systémem.

Skafandr nebyl stavěný na dlouhou službu. Dokázal udržet člověka při životě několik hodin v obyčejných podmínkách vakua a záření. Nic víc. Byl jednoduchý a člověk si ho mohl obléknout sám - ale když mu někdo pomáhal, bylo to mnohem rychlejší.

Nansen se postavil. "Mam se Selimem brzy přijdou," prohlásil. Přilba obsahovala zesilovač zvuku. "Půjdeme za vámi.

Zbytečně neriskujte. Jestli to bude možné, sledujte Brenta. Ve třech ho dostaneme."

Ruszek zavrtěl hlavou. Světlo se odráželo od holé hlavy a kapek potu na jeho velkém knírku. "Ne. Nejhorší variantou je, že se dostane k arzenálu, než ho chytím. Pak nás všechny dostane, možná zničí motory nebo celou loď. Hanny - v zimě a potmě ji zabije."

Kráčel chodbou a Nansen ho sledoval. Kladivo v jeho ruce se houpalo sem a tam.

Nansen mu podal u dveří ruku. Ruszek ji přijal a Nansen ucítil jeho chladnou a gumovou kůži, která připomínala hada.

Ruszek přikývl, obrátil se a vyrazil po žebříku který mizel v paprsku kola. Byl pryč.

Za normálních podmínek by se mu stoosmdesátimetrový výstup líbil. Závratná perspektiva, rozcvička svalů, pocit větší síly, jak klesala přitažlivost. Ale vystup byl příliš pomalý. Opustil příčky na odpočívadle a pospíchal po lávce na druhou stranu. Výtah čekal. Nasedl a vyrazil trubkou vpřed.

Zpomalení na druhé straně bylo silnější než místní pseudogravitace. Vyskočil ven a zamířil k přechodové komoře.

Červené světlo ho varovalo, že tam čeká trajekt. "Já vím, ty pitomče," zašeptal a jeho prsty se dotkly ručního ovládání.

Dveře se otevřely. Vstoupil dovnitř. Dveře se zavřely.

"Přejete si jít ven?" zaslechl ve sluchátkách.

"Jo. A rychle!" zařval zbytečně, ale trochu ho to uklidnilo.

Vzduchové pumpy hučely. Cítil vibrace v chodidlech a holeních. Trvalo to dvě, možná tři minuty, které mu připadaly pěkně dlouhé. Vnější otvor se otevřel a Ruszek spatřil ve vzdálenosti deseti metrů útes, plochý konec cylindrického pláště.

Ve středu byl jen málo osvětlený. Kolo rotovalo a bledé světlo pulzovalo. Byl to jediný důkaz rotace. Ale když se dostal k východu, rozeznal mlhavé tvary - sklady, přístavy, druhou loď. Nedíval se ke hvězdám, zatočila by se mu hlava.

Místo toho se opřel o hranu, podvědomě odhadl vzdálenost a skočil. Překonal slabou odstředivou sílu a letěl. Nemohl nic dělat, musel se podívat na hvězdnou oblohu. Zatnul zuby a ignoroval ji.

Tangenciální rychlost ho nesla ven. Při rychlosti, jakou skočil, by ho neměla odnést přes okraj, ale přistane rychlostí, která mu zláme kosti. Obrátil se a připravil se.

Přišel náraz. Horní polovina těla se zhoupla. Tkáň absorbovala náraz. Klouzal, ztratil kontakt, ale potom se zapřel nohou. Noha se uvolnila, ale zpomalila pád. Druhá noha se dotkla povrchu a brzdila. Při čtvrtém poskoku se zastavil.

Celou dobu pevně svíral kladivo.

Chvíli zůstal viset v beztíži. Cítil bolest ve zraněném rameni. Na konci obalu, který ukrýval magnetická ložiska se otáčelo obrovské kolo. Mlýn mezi hvězdami, které se třpytily, jako by je někdo zavěsil na oblohu.

"Chachááááá," zasmál se Ruszek. "Skočils vedle, Ale, můj chlapče? Věci by se trochu zjednodušily."

Dostal se na okraj cylindru. Dělal dlouhé a rychlé kroky, ale dával pozor, aby se pořád jednou nohou dotýkal povrchu.

Odbočil doprava a kopíroval zakřivení povrchu.

Očima jezdil sem a tam - věžičky, sklady, sítě a tmavé sklady se rýsovaly před hvězdnou oblohou. Zaklel a pokračoval dál. Brenta nemohl vidět. Jestli se dostal k chodbě, určitě našel střední přechodovou komoru, která se ukrývala pod osmdesátistupňovým úhlem.

Dostal se za obzor.

Zastavil se, naklonil se a pozoroval okolí. Radiodetektor zachytil otáčení kola, ale jeho oči zaznamenaly jiný pohyb. V

dálce se pomalu pohybovala postava, křižovala Mléčnou dráhu. Brent. Kousek od přechodové komory. Neměl bezpečnostní lanko a kráčel velmi opatrně. Ruszek byl zkušenější. Klusal. Protože měl vypnutou vysílačku, mohl mluvit mateřským jazykem. Promluvil do naprostého ticha: "Dobrá, jdu tě zabít." Po chvíli zašeptal: "Za Hanny."

Viděl jen šero a stíny. Musel doufat, že se k němu přiblíží bez povšimnutí. Ale jak sám říkal, Brent byl zkušený kosmonaut. Byl opatrný a neustále se rozhlížel, takže brzy spatřil svého pronásledovatele. Ruszek si všiml, jak zvedá pistoli.

Roztočil kladivo a hodil ho.

Zasáhly ho kulky.

Vzduch unikal z děr, které byly moc velké a nedokázaly se samy zatáhnout. Bílá mlha proudila do okolní tmy. Ve světle hvězd nebyla vidět krev.

Kladivo zasáhlo Brenta do břicha a srazilo ho z trupu lodi. Odletěl pryč. Mával rukama a křičel. Nikdo mu neodpověděl.

Dostal se ke kolu záblesk paprsku. Kusy explodovaly a rozletěly se do okolní prázdnoty.

Ruszekovy boty držely. Jeho tělo se narovnalo a čekalo na své druhy. Našli ho s úsměvem na tváři.

Nansen se Zeydem navštívili Tahirany. Dayanová postávala za nimi, zbraň na boku. Nikdo nevěřil, že ji bude potřebovat.

Ivan předstoupil, aby lidi uvítal, v ruce parleur.

"(Propustíte dvojici, kterou držíte,)" přikázal mu kapitán.

"(Je konflikt u konce?)" zeptal se Ivan.

Page 118

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"(Ano. Brent je mrtvý. Stejně tak Ruszek a váš přítel Cleland.)"

Žalářníci očekávali návštěvu a rozdali parleury svým zajatcům. Přivázaný Simon jim dal znamení: "(Věřili jsme, že jste všichni naši přátelé.)"

"(My tři to neudělali ochotně,)" poznamenal Ivan. "(Zdálo se, že není jiná možnost.)"

"(Ale je,)" ozval se Nansen. "(Musíte ji přijmout.)"

"(Přijmeme.)"

"(Už nebudou další problémy?)"

Ivan se podíval do lidských očí. Vydával pach podzimního větru, který fouká na mokré spadané listí. "(Ne. Cena za odpor je příliš vysoká. Uděláme, co nám řeknete.)"

"Můžeme jim věřit?" zeptal se Zeyd.

Leo ho slyšel. Buď uměl natolik anglicky, nebo vytušil význam jeho slov. Jeho obrazovka a postoj odpověděly.

"(Můžete nám věřit. Nebojíme se o sebe. Nikdy jsme se nebáli. Vyplňte své touhy, šílené i děsivé, pak nás odvezte domů, odleťte a nechte Tahir na pokoji. Je to správná cena za naši pomoc?)"

"(Lituji toho, čeho jsme mohli dosáhnout,)" promluvil Emil.

Nansen zamrkal a přimhouřil oči. V koutcích jeho očí se objevily vrásky. Prsty na klávesnici se chvěly. "(Ještě může.

Přes všechno, jednou to snad přijde.)"

"Všemocnému Bohu předáváme duše našich zemřelých bratrů…"

Nansen přečetl modlitbu až do konce. Posádka odpověděla podle vlastní víry. Někteří zůstali zticha.

Roboti poslechli signál, který jim naprogramovali. Lidé ve společenské místnosti sledovali na obrazovce, jak loď opouští sonda. Světlo hvězd se dotklo dvou zakrytých postav, které přivázali k jejím bokům.

Sonda nabrala rychlost a zmizela. Směřovala k černé díře. Nepotřebovali jiný hrob.

Nansen odvedl ostatní na stanici, kam vklouzli dírou, která zůstala, po dveřích. Místnost byla znovu čistá a uklizená, jasná a útulná. Roboti připravili občerstvení. Skromná slavnost byla nedílnou součástí pohřbu.

Nansen pozvedl číši bílého vína, aby si přiťukl s Dayanovou. Přestal se ovládat. "Adiós, hermanos," zašeptal.

Poskytla mu oporu, kterou hledal: "Ano. A zítra se dáme znovu do práce."

41

Pomalu formovali jazyk. Den po dni, skok po skoku. Vizuální kódy získaly čtyři rozměry, body viděné z různých úhlů v prostoru se měnily s časem. Bez počítačů, které neustále vyvíjely vhodné rovnice, by se celý vývoj změnil z obyčejné geometrie v ne-Euklidovskou geometrii a v úplný zmatek. "Fázové prostory, Riemannovské prostory - zdá se mi, že je vnímají, že v nich žijí a cítí je," prohlásila Dayanová. "Pokud jim pošleme řadu tensorů, dostanou je jako… předmět?"

"Ano, jim připadají podmínky, ve kterých žijeme, stejně divné jako nám ty jejich," přemýšlel Sundaram. "Ještě podivnější je skutečnost, že je naše vysílaní úplně nezmátlo."

Vyvinuli hypertext, symboly vzájemně propojeného pole. Velmi často objevili v kontextu další významy, tak že přidali nové symboly a lepší gramatiku. Simon byl neocenitelným pomocníkem. Díky svému přizpůsobení na chaoticky se měnící prostředí a schopnosti vnímat jednotlivé fotony a elektrony jeho instinkty a intuice chápaly většinu zpráv. Lidé zase zpracovali formu odpovědi nebo otázky, byli lepší při abstraktním přemýšlení a jejich druh vyvinul vyšší matematiku.

Když Simon navrhl rozšíření kódu, Yu vymyslela a sestrojila obvody, které vysílaly zvuky. Přestože bytosti na druhé straně zřejmě zvuky nepoužívaly, okamžitě je pochopily a odpověděly stejnými signály. Nikdy nedospěli ke skutečné řeči, ale rozšířili tím možnosti komunikace.

"Jako hudba, rytmus a tón - představují věci, které slova nevysvětlí," poznamenala Mokoenová. "Hm, ne, to je spatné přirovnání." Ale využili toho se Zeydem při popisu vlastního života, chemických procesů, rozdílů, historie, způsobů, dokázali se zmínit i o pocitech a snech.

Jazyk se rozšiřoval neuvěřitelně rychle. Mimozemšťani zjevně nedělali žádné chyby, nikdy se nedostali do slepé uličky.

Pokud udělali chybu členové posádky, mimozemšťani ji rychle odhalili a poukázali na ni. Výsledný kód byl hybridem lidských a tahirských myšlenek, založených na matematice a grafice, téměř vypustil individualitu a emoce. Nedal se dobře přeložit do angličtiny, natož potom do tahirského jazyka. Ale přinesl diskuzi.

Einstein kdysi prohlásil, že nejvíce nepochopitelnou věcí na vesmíru je jeho pochopitelnost.

Emil navštívil Nansena a zeptal se: "(Bylo by možné použít zbylou loď na výlet? Mohli bychom udělat cenná pozorování. Například černou díru a její paprsky z bližší orbity.)"

"(Ne.)" Parleur nedokázal vyjádřit lidské sympatie k izolovanému enovi, který neměl co na práci. "(Nemůžeme riskovat naše jediné plavidlo, které dokáže přistát na Zemi. Nemáte co dělat?)"

"(Leo a Peter se budou pářit - samozřejmě bez početí. Spojení života je velkým uměním.)"

Stačí jim to samo o sobě, aby vyplnili celé měsíce a roky? napadlo Nansena. Lidem to nestačí. I Jean a já - Rychle zahnal vzpomínky, které se tak často vracely. "(Zbylo nám několik sond. Přeneseme výzkumný program na ně.)"

"(Očekával jsem, že si necháte loď v rezervě,)" přikývl Emil, "(napadlo mě, že získáme více informací ze sond - vydrží několik misí, než je zdolá nepředvídatelné - pokud je budeme řídit my - a nikoliv roboti - z bližší vzdálenosti. Nedokázali bychom sestrojit ochrannou kapsli s ovládáním a motorem? Stačilo by nízké zrychlení a výlety nemusí být riskantně dlouhé.)"

"?Por Dios!" vykřikl Nansen. "(Skutečně zajímavý nápad.)" Jeho myšlenky vířily. Přemístit náklad a vyčistit velkou Page 119

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

plochu. Přinést nářadí a nezbytné přístroje, náhradní materiál už měli připravený. Dát se do práce, spousta práce -

"(Ještě si o tom promluvíme.)" Děkuji vám za to, že jste se nepodali apatii a smutku.

Těžká práce bude požehnáním. Fascinovaně sledoval objevy Sundaramovy skupiny, ale nebyl žádným odborníkem, neměl čím přispět. O pořádek se starali roboti. Vyslanec nepotřeboval v této době kapitána. Málokdy hovořil při večeři.

Jeho přátelé většinou posbírali jídlo, rychle se vyspali a vrátili se k bádání. Po tom všem, co spolu prožili, si začali s kapitánem tykat. Zaznamenal další přátelské kroky, kterými se snažili zmírnit jeho samotu, ale neodpovídal na ně. Vážil si jejich vlídnosti, ale byl rád, že nějak nenaléhají. Pořád věřil, že není moudré a vhodné, pokud kapitán odhalí svou bolest před posádkou.

Jen jednou si ho vzala Mokoenová stranou a nabídla mu léky. Odmítl. "Ale smutek se musí někde naplno projevit,"

vysvětlila mu. "Jestli se u tebe projevuje takto, buď tě zlomí, nebo se z toho dostaneš rychleji. Nevěřím, že tě zlomí.

Budeš-li chtít, navštiv mě." Poděkoval jí a odešel.

Hodně cvičil. Četl, přečetl nějaká dramata, poslouchal hudbu, zopakoval si základy čínštiny a učil se hebrejsky. Jeho kresby a hliněné sochy se zlepšily, ale nebyl žádným géniem.

Málo spal. Často se probudil a najednou mu došlo, že půl hodiny zírá do prázdna. Chodil po chodbách, nahoru dolů, sem a tam, jako zvíře v kleci.

Mohl dát příkaz a vše ukončit, vrátit se zpět. Ale v tomto stádiu by mu to připadalo jako zradit Jean. Emilovo přání, které vzešlo z Emilových potřeb, ho hnalo kupředu.

Další objevy -

Představte si černou díru, monstrózní hmotu v monstrózním víru, hrdlo zkázy, které je transfigurací neměřitelných a nepředstavitelných věcí. Představte si vír hmoty, zachycený, nasávaný, trhaný na kusy, rotující v magnetickém poli tak silném, že se samo mění v materiál, bičovaný rezonancí, ničený chaosem, vyvrhovaný v obrovských plamenech a znovu se vracející, atomová jádra se srážejí, dochází k fúzi a erupci nových částic, fotony se mění v páry, páry se rozpadají na fotony, blesky a bouřky, energie a všude mohutný příliv vakua a reality. Představte si, jak tento chaos dorazí na obzor událostí, kde se samotný prostor a čas mění v běsnící a propletené proudy pod podivným pobřežím.

To co se tam děje, se nikdy nemůže stát v pouhých propastech světelných let nebo na hvězdách, které jenom hoří.

Nestává se to v každé černé díře - stejně jako se organický život neobjeví na všech planetách. Musí k tomu být vhodné podmínky. Možná jsou ještě vzácnější. Ale toto tělo, tato černá díra žila.

Život není žádná věc nebo hmota. Je to informace, řada vzorů. Podstata existence. Organický život je organický jen proto, že žádný jiný element nemá schopnosti uhlíku, který vytváří molekuly, jež kódují data a provádějí příkazy. U

mrtvého člověka jsou molekuly téměř stejné jako dřív, ale jistý tok událostí se zastavil. V zásadě neexistuje důvod, proč by se podobné události nemohly přihodit v jiné matrici. Mnoho počítačových programů a robotů je ve skutečnosti tak složitých, že je otázkou, zda můžeme říkat jejich existenci život či nikoliv.

Pokud nejvýkonnější umělé inteligence, které daleko přesáhly naše schopnosti logického myšlení, postrádají vědomí, pak je to proto, že vědomí není zvláštní součástí života. Je to proces, který obstarává celý organismus. Museli bychom použít staré zvířecí části mozku, nervový systém integrovaný s celkem, svaly, vnitřnosti, žlázy, pudy a instinkty - a konečný produkt by nám byl podobný. Nedokážeme však navrhnout tělo pro nadřazenou mysl. Evoluce by se postarala o to, co jsme vynechali, ale potom by se zřejmě postarala i o nás.

V ne-chemickém životě to mohlo fungovat. A fungovalo.

Lidé na palubě Vyslance už to tušili, ale teď získali úplnou představu.

Jejich informace byly jen částečné, podobné tomu, co se v devatenáctém století vědělo o biochemii, genetice a fylogenezi. Nedalo se to vyjádřit slovy, stejně jako základy teoretické fyziky. Výzkumníci se o to pokoušeli, ale potom pochopili, jak je takové vyjádření nepřesné.

Ve složité a proměnné časoprostorové geometrii černé díry působila padající hmota a energie na virtualitu vakua způsobem neznámým v okolním vesmíru. Objevovaly se kvazi-stabilní kvantové stavy spojené podle funkcí Schrödingerových vln a vlastních vztahů, bylo jich víc a víc, byly složitější, až vznikly řady kódů. Princip nejistoty přinesl mutace, varianty mizely nebo rostly, formy soutěžily, spolupracovaly, spojovaly se, dělily se, působily na sebe.

Vzory se násobily a dělily a nakonec z jedné vývojové řady vznikl život.

Nebyl to život organický, žádná zvířata, rostliny a nižší druhy, žádný růst, dýchání, pití, jídlo, množení, lov či úkryt.

Žádné ohně a žádné nástroje. Od začátku to byl jedinečný druh. Původní jednota se rozdělila do bezpočtu avatarů -

jako vlny na moři. Povstali a žili jako jednotlivci, spojili se, kdykoliv chtěli, dva, tři i více. Znovu se objevili v jiné podobě, vlastní já i vlastní zkušenosti předali celku. Evoluce, historie i životy vzdáleně připomínaly části organických mozků.

Ale kvantový život nebyl pouhou sérií proměnných abstrakcí. Stejně jako organický život patřil do určitého prostředí.

Snažil se ovlivnit vlastní kvantové stavy a své okolí - tyto akce připomínaly elektronické, fotonické a nukleární události. Jejich pole působnosti jim připadalo stejně nejasné jako nám to naše. Snažili se, měli úspěchy i neúspěchy.

Lidé na palubě Vyslance nikdy pořádně nezjistili, zda tyto bytosti mohou milovat, nenávidět, toužit, být smutné nebo se radovat. Dělila je propast tak široká, že ji nedokázal překonat žádný jazyk. Přesto byli přesvědčeni, že bytosti z černé díry prožívají něco jako emoce… a to včetně zvědavosti. Bylo jasné, že dřívější neúspěšná snaha Tahiranů o navázání kontaktu probudila určitý druh vášně a bytosti se ze všech sil snažily navázat komunikaci s lépe kvalifikovanými návštěvníky. To stačilo.

Nansen vždycky používal terminál virtuální reality ve své kabině pouze jako nástroj a pomocníka k porozumění.

Vyvolal obraz - změnu procedur, úpravu nějaké součástky, neznámou astronomickou konfiguraci - a zkoušel ho, Page 120

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

studoval ho v různých podmínkách, dokud se nedozvěděl, co potřeboval. Stejně jako většina lidí kdysi pro žíval pseudo-zážitky a fantazie virtuální reality, ale to už bylo dávno, v době dospívání na Zemi. A jen zřídka. Nebál se návyku, jen dával přednost pravdě.

Teď se obracel do minulosti. Jeho projekt s Emilem představoval tvrdou práci a tvrdý spánek, jaký přinášela, ale nejprve musel všechno přesně naplánovat, takže se často vracel od počítače ke vzpomínkám. Odmítl léky - Mokoenová by mu je jen tak nepředepsala, ale chtěla by se dozvědět něco z jeho pocitů - takže věřil, že mu možná pomůže krátký výlet do dětství.

Připravit program netrvalo moc dlouho, přestože byl dost složitý. Krajina, artefakty, informace o osobách historických i smyšlených, vše bylo v lodní databázi. Počítač dokázal informace spojit podle základních instrukcí, náhodně i podle plánu, dodržel principy logiky a estetiky, dokud nedostal jiné pokyny. Navrhl celý svět. Stačila neurostimulace a představivost vše dokončila. Živý sen s pochopitelným dějem, nepředvídatelné zvraty života podle vlastní touhy.

Nansen se pousmál. "Překvap mě," vydechl, fráze, kterou se naučil od Dayanové. Ale veškerá překvapení pramenila z jeho osoby.

Vzal si volné oblečení, připnul náramky a senzory na kotníky, nasadil si helmu, přiložil kontakty na pokožku a položil se na postel. Chvíli se držel, trochu se bál. Pak se zašklebil, zmáčkl knoflík a uložil hlavu na polštář.

Nejprve spatřil vlastní iluzi. Následoval zvuk. Pak doteky, teplota a rovnováha. Jak si mozek a nervy zvykly a endokriny odpověděly, primitivní centra - chuťově, viscerální, čichové - se probudila. Mezitím zmizela myšlenka, že vše je pouhá představa, a ukryla se do podvědomí, dokud se k ní nevrátí. Jako hodnota e nebo datum paraguajské nezávislosti.

Jel z estancia. Vlevo se kupily mraky, bílé zdi a kupole, modré stíny. Jinde pronikalo dolů sluneční světlo a dopadalo na nekonečné traviny. Vítr čeřil dlouhé vlny okolo rudých mravenišť, šeptal v hájích, foukal mu do tváře vůně prohřáté země a koňský pach. Kopyta dusala, svaly pod jeho stehny se napínaly. Vezl se na Truenovi, na hřebci, který mu patřil, když byl malý chlapec a jeho smrt mu přinesla první smutek. Černá hříva vlála, černé chlupy se třpytily, kůň vyzařoval energii stejně jako chlapec. Byl oblečený jako gaucho, pistoli na pravém boku, vojenskou šavli na levém. Mířil na západ k horám.

Dům a stáda zmizely za obzorem. Pomalu klusal a nechal stromy za sebou. Obloha, slunce, vítr a tráva představovaly celý svět, obrovská a hojivá realita. Den končil neskutečně pomalu. Ale když poslední světlo zalilo krajinu zlatem, zdálo se mu, že ani neopustil otcův dům.

Ptáci ho zavedli k vodě. Přitáhl otěže, slezl z koně, postaral se o něj, zapnul světlo, ochutnal trochu masa a připravil si čaj. Vlezl si pod pokrývky a pozoroval hvězdy na obloze.

Probudil se za úsvitu, krátce po východu slunce nasedl a pokračoval krajinou, která se zvedala rychleji, než se na mapě zdálo. Žádné Gran Chaco, žádné podhůří, ale příkré srázy, nízké křoviny mezi balvany, kaňony, kde hučely řeky, které živil sníh z dalekých hor, jež se zvedaly k nebi. Vysoko v oblacích kroužili dva kondoři. Vzduch byl mnohem chladnější.

Trueno neúnavně stoupal celé hodiny jako nesmrtelné zvíře.

K večeru se před ním objevil hrad, silueta na útesu, barevné prapory na věžích se třepotaly ve větru. Ricardovi poskočilo srdce. Čekal, že se objeví čaroděj a prozradí mu cíl jeho putování. Čekal kamaráda, který bude cestovat po jeho boku. Vykřikl a zaryl paty do koňských boků. Hřebec se rozběhl.

Spatřili ho. Ozvaly se trumpety. Spustili zvedací most. Řetězy se třpytily v paprscích zapadajícího slunce. Štíhlá postava jeho přítele mu jela naproti, vlající plášť a rudá péra na hlavě. Zvedli meče na pozdrav. Koně se setkali, vzepjali se a zastavili. "?Hola, camarada, caro!" pozdravil Ricardo.

"Vítej, kapitáne, na tisíckrát," promluvil chraplavý hlas a pod přilbou se objevila tvář Jean Kilbirnieové.

Nansen se probral.

Chvíli ležel potmě a plakal. Pak se posadil a vypnul stroj. Napil se whisky, kterou normálně nepil, a pospíchal do tělocvičny. Nikdo tam nebyl a neviděl ho, jak cvičí, aby zapomněl.

Chtěl zůstat věrný realitě.

42

"Neskutečné, nevysvětlitelné," vydechl Sundaram. "Komunikace, společný jazyk, tak rychle a jistě, přestože nemáme s Holontem nic společného."

Vymysleli jméno pro kvantovou inteligenci. Zeyd kterému se nelíbila představa proměnných avatarů - ano, Bůh dokázal cokoliv, ale pak přišla otázka duše - řekl: "Velký vzestup civilizace na Zemi přišel v době, kdy se setkaly odlišné kultury, že? Možná tomu bude i s námi a Holonty."

"Nezapomínej na Simona," napomenula ho Yu.

Mokoenové zářily oči. "Galaktický vzestup -"

"Tisíce let, milióny, možná," vydechla Dayanová "Potřebujeme vědět, proč vše postupuje tak rychle. Musíme se znovu soustředit na fyzikální otázky -"

Odpověď přišla během několika dnů. Nepřinesl ji dialog, ale demonstrace. Když Dayanová pochopila její podstatu a vysvětlila vše svým kolegům, postavily se jí chloupky na rukou.

"Telepatie by byla dost strašidelná, ale toto je ještě víc. Holont věděl, že se blížíme. Věděl, o co se pokusíme. Řekli si to

- řekl si to - předali si zprávu, která se vracela časem."

"Ne, to není možné!" namítla Yu šokované. "To by popřelo všechny principy logiky i, ano, vědy. Zákony zachování -"

Dayanová zavrtěla hlavou. "Když jsem to začala tušit, zkontrolovala jsem naši databázi." Nasadila učitelský tón, jako by se chtěla bránit. "Historie je zapomenuta, neboť byla zapomenuta celá věc, byla označena za nemožnou. Známý vědec Hawking trval na tom, že příroda nějakým způsobem omezuje cestování časem, jinak by vzniklo spoustu paradoxů. Ale uvážíme-li celistvost, žádné paradoxy neexistují. Nemůžete se vrátit do minulosti a změnit, co už se stalo, Page 121

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

ať budete dělat cokoliv. Ale vaše činy se mohou stát součástí toho, co se stalo.

Několik Hawkingových současníků - Kerr, Thorne, Tipler - popsalo různé druhy strojů času, všechny dokonale odpovídaly obecné relativitě. Ale všechny vyžadovaly stavby, které vypadaly fyzikálně nemožné - například torus s hmotností obrovské hvězdy, který rotuje rychlostí blížící se rychlosti světla, má silnější elektrický náboj než mezihvězdný prostor dovoluje a magnetické pole silnější než jakékoliv v přírodě generované pole. Nebo válec z materiálu hustějšího než všechny atomové částice, který rotuje rychlostí blízké rychlosti světla po neskutečně dlouhou dobu. Nebo - no, teoretická možnost jako by si z nás dělala legraci, vynález, který nám stále o krůček uniká."

"A teď… podmínky v černé díře," vydechl Sundaram.

Dayanová přikývla. "Ano. Ale ani ta nedovoluje o čem jsem se zmínila. Pokud mohu říct, Holontové nemohou cestovat nazpět časem." Tiše, ale vzrušeně: "Pokud mohu říct." Nadechla se. "To, co je v jejich silách, navrhoval Forward v Hawkingově době. Mohou ovládat moře částic a energie, ve kterém žijí. Dokážou zformovat obrovská jádra, atomovou váhu daleko vyšší, než jaké jsme kdy dosáhli, a udržet je ve stabilním stavu. Elektromagnetické síly deformují takové jádro a roztočí ho - rychlost, hustota i síla pole jsou dostatečné. Ještě nevím jistě, zda výsledek odpovídá Kerrovu kouřovému kroužku nebo krátkému a úzkému Tiplerovu válci nebo něčemu jinému. Každopádně se objeví zlom v časoprostoru, malá díra, kudy proletí částice malé vlnové délky. To znamená vysoce nabité fotony gamma paprsků.

Ano, fotony se dají upravit a úprava nese informace. A pokud pošlete zprávu, pak v podstatě dokážete cokoliv.

Holontové s námi dokážou komunikovat, neboť Holontové z budoucnosti už to zvládli. Poslali tuto informaci časem."

Yu pozorovala stěnu, jako by viděla na druhou stranu, na hvězdnou oblohu. "To je důkazem, jak málo toho víme, jak jsme neschopní, že?" zašeptala.

Dayanová změnila tón. "Řekla bych, že si potřebujeme udržet smysl pro proporce a nepřekonat sami sebe, ale nemůžeme se cítit slabší. Holontové s námi chtějí diskutovat. Nevěřím, že je to jen ze zvědavosti. Zda se mi, že nejsme důležití jen sami pro sebe."

Na Nansenův pokyn se otevřely dveře jeho kajuty a vstoupila Yu. Vstal od stolu. Rychle se rozhlédla. Nebyla tady už celé týdny, téměř nikdo sem nechodil. Místnost byla znovu upravená, jako by kapitán cítil potřebu uklízet. Kilbirnieová neměla vždy všechno v pořádku. Na obrazovce byl vidět její portrét, momentka s usměvavou tváří. Na stole a na polici stálo několik z jejích věcí. Vzduch byl chladný a pořád tady byl cítit vřes, který měla ráda. Hrála barokní hudba a kapitán se soustředil na sochu. Stál rovně, čistý oblek, byl rezervovaný jako vždy.

"Posaď se, Wenji," uvítal ji. "Co pro tebe mohu udělat?"

Vzali si židle a Yu přešla rovnou k choulostivé otázce. "Zdálo se mi, že bude lepší, když ti tu novinu řeknu o samotě."

Pozvedl obočí. "Ano?"

"Prošla jsem si plány, které jste připravili s Emilem pro stavbu kapsle, jejíž posádka bude kontrovat sondy."

Pokusil se o humorný tón: "Nežádali jsme kontrolu nikoho jiného." Nervózně: "Našla jsi chybu? Věřil jsem, že můžeme pustit roboty, ať začnou stavět."

Vzdychla. "Jestli chceš, můžeš. Použil jsi dokonalý návrhářský program. Ale program nevzal v úvahu některé faktory, jako je přeplněné pracovní místo. Věřím, že postavit tuto věc podle daných parametrů bude trvat týdny."

"Ach." Ani se nepohnul.

"Mám dojem, že ji chcete postavit co nejdřív."

"Ano. I když astrofyzika může počkat. Ale Emil je znovu tak šťastný, když má zase co dělat. A zdá se, že to zvedlo morálku i ostatním Tahiranům."

"A tobě -" Nedokončila větu. "Základním problémem je skutečnost, že plavidlo je vhodné pro dvě rasy - bezpečné, vhodné přístroje pro udržení života, ovládání a snadná komunikace - bude to moc složité. A musí být příliš velké.

Plánovat ho jen pro člověka nebo Tahirana, pak by bylo mnohem jednodušší."

Zíral na ni a jeho tvář se změnila v masku. "Určitě?" A potom: "Omlouvám se. Určitě to víš."

"Provedla jsem úpravu tvého programu," přiznala Yu. "Plavidlo pro člověka jediné rasy může být hotovo během deseti dnů, možná dříve."

Nansen mlčel celou půlminutu.

"No dobrá," přikývl, "ať letí Emil."

Její odstup zmizel. "To myslíš vážně, Rico? Musí to být hořké zklamání."

"Zdržení by bylo horší pro ena… a jak jsem říkal i pro jeho přátele. Pro chudáky Tahirany se současná situace mění v horor. Jestli bude Emil řídit a podělí se o tu radost s ostatními Tahirany, jak to jejich druh dokáže, jistě to změní jejich pocity. Vždyť patří k posádce stejně jako my."

"Ale ty. Co s tebou?"

Pokrčil rameny. "Najdu si jinou práci… ne!" vykřikl. "Žádné kňourání. Tato loď je určena lidem. A kdo tady nedokáže žít, je ubohý canijo."

Yu se chtěla zmínit o těch, kteří odešli, ale raději zůstala zticha. Ve snaze zapomenout se podívala na nedokončenou hliněnou sochu. Byla to busta, ale hlava byla pokroucená a výraz tváře podivný.

"Tvůj koníček, ale tato socha je jiná než ty ostatní."

"Tahirský vliv," přiznal. "Stejně jako ostatní i já si myslím, že všechny styly byly dávno vyčerpány a vše jsou jen jejich variace. Tahirské umění mi poskytlo nové pohledy. Možná i černá díra a informace o Holontech. Ale je to jen koníček."

"Neděláš to jen pro zábavu," pokračovala. "Je to příliš smutné. Svým způsobem děsivé. Nevím proč a právě to mě děsí."

"No," odsekl, "nevěřím, že tvá analýza je správná, ale rád ji projdu s Emilem a podíváme se na tvůj nový návrh.

Nakopíruješ nám ho?"

Page 122

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Samozřejmě." Tiše pokračovala: "Jo, to, co přivezeme, možná oživí umění na Zemi, vědu, technologii, filozofii, úplně všechno."

Jen dodal: "Jestli se vrátíme."

"Jestli nás povedeš, věřím, že se vrátíme," odvětila Yu, "ale to, co najdeme, to nezná ani Holont."

Zeyd narazil na problémy. Jakmile připravil výklad své vědy, přenos detailů už obstaraly počítače. Na rozdíl od Mokoenové nemohl moc přispět k blížícímu se výzkumu základních otázek, podstata života a jeho evoluce, ať už na sebe vzal jakoukoliv formu. Neustále, každý den cítil, že bude nejlepší, když jim půjde z cesty. Když se ho snažili přesvědčit o opaku, bylo to ještě horší.

Začal se věnovat jiným věcem. Vyrobili si s Nansenem improvizované obleky a vyzkoušeli šerm. Znovu se obrátil k víře, přečetl Korán a zvažoval jeho nové výklady. S ohledem na vesmír, který se před ním otevíral. Většinu doby byl veselý a žertoval s ostatními.

Ale Mokoenová znala pravdu.

"Neměla bych to ještě říkat," promluvila, "ale řeknu ti to, jestli o tom budeš ještě mlčet."

Byl večer a seděli v její kajutě. Ztlumila světlo, takže připomínalo svíčky, změnila barvu na růžovou. Na obrazovce byly vidět dvě řady topolů, které ohýbal vítr, na konci cesty kopule a minaret s bílými zdmi. Ventilace foukala teplý vzduch.

Vzhlédl z křesla, kam se posadil. "Proč tajemství?" zeptal se.

Stála nad ním, tmavá, lehce oblečená postava, její nadšení prozrazovalo pocity víc než jakákoliv slova. "Oficiální prohlášení by bylo předčasné," vysvětlila. "Nevědecké. Závěr, ke kterému možná s jistotou nikdy nedospějeme. A přesto to nedokážu tajit. Musím se o to podělit. S kým jiným než s tebou, drahý?"

Narovnal se. "Takže?"

"Dozví - dozvídáme se další věci o Holontech, Jací jsou, jací možná jsou. Žádné vzory a matematické abstrakce. Co je ztělesňuje? Jak je to stabilní?"

Měla radost, když viděla, jak ho to probudilo. "Už má Hanny po všech našich nejistotách definitivní odpověď?"

"Máme ji, společně." Pohladila ho po tváři. "Včetně tebe. Tvoje informace ukázaly Holontům, jak funguje náš život.

Mohli dosáhnout vlastních závěrů." Udělala pauzu jako atlet, který se připravuje ke sprintu. "Je příliš brzy. Tento výklad může být nesprávný. Ale zdá se - Selíme, zdá se, že konfigurace nejsou přechodné. Mají trvanlivost. I náš život je vzor a proces. Nechává vlastní stopu ve vakuu? Směr náhodného vývoje událostí, změna metrické soustavy? Vydrží tyto změny? Selime, Holontové - Holont si zřejmě myslí, že ano!"

Už nedokázal sedět a vyskočil na nohy. "Co to znamená?"

"Copak nechápeš? Smrt není konec. To… něco žije dál."

"Vždycky jsem v to věřil." S úsměvem dodal. "Měl bych."

"Tady máme vědecký důkaz - může to ukázat… všem!"

Nenechal se strhnout. "Fascinující, určitě se chci dozvědět víc. Ale tvůj úsudek mi připadá nepodložený. Věřím, že duše, Bůh a smysl života zůstanou navždy otázkou víry."

"To se uvidí," odvětila s nadšenou tvrdohlavostí.

Posádka seděla ve společenské místnosti v oblíbeném půlkruhu. Nansen seděl uprostřed. Dayanová předstoupila před ostatní. Vedle ní Mokoenová, která překládala pro Tahirany, kteří čekali vedle. Na obrazovkách se třpytily hvězdy, Mléčná dráha, mlhoviny, vedlejší galaxie.

"To, co zjišťujeme - a žasneme nad tím - je neuvěřitelné a velice překvapivé," promluvila Dayanová do ticha "Sto let by nám nestačilo. Ani tisíc let. Ale s ohledem na biologii, astrofyziku a ostatní vědy musí nový objev počkat na regulérní zprávu, neboť je velmi důležitý.

Chtěla bych zdůraznit, že je to objev, žádná možnost či spekulace, ale fakta. Holont si dal zřejmě velkou práci, aby nám to vysvětlil. Znovu a znovu jsem kontrolovala matematiku s pomocí počítače a ověřila celý teorém. Mám pocit, že o to se Holont skutečně snaží - přináší to zprávu z budoucnosti o tom, jak to budoucnost ovlivní."

Zaslechla, jak lidé i mimozemšťani tají dech.

"Tahirští fyzici se mýlili," pokračovala. "Neříkám, že lhali. Rychle uvěřili tomu, čemu věřit chtěli. Důvod k tomu, aby přestali létat ke hvězdám. Teď na tom nezáleží. Pravdou je, že nula-nula pohon není žádnou hrozbou.

Existuje nulová pravděpodobnost, že naruší kosmickou rovnováhu. Číslo je možná ještě menší než nula. Jak víte, přenos energie vytvoří vazbu, jako přenosy virtuálních částic, které vytvoří síly, jež drží atomy pohromadě, Ano, efekt je kvantově malý. Ale je skutečný. Každá cesta odchýlí vesmír od metastabilního stavu ke skutečné stabilitě, která vydrží navždy."

Mokoenové poskakovaly prsty a Tahiranům se ježily hřívy. Od Emila se nesla vůně mořského větru.

Nansen se postavil. Podíval se na všechny členy posádky, pak tiše řekl: "Teď musíme domů."

43

Po Terralině nezbylo ani stopy. Když Tahirani strhli budovy, čtrnáct set tahirských let, počasí a porost se postaraly o zbytek. Stejně tak se změnilo i místo. Tam, kde ležela louka obklopená lesem a uprostřed tekl potok, teď objevili hnědou řeku a traviny. Stromů zůstalo jen málo. Byly jiné, malé, pokroucené, listí tmavě hnědé a červené. Ani zvířata nezůstala stejná. Počasí bylo teplé a vlhké, často hustě pršelo. Osa planety se měnila a polární zóny se zmenšily. Jednoho dne se znovu zvětší.

Lidem to mohlo být jedno. Zůstanou jen jediný pozemský měsíc, dobu, kterou jim neochotně vyhradili - měsíc plný otevřeného prostoru, slunečních paprsků, větru, radosti, odpočinku, žádných virtuálních programů. Pak zpět na loď a Page 123

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

návrat na neznámou Zem. Postavili si přechodné příbytky a nastěhovali se.

Přestože bylo místo jiné, zůstalo stejně izolované. Staré místo mohlo vzbudit příliš mnoho vzpomínek.

Když si Sundaram s Dayanovou vyšli do přírody, na nebi nebyl ani mráček. Pohybovali se opatrně, ještě si úplně nezvykli na zemskou přitažlivost. Horko vytahovalo vlhkost z půdy, na zemi se válela pára, cítili pronikavé vůně. Kolem létala malá stvoření, ta větší jim kroužila nad hlavou. Od půl kilometru vzdálené řeky, protékající za křovím, které připomínalo rákosí, se ozýval opakovaný křik nějakého zvířete.

"Ano," promluvil Sundaram, "promluvit si s těmi linguisty bylo přínosné." Přestože byla skupina izolovaná, občas ji navštívil nějaký učenec. Jestli nechtěli mluvit o nedůležitých věcech, museli hovořit o samotě. Melancholicky se usmál.

"A rád jsem znovu viděl starého Simona, naposledy. Naše rozmluva vyjasnila některé moje otázky, na zpáteční cestě budu mít o čem přemýšlet."

"Přiblížili jste se k představě Holontovy sémantiky?" zeptala se Dayanová.

"To je na mě moc. Ale naše kontakty s ním a s Tahirany byly velmi sugestivní a podpořily poznání našeho vlastního myšlení. Nakonec se z toho možná vyklube skutečná revoluce, pohled do vlastního já." Utišil vlastní nadšení. "Jen sny. Nejprve musíme dát formu vlastním myšlenkám, abychom je mohli vyzkoušet."

"No, všichni toho máme hodně na přemýšleni."

Podíval se na ni. Smutný profil na obloze. "Nestěžuješ si," vydechl, "ale věřím, že cítíš hroznou frustraci. Záblesk naprosto nových poznatků, a potom jsme odletěli."

"Ale vůbec ne," uklidnila ho. "Byla jsem upřímná. Nikdo z nás odletu nelitoval. To, co jsme se naučili, nás zaměstná po zbytek života, ne? Wenji a já věříme, že budeme celou cestu pracovat."

"Jak, mohu-li se ptát?"

"Ani nevíme kde začít. Je toho tolik. Například přípravné plány tahirského pohonu a plavidla vhodného pro lidi. A jaké existuje ještě využití kromě akceleračního kompenzátoru? Využití, na které Tahirani nepřišli? A je tu ještě něco nového, zřejmě důležitějšího - zdá se mi, že začínám chápat, jak funguje ta manipulace elektronů na dálku, kterou dokáže Holont.

Kvantová spojení… využití při komunikaci a nukleonice, energetické zdroje… vysílání napříč časem… a další včetně toho, co jsme se dozvěděli o mysli a Mam zjistila o životě, nejspíš o životě po smrti. Ach, to, co přivezeme, lidi zaměstná na celá století."

"Možná nikoliv," upozornil ji Sundaram. "Má to omezení. Nemají žádnou černou díru, kterou by mohli studovat, žádného Holonta, se kterým by mohli rozmlouvat."

Nebyl žádným fyzikem nebo technikem. Zaměstnávaly ho vlastní výzkumy, takže nebyl přítomen, když se o tomto problému hovořilo… možná nedával pozor. Opravila ho: "Budou vědět, že takový fenomén existuje, že je to možné. To by jim mělo stačit, aby pokračovali v práci."

"Jestli budou mít zájem."

"Ano. Jestli. Nevíme, jaká bude jejich civilizace." Chvíli se procházeli. Zvuk vodního tvora utichl.

"Dobrá," ozvala se náhle, "měla bych ti říct, proč jsem tě požádala o soukromý hovor."

"Nechtěl jsem naléhat."

"Ne, nic se neděje. Jsi vlídný a chápeš lidskou duši"

"Ale jdi."

"Ano, jinak než Mam, která vše vidí jako lékař a psycholog, jinak než všichni ostatní. Říct jóga asi není snadné. Snad duchovní podpora. Vzpomínám, jak jsi pomohl Lajosovi, uklidnil ho, utišil jeho bolest. Když jsme byli tehdy v noci zavření na stanici. Věřím, žes v tichosti pomáhal i ostatním."

Sundaram zavrtěl hlavou. "Nemám žádnou tajnou východní techniku. Ve skutečnosti je to pouhý mýtus."

"Sebeovládání, vnímání - existují správné i špatné způsoby, nebo snad ne? Jako se vším. Ty určitě znáš ty správné.

Teď každý potřebuje tvou radu."

"Proč to říkáš?"

Znovu utichla. Mlha řídla a teplota stoupala. Trávník už nebyl tak mokrý, péroval.

"Jsme jedna posádka, půltucet, který přežil," odpověděla Dayanová po chvíli. "Naše vztahy nebyly nikdy jednoduché.

Nakonec z nich vzešla vražda. A tehdy jsme se jedinkrát museli postavit něčemu cizímu, ztrátě, exilu v časoprostoru.

Teď bychom měli držet spolu. Ale co až potkáme naše vzdálené příbuzné, kteří se budou chovat jinak než mimozemšťani? Jak si udržíme tuto těžce vydobytou jednotu? Věřím, že musíme, protože nic jiného nám nezbyde. Ale dokážeme to?"

Sundaram se usmál. Nepobavilo ho to, jen ji pochopil. "Nemohu nikomu kázat o bratrství, že?"

"Ne, ale můžeš… půjčit sílu… těm, kteří ji potřebují. Jen chtít. Brzy pochopí."

"Máš na mysli především Ricarda Nansena, že?" zeptal se Sundaram tiše.

Dayanová polkla. "Nevěřím, že budeme držet spolu aniž by byl s námi."

"Neopustí nás. To mu není podobné."

"Ne, ale - je tak vzdálený," třásl se jí hlas. "Zdvořilý, plný povinnosti, je odhodlaný a rozvážný - a nic víc. Nic v jeho očích."

"Ach, něco tam je. Jen to nedává znát."

Zastavili se, jako by se jejich těla domluvila. Otočili se tváří v tvář. "Proč ne?" naléhala. "Myslela jsem… že si tady odpočine, rány se mu zahojí a vrátí se mezi nás - svou duší - ale jakmile jsme se utábořili, odešel. Proč?"

"Řekl nám, že chce změnit prostředí."

"Nedává to smysl. Pokud není zlomený."

"Máš velké starosti, že?"

Dayanová mlčela.

Page 124

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Sundaram se usmál jako otec na smutnou dceru. "Zapomeň na svůj strach, Hanny. Zranilo ho to nejvíc z nás. On -" Po několika vteřinách: "Několikrát se mnou mluvil. Samozřejmě ti nemohu prozradit, co říkal. Ale mohu ti říct to, co víš, a sama jsi to překonala. Ricardo Nansen je aristokrat. Nerad odhaluje své pocity. Aby se vyrovnal se svým zármutkem, potřebuje být sám. Kapitán nikdy není sám, pořád je ve službě. Pomohl jsem mu to vyřídit s Tahirany. Možná jsem mu nabídl pár věcí k přemýšlení. Vrátí se k nám. I jeho duch."

Dayanová si položila pěst do dlaně druhé ruky a s nadějí se zahleděla do dálky. Nakonec se podívala na Sundarama a řekla: "Děkuji ti. Ráda bych použila lepší slova, ale prostě děkuji."

Sundaram se uklonil. "Shalom, Hanny."

Ostrov ležel daleko, vrchol mořské sopky. Z jejího kráteru klesaly příkré srázy, stovky metrů skalisek, které mizely v příboji. Nižší části kryl les, bronzová a jantarová barva. Na nebi se proháněla hejna ptáků, ve vlnách poskakovali vodní tvorové. Foukal tady vánek, který voněl solí a přírodou. Ale ostrov byl neobydlený. Populace si udržovala stejný počet, takže nepotřebovala další půdu. Vlídné klima nemělo vydržet na věky a geologové předvídali erupce. Létající auto tady bylo zřídkakdy vidět.

Teď jedno odpočívalo jako jasná bublina na černém písku pláže kousek od přístřešku. Venku stáli Nansen s Tahiranem.

"(Jsem rád, že ses se mnou přišel rozloučit právě ty,)" vyťukal muž na svůj parleur.

"(Nebyl byste raději, kdyby přišel Simon nebo spíš Emil?)" zeptal se Ivan.

"(Rozloučili jsme se, když jsme přistáli s lodí. Byli -)" Nansen udělal pauzu. Vítr mu čuchal vlasy. Za malým čtvernožcem, který seděl proti němu, vřelo moře, modrá, indigová a bílá barva. Vlny nebyly moc vysoké, moře nebylo divoké jako na pobřeží Země.

"(Jsou to přátelé,)" poznamenal. "(Vždycky jsem si přál, abys byl i ty můj přítel.)"

Postoj, gesto a pronikavá vůně zázvoru ho neodmítaly. "(Je to těžké, potom, co jste udělali mým lidem.)"

"(Ostatní to nevidí jako škodu.)"

"(Ne, mnoho jich to tak nevidělo. Ale mnoho životů od doby, kdy jste sem poprvé dorazili, doba, kdy jsme putovali k černé díře, celé to období nebylo moc klidné.)"

"(Všechno vypadá tak mírumilovně.)"

"(Ano, zdání. Ale naše společnost se otřásá, opouští staré zvyky, sílí neklid. Samotná otázka stability je sporná. Tyto nové informace, nové koncepty, které přinesl váš návrat, budou mít nepředvídatelné následky, možná nekontrolovatelné.)"

"(Je zlé, že se objevily tyto možnosti?)" zeptal se Nansen. "(Závidím vaší rase blízkost černé díry. Můžete objevit víc, než si dokážeme představit, tisíce let před tím, než se k tomu dostaneme my.)"

"(Jakou cenu má takový pokrok?)" namítl Ivan. "(Studoval jsem, co jste nám prozradili z lidské historie. Viděl jsem masakr na palubě lodi.)"

"(Musí se to stát i vám? Nemůžete dospět k vlastní volbě?)"

"(To doufám. Chápu, že jste nás nechtěli rušit. Nemohli jste to vědět. Přišlo to náhodou, jako může na Tahir narazit zbloudilá planeta. Vesmír je hlubší, než naše mysl zvládne.)"

Ivan byl chvíli zticha. "(Nic proti vám nemám,)" přiznal en. "(Dokonce bych se stal rád vaším přítelem.)"

Podali si ruce.

Pustili se. "(Ale už nás nesmíte rušit,)" prosil Ivan. "(Nechte nás, ať se vypořádáme s tím, co jste nám tady nechali.

Odleťte, dřív než podnítíte další vlnu nespokojenosti, další otázky.)"

"(Asi jsme takoví, všude,)" vyťukal Nansen na svůj parleur bez přemýšlení, jako by to řekl nahlas.

"(Ano, protože vaše rasa je šílená.)"

"(Možná. A možná proto cestujeme.)"

Vítr foukal a vlny hučely.

44

Thyrianský národ pomáhal Jensu a skutečně dodával vládě mnoho dobrých konstáblů, ale hlavní byla klanová pouta.

Proto byl Panthos po nástupu do služby okamžitě poslán na druhou stranu Země do Severní Meriky, kde se dostavil k Veliteli kontinentu, svému prastrýci. Vzhledem k sílícím nepokojům, kde se mohl dobře uplatnit, bylo jasné, že rychle vyšplhá nahoru.

"Jestli přežiješ," varoval ho stařík. "Krysí hnízda kmenů, lidé, třídy, náboženství, bůh ví co, oběti války, migrace, revoluce, přeměny, historie - příliš historie, jen málo z ní patří nám."

Panthos byl upravený, na sobě novou šedivou uniformu, naleštěné prýmky na ramenou. Teď odpověděl: "Nedovolí si rebelii, nikdo z nich, že, pane?"

"Ještě ne. Za mého života, možná ani za tvého. Jedni nenávidí druhé víc než Koordinátora. Ale bouří se. Jestli to neudržíme v mezích, zvednou se národy a někteří magnáti Jensu to neuvítají - nevadí."

"Chápu, co tím myslíte, pane."

"O tom pochybuji, možná jen mlhavě. No, pochopíš. Neočekávej, že ti budu nadržovat."

"Nic takového nechci!" vykřikl Panthos.

Firix přehlédl špatné vojenské mravy a pokračoval: "Mám moc práce. Pokusím se dát ti práci odpovídající stupni tvých zkušeností, aby se z tebe stal důstojník." Jeho rysy se nehýbaly. "Dnes večer přijdeš na večeři. Nekonečné množství otázek, rodiny, pozemky, přátelé, všechno možné, dokonce i zvířata a adapti."

Panthos během příštího roku pochopil, co je to touha po domově. Telepřítomnost se nevyrovnala realitě. A kromě toho byl na konci dne většinou tak unaveny, že ani nezavolal… na druhé straně byla stejně nevhodná doba. Nebo se musel Page 125

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

účastnit nějaké společenské akce, s ostatními juniory se věnovali relaxaci nebo si hrál s nějakou nevěstkou nebo…

něco jiného.

Pochopil, že udržet Koordinátorův klid neznamenalo jen hlídat Sluneční soustavu.

Zpočátku ho poslali na bezpečné Sanusco, kde se setkal jen s několika místními obyvateli, služebnictvem, dodavateli a střední třídou, která víceméně podporovala Jensu. Při hlídkách na ulicích, obytných čtvrtích a sublevelech zjistil, že obyvatelé nejsou jednotnou podtřídou, ale jsou to jednotlivci, kteří patří ke starobylým kulturám a vyznávají starou víru. Bylo to zajímavé, občas příjemné, někdy nebezpečné. Dobře se přizpůsobil, naučil se dva důležité jazyky a začal velet četě. Podle potřeby se pohybovali po celém kontinentu, pomáhali posádkám v obtížích, někdy uplatnili své znalosti přímo.

Nakonec se dostali do Tenoye.

Firix mu dal dlouhé školení. "Je to odporná díra, jakou najdeš všude," vysvětloval mu Velitel. "Plná fanatiků. Arodové, však víš. Jejich kněží už nemluví o povstání, ale znovu a znovu vyprávějí o svých hrdinných předcích, kteří odolávali Pacifikaci. Nebude to dlouho trvat a celá oblast vybuchne. Jestli se nám tato Seladoranská otázka vymkne z ruky, může být první jiskrou."

Panthos se zamračil a vzpomínal. "Seladorani? Kult. Nejsou částí arodismu, ale přitom jsou mírumilovní?"

Velitel se zamračil. "Teoreticky mírumilovní. V praxi jsou neskutečně odhodlaní. A jen částečně arodisti. Vzali si ode všeho něco. Otec jejich proroka patřil k Cechu. Opustil svou loď a vzal si arodskou ženu. V očích jejího lidu se z nich stali vyvrženci a museli se odstěhovat do Cechovního města. Nikdy si tam nezvykla, a když muž zemřel - byl ještě mladý - vrátila se se svým synem do Arodie. Dokážu si představit, jaký to na něj mělo vliv. Vůbec nepomohlo, když ze Seladora udělali světce.

Teď jsou Seladorani v Tenoye a začali rozšiřovat svůj vliv. Došlo ke konfliktu s jejich sousedy a začalo vraždění.

Odplata za několik mrtvých. Skupina věřících zničila několik robotů, kteří patřili Arodům, a několik městských strojů.

Jejich heslem je technofobie a extrémisti v jejich řadách jsou mechanoklasti.

Celé město vře. Posádka dokáže jen tak tak udržet pořádek. Kontrolní tým musí nastoupit a zaútočit na postatu problému. Osobně bych tam raději poslal někoho ošlehanějšího, ale všichni mají někde práci. Může to být začátek tvé kariéry, Panthosi."

Ucítil nadšení.

"Děkuji vám, pane!"

Porada trvala ještě několik hodin. Když se nakonec loučili, Firix zašeptal: "Kéž bys to nebyl ty. Ne, že bych ti nevěřil, ale - tvoje matka byla moje oblíbená neteř."

"Budu v pořádku, pane," ujistil ho Panthos. Postavil se do pozoru a zvedl ruku k pozdravu. "Služba Koordinátorovi."

Firix odpověděl podle předpisů, ale bez nadšení. Možná přemýšlel o tom zmalovaném šaškovi, který seděl v Uldanském paláci.

Panthos si vybral pro let ke svému cíli pomalý dopravní prostředek. Poskytl mu čas a informace z přímého paměťového vstupu. Dorazil se znalostmi místní politické situace a vyznal se na mapě. Ale to co spatřil, ho šokovalo.

Možná to byl rozklad západu. Deštěm provrtaná planina se táhla, kam až oko dohlédlo, mezi křovinami a trsy ostré trávy vířil prach. Na východě krajina klesala na dno někdejšího jezera. Vlhčí půda byla zelená, pole a sady zdobily zavlažovací trubky a jednotky zpracovávající materiály z továren. Kolem se pohybovali roboti, kov se třpytil ve slunečních paprscích a Panthos spatřil záblesky. Po zástupech lidí v Sanusco a dalších městech - po hradech, oborách, vesnicích a starobylých plantážích kolem měst - mu poušť a pole připadaly úplně prázdné. Thyria ležela celé světelné roky daleko, napůl zapomenutý sen.

Před ním se rozkládala Tenoya. V centru se na ulicích hemžili lidé a vozidla. Obyvatelé žili v obrovských budovách, které sloužily původně jiným účelům, ale ještě se nezřítily. Dole se krčily malé domky postavené ze zbytků. Spatřil kulaté střechy věží, které označovaly chrámy. Kousek od opevněné posádky se zvedaly tři starobylé věže natřené pastelovými barvami.

Ve středu města se válel opar, prach a kouř, lidská přítomnost. Panthos věděl, že v noci tady budou zářit světla. Ale nešokovaly ho tolik hektary ruin a zřícenin jako samotný život. Představil si červy v mrtvole krásné ženy.

Dost. Měl před sebou práci.

Letadlo dosedlo do kasáren. Vedl své muže ven, vyzval je, aby počkali, a předstoupil před sumariana. "Navrhuji okamžité nasazení, pane," promluvil. "Jsme plně připraveni a potřebujeme akci po tom dlouhém sezení. Poznáme prostředí a ukážeme sílu, která zlepší postoj okolí."

"Tím si nejsem jistý," odvětil starší důstojník pomalu. "Včera jsme se doslechli, že do města dorazil Houer Kernaldi.

Nevíme, kdy se objevil. Možná už je to několik dnů."

Panthose zděsila sumarianova beznaděj i skutečnost, jak ochotně se ukrývá za zdmi kasáren. Snažil se mluvit s respektem. "Kdo, pane?"

"Neslyšeli jste o něm? Houer Kernaldi. Dvě jména, všimněte si. Narozený v Cechu, ale přešel k Seladoranům. Před deseti lety byl pokřtěn, ale udržuje styky s příbuznými."

Musí být jediný, napadlo Panthose. Jestli opustil hvězdy, o co přišel? O Cechovní městečko a několik lodí z vesmíru?

Ano, i na Zemi byli věřící jako on, ale bylo jich málo. A jeho bůh - nebo Atman, Entelechy, Skutečný Motiv, Význam, každý jazyk tomu říkal jinak. Velitel a výukový program mu toho moc neprozradili. Moc toho také nevěděli. "Takže dělá problémy, pane?"

"Moc ne, alespoň ne úmyslně. Nikdy nehlásal zradu a spíš se snažil uklidnit své následovníky. Ale protože jsou všichni v Podměstě šílení, může to mít opačný výsledek."

"Určitě se s ním musím setkat. Smím ven, pane?"

Page 126

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Mám příkazy, abych vám dal volnost," odvětil sumarian rezignovaně. "Ale pamatujte, že jestli se dostanete do problému, může to spustit všeobecné povstání. A jestli se to stane, možná vás nedokážeme zachránit."

Panthos pochyboval o tom, že šílený fanatik zaútočí na jeho skupinu. Přesto se chtěl vyhnout provokacím. Pomalu prošli v semknuté skupince bránou, nerazili si cestu davem, ale volně procházeli, pohybovali se jako loď, která rozráží vodu na moři.

Byl to smutný obrázek. Letní slunce spalovalo prázdnou oblohu. Stíny měly ostré hrany. Horko vřelo ve vzduchu tak suchém, že dýchání zraňovalo nos. Vzduch se odrážel od stěn jako rány kladiva. Zápach byl každým krokem horší, nemytí lidé, páchnoucí kořeněné jídlo, hnůj. Spatřili mrtvého psa a obří krysu. Místní obyvatelé křičeli ze stánků, ječeli jeden na druhého, šoupání sandálů doprovázelo skřípání vozů a řev několika motorových vozidel. Většinou samí Arodové, štíhlí, středně vysocí se světle hnědou pokožkou, černé vlasy spletené do copů, vysoké lícní kosti, ploché nosy, šikmé oči. Muži měli na sobě většinou špinavé bílé oblečení, ženy vrstvy křiklavě barevných látek. Živí lidé, přiznal Panthos. Ruce mávaly, chodidla poskakovala, ústa se nezastavila. Občas kolem nich prošel vyhublý člověk z pouště nebo vysoký ranger ze severní nížiny.

Panthosovi se zdálo, že je ztracen - on, jeho četa, jeho civilizace - mezi stovkami odlišných národů na Zemi. Zrnka prachu v bouři, která nikdy nepřestává foukat. Nesmysl! Vedl Koordinátorovy muže, zástupce Vlády. Dva tucty zosobněné nadvlády.

Válečníci byli děsiví, dva a čtvrt metru vysocí, stejná podsaditá těla a kamenný výraz - adapti, jejich geny upravené k boji. Střelci byli většinou mnohem užitečnější, mnohostranní. Letci nevypadali vůbec děsivě. Byli to mužíci, kteří působili dojmem, že je stroj na zádech rozmačká, ale když se dostali do nebezpečné situace, trysky je zvedly ze země, objevily se vrtule a zaútočily na nepřítele ze vzduchu.

Panthos kráčel v čele, neměl na sobě žádné brnění, jen příruční zbraň a na čapce kroužky Jensu, které připomínaly terč.

I to patřilo k celkovému obrazu.

Východní ulice se klikatily, zúžily se v úzké uličky, děravá a popraskaná dlažba. Četa se nakonec dostala do tmavých kaňonů, nad hlavou jen pruh oblohy. Ve zdech zívaly díry, které odhalily trosky uvnitř. Panthos zkontroloval své informace. Dostal se do Podměsta, kde válka a spory odhalily zbytky někdejších měst - před Tenoyou to byl Arakoum, před Arakoumem tady stálo Cago… pokud se budova nezhroutila a lidé ji dokázali vyčistit, znovu se tam nastěhovali, zastřešili vrchol, zakryli okna vším, co našli. Pozorovali příchozí, lezli ven a sledovali jeho. Bylo jich stále víc, byli hlučnější, nepřátelští.

Konstáblové pro ně byli cizinci. Tato část, kterou zbudovali z ruin, byla celá staletí stará.

K Panthosovi přistoupil pěšák Bokta. "Nemají dobrou náladu, pane," poznamenal.

Panthos přikývl. "To vidím," odpověděl. "A slyším a čuchám."

"Připomíná mi to, jak jsme byli jednou v Zembu. Ještě před vámi, pane. To jsme potlačovali Migorskou rebelii. Naše patrola v takové čtvrti. Nikdy jsme nezjistili, co se jim stalo, ale najednou nám šel řvoucí dav po krku. Museli jsme je postřílet. Nechali jsme tam čtyři skvělé chlapy, byli na kusy."

"Myslíte, že bychom měli ustoupit?"

"No, ne, pane, to zrovna nemůžeme. Můžeme se obrátit na další křižovatce a potom se vydat první ulicí nahoru. Budou věřit, že jsme jen na rychlé prohlídce." Jeho tvář ztvrdla. Bylo jasné, že se mu vlastní rada nezamlouvá.

"Myslíte, že tomu uvěří? Nejsou ze Zembu."

"Ne, pane. Možná nezaútočí. Jen mě napadlo, že bych to měl připomenout."

Veterán nebyl žádný zbabělec. Úderná jednotka by jistě neutrpěla ani vysoké ztráty, ale kdyby museli někoho zabít, následky mohly být mnohem vážnější. Náhle ucítil, že musí udělat rozhodnutí a je na to úplně sám.

Nesměl zaváhat. "Možná je to naše poslední šance najít někoho, kdo bude vyjednávat," prohlásil. "Budeme pokračovat."

"Ano, pane." Pěšák se zařadil do formace.

Ozval se před nimi hluk. Jako by chtěl odpovědět na jeho slova. Od kamenných zdí se odrážel řev, vrčení, při kterém jim naskočila husí kůže na zádech. Dav se rozutekl. Muži, několik žen a výrostci pokřikovali, utíkali a zmizeli v pokroucených uličkách. Četa zůstala sama.

Nezůstal nikdo, kdo by jim zabránil v odchodu na základnu. Mohli se vrátit. "Pozor!" vykřikl Panthos. "Vpřed!"

Rozběhl se a za ním dupaly těžké boty.

Kaňon se otevřel. Dostali se na Seladoranské purlieu.

Jiný svět. Jiný vesmír? Vpravo, vlevo i vzadu se zvedaly zdi, které připomínaly hory a uzavíraly celé údolí. Daleko vpředu spatřil dno jezera, zelená barva se táhla až k obzoru. Terasy byly světle zelené, barvy těžké práce a šetrnosti.

Tato tráva, obilí, křoví a stromy nebyly produktem biosyntézy, ale byly skutečně živé, potrava pro zemědělce. Jedinou ozdobou byly květinové záhony nasměrované ke slunci. Domky a hospodářské budovy stály kolem cestiček, vše naplánované tak, aby stavitelé nejlépe využili místo. Zdejší domky postavili také ze zbytků, ale byly pevnější a hezky natřené růžovou, žlutou nebo modrou barvou.

Panthos si vzpomněl na to, co se naučil. Seladorani tuto oázu budovali po celé generace. A teď ji chtěli rozšířit dál.

Ano, získali k tomu povolení, ale pro obyvatele, které vyhnali, a pro příbuzné a přátele nových bezdomovců to nic neznamenalo. A kromě toho v arodských očích byli Seladorani kacíři. Chtěli zakázat stroje, z jejichž produktů žili chudí lidé. Vyhnat je do pouště! Zničit je! Nebýt zásahů té prokleté Vlády -

Panthos spatřil výtržníky. Objevili se na nižších terasách. Horký vzduch prořízly výkřiky a řev. Objevil se kouř.

Samotné stavby nehořely, ale hořelo, co bylo uvnitř. Nechtěl ani pomyslet na obyvatele, kteří nestačili utéct.

Procházel mapu, kterou si zapamatoval. "Dostaneme se ke spodní terase," promluvil. "Budou tam uprchlíci. Nestřílejte, dokud nedostanete rozkaz."

Page 127

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Četa klusala po nejvyšší terase a slezla po kamenném schodišti. Dav dole šílel. Udržoval si odstup od konstáblů a vykřikoval nenávistná hesla. Většina účastníků se dostala na třetí úroveň. Muži vybíhali z domů, které rabovali. Křik, vzduchem létalo kamení a odpadky. Vojáci se zlostně dívali a postupovali vpřed. Modřina, krvavý šrám, vojáci to vydrželi. Chvíli.

Než jim došla trpělivost a porušili disciplínu, dostali se na pátou a poslední terasu. Její základy stály na okraji skály.

Kdysi patřily k přístavu. Všude samé zahrady a sady, jen jediná budova byla větší než ty nahoře a rostly na ní barevné popínavé rostliny. Seladoranský chrám - ne, říkali mu společenský dům. Byla to posvěcená půda.

Stálo tam několik set lidí. Přestože byla celá událost divoká, útočníci nikoho nepronásledovali. Ještě ne. Místo toho zaútočili na obytné domky a na všechny, kteří neutekli. Obětí nemohlo být mnoho, neboť věřící nezavřeli dveře na závory ani se nerozprchli v panice do všech směrů. Někdo se rychle ujal vedení a odvedl je dolů. Matky nesly děti, mladí si šlapali na sukně, muži pomáhali starým a chromým. Děti naříkaly, několik dospělých plakalo, ale všichni postupovali k úkrytu. Byli oblečeni stejně jako útočníci, výjimkou byl jen jeden muž, který pobíhal sem a tam. Přes dlouhý háv měl natažený modrý kabát a nesl hůl. Volal a gestikuloval, popoháněl je kupředu.

Když spatřili Jensu, někteří z nich zajásali. Muž v kabátu jim dal znamení, aby pokračovali dál, a spěchal k vojákům. Byl malý, podsaditý, nebyl tak tmavý jako ostatní. Měl ostrý nos, rovné oči - vypadal jako člen Cechu.

Panthos se zastavil. "Utvořte řadu," přikázal. "Jestli se někdo z útočníků objeví, střílejte nad hlavy, varování." Pak se obrátil k vůdci: "Jste Houer Kernaldi?"

"Ano," odvětil muž, jeho jazyk Jensu byl dokonalý, přesto byl slyšet cizí přízvuk. "Dorazili jste včas, veliteli. Děkuji vám. Skutečný je s vámi."

Panthos se usmál. "Jen náhoda. Vy tady velíte? Co pak nemají nějakého, ach, kněze nebo představeného?"

"Nevím, kde Honrata je. Snad je v bezpečí."

"Mezitím si našli vás, co? No, odvedl jste dobrou práci. Ale toto je slepá ulička. Jste tady odříznutí."

"Nedalo se jinam. Dveře svatyně jsou pevné. Doufal jsem, že vydrží, dokud nedorazí záchranný oddíl."

To by mohlo trvat pěkně dlouho, pomyslel si Panthos. Věřil, že sumarianovi by vůbec nevadilo, kdyby se tak zbavil seladoranského problému. Nechal by potom zastřelit několik zatčených provinilců. Arodský nejvyšší kněz by protestoval proti popravám, ale ve skrytu duše by se mu ulevilo. Tím by vše skončilo.

Ale teď tady stál Panthos, zastánce zákona, který plní své poslání. "Zavolám letadlo, které vás odveze do bezpečí,"

prohlásil a připravil si náramek na zápěstí.

Odpověď přišla jako rána do břicha. "To nemůžeme," zasténal sumarianův zástupce. "Celé město vře. Davy se srocují kolem všech Jensu budov. Musíme udržet síly na našich pozemcích, jinak začnou lynčovat a rabovat."

"Ale jedno nebo dvě letadla na náš odvoz seženete."

"Je mi líto. Sumarian mě vyzval, abych vám to řekl." Určitě odposlouchával jejich hovor, napadlo Panthose, ale rychle na to zapomněl. "Říkal, že by to byla moc velká provokace. Lepší, když to necháte utichnout na místě, než aby se problém rozšířil do celé provincie. Zaměřili jsme vás satelitem. Jste tam v bezpečí, ne? Hlídejte, dokud se to znovu neuklidní. Služba Koordinátorovi."

Hlas utichl. Panthos spustil ruku. "Slyšel jste to?" zeptal se Kernaldiho.

"Slyšel," odvětil muž bez emocí. "Budete nás chránit?"

"Samozřejmě. Jste občané Vlády."

Na schodech se objevili muži. Mířili dolů. "Střílejte vysoko," vyzval je pěšák. Objevily se blesky a ozval se rachot. Byla to efektivnější demonstrace síly než kulky či zvukové střely. Muži zmizeli. Byly slyšet jejich nadávky a sprostá slova.

"Jsme v bezpečí," vydechl Panthos. "Musíme jen počkat. Žádná zábava v tomto počasí. Ale jestli utišíte své následovníky, zvládneme to." Cítil jistotu. Byl rozeným velitelem.

Kernaldi zavrtěl hlavou. "Bojím se, že to nepůjde, veliteli. Není voda."

"Cože?"

"Podíval jsem se, jakmile jsme se sem dostali. Jak jsem se obával, voda neteče. Trubky dostávají zásobu shora. Někdo je vypnul. Všichni nejsou hloupí. Nestalo se to náhodou. Všechno předem naplánovali."

"Hm." Panthos přemýšlel. Všichni jeho muži měli polní lahve a jistě je budou potřebovat. "Půda musí být vlhká.

Najdeme nádoby, budeme kopat, seženeme něco pro ty nejslabší" - pro nemluvňata, staré a nemocné. "Přežijí tak do rána."

"Nevím, nevím." Mluvil bez emocí, konstatoval jen fakta. "Tehdy už budeme volní? Tento stav obležení může trvat celé dny, pokud posádka nezakročí. A pomyslete na duchovní otázku. Psychologický efekt, chcete-li. Veškerý majetek těchto lidí je právě ničen. Tato zahrada je středem a symbolem. Jestli ji - jestli ji sami zničí, budou mít někdy dostatek síly na to, aby ji znovu zbudovali?"

"Možná ne," připustil Panthos, "možná by se měli vrátit ke staré víře a starým zásadám, připojit se ke svému lidu."

Okamžitě svých slov litoval. Menší muž se narovnal a odpověděl - kdyby mohl nůž mluvit, pak to byla jeho slova - "To je nemožné. Jsme takoví, jací jsme. Zemřeme tady nebo uprchneme do seladoranské komunity, ale nikdy se nevzdáme."

Panthos chvíli mlčel a sledoval uprchlíky. Většina jich zůstala na slunci a přenechala přístřešek slabším členům skupiny. Matky utěšovaly děti, otcové odváděli rodiny do stínů u budovy a pod stromy. Byli unavení a vyděšení, nicméně se drželi a hovořili tiše. Jejich oči se znovu obracely ke knězi.

"Jaký máte život?" zeptal se Panthos.

Kernaldi se usmál. Ztišil hlas, tón rozumného člověka. "Nedá se to vysvětlit tak rychle, můj příteli. Kolik historie znáte?"

"Velmi málo. Řekněte mi, co dokážete."

Kernaldi tiše začal: "Selador nebyl první, kdo zjistil, že veškerá existence je v jednotě a život její kulminaci - jejím Page 128

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

účelem. Jak by mohl mít mrtvý vesmír nějaké vysvětlení? Inteligentní život, vědomí, to je cílem. Měl bych říct, že je to předehrou, neboť se život vyvíjí a nakonec je stejný jako Skutečný, který sám sebe chápe. My, lidé, však míříme špatným směrem. Jestli se neobrátíme, budeme se neustále vzdalovat Významu, nebo se dokonce, tady na Zemi, staneme jeho hrozbou. Naše rasa projde bídou a vyhyne." Pokrčil rameny. "Prostými slovy - chyba přírody. Selador to nechtěl."

"Ha, ach, kázal proti strojům, že?"

"Nikoliv. Nebyl technofóbní. Je smutné, že někteří z nás jsou. Technologie je součástí inteligence. Ale lidé zašli příliš daleko a špatnými směry. Přizpůsobili se tomu a nepřizpůsobili se Významu. Sami se odřízli od živého světa. Příliš často vystupují jako jeho nepřítel." Kernaldi ukázal na své okolí. "Zdejší poušť byla kdysi lesem a prérií. Naše duše utrpěly stejně jako zem. Máme povinnosti k této zemi, k budoucnosti i k sobě samým - musíme vše vrátit a začít žít skutečný život."

Znovu se usmál, tentokrát smutně. "Ale teď kážu. Omlouvám se. Dodám jen tolik, že mnoho místních lidí, těch vysoce postavených i chudých, tuto myšlenku odmítá. Udělala by z nich a z jejich potomků enklávu."

"Jsem překvapen, že to neberou jako pouhý sen," poznamenal Panthos a mrzelo ho, že nemůže být vlídnější.

Kernaldi přijal jeho poznámku v dobrém. "Ach, je to možné. Nedožiju se toho, až se to stane skutečností, ale můžeme začít. A začneme, jestli dostaneme šanci. Včetně správné technologie." Ztišil hlas. "Bioinženýrství nemusí produkovat zrůdy. Omlouvám se vašim vojákům, ale jsou příkladem toho, o čem tady mluvím. Naše vědecké znalosti jsou cenné, ale měli bychom je použít k tomu, abychom znovu postavili přírodní svět, který existuje v souladu s vlastní přirozeností.

Cestování ke hvězdám je dalším příkladem. Dalo nám mnoho skvělých věcí a informací, ale tím to nekončí - takový postoj zplodil zrůdy, nikoliv tělesné, ale duševní - a nastala doba, abychom si vyzvedli, co jsme tím získali, obohatili a vylepšili život a mysl, teď a tady."

Přivedl ho k jeho víře Cech? napadlo Panthose. Generace za generací v kovových stěnách kroužili prázdnotou mezi hvězdami. Cizí planety, cizí bytosti. Na krátké návštěvě na Zemi spatřil mizející Cechovní městečko, které se Zemi stále odcizovalo…

Kernaldi zapomněl na emoce, které dal najevo, a vrátil se k praktickým otázkám. "Ano, během doby zřejmě Seladorani získali zvláštní rituály, zvyky a praktiky. Držíme spolu nejen proto, že musíme. Už jenom kvůli tomu nás nemají rádi. A existuje náš konflikt s Vládou. Jako příslušník Cechu vše moc dobře chápu."

Ostře: "Už jsem toho řekl dost? Teď je řada na vás. Co ti lidé, které tady vidíte?"

Slunce žhnulo, vzduch jako v peci. V tmavém svatostánku plakalo dítě.

Panthos byl mladý. Udělal rychlé rozhodnutí, ale když promluvil, cítil se úplně klidně: "Máte pravdu. Když vás budeme hlídat, není to skutečná ochrana. Odvedeme vás do kasáren."

Kernaldi ho chvíli pozoroval, pak se zeptal stejně vyrovnaným tónem: "Není to proti vašim příkazům?"

"Nedostal jsem žádné přímé rozkazy." Panthosovi se zdálo, že udělá lépe, když bude mluvit otevřeně. Chtěl hovořit otevřeně. "Až opustíme toto místo, nemůžeme se už obrátit. To by znamenalo boj. Až se dostaneme do kasáren, nemohou vám odmítnout vodu, jídlo a přístřeší." Sám bude maximálně pokárán a možná mu vynadá sumarian. Přece velel speciální jednotce, kterou vyslal Velitel. Byl jeho synovcem.

Kernaldi si přiložil ruku k čelu. Přestože Panthos neměl nic společného s Cechem, poznal jeho pozdrav. "Děkuji vám, pane. Jste opravdový muž."

Kernaldi se obrátil a zamířil ke svým lidem. Procházel sem a tam, promlouval s nimi, dotýkal se, pomáhal svou přítomností. Panthos zachytil jen části vět. Viděl, jak moc jim pomohly a uklidnily je.

"Věřím, že vyděsíme dav a projdeme," oslovil Boktu "Ať se děje cokoliv, střílejte na ostro, jen pokud to bude úplně nezbytné. A jen na ty, kteří budou přímo útočit. Nebudete-li si jistí, nestřílejte. Je to jasné, pěšáku?"

"Ano, pane," odvětil Bokta. "Kéž by nebylo," zamumlal. Veteránovi taková poznámka prošla.

Kernaldi postavil Seladorany do řady. Bokta rozmístil četu dopředu, dozadu a na strany. Letci se zvedli do vzduchu.

"Jdeme," vydechl Panthos a vedl je kupředu. Do schodů, kde se formace rozpadla. Přes horní terasu. Jak očekával, výtržníci se stáhli, ustoupili doleva a doprava. Vrčeli, někteří vykřikovali, pár jich házelo, ale ustoupili. Zápach kouře.

Bledý kouř ve slunečním světle, plameny poskakovaly na hromadách cenností, které dav vyházel z domků. Vrtule hučely.

Lidé a vojáci se dostali na poslední terasu, překročili zničený skleník a stoupali prázdnou ulicí. Zdi vrhaly stíny, ale pořád na ně útočilo horko. Boty dupaly na kamenné dlažbě. Dveře a okna byly zavřené. Nikdo na ně nekřičel z malých krámků nebo chatrčí postavených ze zbytků.

Panthos byl pořád ve střehu, ale část jeho myšlenek toužila po studeném pivu. A až se dostane zpět do Sanusco, je tam jedna dívka… pak dovolená, domov… Výstřel pušky. Vůbec ji neslyšel ani neucítil kulku, která mu prošla lebkou.

Všude zarachotily zbraně. "Nestřílejte!" zařval pěšák. Nikdo netušil, za kterou betonovou zdí se krčí ostřelovač, nikdo nevěděl, kde se ukrývají ženy a děti. Velitel přece vydal příkaz.

"Ach Skutečný -" Kernaldi poklekl vedle ležícího těla a zavřel oči.

Nikdo už nevystřelil. Vrah se nejspíš zasmál a utekl.

"Zvedněte ho," promluvil Bokta po chvíli. Válečník sebral Panthosovu mrtvolu a přitiskl si ji k hrudi. Kernaldi utěšoval své stádo. Pochodovali dál.

"Teď," vydechl Kernaldi, "už nás Vláda bude muset chránit."

45

Nansen chodil během zpáteční cesty ke Sluneční soustavě často do řídícího centra. Jeho přítomnost byla málokdy nutná. Vyslanec se jako vždy postaral sám o sebe, dělal jeden nula-nula skok za druhým a vše probíhalo tak hladce, že Page 129

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

si toho posádka ani nevšimla. Když se loď někde zastavila a přešla do normálního stavu, aby provedla pozorování, kapitán a inženýr se dostavili na svá místa, ale neočekávali žádné problémy. Byla to jen povinnost.

Ale když chtěl být sám a zdálo se mu, že ho vlastní kajuta omezuje, šel se posadit mezi tiché přístroje a tlumená vnitřní světla, zapnul obrazovky a ztratil se v okolní kráse.

Jednou pozdě odpoledne, stalo se to někdy uprostřed cesty, zaslechl za sebou tiché kroky. Obrátil hlavu a spatřil Dayanovou, jak vstupuje do tmavé místnosti. Měla na sobě šedý pracovní oblek a v šeru nerozeznal její rudé vlasy, kterých se dotýkalo jen světlo hvězd a Mléčné dráhy. Vstal ze židle a Dayanová zadržela dech. Nevěděl proč. Vůbec ho nenapadlo, že stojí před celým vesmírem.

"Ach, vítej," promluvil a v jeho tónu zazněla radost i překvapení.

"Ne… nevím, jestli jsem vítána," odpověděla.

"Vždycky jsi vítána, Hanny."

Podívala se na zem, pak zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Změna její nálady - optimismus a nadšení z projektů, na kterých pracovali s Yu - zaútočila jako náraz chladného větru. Rychle promluvila: "Nerada tě ruším při přemýšlení."

"Nepřemýšlím. A kdyby, nevadilo by mi to."

"Ale - myslím, že víš, proč jsem tady."

Usmál se. "Protože jsem tady já?"

Trochu se rozveselila. "Myslela jsem, že bys to měl slyšet jako první. Soukromě. Nechtěla jsem čekat, až budeš ve své kajutě. Musela bych odrážet otázky ostatních." Odvrátila se a podívala se na mrak, který se třpytil na černé obloze, na mlhovinu, kde se rodila slunce "A toto místo je také vhodnější."

"Něco s tvým posledním pozorováním, že?" zeptal se pomalu. Práce nebyla snadná, vlekla se, Dayanová musela ven z lodi. Sundaram, Zeyd a Mokoenová nebyli tak obratní a nemohli jí pomáhat. Odmítla Nansena a Yu a řekla jim, že loď bez nich nemůže existovat, přestože je riziko minimální.

Přikývla. "Ano. Zpracovala jsem data."

Založil si ruce a čekal. Ventilace šuměla, nebyla hlasitější než pulz v lidských uších. V tuto denní hodinu produkovala chladný vzduch s podzimní vůní.

"Už o tom není pochyb," pokračovala. "Hvězdné lety v oblasti Slunce jsou - je jich stále méně. Rychle ubývají. Úplně mizí."

Šero ukrývalo jejich tváře. "Začalo to tak vypadat," zašeptal Nansen.

"Neměli jsme jistotu. Statistická fluktuace - ale teď, stopy, které jsem tentokrát naměřila -" Polkla. Po chvíli dokázala znovu promluvit: "Celkem devatenáct. Maximální vzdálenost od Slunce pětapadesát světelných let, plus mínus tři.

Průměrná vzdálenost okolo dvaceti."

"Z šedesáti dvou letů a průměrné vzdálenosti padesáti světelných let, pěkný pokles," vzpomněl si. "Před deseti týdny."

"Tisíc vesmírných let," připomněla mu zbytečně.

"A teď - ne, teď nic neznamená - tyto nové signály jsou pětadvacet století staré," přemýšlel. "Lidské cesty ke hvězdám vrcholily asi čtyři tisíce let potom, co jsme opustili domov. Pak začaly mizet."

"Nadnesená čísla," připomněla mu prozaicky. "Přesnější čísla budou v mé zprávě."

Nansen chvíli mlčel. Žhnoucí hvězdy tvořily souhvězdí která nikdy na Zemi neznal. "Jsou čísla rozdílná?" zeptal se.

"Záleží na tom, co najdeme, až se vrátíme… domů"

Probudil se vzdor. "Nebo jak Američani říkali: Ještě po nás není. Snad se vše znovu vzpamatuje."

Podíval se na ni. Její oči odrážely třpyt hvězd, takže je dobře rozeznal v okolních stínech. "Skutečně tomu věříš?"

Nadšení pohaslo. "Ráda bych. Ale spíš ne."

"Zdá se, jako by se všechny rasy, které to zkoušely, nakonec vyčerpaly, ztratily touhu a vzdaly se. Nebo toho jednou nechají. Proč by měla ta naše být jiná? Co roste navždy?"

Popošla o krok kupředu. "Neber si to k srdci, Rico," zašeptala těžce.

"Neměl bych, ano. Je v tom ironie -" Zaslechla, jak se přestává ovládat. "Nemůžeme mluvit o kruté ironii, že? Vesmír není krutý ani vlídný. Prostě existuje. Nestará se ani o vlastní přežití."

"Tvůj Bůh by měl."

"Ano," vzdychl, "církev učila, že jednoho dne se zastaví čas."

Dotkla se jeho ruky. "Rico -"

"?Sí?" Jeho hlas zněl překvapeně.

"Jestli je to tak - jestli je Vyslanec poslední lidskou lodí - nenech se tím zlomit." Pozvedla hlas. "Hořké zklamání, ano.

Pro všechny z nás. Ale necestovali jsme zbytečně. Byli jsme daleko, objevili mnoho věcí, žili naplno. A toto není konec života."

"Ne," musel souhlasit.

"Jestli lidé už nikam nelétají, možná žijí v míru, jak si to přáli Tahirani."

"O tom pochybuji."

"Nikdy jsme neměli pud, potřebu či instinkt zkoumat. Kdysi jsme o tom slyšeli mnoho řečí, ale skutečností je, že většina lidí byla vždycky spokojená doma a starala se o vlastní zahrádky. Cestování a objevy, to byla kulturní záležitost."

"A osobní," naléhal.

Viděla hvězdy nad jeho hlavou. "Pro lidi jako jsi ty."

"A ty, Hanny."

"Ale byl by mír tak strašný?" pokračovala. "Co když je Zem klidná a krásná. Třeba si najdeme místo, jako je tvá estancia. Pak bych se ráda usadila."

Page 130

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ty vzpomínáš na estancia?" zeptal se překvapeně.

"Jak bych mohla zapomenout? Byla jsem tam jen krátce, ale byla to šťastná doba."

"Hanny."

Sebrala sílu. "Dobrá, Rico. Chtěla jsem ti to říct, až bude příležitost. Samozřejmě jsem nemohla dřív. Ale už je to víc než rok od chvíle, kdy jsme ztratili Jean."

Jeho přetvářka se zhroutila. "Já - přirozeně, napadlo mě - ale -"

Usmála se a její tvář ozářily hvězdy. "Ale jsi kapitán a gentleman a nikdy by sis nepřipustil, jak po tobě v poslední době pokukuju." Rychle dodala: "Rico, máme před sebou ještě šest měsíců cesty. Potom - nevíme, co bude potom. Ale máme půlrok."

"Abychom zkoumali, co jsme našli, ano."

"A víc než to."

"Abychom byli šťastni," vydechl překvapeně.

46

Tam, kde byla rokle nejužší, byla řeka, která roklí protékala, velmi divoká. Šedozelená voda s bílou pěnou hučela mezi útesy, narážela na balvany na mělčinách, na sluneční paprsky útočila svým chladem a vlhkostí. Trosky z výšin se točily a poskakovaly v proudu - větve, křoví, pár mrtvých zvířat, převrácená loď, padlý strom. Rokle byla tak úzká, že tady Susuichové mohli postavit most.

Ze stínů a modrého lesa vystoupila Vodra Shaunová a zastavila se na okraji, aby se podívala na propast, kterou musí překonat. Jako železo červená skála klesala deset metrů k rozbouřené hladině, stěny rokle dělila dvojnásobná vzdálenost. Nejlepší volbou by byl visutý most, ale žádné přírodní vlákno by ho neudrželo - alespoň žádné vlákno z této oblasti a susuichovsko-hrrošský obchod nenabízel ocelová lana. Stavitelé tedy upravili místní tenké stromy.

Zarazili je do puklin a děr v útesu, zvedli je a zformovali vzpěry, které držely dva pruhy, na které položili krátká prkna.

Celou stavbu držely kožené řemeny. Stavba vyžadovala umění a odvahu, možná si vyžádala několik životů.

Dau Ernen se zastavil vedle ní. "Vypadá slabě, co?" zeptal se.

"Ano, kéž bychom neměli tak těžký náklad," přiznala Vodra a usmála se. "Ale to už si přeji od chvíle, kdy jsme se vydali na cestu."

Jejich náklad byl skutečně pozoruhodný, přestože místní přitažlivost byla o deset procent menší než na Zemi. Kromě spacích pytlů, stanu, lékáren a výzbroje nesli sušené jídlo na dva měsíce. Na Brentu nežilo nic, co by je mohlo nakrmit.

Lidé z Cechu málokdy chodili na tůry. Vodra byla jen jednou - při poslední návštěvě na této planetě. Dau ještě nikdy do přírody nešel, ale snažil se. Byl mladý a v dobré kondici. Jak postupovali, otužoval se.

Ri se už postavil na most. "Pojďte, pojďte!" zvolal. "Máme před sebou dlouhou cestu, než dorazíme na další místo vhodné k táboření."

Stál na okraji, za ním místní obloha, vypadal krásně. Byl štíhlý a vysoký, silnou hruď. Nelidské proporce připomínaly inteligentní, ale abstraktní sochu člověka. Na hlavě měl chochol z peří, kulaté uši, velké zlaté oči a zakřivený zobák.

Sukně zakrývala červenou kůži. Nesl jen pušku a nůž z hrrochské dílny. Putoval divočinou svého světa, dokázal se tady uživit.

Vodra zvedla vysílačku, kterou měla pověšenou okolo krku, a přiložila ji ke rtům. "Nevíme, zda můžeme bezpečně přejít na druhou stranu," oznámila mu. Přístroj přeložil její slova do trylků a pískání, zvuků, které by nikdy nedokázala vyloudit. Pokud se lidé pokoušeli vyslovit brentská slova a jména, dokázali jen trochu napodobit jejich zvuk.

Ani její jazyk nepřipomínal ten jejich. Překlad byl jiný. Cech obchodoval jen s civilizací, která žila za východním mořem a technologicky předčila ostatní. Ri patřil k Susuichům, kteří používali vlastní jazyk. Cech se to dozvěděl od obchodníků cestujících západně od pobřežních kolonií a postavili si základny v horách. Ri se stal během let prostředníkem mezi obchodníky a jeho pány a právě teď provázel pár podivuhodných bytostí do středu své země.

Zamával čtyřprstou rukou. "Dávejte pozor na rovnováhu," poradil jim. "Pojďte!"

"No, asi můžeme," vydechl Dau cechovním jazykem, když mu to Vodra přeložila.

"Měli bychom," odvětila. "Je jasné, že tato kultura nepotřebuje zbabělce. Máme-li se něco na této cestě dozvědět, musíme jednat odvážně."

Ri na ně čekal. Jeho původní názor na lidi - trochu ho děsili a trochu šokovali - se změnil v přátelství. Když se k němu Vodra dostala, zapískal - ten zvuk nejspíš odpovídal úsměvu - a obrátil se, aby je vedl dál.

Most nebyl ani metr široký, neměl žádné zábradlí. Křehká konstrukce se jim třásla pod nohama. Dole zuřila řeka, které pomáhal tající sníh.

Ri spatřil nebezpečí jako první. Zatrylkoval a rozběhl se. Lidé byli těžší a méně obratní, na zádech nesli desítky kilogramů, takže se rozběhnout neodvážili.

Ri byl také moc pomalý.

To, co se stalo, bylo velmi nepravděpodobné. Opravdu? Most potřeboval možná častěji opravit. Vodra se nezeptala.

Proud přinášel strom. Nebyl to místní tenký stromek, ale horský obr připomínající dub, který musel vyvrátit proud bahna nebo zhroucení břehu. Byl široký a otáčel se, jeho větve zaútočily na vzpěry. Náraz kmenu je posunul. Dřevo praskalo a třáslo se. Vzpěra se zlomila a most se zhroutil.

Ozvaly se rychlé reflexy kosmonautů. Vodra cítila, jak ztrácí půdu pod nohama, rychle si rozepnula pásek a shodila batoh. Spatřila, že Dau udělal to samé. Most se hroutil pomalu, protože ho brzdily trámy. Vodra se chytila nejbližšího kusu dřeva a pevně se držela. Zpomalila pád.

Ale pak se dostala dolů a řeka se jí zmocnila.

Necítila ani strach, ani chlad. Musela zůstat naživu. Zdálo se jí, že kus vědomí se vzdálil, vše sledoval a tiše vydával Page 131

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

rozkazy. Nadechni se, než dopadneš. Voda je plná ledových úlomků, takže pod hladinou nic neuvidíš, ale dávej pozor.

Možná spatříš balvan a dokážeš se mu vyhnout. Plav nahoru. Dostaň se nad hladinu. Dýchej Proud tě vleče zpátky dolů. Neházej sebou, moc se nehýbej a šetři si síly. Budeš je potřebovat. Nahoru. Nádech. Rozhlédni se, dokud můžeš.

Pravý břeh je blíž. Dostaň se k němu, ale dávej pozor na skály. V takovém proudu můžeš narazit tak tvrdě, že si zlámeš kosti. Znovu pod hladinou. Nemá cenu sundávat boty. Ne, nepotopí tě. Alespoň dokud máš sílu. Nahoru. Nádech.

Kam zmizelo slunce? Stín. Pruh oblohy daleko nahoře, lhostejně modrá a klidná obloha. Vroucí voda - pozor! Balvan před tebou! Velký, ční do vzduchu. Plav na stranu. Teď, ohni nohy, kopej a odstrč se nohama. Kupředu. Nelapej po dechu. Ještě ti nedošel. A proud už trochu zpomaluje. A tak dál. Proud překonal nejstrmější úsek své cesty k nížinám.

Řeka se rozšířila a nebyla už tak hluboká, skály ustoupily, ale pořád se zvedaly do výšky. Zastínily dokonce slunce na pravé straně. Paprsky se dotýkaly levých vrcholků, zlato na rudém podkladu, ale dole byla tma.

Ale Vodra pořád viděla na cestu. Kousek dál spatřila malou pláž. Voda už tolik nehučela. "Halóóóóó!" ozvalo se vzadu a Vodra se obrátila. Spatřila, jak se k ní blíží Dau. Měl štěstí, chytil se kusu dřeva a svezl se. Jak viděla, v jedné ruce držel Ri tváří k nebi. Brentan ležel a vypadal nepříjemně pasivně.

Když se její nohy dotkly dna, reflexy ustoupily. Byla zase stejná jako předtím, cítila bolestivá zranění, vzlykala a chvěla se zimou. Brodila se na břeh a těžce dopadla na kamennou pláž pod útesem. Všude se válelo naplavené dřevo.

Dau přistál. Nebyl tak unavený a přinesl Ri. Vodra se na něj podívala a šokované se vyškrábala na nohy.

"Jsi… jsi v pořádku?" zakoktal Dau. Spatřila obavy v jeho tváři a věděla, že nic nepředstírá. Nedělal si starosti jen proto, že byla jediným člověkem v okruhu tisíce kilometrů. Byla jeho blízkou přítelkyní. Všichni na Jestřábu byli zdvořilí, pomáhali jeden druhému, ale zařadit se do kolektivu bylo pro nováčka velmi těžké. Mnoho tradicí, zvyků, slovních obratů, vztahy k majetku, vše bylo úplně jiné. Vodra vzala plachého chlapce z Korábu pod svou ochranu.

Právě to byl hlavní důvod, proč si ho vybrala za partnera na tento výlet. Chtěla mu dát šanci, aby dokázal, co v něm je.

Mohlo to dopadnout opačně.

Myšlenky se rozplynuly. "Počkej!" vykřikla. "Dávej pozor! Je raněný. Těžce." Ri ležel v jeho náručí, dlouhé končetiny měl skleslé, hlava mu poskakovala, měl zavřené oči a pootevřený zobák.

"Musel se uhodit, když padal," poznamenal Dau. "Viděl jsem ho a chytil. V bezvědomí. Nevím -"

"To nemůžeš," přerušila ho Vodra. "Naučila jsem se něco z brentské anatomie. Pojď, klekni si a já ho položím na zem."

Její prsty pátraly po červené pokožce. Byla horká. Ale jeho normální tělesná teplota byla vyšší než její. Ráda by se stočila vedle něj. Ne, nevšímej si zimy, dokud nebude po všem. Žádná vážná zranění nejsou vidět. Ale - ano. Nerovná boule mezi krkem a pasem.

Vstala. "To není dobré," vydechla, "myslím, že má zlomenou páteř."

Dau se odvrátil od vody, kamení a okolního šera. "Odvezeme ho do nemocnice -"

"Není to náš druh," upozornila ho Vodra. "Nemáme oživovací techniky pro jeho bio-druh. Takové zranění pro něj naštěstí není tak vážné jako pro lidi. Jestli ho dokážeme správně ošetřit, měl by se uzdravit."

Dau hledal po kapsách a vyndal vysílačku. Jeho ruce roztřeseně vyťukaly kód. Rozzářilo se zelené světlo, hvězdička ve stínech. "Pořád funguje," poznamenal s modrými rty. A Jestřáb jako vždy rozmístil satelity na oběžné dráze. "Zavolám pomoc."

"Počkej," zarazila ho Vodra. "Pomoc není tak jednoduchá."

Zamrkal. "Cože?" Zuby mu cvakaly. Sevřel čelisti. "Ach, ano, loď tady nemůže přistát. A-a-ale, určité přistane někde nahoře, kousek odtud." Podíval se na sráz. Pokroucené křoví a zakrslé stromky rostly všude, kde našly trochu půdy.

Vyšplhat nahoru bude obtížné, téměř nemožné. "Vy-vylezeme nahoru."

"Nemůžeme táhnout Ri s sebou. Zvláště když chceme, aby přežil."

"Ach - ale tady zůstat nemůžeme," protestoval Dau. "Budeme mít hlad. Ne, zmrzneme. Snad loď brzy přiletí."

"Bude lepší, pokud vůbec nepřiletí do tohoto kraje," zarazila ho Vodra. "Copak jsi zapomněl?"

Před dávnými časy, když cechovní lodě pátraly a obchodovaly, posádky dávaly jména planetám, které našly a byly zajímavé. Jestřáb létal dál než ostatní, zasloužil se o většinu objevů a získal tudíž výhradní právo k obchodu. Jména z mýtů brzy došla. Lidé z Jestřábu se rozhodli pojmenovat cizí světy, kde našli živé tvory, podle posádky Vyslance. I ta už patřila k mýtům.

Brent byl neobvyklý terrestroid, slibná planeta. Hrrochové dokázali zpracovávat kovy. A co víc, byli to vynikající zemědělci. Přestože tady lidé nemohli nic jíst, mohli jim nabídnout mnoho biologických produktů - od luxusních látek až po chemické produkty mikrobů. Při dobrém nákupu se dalo na jejich zboží vydělat dost peněz, když ho prodali lidem na osídlených planetách. Jakmile se zboží jednou objevilo, bylo jasné, že někdo najde levnější způsob, jak ho uměle vyrobit. Ale Hrrochové mezitím přišli s novými nápady. Obchod s Cechem podporoval jejich vývoj. A umění - obrazy, vzory, sochy, architektura, hudba, literatura, tanec - vše se vyvíjelo s jejich civilizací. Stejně tak přišly další události, jazyk, kultura, psychologie a proud informací. Obyvatelé Brentu mysleli a pracovali podobně jako lidé. Přesto byli odlišní a nepředvídatelní, studny vzrušení a inspirace.

Jejich svět se stal hlavním přístavem Jestřába. Loď se vracela jednou za sto pozemských let na oběžnou dráhu a poslala moduly na zem. Vždycky je nadšeně vítali. Hrrochové byli fascinováni, získali skvělé zboží, diskutovali se členy posádky, kteří se naučili jejich jazyk, dozvěděli se zajímavé věci. Někdy stačily posunky a všichni se dobře bavili. Tato setkání přežívala ve vzpomínkách, které přecházely z generace na generaci. Utvářely historii.

Snad ji lidé ovlivnili jen kladně. Obyvatelé Brentu měli vlastní tmavou stránku, konflikty, násilí a utlačování slabších, ale nikdy nerozpoutali takovou hrůzu, jakou poznalo lidstvo, neboť jim mír a spravedlnost připadaly snazší. Nedokázali dobře pochopit vědecké metody, snad za to mohla kultura, možná geny, ale v současné době vstoupili do průmyslové éry, objevili parní pohon a velkovýrobu.

Page 132

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Zaměstnávalo to jejich ducha? Nebo všechny civilizace nakonec spotřebovaly veškerou svou kreativitu? Umění už bylo při poslední návštěvě Jestřába velkým zklamáním. Tentokrát bylo téměř mrtvé.

Ne tak docela. Objevilo se několik skvělých nových motivů, které zářily jako výbuchy hvězd v tmavé mlhovině. Lidé z Cechu se vyptávali. Práce přicházely ze zámoří, kde kolonisté obchodovali se Susuichy, obyvateli krajin za Mlžnými horami.

Přijímají Susuichové hosty? Snad. Žili v klanech, samotářský lid. Historie jen podpořila jejich postoj. Žádný Hrroch už se neodvážil na západ do hor. Ale lidé, hvězdní poutníci, byli jiní. Skupina se mohla vydat za obchodem a vzala s sebou tlumočníky.

Jednání chvíli trvalo. Ostatním členům posádky to nevadilo. Chvilka klidu, skutečný trávník, slunce a listí jezera a vítr -

byli kosmonauty, lid z vesmíru, ale Země byla jejich babičkou a tato půl-Zem probudila bolest v kostech, na kterou už zapomněli.

Po dlouhé době dostali odpověď. Vznášedlo mohlo přistát na hranici vesnice jménem Chura. Dva cizinci směli vystoupit, ale loď musela okamžitě odletět a později se pro ně vrátit na stejné místo. Průvodce je vezme do města Ai.

Nesměli doufat, že je vpustí do Chrámu písní nebo jiných svatých míst. Ale náčelníci byli ochotní vyjednávat o obchodu.

"Pěkně arogantní, co?" komentoval podmínky kapitán Graim.

"Já bych řekla, že jsou samotáři," odvětila Vodra. "Jsou zmatení, možná vyděšení, ale drží se. Musíme to respektovat."

Nemuseli se bát. Cech měl pušky, rakety, roboty, všechny prostředky k dobývání. Ale tím by zničili to, co hledali.

Zničili by i něco ve vlastních řadách.

"Dohoda? Věda? Obchod? Mrtvoly nic nezmůžou!" vysvětloval Dau. "A kromě toho, jestli se neohlásíme dnes večer

-"

"Já vím," přikývla Vodra. "Nech mě zavolat."

Její vysílačka byla v pořádku. Radiové vlny zamířily do vzduchu, odrazily se a vrátily se do osady na východním pobřeží, kde přistál Arvil Kishna se svou lodí. Signál aktivoval přijímač, který nosil u sebe.

Dau stál vedle, ale zaslechl jen útržky hovoru. Řeka hučela a zvuk se odrážel od zdí kaňonu. Silně se třásl. A ještě si pořádně nezvykl na dialekt Jestřába.

Vodra vrátila vysílačku do kapsy. "Zavolá Churu," oznámila mu. Susuichové souhlasili, že tam můžeme nechat komunikátor. "Zeptá se místního náčelníka, jestli může něco udělat."

"Ale jak…" Jeho slova utichla, Vodra je ignorovala. Posadila se vedle Ri a pečlivěji ho zkoumala. Když skončila, promluvil a v jeho slovech zaznělo zoufalství: "Děláš si o něj větší starosti než o nás, že?"

"Je to myslící bytost jako my," odsekla. "Oni všichni, obyvatelé Brentu. Znám je už stovky jejich let" - jí nebylo ještě ani šedesát. "Pokaždé se těžko loučím, protože vím, že přátele už nikdy nespatřím. A pokud je to možné, nechci ztratit ani jediného z nich."

"Omlouvám se," odpověděl lítostivě. "Neměl jsem si stěžovat."

"No, postaráme se o sebe… i o něj. Nejprve si svlékneme mokré oblečení. Ve větru je to ještě horší. Do večera ho musíme usušit."

Těžce polkl, ale poslechl. Když spatřil její štíhlou postavu, zrudl. Vůbec si toho nevšímala, takže toho nechal.

Napodobil ji a rozložil své oblečení na křoví pod útesem. Štěrk mu zraňoval chodidla.

"Jak může náčelník… tam v horách… upozornit místní lidi… aby nám pomohli?" zeptal se.

"To nevím," přiznala, "ale vyjednávání o naší návštěvě probíhalo rychleji, než se pohybují běžci. Možná bubny."

Podívala se na něj. "Třeseš se, že se snad rozsypeš."

"Zkusím se zahřát." Začal běhat na místě.

Rozesmála se. "Hupky, hupky, hupky! Ne, to moc dlouho nevydrží. A Ri běhat nemůže. Budeme muset zůstat naživu, dokud nedorazí pomoc. Jestli se místní lidé pokusí a nepodaří se jim to, Arvil stejně přiletí."

"Jak?"

"Jak víš, mám jisté zkušenosti ze Země." Přikrčila se a vytáhla velký nůž, který měl u sebe jejich průvodce. Řezala staré křoviny a dávala mu instrukce. Byl novaček, ale jako všichni z Cechu i on prošel virtuálními programy včetně lesů, vyzkoušel si život v minulosti. Zima na něj útočila. Rychle pochopil, co má Vodra na mysli.

Přístřešek jim rostl pod rukama. Ulom dvojitou větev asi metr dlouhou. Postav ji mezi kamení. Polož třímetrovou větev -

tu pěkně dlouho hledal - s jedním koncem do vidlice. Opři o ni další kusy, šikmo jako žebra. Nařež větve živých křovin a stromů. Upleť z nich síť, jejich listí bude sloužit jako zdi. Všechno ucpi malými kousky, až budou zdi plné. Dovnitř naházej větve a listí, koberec, který nás bude chránit před vlhkým štěrkem. Při práci se rozproudí krev.

Pomalu končili, když se ozvaly jejich komunikátory Vodra promluvila s pilotem. "Ano, náčelník nás chce zkusit zachránit," oznámila Dauovi. "Arvil si není jistý, zda je tak pyšný nebo jde o precedens. Stejně tak nezjistil, jak to chce udělat."

"Nebo jestli chce… ne, říkal jsem, že si nebudu stěžovat."

Vodra se usmála a poplácala mladíka po rameni. "Dobrá. Na palubě Jestřába se ti povede dobře. Teď dokončíme, co jsme začali."

Uložila Ri do přístřešku, pak postavila půlkruh z kamení před otvor.

"Reflektor," vysvětlila mu. Dau mezitím nasbíral dřevo na oheň. Zapalovač z její bundy vystřelil malý plamínek. Zalezli si dovnitř, schoulili se a natáhli ruce k malému krbu.

Cítili, jak jim do těla proniká teplo. Podíval se na ni. V šeru rozeznal rozcuchané tmavé vlasy, nápadný profil, pevná ňadra a ploché břicho. Vrásky a šediny nebyly vidět, mohla být stejně stará jako on. Opírala se o něj teplým bokem.

Page 133

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Cítil kouř a ženu.

"Neměla… neměla bys létat," vyhrkl. "Jsi jasný pionýr."

Podívala se na něj. "Ale jsem hvězdný poutník," namítla. "Stejně jako ty. Jinak bys zůstal na Zemi." Když posádka Korábu hlasovala, zda ukončí cestování a rozejdou se, neboť obchod už neuživil zbytek lodí v oblasti, mnoho lidí ztratilo odvahu.

"Ano, cesty ke hvězdám byly mým životem," vzdychl, "a mám štěstí, že jste tam byli a vzali mě." Plameny vrhaly světlo do šera, kde se krčili. Venku hučela a syčela řeka. "Ale dokážu pochopit, proč se většina z nás s radostí usadila na Harboru. Je jako… domov. Podobný." Říkal to mnohokrát, ale dnes pokračoval: "Není jako Aurora."

"Jestřáb se nedotkl Aurory už nějakých - asi tisíc let," odpověděla Vodra pomalu. "Neleží na našich pravidelných trasách, však víš. Ani si nevzpomínám, že by o ní někdo vyprávěl na našich setkáních. Tolik se změnila?"

"Ano. Viděl jsem, jak se to stalo. Ach, byli pořád přátelští… po svém. A… když jsem tam byl naposledy… měli větší zájem o to, co jsme nabízeli, co jsme jim vyprávěli, větší zájem než jejich pra-prarodiče. Ale byla to jen novinka. Nic důležitého."

"Já vím. Viděla jsem to samé na Olivaresu. Nepochybně to bylo jiné než na Auroře. Každopádně už to není naše civilizace."

Zubaté věže rozmístěné po krajině podle složitých pravidel království. Róby a masky na veřejnosti. Obřady vládnoucí krevní mstě. Mnohapohlavní skupinové sňatky. Postavení podle zkoušek, hierarchie při službách bohu, který byl stvořitelem… to našli na západní polokouli. Lidé na východním kontinentu působili ještě tajuplnějším dojmem.

Nikdo z nich nebyl nepřátelský a jejich společnost nebyla o nic horší než většina ostatních. Ale nezajímaly je ani hvězdy, ani to, co poutníci přinášejí.

"Koráb se nikdy nedostal na Olivares," odpověděl Dau. "Jestřáb cestoval nejdál ze všech, že?"

"Možná." Nikdo to nevěděl jistě, protože ostatní lodě potkávali jen náhodou po několika staletích. "A možná právě proto pořád létá."

Zbylo něco z původního plavidla? Opotřebovaný díl zlomený díl, vše se vyměnilo během tisíciletí… ano, i to bylo stále těžší, opraven bylo málo a byly velmi drahé. Bylo to jasné, neboť poptávka po jejich službách klesala…

"Nikdy jsem se ještě nezeptal." Snažil se Dau najít útěchu v rozhovoru? "Pořád je co se učit. Zkoumali jste za hranicemi známého vesmíru, když se ostatní už vzdali. Našli jste další planety, kde mohou lidé žít?"

"A kde nejsou místní obyvatelé, které bychom museli vyhnat? Ano, dvě možné planety. Když jsme se o tom zmínili na setkání, nikoho to moc nezajímalo. Proč by mělo? Kdo je potřebuje?"

Na Zemi zřejmě nikdo. Na Zemi, odkud odletěla první zrnka s větrem, který už utichl. Vodra byla ještě malá, když tam byl Jestřáb naposledy. Vzpomínala si, jak se všude mluvilo o Seladoranech, nikdo nic nekupoval a Cechovní městečko tam pouze tolerovali. Nikdo už se tam nechtěl vrátit.

"Určitě z Harboru," odpověděl Dau. "Snílci. Nespokojenci. Není to žádný ráj."

"Žádné lidské místo nikdy rájem nebylo." Vodra přiložila další dřevo na ohniště. Praskalo a poskakovalo, rudá, žlutá a modrá barva. Objevily se uhlíky, které je budou doprovázet celou noc. "Asi žádné nikdy nebude. Ale kolik lidí by letělo? Jak by zaplatili za cestu? Ty planety nejsou Nové Země o nic víc než ty ostatní. Vlastně nejsou ani jako Harbor.

Byly by třeba vysoké investice, práce, oběti, smrt, celé generace lidí. Teprve potom by byly vhodné pro naši rasu."

"S nanotechnikou a roboty, cechovní lodě jako doprava -"

"Jaká velká slova? Cech nemůže cestovat zadarmo. I my musíme žít a zaplatit naše výdaje. Kdyby to chtělo dost lidí -"

Zavrtěla hlavou. "Ale nechce."

"A tak pokračujeme ve slabém obchodu," dodal Dau hořce. "Jsme víc a víc zoufalí. Jako naše cesta sem."

"To není zoufalství," bránila se. "Vědecký zájem, jestli nic víc. A naděje, že najdeme něco cenného k obchodu. Počkej, měla bych zkontrolovat, jak je na tom Ri." Protáhla se kolem něj a přikrčila se vedle Brentana. Dau se jí podíval přes rameno. Ve slabém světle spatřil, jak se mu zvedá hruď, oči má pootevřené, ale nevnímá. Slyšel těžký dech.

Vodra se vrátila ke vchodu. Připojil se k ní. "Kdyby to byl člověk," poznamenal, "řekl bych, že umírá."

Přikývla. "Ano. Nevím, jak dlouho vydrží bez lepší pomoci, než jakou mu můžeme poskytnout my."

Dívala se přes nízké plameny na řeku, na útes na druhé straně a stíny pod ním. Téměř nerozuměl jejím slovům.

"Sundejte oblohu.

Už se nebudeme ukrývat před nicotou,

už je pryč.

Je to tak," připojila tiše.

"Cože?" zeptal se překvapeně. "Tu báseň znám. Líbí se mi."

Obrátila se k němu. "Vážně?"

"Ano. Konec rozbřesku -"

"Pak se dostala i na tvou loď? Víš, že je z Brentu?"

"Vážně?"

"Ach ano, samozřejmě překlad upravený pro lidi. Ale slyšeli jsme ji v jazyce Hrrochů. Později jsme prodali práva na Feng Huangu, Harboru a Maie za pěkné peníze." Nasadila obranný tón, protože byl mladý a jeho ideály zranitelné.

"Proč ne? Předat ji dál byla služba."

"Samozřejmě. I na Korábu jsme obchodovali s informacemi. Ale nebyly tak skvělé, alespoň ne moc často."

"Z toho, co jsme viděli, je celý Brent velmi muzikální a poetický. Možná kvůli jejich řeči. Kdyby nám začali Susuichové důvěřovat, představ si to kulturní bohatství, které tato oblast ukrývá -"

Page 134

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Ano, slyšel jsem."

"Promiň, Dau. Nechci tě poučovat. Jsem unavená, mám prázdnou hlavu a blábolím o všem, v čem vidím naději."

"Jsem rád," přiznal. "Drží mě to nad vodou."

Přitiskli se k sobě.

Nic víc se nestalo. On se bál a ona byla moudrá. Za nějakou chvíli jim uschly šaty takže se mohli obléknout. Ale ty hodiny zůstaly v jejich vzpomínkách. Když byl o mnoho let později zvolen novým kapitánem Jestřába, přikázal, aby energo-dělem vypálili její jméno na letící asteroid, pomník mezi hvězdami.

Přišla noc a chlad ještě zesílil. Oheň pohasnul, ale zůstalo teplo z uhlíků a kamení kolem. Lidé dřímali.

Probudil je výkřik - nebyl to žádný řev, ale triumfální zvuk, něco jako dudy, které nosili kdysi bojovníci do bitvy.

Rychle se probudili a vylezli ven. Nad východními skalisky se objevil měsíc v úplňku. Jeho světlo ozářilo řeku. Vodou plulo stvoření podobné velkému hadovi, hlavu nad hladinou, vlnilo se a pohybovalo se kupředu. Na zádech se mu vezl tucet obyvatel Brentu. Když spatřili pár na břehu, obrátili zvíře k mělčině. Seskočili dolů.

Vodra ukázala na přístřešek. Jeden z nich, musel to být lékař, vstoupil dovnitř. Potmě viděl mnohem lépe než Vodra.

Když vylezl ven, jeden z jeho druhů překládal: "Postaráme se o Ri, dokud nebude připraven na cestu jinam. Bude žít a znovu získá zdraví. Odvedli jste dobrou práci."

Třetí z nich, na ruce měl bronzový náramek, zřejmě znak autority, se dotkl čtvrtého a promluvil. Překladatel pokračoval:

"Pokud jde o vás dva, povede vás Khraich. Až se dostanete k Ai, smíte vstoupit do Chrámu písní."

47

Zem žhnula na obrazovce, nejjasnější hvězda, lapis lazuli, Měsíc připomínal bod z čistého zlata. Nansenovi se zdálo, že se nic nezměnilo, jako by nikdy neodletěl. Porovnání Země, Měsíce a ostatních planet prozradilo čas, který uplynul, ale pár tisíciletí moc nezměnilo jejich oběžné dráhy. Životy - lidí, civilizací a snů - ubíhaly rychleji. Délka známé historie se -

co? Ztrojnásobila? Kolik zrození, stárnutí a úmrtí, kolik konců od doby, kdy naposledy spatřil tento svět?

Vyslanec potřeboval ještě další den. Jak pomalu se vlekl! Ale posádka už trávila denní hodiny na svých místech, snažila se připravit na neznámo, které je čekalo. Jen Nansen neměl co dělat. Musel čekat, až na něj přijde řada v rozhodování a řízení. Ale nic se nedělo. Přicházely jen zprávy a informací bylo málo. Cítil se tak sám. Ticho na něj tlačilo.

Přerušil ho až naléhavý hlas Dayanové v interkomu. "Pozor. Zachytili jsme další signál. Pokračuje to."

"I já," potvrdila Yu. "Tady je obraz." Obrazovka před Nansenem se rozzářila. Připadala mu jako předtím, měnící se vlny, grafický ekvivalent dodaný počítačem a usnadňující studium.

Dayanová vzdychla. "Stejné jako ostatní."

Sundaram zopakoval svůj dřívější názor: "Žádný jazyk. Stereotypní kód."

"Signály mezi roboty," souhlasila Yu. Radiové a laserové signály, které Vyslanec zachytil po cestě.

Zvláštní. Neměla by snad být technologie mnohem pokročilejší, nezachytitelná pouhou anténou? Nebo to nebylo takové překvapení?

"Všechno ve Sluneční soustavě obstarávají roboti?" zauvažovala Mokoenová. Hovořila od Sundarama, neboť se během zpáteční cesty naučila dostatek lingvistiky a stala se jeho asistentkou.

Nansen se obrátil k teleskopickým obrazům několika asteroidů a Marsu. "Mimo Zem zřejmě ano," souhlasil. "A velmi málo." Průmysl, osady, lidská přítomnost sílila, když jsme odlétali, zárodky nových národů - teď bylo vše prázdné a opuštěné.

Mokoenová byla otřesena. "A co samotná Zem?" Na jejich vysílání nikdo neodpověděl.

Zeyd se vyhnul nejhorší možnosti. "Omezená ekonomie. Nemuseli udělat krok nazpátek. Možná recyklují s vysokou efektivitou a podporují tak malou a stabilní populaci." Hovořil o strojích. Sám se stal druhým inženýrem, nebyl žádný odborník, ale dokázal pomáhat Yu.

"Jako Tahir," souhlasila. "Lidé se obrátili k vesmíru zády."

Nansen se zadíval ke hvězdám. Byly chladné a vzdálené.

Žádné ze vzácných stop po putování mezi hvězdami se nedotkly Slunce, neblížily se ani nemířily odtud.

Dayanová se přestala ovládat. "Sakra, proč to rovnou neobrátíme tam, kde jsou poslední lodě?"

"Zem je naším domovem," připomněl jí Sundaram tiše.

"Ano," připojila se Mokoenová, "copak tě nezajímá, co se s ní stalo?"

"A slíbili jsme, že se vrátíme zpět," zakončil diskuzi Nansen.

Očím, které planetu pozorovaly z polární orbity, připadala pořád stejně krásná. Tančila ode dne k noci a zpět k úsvitu, stejné oceány, tisíce odstínů modré barvy, nad kterými zářilo Slunce, hvězdy a měsíční paprsky. Pevniny byly pořád stejně zelené, hnědé a žluté, důvěrně známé odstíny. Mraky zdobily planetu jako beránci a obrovské víry. Ledové čepice se zvětšily, většinu hor zahalil sníh. Tato skutečnost však pouze obohatila mírné pásy a zjednodušila život v tropech. Bylo chladné období ledového cyklu a globální zimu držela na řetězu jen technika.

Jemné úpravy, napadlo Nansena, když studoval výpisy. Víc kysličníku uhličitého a metanu, než byl zvyklý - ale ani by si nevšiml rozdílu - a koncentrace byla pod kontrolou. Určitě za tím bylo ještě něco jiného, faktory a interakce, které představují klima. Jestli tuto rovnováhu udržoval kybernetický systém, pak jistě neměřil jen množství a nepočítal co přidat a co ubrat. Musel být napojen na ekologii, na celý živý svět, neboť samotný život je biologickou silou.

Stavby na Měsíci a na oběžné dráze Země jen posílily představu složitého, schopného a samostatného systému.

Přestože nikdo na palubě Vyslance nedokázal vysvětlit, k čemu všechny ty kupole, talíře, věže, sítě a nepojmenovatelné stavby slouží, pochopili, že sbírají sluneční energii a posílají ji na vybraná místa na Zemi, která se Page 135

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

každou chvíli mění. Našli širokou, pod zemí ukrytou elektrickou síť, husté obvody v okolí domů.

Kromě toho spatřili svět, který připomínal ráj. Nebyla to jediná zahrada. Tundra a tajga se měnily ve větrem bičovanou step, severský les ustupoval vysokým lesům, ty vystřídala džungle, ptáci létali nad mokřinami a kolem pobřeží, plantáže a pole se staly součástí planetárního celku. Obyvatelstvo žilo ve vzdálených vesnicích a několika menších městech.

Doprava byla řídká a většinou se létalo. Žádné řetězy světel na tmavé polokouli, ale Nansen věřil, že světlo upravili, takže nežhne k obloze.

Seděl sám ve velícím centru a poslouchal Yu, která hlásila další zbytečný pokus o kontakt. "Znovu nic."

"Škoda, že naše přístroje nezvládnou Holontův trik," vykřikla Dayanová. "Pěkně bychom jim zacvičili s tou elektronikou."

"Trpělivost," vyzvala je Mokoenová. "Nemůžeme očekávat, že bude jejich vybavení kompatibilní s našim."

"Můžeme čekat určitou technickou inteligenci," vyštěkla Dayanová. "I kvůli možnosti, že se vrátíme."

"Po jedenácti tisících letech?" zasmál se Zeyd.

"Zkoušejte to dál," vyzval je Nansen.

Beztvaré signály na obrazovce se náhle spojily v obličej.

Dayanová zajásala. "Přenos ze Země! Pochopili náš systém!"

"Co je to za lidi?" vydechla Mokoenová.

Nansen zíral. Hlava byla moc dlouhá i široká, mužské rysy bez vousů, jantarová pokožka, rudočerné vlasy na ramena, tenký nos, plné rty, velké fialové oči. Ústa se otevřela. Ozvaly se hudební slabiky. "Důležitější otázka je," ozval se Sundaram a v jeho tónu zazněla bázeň, "co je to za jazyk?"

"Teď je to na tobě, Ajite," poznamenal Nansen.

Všechno šlo rychle. Několik počítačem vygenerovaných obrázků a diagramů vysvětlilo cestu Vyslance a přibližný datum jeho odletu ze Sluneční soustavy. Jen vyzkoušeli staré jazyky z databáze. Když přišli na čínštinu, Sundaram vysvětlil, že na palubě se hovoří anglicky. Pak svolal své druhy do společenské místnosti. Posadili se, každý cítil napětí, před velkou obrazovku, kterou používali k zábavě. Dayanová přeprogramovala systém na oboustranné vysílání.

Obraz ze Země jim odhalil krásné sloupy a klenutá okna otevřená na zahradu. Řada mužů v přiléhavých zelených uniformách možná představovala čestnou stráž, ale neměli u sebe žádné zbraně. Jejich rysy se lišily, rasy se ještě nespojily. Vysoká žena v měňavých šatech seděla vepředu na zvednutém sedadle. Patřila k typu, který posádka spatřila na začátku. Její čepec zdobil zlatý kroužek se dvěma křídly. Vedle ní stál silnější muž s bílými řídnoucími vlasy.

Na sobě měl šedivou dlouhou tuniku a široké kalhoty. "Zřejmě profesor," zašeptala Dayanová Nansenovi do ucha.

Měl co dělat, aby se v tak slavnostní chvíli nezasmál.

Žena zkřížila ruce na hrudi. Nansen povstal, pozdravil ji a znovu se posadil. Promluvila. Když se odmlčela, malý mužík vše přeložil: "Sjednotitelka Areli přeje mír, pax, klid a harmonii," prohlásil. Měl tak silný přízvuk, že mu málem nerozuměli.

"Děkuji vám," odpověděl Nansen. "I my přicházíme v míru. Zdá se mi, že chápete naši misi."

"Našel jsem zmínku v databázích. Jen málo. Mnoho záznamů zmizelo. Většina informací o Vyslanci je z Ronai-li - tedy Cechovních příběhů a písní."

"Copak ani Cech, ať znamená cokoliv, nemá lepší informace?" zašeptala Mokoenová.

Muž překládal slova lhostejně se tvářící ženě. Ale zřejmě jim rozuměl, neboť se obrátil a vysvětlil: "Málo, málo návštěv Cechu. Poslední, víc než tři sta let dávno. Před poslední sto let předtím. Jistý cechovní -" Hledal vhodné slovo, pak pokračoval: "Cechovní folklór zaznamenán. Zmínka o Vyslanci."

"Ale v zásadě na nás na Zemi zapomněli," ozvala se Yu.

"Jedenáct tisíc let," připomněl jí Sundaram. "Zřejmě období nepokojů. Hodně muselo být ztraceno, včetně počítačových záznamů."

"Kdyby měli zájem, mohli je obnovit."

"Ale lidé jsou i na jiných hvězdách, že?" zeptal se Nansen. "Některé lodě ještě létají. Musíte udržovat kontakt."

"Irh, ano, laserové zprávy." Muž pokrčil rameny, spojil prsty. "Ze vzdálených míst." Nedůležité, prozrazoval jeho tón.

Usmál se. "Máte velké zprávy, ne? Zájem, my."

"Novinka," zavrčel Zeyd, který stál vedle Mokoenové. "Loď zpátky z džungle, pobavit královnu. Jsme snad důležitější?"

Muž se znovu obrátil ke své velitelce (?). Když se jim začal opět věnovat, Nansen řekl: "Zřejmě neznáte naše jména.

Dovolte, abych nás představil. Já jsem Ricardo Nansen, kapitán." Neuvedl celé jméno, neboť hispánská nomenklatura často zmátla cizince - to bylo v době, kdy ještě existovala španělština, Paraguay a estancia. Představil jednotlivé členy.

"Já být Lonnor, student, expert, profesionál na začátky robotické éry," odvětil muž. Areli se k němu obrátila. "My ne-nejistí bio-bezpečností," přeložil. "Máte data, text, virtuál?"

Mokoenová se ujala slova. "Samozřejmě. Nedělejte si starosti s nemocemi, které bychom vám mohli přivézt. Žádné jsme neměli při odletu a nebyli jsme vystaveni ničemu, co bychom mohli chytit… co by mohlo infikovat veškerý život na Zemi."

"Změna biologie být možná."

"Hm, ano." Promnula si bradu. "Můžeme být rizikoví," obrátila se k ostatním. "Například naše E. coli, exotické a nebezpečné. Mohlo se objevit něco, proti čemu nejsme imunní. Ano, karanténa je nutná." Obrátila se k Lonnorovi:

"Dohlédnu na to, abychom vám poslali kompletní biologické a lékařské spisy včetně DNA." Předvedla mu zuby. "A ráda bych dostala to samé." Zeyd spokojeně přikývl.

"Mezitím," navrhl Sundaram, "se můžeme podělit o všechny informace."

Page 136

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Budeme schopni dát dohromady kompatibilní jednotky virtuální reality," dodala Dayanová nadšeně.

"Ano, ano, my doufáme," souhlasil Lonnor. "Mnoho chceme - budeme chtít - poznat vás."

"Osobně?" naléhala Yu.

"Vzít vás dolů ne snadné." Lonnor přemýšlel. "Máte vozidla pro přistání?"

"Nechceme použít naši poslední loď," prohlásil Nansen pomalu. Naši poslední loď. "Také bychom neměli letět všichni najednou."

Nemluvil o nepřátelství, ale byl to úplně cizí svět. A informace, kterou Vyslanec přivezl, byla k nezaplacení. Kdyby se něco stalo, posádka, která zůstane na palubě, bude muset odletět a odhalit její tajemství někomu jinému.

Nicméně - podíval se na obrazovku, kde se otáčela Zem v celé své kráse. Jak by mohl odletět, aniž by ucítil její pohlazení na těle a v kostech, aniž by ho vítr políbil na rozloučenou?

48

V celém vesmíru, který člověk navštívil, zřejmě nikdo neslyšel o tahirském principu pohonu. Byla to historická náhoda?

Nebo ten vynález zvládl jen tahirský pohled na kvantovou mechaniku a na Holontovu radu, kterou Tahirani dostali, než se stáhli z vesmíru?

"Nemluv o tom s tvými kolegy, drahá, ani o ničem jiném," varoval Nansen Dayanovou. "Ne, dokud lépe nepochopíme celou situaci."

"Mluvit mlhavě nebude nijak těžké." zasmála se. "Právě teď je to normální, dělí nás komunikační bariéra." Zhoršila se jí nálada. "A kromě toho mám pocit, že je to moc nezajímá."

"Vážně? Máš představu proč?"

"Mám silný pocit, že pro ně, bůh ví jak dlouho, věda neznamená výzkum, ale zdroj informací. Téměř jako teologie bez náboženského nadšení." Přinutila se k úsměvu. "Zvládli výklad přírodních zákonů a jejich aplikace, ale každá, která by otřásla samotnými základy jejich předpokladů, pro ně bude nepřijatelná. Hádám, že by to nezvládla ani tato, ani příští generace."

Mokoenová se Zeydem nahlásili stejný postoj k jejich vědnímu oboru. Nikdo se nehádal, že mohou existovat další překvapení. Ano, informace od cestovatelů probudily nadšení u některých jedinců. Ale byl to pouhý detail, další ukázka toho, kam vedou poznané principy. Tahirská psychologie - historie, kultura a celé vnímání reality - nikoho neoslovily. Dayanová popsala vlažnou reakci slovy: "Je to divné, no a co?"

Yu poznamenala, že technologie dosáhla zjevně vysoké úrovně, ale jak se zdá, nezaznamenala větší změny už celá tisíciletí a některé části vymizely, neboť už nesloužily svému cíli. Poznamenala, že to nevedlo k dekadenci. Lidé z její éry přece nestavěli římské akvadukty a obrovské hydroelektrické přehrady. Tato společnost si prostě neudržela snahu o vylepšení, nikdo tady nesoutěžil.

Jakmile získali překladatelské programy, konverzace se zlepšila, hovořili s větším počtem lidí. Průvodci jim poskytli virtuální prohlídky světa, procházky po důležitých a krásných místech, návštěvu továren, muzeí i domácností, dostali se téměř všude. Ale pořád ničemu nerozuměli. Kapitalismus, socialismus, despotismus, demokracie, všechna zřízení, na která si vzpomínali, zmizela. Stejně tak v jejich době neexistovaly obchodní cechy a svaté právo.

Bylo jasné, že o většinu úkolů se starají roboti a nanotechnologie, starají se o zboží a pohodlí, které přichází zdarma jako vzduch či sluneční paprsky. Zřejmě existovala kontrola distribuce a stabilní populace, přesto nebylo jasné, kdo všechno řídil. "Zřejmě většinu usměrňuje společenský tlak," spekuloval Nansen, "většině se líbí, jak vše funguje."

Ale když mezi sebou posádka Vyslance rozmlouvala, často pochybovala o tom, zda na tak starém světě slovo

"stagnace" ještě něco znamená. "Rovnováha je zřejmě stabilnější, než kdy byla v celé lidské historii," uvažoval Sundaram, "a to nejspíš hlavně kvůli skutečnosti, že jde o jedinou civilizaci na Zemi - ať už je jakkoliv členitá.

Komunikace s blízkými hvězdami a vzácná návštěva lodě má na tuto společnost zřejmě stejně malý dopad jako římské impérium na čínskou dynastii Han. Nicméně mi vyprávěli o pokroku. Ještě jsem nepochopil, co tím mysleli." Rozhodil ruce. "Spirituální pokrok? Humanistický? Zdá se mi, že budeme muset zjistit víc, než něco pochopíme."

Nansen chtěl dodat: A až to zjistíme, možná se nám to nebude líbit. Raději zůstal zticha.

Nansenova a Zeydova cesta dolů byla složitá. Museli naplánovat mnoho věcí. Lidé už necestovali mezihvězdným prostorem. Ti, kteří se chtěli vydat na blízké planety, použili virtuální realitu - ta překonala vše, co znali před jedenácti tisíci lety. Skutečnost, že na ní nebyl nikdo závislý, jasně hovořila o jejich společnosti, ale návštěvníci z toho nedokázali vyvodit žádné závěry.

Nakonec dva muži ve skafandrech přestoupili z Vyslance do robotem řízené lodě.

"Je mi to líto," řekl Nansen Dayanové, zatímco ji objímal v jejich kajutě. "Připadá mi to jako hnusný a odporný podraz.

Ale -"

"Ale už jsi vysvětlil své důvody a jsou správné. Hrozně mi budeš chybět. Takže zmlkni a dej mi pořádnou pusu."

Chytila ho za uši a přitáhla si ho k sobě.

Samotná Sjednotitelka Areli navrhla, aby se první návštěvy zúčastnila jen malá skupina a návštěva byla držena v tajnosti. Přílet Vyslance vzbudil "všeobecně silný zájem". (Sundaram předpokládal, že neexistuje slovo pro "senzaci", neboť kultura dává přednost klidu, sebeovládání a dobrému chování. "Confucijský" zeptala se Yu a sama si odpověděla: "Ne, určitě neplatí žádná analogie.") Bylo nutné ověřit všechny žadatele o přímý kontakt s posádkou, všechny rozhovory sledovaly každý den milióny lidí. ("No, jsme zvláštní," poznamenala Mokoenová, "ale nebude žádné překvapení, jestli na to zapomenou už za pár měsíců.") Nápadnou skupinu by všude obklopily davy, všude by ji vítali a pořádali slavnosti. ("Což odporuje tvému názoru na Zeitgeist, Ajite," poznamenala Dayanová, "ale ať už jsou jejich společenské metody jakkoliv přesvědčivé, nevěřím, že jsou všichni stejní. Je docela možné, že by se nás pokusilo Page 137

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

několik cvoků napadnout.") Pokud se tedy chtěli vzácní hosté ze vzdálené minulosti znovu projít po mateřské planetě, pak bylo nejvhodnější, pokud budou cestovat inkognito.

Nansenovi to vyhovovalo - vyhovovalo mu to natolik, až uvěřil, že jeho původní podezření nebylo správné. Což nejspíš dokazuje, jak se nám Zem odcizila, pomyslel si a zachvěl se.

Otázkou bylo, kdo poletí jako první. Absolutní prioritou byla otázka uchování informací, které jeho expedice přivezla.

Museli je předat těm lidem, pro které budou důležité.

Přemýšlel: Yu, inženýrka, která dokázala vysvětlit technická data z Tahiru a hvězdokupy. Dayanová, fyzik, který nejvíc ze všech chápal, co jim chtěl Holont říct. A co víc, Nansen pro ni připravil během zpáteční cesty simulace a trochu trénovala s Kurýrem, takže se z ní stal druhý pilot. Mokoenová mohla předat svou biologii počítačům, ale počítače nikdy nemohly nahradit ruce a přítomnost lékařky. Sundaram, linguista, jediný člověk na lodi, který rozuměl antropologii a dokázal komunikovat s lidmi na jiných hvězdách. Podle Nansena byli všichni nepostradatelní, takže zůstal on a Zeyd.

Jeho rozhodnutí vyvolalo jen slabé protesty, které rychle utichly. Celou posádku stmelily společné roky a světelná léta.

K Zeydovi byl přidělen (jmenován?) jako průvodce mladík jménem Mundival, který patřil ke stejné rase jako Areli.

Mnemonické indukční techniky ho naučily angličtinu rekonstruovanou z databází. Byl nadšený, málem Zeyda uctíval.

Chtěl slyšet všechno o cestování ke hvězdám a jeho prvních dnech, udělal pro Zeyda cokoliv. Ale Zeyd záviděl Nansenovi, kterému přidělili neuvěřitelně atraktivní mladou ženu. Nikdo z nich by nikdy… ale… však víte.

Mundival navrhl procházku po městě. Oblečení se velmi lišilo, některé bylo fantastické a vždy odpovídalo osobní volbě podle parametrů, které Zeyd nepochopil. Dvojice si na sebe vzala nenápadné tuniky a kalhoty, procházela po cestičkách, které se klikatily kolem vysokého kopce. Na severní polokouli končilo jaro, doba radosti po kruté zimě.

Sluneční paprsky se dotýkaly květů a listí. Stromy se chvěly, všude ptáci a zpěv. Foukal voňavý vítr. Obyvatelé měli volné oblečení, děti poskakovaly, mladíci a dívky kráčeli ruku v ruce, starší lidé se tvářili vážně, ale všichni byli šťastní.

Občas kolem projelo robotem řízené auto, které většinou nevezlo cestující, ale náklad.

Město Elya se rozkládalo ve výšinách mezi dvěma typy krajiny. Na západě se táhly traviny, které zdobily stromy, a pásla se tam divoká stáda - velká hnědá a chlupatá zvířata, která vzešla z menších tvorů. Ti nahradili vyhynulé druhy, jaké patřily do takového ekosystému. Na východě a na severu krajina klesala do silně kultivované nížiny.

Biosyntetické plantáže obsluhovali roboti, starali se o ně a zpracovávali produkty.

Místní populaci představovalo asi sto tisíc lidí. Většina jich žila v domech, které stály daleko od sebe a dělily je zahrady a lesíky. Ostatní budovy byly stejně tak skromné - školy, obchody, ateliéry, rekreační zařízení. Mnozí se starali o poutníky, kteří přišli do Svatostánku a okolních svatyní. Kvazi-chrám se zvedal nad okolní stromy, kamenné zdi připomínaly listí, květiny, ovoce a popínavé rostliny, do nebe čněly věže, které se dělily jako větve stromů. Když Svatostánek zpíval, od obzoru k obzoru se ozývaly vodopády, hrom a nadšení.

Každá budova byla jiná, většinou se ukrývaly pod povrchem a nahoře zůstalo jen horní patro. Když míjeli zvlášť podivuhodnou stavbu (modrobílé pruhy, které zdobila střecha živého organismu), Zeyd přiznal: "I přes virtuální prohlídky mi tady všechno připadá velmi zvláštní."

"Já jsem - byl - nebyl jsem si jistý, jak to přijmete, pane," odvětil Mundival. "Ztratili jsme tolik informací během zlého milénia. A co se zachovalo, nepohltí jediný lidský mozek."

Ano, pomyslel si Zeyd, možná zůstaly jen útržky, ale pořád je toho přespříliš. Dokázal snad on odříkat vládce starého Egypta včetně jejich osudů? "Samozřejmě je to úžasné. Je to typické?"

"Vpravdě nikoliv. Žádné místo není. Tato stavba být starší než většina."

Ukázal na blízké zbytky masivních zdí, které připomínaly dobu, kdy lidé budovali větší stavby. Pod Elyou ležela pohřbena další města a na samém dně Chicago. Mikrostroje provedly archeologický výzkum před mnoha staletími.

Tyto zříceniny byly pouhou kuriozitou.

Jako loď ze stejné minulosti?

"Jinde být to jiné," přiznal Mundival. "Věřím, že jste to viděl. Můžeme jít tam, jestli přejete si. Teritoria, biomy, obyvatelé, životy, všechno být - je odlišné, na celé Zemi. Život se liší." Hledal vhodné slovo. "Život je spontánnost, učil Selador."

Zeyd se zamračil a pečlivě volil vlastní slova: "Promiňte, ale pořád tomu moc nerozumím. Chápu, že náboženství, zvyky i zákony se liší skupinu od skupiny, každá si vybere vlastní, nebo se oddělí a začne nanovo. Nevede to ke konfliktu?"

"Všichni jsou Seladorani," odvětil Mundival popravdě. "Ať mít jiné božstvo či nikoliv, ne, všichni přijímala jedinečnost života. To znamená jedinečnost lidstva." Zaváhal. "Měla by - mělo by."

Zeyd neznal žádnou víru, která by přinesla všeobecnou harmonii. Napadlo ho, jak cílevědomá musí být všeobecná jednota a jaká opatření asi udržují všeobecný mír. Ať používali jakákoliv slova, nevěřil, že Seladoranismus je pouhou filozofií.

"Ale mezi hvězdami tomu mnoho lidí nevěří?" zeptal se opatrně.

"Ne. Je to daleko a jsou divní -"

Mladý hlas nic neodsuzoval, ale náhle se zlomil a mladíkova tvář se zamračila. Možná, napadlo Zeyda a zachvěl se, přece jen nejsme živé zkameněliny.

Střed někdejší Paraguaye pohltilo obrovské jezero, které připomínalo vnitrozemní moře. Vzniklo jako součást všeobecné transformace Země, která trvala několik století. Staraly se o něj miniaturní neviditelné stroje, měřily, vyrovnávaly a řídily další vývoj jezera, země i života. A přece - když se postavil na břeh, náhle se mu zdálo, že seskočil Page 138

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

z ruky Boží.

Třpytící se voda se táhla až k obzoru. Slunce připomínalo zlatooranžovou kouli, která se valí po nebi. Sluneční paprsky na hladině připomínaly rozžhavený most, který rušily jen vlnky v mělčinách a rákosí. Občas vyskočila ryba, meteor, který se zvedl a zase zmizel. Na tmavnoucí modré obloze bez jediného mráčku létali ptáci, jejich křik byl slyšet do dálky.

Na břehu rostly obrovské květy a vysoké stromy, jaké neznal. Přestože plnily svůj úkol, ucítil ve večerním chladném vánku jejich vůni, větve zdobily nebe.

"Ano," zašeptal, když se ticho protáhlo, "moji předci odpočívají na dobrém místě."

"Jsem ráda, že vás to potěšilo," odpověděla Varday. Dotkla se jeho ruky. "Raději se obrátíme. Hosté budou přijíždět."

Chvíli se kochal pohledem na její tvář zalitou paprsky zapadajícího slunce. Patřila ke stejnému typu jako Sjednotitelka, stejně jako Zeydův společník. Zpočátku se chtěl zeptat, jak moc si jsou místní lidé podobní, ale na konec se spokojil se závěrem, že jsou hezcí - v jejím případě velmi krásní. Měla nádhernou postavu, rudé vlasy přes holá ramena, jantarovou pokožku.

"Ano, správně," souhlasil. "Těším se, až je poznám." Kráčeli po měkké trávě.

"Jste hodný, že jste mi dovolil, abych pozvala své přátele." Měla melodický hlas s přitažlivým přízvukem. "Byli potěšeni."

"No, vy jste ještě hodnější. A kromě toho se chci setkat s vašimi lidmi, žádné masy nebo oficiální setkání, něco obyčejného."

"Škoda, že konverzace nebude jednodušší. Kdybyste chtěl podstoupit mnemonickou výuku moderního jazyka -"

"Ne, díky." Už několikrát odmítl neurologický proces. "Nejprve bych měl pochopit váš svět. Jestli se rozhodnu, bude dostatek času i později." Věděl, jak je jeho - i Zeydova - výmluva hloupá, ale nikdo z nich nechtěl říct otevřeně, že nedůvěřují programu, který by to provedl.

Varday odpověděla a v jejích slovech se ozvalo mládí: "Nemůžete pochopit duši lidí, pokud s nimi nehovoříte bez zábran."

Nansen pokrčil rameny. "To není možné nikdy." Nebo ano? Jsou dnes upřímnější než v minulosti?

Varday přikývla. "Je to pravda. Možná jsme se příliš vzdálili od lidí z hvězd. Když jste přiletěli, často mě napadlo, jestli to není hlavní důvod toho, proč nás Cech tak málo navštěvuje."

"Ach, jistě ne. Nejste nepřátelští, jak lidé prý dříve bývali."

Varday se zachvěla ve studeném větru. "Lidé nebyli rozumní."

Pokusil se změnit téma. "Z toho, co jsem pochopil - opravte mě, jestli se mýlím - už neexistuje obchod. Planety - nebo planetární systémy - už jsou dávno soběstačné. Nepotřebují import. Snad novinky, nové myšlenky a příběhy - ale vaše kultura, zde na Zemi, nemá zájem ani o to."

Nikoho z nich tím neuklidnil. Existuje ještě někde nějaká kultura? pomyslel si a vzpomněl si na zaznamenané rozhovory s jinými hvězdami. Žádné cesty už nepřekonaly okruh známého vesmíru. Možná to bylo kvůli vzdálenostem a nikdo nechtěl zopakovat osud Vyslance. Když loď zemře a její posádka se rozejde, nikdo je nenahradí…

Varday vykřikla: "Nemělo by to tak být! Neměli bychom!" Těžce polkla. "Občas jsem o tom přemýšlela. A pak jste se vrátili vy."

Pokračovali v cestě. Slunce už zmizelo, a přestože obloha na západě pořád žhnula, od východu přicházela tma s rychlostí typickou pro tuto zeměpisnou šířku. Ve vesnici před nimi se rozsvítila světla. Ozvala se melodie.

Varday pohodila hlavou. Vlasy jí poskočily. "Má to být veselá událost," prohlásila. "Promiňte, že jsem se přestala smát."

Nebylo to poprvé, kdy ji během cesty přepadla náhlá melancholie. Rychle se vzpamatovala a usmála se. "Zase to bude dobré, přítelkyně," uklidnil ji.

Vstoupili do vesnice. Vše odpovídalo prostředí, domky byly hranaté, hnědé, každý obklopovala zahrada. Nápadný byl jen místní Svatostánek, bílá věž s vysokou střechou, která hrála všemi barvami. Po ulicích se procházeli místní obyvatelé, další odpočívali ve stínech. Většina jich měla na sobě bílé róby a čelenky zdobené jasnými barvami. Hodně jich mělo domácí zvířata, papoušky kakadu na zápěstí, psi s dlouhýma nohama, strakaté kočky i mnohem exotičtější stvoření. V jasu světel vystupovalo několik umělců a hudebníků. Nansen nepoznal jejich rekvizity a nástroje. Jak s Varday procházeli, všichni je zdravili. Vystupoval jako návštěvník z ciziny, ale to nebylo nic nového.

Na konci městečka stála vila, nebyla nikterak velká, ale nápadně zdobená sloupy, měnila barvy a měla vysokou kopuli.

Varday mu vysvětlila, že vilu vlastní společnost, ke které ona patří, takže ji v současné době může používat. Bublinová vozidla přivezla hosty a čekala na další úkoly. Další přilétali, zatímco Nansen se svou průvodkyní vstoupili dovnitř.

Objevili se ve velké místnosti, kde se pomalu měnily abstraktní nástěnné malby, vzduchem se linuly vůně a byla slyšet hudba - hudba z jeho éry, kterou přenášeli jen kvůli němu z Vyslancovy databáze. Bohatý stůl nabízel občerstvení.

Jídlo a pití bylo vynikající, ale nápadně se lišilo od minulosti. Většina přítomných byli mladí lidé. Nadšeně pozorovalo hvězdného poutníka, ale neobtěžovali ho, neboť byli slušně vychovaní a slušnost byla jejich charakteristickým rysem.

Samozřejmě chtěli vyprávět o jeho cestě. Základní informace znal každý, ale existoval bezpočet detailů, anekdot a maličkostí. Nansen seděl celé dvě, možná tři hodiny a vyprávěl. Varday vedle něj držela malý naprogramovaný přístroj, který překládal. Měla pravdu. Nebyla to žádná důvěrná rozmluva, ale přístroj dobře sloužil svému účelu.

"…a opustili jsme hvězdokupu a pokračovali dál," prohlásil.

"Zůstala ve stejně nešťastném stavu?" zeptala se jed na dívka.

Pokrčil rameny. "Na to můžeme odpovědět jen tehdy, pokud se vrátíme."

Chytila se rukama za ramena. "Vždycky se přitom celá roztřesu."

"Je to jako něco z černé minulosti Země," přidala se další.

"Ach ano," promluvil jeden mladík, "byl to zajímavý příběh."

Page 139

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

"Děsivý příběh," dodal jeho společník. "Odpusťte, kapitáne Nansene, ale jestli chyby vedou k šílenství mezi vzdálenými hvězdami, my jsme je obešli."

Někteří souhlasili, někteří se zamračili. Nansen rychle přešel k příjemnějším historkám.

Později přišel na řadu tanec.

Varday se naučila kroky z jeho doby, takže byla jedinou jeho partnerkou. Ostatní vymýšleli vlastní variace, které by se hodily ke starobylým melodiím. Držel ji v náručí, byla teplá a měkká.

Po nějaké době navrhla, aby šli na čerstvý vzduch. Potkali cizí pár, který je pozdravil a vrátil se dovnitř. Slušnost?

Dveře se za nimi zavřely a odřízly zvuky. Pod hvězdami a Mléčnou dráhou se třpytila ranní rosa.

"Máte tady krásný svět," vydechl. "Ani jsem nedoufal, že najdeme něco takového."

Doufal jsem, že najdeme svobodné lidi v celé galaxii a něco vznešeného v jejich duších.

Přikývla. Měla krásné vlasy a štíhlý krk. "Tři tisíce let míru."

"Díky… Seladorovi." Kterému se vedlo lépe než Kristovi, na kterého zřejmě zapomněli.

"A ti, kteří přišli potom, mučedníci, kněží, pracovníci." Znovu mluvila vážně. "Až do dnešního dne. Každý z nás, všechny generace, všichni museli začít znovu."

"Jak to?" zeptal se.

"Bojovat se zvířetem, které žije v našem nitru. Nikdy se nesmíme přestat bránit nebo uvěřit, že minulost je bezpečně za námi."

Dobře věděl, že virtuální zážitky někdejších událostí patří ke vzdělání. Teď mu došlo, že některé budou kruté.

Následující psychoterapie odstraní bolest, ale zůstanou jizvy a vzpomínky. Je snad celá tato civilizace odklonem od hrůzy, která představovala její historii? "Mír." Musel se zeptat: "Nikdy necítíte neklid?"

"Samozřejmě cítíme." Zdálo se, že se brání. "Prožíváme vlastní dobrodružství."

Ano, viděl jsem záznamy o riskantních sportech.

"A tvoříme," dodala.

Kdy někdo stvořil něco skutečně nového? Na to už se ptal během rozhovorů, kdy čekali v karanténě na oběžné dráze.

Všemožní umělci - ano, i vědci - byli spokojení a pouze přehrávali variace starých myšlenek. Většinu úsilí věnovali zkoumání a oživení toho, co vzniklo během historie. Celý život nestačil, aby prozkoumali její odkaz.

"Každý nemůže být… originální, že?" zašeptal a pak dostal strach, že ji urazil.

Nestalo se to. Vzhlédla k němu a ve velkých očích se odráželo světlo hvězd. "Ne, ne na veřejnosti," zašeptala tiše. "Ale každý může proměnit samotný život v umění." Byla to jasná výzva. Podle jeho měřítek se chovali slušně. A podle jejích? Ucítil touhu - vadilo by to Hanny?

V tu chvíli se nad západním cípem střechy objevila jiskra a uháněla po obloze. "Ale podívejme," vydechl a ucítil, jak se mu ulevilo, "to je nejspíš Vyslanec."

Nejspíš pochopila jeho tón. Asi ji to nezklamalo, neboť vážně dodala: "Vaše loď. Smysl vašeho života."

Překvapeně se na ni podíval.

"Dnes na Zemi hledáme to, co můžeme najit sami v sobě," vysvětlila. "Vy hledáte jinde."

Zachvěl se jí hlas? Alespoň trochu?

* * *

Od jihovýchodního pobřeží Středozemního moře přes Arabský poloostrov (ale teď se používala jiná jména, než Zeyd pamatoval) se táhl deštný prales. Zeyd neznal ani rostliny, ani zvířata. Většina jich neexistovala, když opouštěl rodnou planetu.

Teď stál s Mundivalem na okraji paseky. O nohy se mu otíralo mokré kapradí, dotek chladu v okolním horku. Pod černou zdí stromů hořel a praskal oheň. Plameny chrlily dým, vzduchem létaly jiskry. Před ohněm se zvedal oltář vysekaný se skály. Shromáždilo se u něj nějakých sto nahých lidí. Oltář představoval Svatostánek, rituál spojení a jednoty.

Jejich vůdkyně v dlouhé róbě stála na oltáři a zvedala ruce k obloze. "Ve jménu Seladora," zpívala, "jednota." Mundival to tiše přeložil Zeydovi do ucha.

"Helui ann! Helui ann!" zaburácela odpověď. Mundival mlčel. Možná to nedokázal přeložit.

"Pro veškerý život, jednotu."

"Helui ann! Helui ann!"

Byli tady doma, žili tady a pracovali v mnoha komunitách, patřili ke globální civilizaci, cestovali po celé planetě, byli napojeni na celosvětovou komunikační síť. Dva z nich provedli Zeyda po okolí a s Mundivalovou pomocí mu vysvětlili - slova byla plná vášně, ale zněla rozumně - základy rovnováhy mezi lidstvem a přírodou v této zemi, rovnováhy, jež nebyla pouze ekologická, ale přímo svatá.

Litanie pokračovala. Připojily se bubny a píšťaly. Lidé se začali pohupovat a poskakovat.

Hlasy zesílily: "…odvrhněte podvod Biosophistů…"

Ze tmy se ozval řev nějakého predátora. Zeyd uvažoval, jak je Zem skutečně klidná a jak dlouho takový mír vydrží.

* * *

Cechovní městečko bylo prázdné, zůstalo jen několik robotických správců. Muzeum starožitností. Styly, zařízení i majetek v budovách se během tisíciletí měnily, ale změna přicházela pomalu a nikdy nebyla úplná. Nansen ucítil vzpomínky na dětství i v nejnovějších domech, které byly opuštěné teprve před několika staletími.

Málokdy sem někdo chodil. Kdokoliv byl zvědavý, mohl se připojit k virtuální realitě. Ale v servisním centru byla ubytovna.

Nansen se probudil před svítáním. Varday čekala ve vedlejší místnosti, jak se domluvili. Řekl jen dobré ráno, ale Varday podle vlastních zvyků vůbec nepromluvila. Tiše vykročili do okolního ticha.

Page 140

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Byla zima. Od úst jim stoupala pára, kterou ukrývala tma. Světlo hvězd bylo slabé. Kráčeli po široké ulici, kde se rozléhaly jejich kroky.

Domky končily u starobylé hranice. Když opustili město a měli nad hlavou jen čistou oblohu, lépe viděli. V dálce se třpytilo několik světel, která se ztrácela pod hvězdami. Kousek od nich se zvedaly rozbité zdi, někdejší základy, které rušily jinovatkou pokrytou trávu a křoví. Domov hvězdných poutníků v minulosti několikrát pohltilo město.

"Už se nevracejí," zašeptala Varday tak tiše, že jí málem nerozuměl. Konstatovala jen holý fakt. "Loď přiletí jen velmi zřídka a zůstane jen krátkou dobu. Posádka přespí v ubytovně nebo zůstane na palubě."

Má pocit, že už ji tady nikdo nechce? Napadlo Nansena. Její zboží už nikdo nepotřebuje. Příběhy a otázky, které loď přivezla z dálky, byly často nepříjemné.

Zastavil se a podíval se k nebi. Napodobila ho. Souhvězdí změnila tvar. Nebyla to žádná velká změna, ale všiml si toho.

Ukázal na souhvězdí, které znal jako Malý Medvěd. "Vidíte," oslovil ji, "tam byla naše Polárka."

Teď jí říkali Delta Cygni a neležela blízko nebeského pólu.

"Pořád na vás volá?" zeptala se tiše jako předtím.

Přehodil přes ně kabát a dal jí ruku okolo pasu. Nic víc se mezi nimi nestalo. Stáli tam vedle sebe a čekali na slunce.

Chata ležela v krásném prostředí na úpatí Himalájí. Izolována od okolí, starali se o ni roboti. V současné době tam nebyli jiní hosté, jen cestovatelé a jejich průvodci. Setkali se v příliš velkém pokoji, kde blikaly barevné zdi, ozývala se symfonie ptačího zpěvu a vůně rozdmýchávaly zvláštní pocity.

"Ano, rozhodli jsme se," začal Nansen. "Ostatní jistě rádi vkročí na Zem, ale jen na určitá místa." Jen aby se rozloučili nebo zapomněli na to, co už neexistuje. "Potom odletíme."

"Proč?" protestoval Mundival.

"Na Zemi nemáme co dělat," odvětil Nansen. "Ve vesmíru možná."

"Jste tady vítáni! Budete hrdinové našich životů!"

Zeyd se podíval do utrápené tváře a tiše zašeptal: "Ano, nepochybně by z nás byli dobří vypravěči. Ale co naše děti?"

"I ty budou vítány -"

"Vítány, stanou se z nich pozemšťani. Je mi líto. Netvrdím, že je to špatné." Zeyd se pokusil o úsměv. "Možná by našli ve vašem způsobu života víc štěstí. Ale my patříme ke hvězdám."

Patříme k Jean, napadlo Nansena.

Varday se postavila a natáhla k němu ruce. Poprvé spatřil slzy v jejích očích. Třpytily se na jantarových tvářích.

"Vezmete mě tedy s sebou?" vykřikla.

49

Tau Ceti. Pátý rok.

Mladá Vesmírná liga získala velkou budovu Korábu a udělala z ní velitelství. Akademie obsadila jedno apartmá na sedmém poschodí. Tehdy ještě neexistovala škola pro hvězdné poutníky. Byl to pouhý sen a pár experimentálních programů. Nepotřebovala třídy až do doby, kdy začne stavba vesmírných lodí, které existovaly jen jako plány v počítačích.

Jestli jejich stavba vůbec kdy začne.

Ricardo Nansen a Chandor Barak seděli v prostorné a světlé místnosti. Strop a tři zdi pomalu měnily barvy, čtvrtá zeď se otevírala na balkón. Rostly tam květiny - pelargónie, pomněnky a měsíčky - neboť Harbor nikdy nevypěstoval víc druhů. Vzduch byl teplý, ozýval se šum města. Přestože bylo na této polokouli léto, pozemšťanům připadaly sluneční paprsky, které pronikaly modrou oblohou, jako světlo podzimu. Ale Nansen si na to už zvykl a Chandorovi lidé žili na planetě už od doby, kdy Vyslanec opustil Sluneční soustavu.

Ředitel a výkonný velitel akademie byl (jako většina ostatních) střední postavy, měl tmavší kůži a rysy, které připomínaly severní Asii. Ale měl zelené oči, světlý knír a krátké vlasy. Na sobě nápadné oblečení, fialovou blůzu s červeným límcem, duhově pruhovanou sukni a boty se zlatými třásněmi. Jinak působil normálně a skutečnost, že jeho matka, Chandor Lia, byla prezidentem Duncanova kontinentu, neměla žádný vliv na jeho postavení. Důležitější bylo, že prokázal schopnosti dobrého administrátora a sdílel společný sen.

"Ano, musíme osedlat kometu," prohlásil. Nansen mluvil plynule místním jazykem, ale ještě neznal všechny fráze, takže byl na chvíli vyveden z míry. Pak frázi přeložil podle kontextu - "chytit příliv" nebo "udeřit dokud je železo horké".

Kolik toho ještě neznám? Ta otázka se vracela každý den. A moc často nevystupoval na veřejnosti. Odlet ze Sluneční soustavy k Tau Ceti… nadšené uvítání… setkání, rozhovory, oslavy… přednášky, konference, pomáhal při vysvětlování množství dat, které zkopírovali z lodní databáze… usadili se společně s Hanny, celou posádkou a hrstkou pozemšťanů, kteří se všeho vzdali, aby se mohli vydat k neznámé budoucnosti… vzpomněl si na všechna ta léta.

Znovu se obrátil k Chandorovi.

Jestli jeho vliv - a značná částka, kterou přinesl - usnadnil založení Ligy, pak musel odpovědět na jeho volání o pomoc.

Ředitel se předklonil, byl celý napnutý. "Začátek je možná až příliš úspěšný," promluvil. "Hrozí, že nás to pohltí. Hlásí se tisíce mladých. Jestli z nich dokážeme utvořit jádro, aktivní složku, pak uděláme první kroky kupředu a můžeme přijmout tisíce dalších na celé planetě a v celém systému. Ale jestli brzy nepřijdou úspěchy, pak se bojím, že veškeré nadšení a podpora utichnou."

"Tak rychle?"

"Budou tady síly, které se ho budou snažit utišit. Chápete, pane, jak silné zájmy proti nám stojí? Náš cíl jim připadá šílený. Nevěří v opravdové oživení hvězdných cest. Informace, které jste přivezli, chtějí použít doma k podnikům, které přinesou zisk."

Page 141

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Nansen se zamračil.

"Je to svobodná společnost, ne? Jak nám mohou zakázat použít naše znalosti, získat peníze a utratit je podle vlastních plánů?"

"Mají fondy, zdroje a vlastní vliv, mnohem víc, než my získáme za celá léta. Mohou podkopat naše obchody, tlačit na ty, kteří nás financují, zaplavit svět demoralizující propagandou. Mám důvod věřit, že už subvencují Seladoranské misionáře."

"Dokáže pár kazatelů získat vliv během doby, kterou potřebujeme?"

"Jestli se vhodné kázání přenášené laserovými paprsky ze Země dostane pravidelně do médií, pak možná ano. To, co jste odhalili, je úplně nové. Kolik lidí chápe celkový dopad? Celá tisíciletí jsme byli mimo - hvězdy na obloze, zbytky komunikace, vzácně přiletěla loď s podivnou posádkou, která tvořila vlastní klan."

"Vážně si myslíte, že existuje hrozba?"

"Ne, nikoliv, zatím ne," přiznal Chandor. "Ale bojím se, že brzy přijde. Ovšem nemusí se to stát, pokud si udržíme energii - a pokud nebudeme muset v něčem ustoupit. Ale takové věci nemůžeme ovlivnit. Podle mě musíme vzít vlnu naděje, kterou jsme zvedli, a postrčit ji ještě výš. Měli bychom přijímat rekruty, začít s jejich výukou, připravit je na setkání s další lodí Cechu, aby se spřátelili s jejími lidmi. Jak víte, může přiletět kdykoliv."

"Hm. Jste připraven na takovou práci?"

Chandor přikývl.

"Ano. Máme připravenou databázi, vhodné zaměstnance, dobrou kapacitu počítačů. Samozřejmě začneme domácím studiem, ale položíme tím pevné základy. Příští rok budeme mít zařízení pro simulátory a za dva roky připravíme prostředí pro praktické lety. Malá armáda kadetů, ano, ale armáda, živé těleso."

"To je rychlá práce," přiznal Nansen překvapeně.

"Práce, která stojí za to! Požádal jsem vás o návštěvu. Takové věci se projednávají lépe osobně. Abyste nám poradil co a jak učit. Známe teorii, vy máte praktické zkušenosti. A jste hrdina. Klidně bych mohl říct, že jste prorok. Potřebujeme vaši představivost."

Nansenovi to nepřipadalo správné, ale nebylo to důležité. Takové nadšení vzbudilo i jeho naděje. Nešlo o zisk nebo slávu, šlo o podstatu lidstva a jeho místa ve vesmíru.

Ozval se melodický zvuk.

"Promiňte," omluvil se Chandor a obrátil se k visifonu: "Souhlas. Pokračujte."

"Hledám kapitána Ricarda Nansena," řekl hlas.

Chandor se na návštěvníka překvapeně podíval. Nansen přikývl, přestože nevěděl, co se děje. Hanny, jsi v pořádku?

"Jsem tady," prohlásil.

Scanner ho našel. Na protější zdi se objevil obraz. Spatřil malého tmavého muže v tunice s emblémem na levé straně hrudi. Světlo za jeho zády prozrazovalo soumrak v oblasti, odkud volal. Nansen rozeznal vysoké špičaté střechy, starožitnost, jakou nenašel nikde kolem. A znal i muže. Byl to Kenri Fanion. Volal z Cechovní vesnice na ostrově Weyan.

"Omlouvám se, že vás ruším, kapitáne Nansene." Hovořil hlavním harborským jazykem. Jednou přiznal, že řeč Cechu poněkud pozapomněl. Už se moc nepoužívala ani v osadě, jen při rituálech a slavnostech. Během doby se stejně začala lišit od lodního jazyka a vznikl vlastni dialekt.

Přestože nikdy necestoval ke hvězdám, krví patřil k Cechu a jeho společnost byla poslední svého druhu. Prodával informace, ale byl oddaným členem cechovní společnosti Tau Ceti. V jeho očích se objevila úcta, přesto oslovil přímo velitele Vyslance.

"Mohlo to počkat," přiznal, ale smutně pokračoval: "Bude to muset počkat, ale myslel jsem, že byste to měl vědět, než se zpráva rozkřikne."

Nansen se uklidnil. "Děkuji vám. Co se děje?"

"Právě jsem mluvil s lodní hlídkou." Se systémem přístrojů na oběžné dráze, které sledovaly stopy vesmírných korábů.

"Špatná zpráva. Loď, která k nám mířila… nepřiletí."

Chandor zalapal po dechu. "Pokračujte," přikázal mu Nansen.

"Lodní hlídka zaznamenala stopu." Pěkně daleko. Jinak by loď letící rychlostí světla byla vidět dalekohledem. "Náhle zmizela."

"Mohli přejít na chvíli do normálního stavu, aby provedli měření… nebo z nějakého jiného důvodu," poznamenal Nansen, přestože dobře věděl, jak jsou to prázdná slova.

"Už je to pět hodin, kapitáne. A proč by vůbec zastavovali? Vědí, jak jsme blízko." Fanionova tvář prozradila tik.

"Samozřejmě budeme hledat další stopu. Ale zdá se mi, že se něco stalo."

"Znáte lokaci?"

"Asi sedm a půl světelných let daleko, mířila ze sektoru Cassiopey. Získáme lepší informace, až přijdou data ze vzdálenějších stanic." Větší vzdálenost pro triangulaci, ale na takovou dálku není pár miliard kilometrů nikterak důležitých.

Chandor měl ruce na opěrátkách židle, teď mu zbělely klouby. Dokázal se uklidnit. "Cassiopea. To by byl Jestřáb. Často sem nelétal. Většinou se zdržoval ve vzdálenějších částech, Brent a Olivares, někdy ještě dál."

Fanionova hlava poskočila, přikývl. "Ano. Odletěl jako první, že?" Zamrkal. "No, smrt ho zřejmě také dostala."

"Také?" zeptal se Nansen.

"Nakonec se vždycky něco dozvíme. Informace přiveze loď, nebo spíš laserový paprsek. Jestli se u nás některá z lodí neobjeví několik století, přistane někde jinde. Když o ní neslyší dlouho nikdo z ostatních - pak už o ní nikdo nikdy neuslyší."

Page 142

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Taková věc se může stát… ale proč? Ve známé oblasti Tau Ceti neexistuje žádné riziko, nic, na co by loď mnohokrát nenarazila během tisíců let putování.

"To je moje zpráva, kapitáne Nansene," dokončil příslušník Cechu. "Kéž bych to nemusel říkat. Jakmile se dozvíme něco víc, budu vás informovat."

"Jestli se něco dozvíte," opravil ho Chandor.

"Ano. Jestli. Bůh je ochraňuj." Fanion ukončil vysílání. Možná se bál, že nezvládne běžné formality.

Holou zeď znovu pohltily perleťové barvy. Venkovní obloha žhnula, jako by na to neměla právo. Město šeptalo.

"Bůh nás všechny ochraňuj," dodal Chandor, "i naděje, které máme."

"Co tím myslíte?" naléhal Nansen.

"Měl byste to pochopit, kapitáne. Jak málo je cechovních lodí a jak často sem létají. Teď neuvidíme žádnou z nich dalších sto let. Do doby, kdy budeme oba mrtví."

"Pokud sem nezamíří jiná."

"Těžko." Nasadil neutrální tón. "Možná by mohla, ale neexistuje téměř žádný obchod a je špatně organizovaný. Dá se říct, že lodě už dávno plují podle časových plánu. Jsou komplikované a určitě se mění - neznám detaily - ale dá se říct, že pokud to byl Jestřáb, pak nás nikdo určitě nenavštíví celé století."

"Ach, ano. Omluvte mě. Už jsem to slyšel, ale zapomněl jsem."

Chandor se smutně usmál. "To je pochopitelné, pane, během těch čtyř krátkých let jste se toho musel tolik naučit a tolik jste toho vykonal."

Nansen zapomněl na zármutek a znovu zesílil hlas. "Pro ligu to nemusí být žádné neštěstí."

"Bojím se, že je, pane. Naši protivníci rychle využijí výhody. Psychologický efekt -"

"Ano, znáte vaši společnost lépe než já." Svobodná společnost s ideálem podnikání, kde se příběhy o velké době cestování proměnily v mýtus. Skutečně se její mládež vzdá tak rychle svých nových snů?

Možná. Ty sny jsou až příliš nové.

"A jak víte," pokračoval Chandor, "spoléhali jsme na loď plnou cestovatelů, na jejich zkušenosti a pomoc."

"Ano. Spoléhali." Má pravdu, může to být rána, ze které se už nevzpamatujeme. "Možná nejsou ztraceni." Ať to nezní hloupě. "Možná znovu vyrazí - znovu vyrazili a přiletí sem za sedm nebo osm let."

Chandor zavrtěl hlavou a poklesla mu ramena. "Tomu nemohu věřit, pane." Zhluboka se nadechl. "Kdysi, než se Vyslanec vrátil, jsem uvažoval o těch tajemných zmizeních. Jak víte, celý život mě zajímal Cech. Zjistil jsem o něm všechno, co je na Weyanu v databázi. Jsou tam celá tisíciletí včetně mnoho pozorování v jiných oblastech. Lodní hlídka zaznamenala v minulosti třikrát stopy - nemířily jejich směrem, ale dokázali je zaměřit - které náhle zmizely. Nikdo neví proč."

"Žádná loď tam nepátrala?"

"Žádná nebyla po ruce - jen - musím vzpomínat - ano. Loď, která se zastavila u Aerie, desetiletí po pozorování, se vydala pátrat, neboť místo leželo velmi blízko, pár světelných let. Ale nic nenašla. Další nejisté informace v době, která uplynula. Oblast pátrání byla příliš velká."

"Nemohli by trosečníci vyslat signál?"

"Nikdo žádný nezachytil. Ti, kteří hledali, se vzdali. Nikdo už se o nic takového nikdy nepokusil. Nemohli si to dovolit."

Nansen ucítil chlad. Uklidnil se. Po chvíli se podíval k obloze a zašeptal: "My možná můžeme."

Chandor zalapal po dechu. "Pane?"

"Mohu, prosím, použít váš visifon?"

Nansen zavolal nejprve Dayanovou, která čekala doma, a krátce s ní pohovořil. Pak požádal komunikační síť, aby našla zbytek posádky Vyslance, která se rozběhla po celé planetě. Měla je vyzvat, aby se s ním spojili, jakmile to bude možné.

"Teď mě omluvte," dodal a vstal. "Promluvíme si později. Mezitím pokračujte."

"Ano, kapitáne," zašeptal Chandor. V jeho tváři bojoval zmatek s úžasem.

Nansen zaparkoval aero-automobil tři kilometry od budovy Podniku. Rád chodil pěšky. Nelíbilo se mu, jak ho pozorovali na ulici. Pohledy nebyly nepřátelské a hlavně ve městě ho lidé uctívali. Někteří se dívali ostražitě, někdy spatřil odpor - Vyslanec přivezl na Harbor podivné informace a všichni cítili změnu - ale všichni se ovládali. Nikdo slavného muže nezdravil, jen někteří přikývli nebo se dotkli spánku, pozdrav plný úcty. Nansenovi se prostě nelíbilo, když ho pozorovali.

Třída byla široká a lemovaly ji krásně tvarované dvojité kmeny a oranžové listí lyrovníků. Kolem plula vozidla, v postranních pruzích kráčeli chodci. Budovy za jeho zády se málokdy zvedaly do výšky deseti poschodí, ležely daleko od sebe uprostřed pozemků zarostlých zlatou (místní) nebo zelenou (pozemskou) trávou. Zdobily je barevné fasády, sloupky a věžičky. Koráb založili asi před šesti sty lety členové Cechu, kteří ztratili naději, že budou znovu cestovat.

Asimilace nebyla dokonalá a občas byly vidět staré geny - malá těla a tváře s ostře řezanými rysy. Mnohem nápadnější byla někdejší tradice, částečně zapomenutý étos, který znovu ožíval. Proto se Koráb stal místem organizace, která chtěla znovu oživit cesty ke hvězdám.

A samotný Harbor je skvělým světem. Odkud přišla Jean. Měli jsme štěstí, že jsme dorazili v době, kdy se nová civilizace obrací k re-industrializaci planetárního systému a nadšení jednotlivci touží po bohatství. Nemůže to trvat dlouho.

Ale kdo ví, co může skutečná mezihvězdná doprava, celé flotily lodí, přinést, jaké věci, o kterých nikdo neslyšel v celé lidské historii?

Vyzvedl si auto, projel se po městě a zvedl se do vzduchu. Miniaturizovaný tahirský pohon by umožnil bezpečné přistání i odlet z kteréhokoliv místa. To by přineslo veliké bohatství vynálezcům. Ale ať to promyslí skuteční Page 143

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

obchodníci. Nansen nebyl žádný obchodník. Jeho schopnosti i cíle ležely někde jinde.

Shora spatřil několik budov, které vyrostly v poslední době - výzkumné laboratoře nových technologií. Finanční poradci ligy viděli budoucnost - A že jim šlo jen o peníze? Co má být? - zatímco dnešní počítače, roboti a nanotechnologie se postarali o rychlý vývoj.

Budovy zmizely a Nansen se ocitl nad hnědou plání. Říční břehy lemovaly jasně žluté chluponě a rudé ohnivce. Tuto část Duncanu znovu pohltila příroda, stalo se to během smrtelné agónie Mandatarie. Několik kulatých bažin vzniklo z kráterů od atomových hlavic. Probíhala přeměna, kterou zdržovaly spory o vlastnictví. Ale několikrát narazil na široké pruhy zeleně, polí a pastvin, kde vyrostla vesnice uprostřed zemědělské půdy.

Žádný skvělý svět. Populace znovu rychle rostla, další oblasti byly přelidněné. Ano, technika dodává jídlo, oblečení, ubytování, léčí, ale nedokáže vytvořit prostor. A bída je relativní. Dnešní ekonomie je bezohledná - na každého člověka, který je úspěšný, připadá stovka nebo tisíc těch, kteří jdou ke dnu. A existují další nespokojenci, náboženští odpadlíci, politika, životní způsoby a ti, kteří se toužebně dívají ke hvězdám.

Ale pokud jste měli dost peněz na zaplacení, pak pořád existovala otevřená krajina, celé čtvereční kilometry půdy.

Nansenovo aero-auto začalo klesat k jeho estancia, kde na něj čekala Dayanová.

* * *

Nepostavil si kopii domu z dětství. Byl by to výsměch, neboť tady rostlo málo trávy a pozemské stromky se teprve zvedaly ze země. Trávník zdobily záhonky s květinami, ale všemu vévodila velká arachnea. Připomínala pavoučí síť, která se pohupovala ve větru. Vítr přinášel vůně, jaké žádný člověk nepoznal. Na verandě se povalovali dva psi, kteří těžce dýchali v teplém počasí. Poletující komáři nepatřili mezi hmyz a sluneční jestřáb na obloze, který hledal svou kořist, měl čtyři křídla. Ale dům byl dlouhý, měl vysoké stropy, kamennou podlahu, červené dlaždice a na nádvoří fontánu.

Pod zarostlou stříškou seděla posádka Vyslance. Služebnictvo přineslo pití a zmizelo. Nansen nepotřeboval služebníky, stačili by roboti, ale tito mladí lidé byli jako učedníci. Chtěli pomáhat Donovi Ricardovi a Doně Hanny učit se u nich a jednoho dne se dostat na jejich lodě. Byli jako rodina.

Ale nebyli to ti, kteří přiletěli s Nansenem. Nansen se podíval na svou posádku. Jako vždy se posadili do půlkruhu proti němu. Jeho milovaná seděla vpravo, rudé vlasy dopadaly na bílé šaty podle duncanské módy. Vedle ní seděl Sundaram, jako vždy vlídný výraz na snědé tváři, vypadal zamyšleně. Yu působila unaveně. Zeydova hubená postava byla napnutá a Mokoenová držela v náručí nemluvně.

Nansen se postavil. "Setkání začíná," oznámil jim.

Nechtěl být formální, ale všichni potřebovali trochu rituálu, aby se znovu soustředili. Zatímco čekali na posledního, hovořili o svých rolích na planetě - Yu se Zeydem sázeli semena industriální revoluce, Dayanová s Mokoenovou se zaměřily na revoluci vědeckou. Sundaram se snažil řídit náboženské a filozofické transformace, které rozdmýchalo Holontovo odhalení. Teď se museli znovu soustředit.

Nansen se posadil. Chvíli byl slyšet jen zvuk vody.

"Znáte situaci," promluvil. "Otázkou je, co s tím udě láme?"

Mokoenová odpověděla okamžitě: "Zdá se mi, že bychom se měli nejprve zeptat, jestli s tím něco dělat máme."

Nikoho to nepřekvapilo.

"Můžeme mnoho ztratit." Přivinula k sobě dítě. "Všechno, co jsme získali, domovy, nové životy. Všechno, čeho dosáhneme."

"Ano," souhlasil Sundaram. Slyšeli jeho neochotu. "Proč promrhat roky, které nám zbyly, které zbyly Vyslanci a hledat ztracené?" - Vyslanec je jediná funkční loď v okruhu desítek světelných let.

"Víme jistě, že se ta loď ztratila?" ozval se Nansen. Yu zasvítily oči. "Chceš říct, že je to pouhé selhaní kvantové brány?" Světlo pohaslo. "Jestli ano, změna energie loď nejspíš zničila - určitě její posádku."

"A možná ne. Hanny, vysvětlíš to?"

Všichni se obrátili k Dayanové. Hovořila rychle a neosobně, jako by se snažila odbourat emoce. "Vzpomínáte, co jsme se naučili na Tahiru a v černé díře - že Bose-Einsteinův kondenzát má velmi nízkou pravděpodobnost nestability.

Všechna vypůjčená energie se hladce nevrací zpět do substrátu. Místo toho se získává z okolní hmoty. Samozřejmě je to jedna z informací, kterou jsme tady nakopírovali, ale v množství informací si jí zřejmě nikdo nevšiml.

Ano, máme dokonalejší počítačové systémy. Použila jsem jejich výkon při práci na rovnicích. Prozradila jsem to jen Ricovi. Sakra, neměla jsem čas, abych si připravila přednášku! Ale našla jsem řešení, které zřejmě eliminuje nebezpečí.

Jisté řízení kvantových vln." Už se nedokázala ovládnout. "Ach, až se lidé vrátí ke hvězdám, budou ho používat - a tahirský pohon - a ještě něco!"

"Jestli se vrátí," namítl Sundaram.

"Ano," přiznal Nansen. "Chandor Barak, jehož názorům bychom měli naslouchat, si myslí, že stojíme na prahu, který musíme překonat - tady na Harboru - a jestli to nedokážeme, hvězdné cesty budou umírat, až úplně zmizí. U lidí jako u ostatních."

"Doufali jsme, že se cechovní loď stane naším spojencem," ozval se Zeyd. "Ale toto neštěstí -"

"Lidé na palubě jsou možná naživu," přerušila ho Dayanová.

"Cože? Proboha -"

"Je to něco, co vychází z mého řešení. Způsob získávání energie, když brána selže. Představuje formu zpomalení hmoty v těsné blízkosti. Určitě to zničí lodní motor. Ale v závislosti na energii nemusí být přední část tak porušená a zpomalení nemusí být smrtelné."

"Studovala jsem plány cechovních lodí," vydechla Yu. "Vepředu mají náhradní atomový pohon. Vzhledem k samouzavření a samoopravám - neporušenému systému pro podporu života, který vše recykluje - pak může posádka Page 144

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

přežít."

Mokoenová vzrušeně pokračovala. Dítě to vycítilo a začalo kňourat. Pomalu ho houpala. "Jak víte, recyklace není nikdy dokonalá. Loď není planeta. Neudrží si plnou ekologii. Neexistuje tektonika ani široká tolerance. Zplodiny se akumulují, toxiny, neužitečné látky. Ve vesmíru, bez prostředků čištění a doplnění zásob - pokud tedy posádka přežije šok - by to pro ně znamenalo víc než dvacet let."

"Jak děsná a pomalá smrt." Zeyd se obrátil k Nansenovi. Oči mu žhnuly. "Ale Rico, ty myslíš, že je můžeme zachránit!"

"Jestli jsou doopravdy naživu, což nevíme, pak možná ano," odpověděl kapitán rozvážně. "A myslím, že to stojí za to."

"Alláh akbar!" vykřikl Zeyd. "Stará posádka znovu na cestě -"

Mokoenová ho vzala za ruku. "Ne," vydechla tiše. "Je mi líto, Selime, drahý, ne."

"Má pravdu," souhlasil Nansen. "Je tady víc než tvé dítě a děti, které chceme mít. Vše, co jsme tady vybudovali. Celá budoucnost, kterou jsme si vysnili a žili pro ni. Vaše rady, příklad a inspirace jsou naprosto nezbytné, Vaší povinností je zůstat."

"A tvojí nikoliv?" bránila se Yu. "Nejsem nezbytný jako vy. Liga to zvládne i beze mě - pokud lidé uvidí, že liga pokračuje, že se budují industriální i sociální základy hvězdné flotily, pokud udrží naději, že se jejich snaha vrátí ještě za jejich života."

"A co s posádkou?" zavrčel Zeyd. Nansen se usmál. "Ach, máme dostatek nadšených mladých duší. Budou o to bojovat. Patnáctiletá nepřítomnost není tak vysokou cenou a pro ně bude znamenat jen několik dnů. A budou mít ošlehaného kapitána."

Sundaram zavrtěl hlavou. "Patnáct let bez tebe, drahý příteli. Možná navěky."

"Ještě se užijeme," poznamenal Nansen. "Vyslanec nemůže odletět zítra. Jeho gamma ho ochrání před kvantovým neštěstím. Ale existují jiná rizika. A Cech objevil nové technologie, zatímco jsme byli pryč. Potřebuje tucet úprav. A posádka trénink a - určitě zůstaneme nejméně rok."

Mokoenová se na něj smutně podívala. "A rok pro ty na ztroskotané lodi. Moc je nešetříš, Rico."

"Nemám na vybranou. Ale chci to probrat a spolupracovat s mou někdejší posádkou."

"Jistě chápeš," ozvala se Dayanová, "že také poletím."

"O tom budeme diskutovat později," odsekl Nansen hrubě.

"To tedy nebudeme." Dayanová vyskočila. "Není o čem mluvit." Postavila se vedle jeho židle. "Mám stejné zkušenosti. Jak si myslíš, že přijmu patnáct let bez tebe. Až se vrátíš, budeš moc starý pro děti. Meshuggah!"

50

Loď byla velká a pyšná, celé tisíce let mezi hvězdami, stovky let vlastní existence. Podobala se Vyslanci - ze vzdálenosti padesáti kilometrů byly rozdíly naprosto zanedbatelné, měla jen trošku větší trup - ale byla dvakrát tak velká a uvezla desetinásobek nákladu. I vrak působil majestátně. Nansen si vzpomínal na Machu Picchu, Kerak des Chevaliers a mykénskou Lví bránu. Pak si vzpomněl na Gokstadovu loď, Mary Rose a Constitution a napadlo ho, že Jestřába potkal lepší osud.

Ale starší posádky našli možná lepší smrt.

Upravil zvětšení, zvýšil světelnost a znovu ji prozkoumal. Menší šrámy zmizely a přední kolo se pořád otáčelo. Otáčelo se pomaleji, neboť bylo větší, ale vnitřní váha byla stejná. To znamenalo, že zůstala magnetická ložiska na duté ose a supervodiče generující pole musely fungovat. Tudíž pracovala fúzní elektrárna a lidé na okraji mohli přežít.

Ale přední tyč, která se starala o ochranná pole, byla pokroucená, čtvrtina z dvoukilometrové délky zmizela. Vnější trup pořád rotoval. Proti směru kola. Něco takového bylo nemožné. To, že nezničil vnitřní trup, svědčilo o dobré práci inženýrů, kteří navrhli systém ložisek, i dobrých dělníků, kteří ho postavili a dávno se proměnili v prach. Osm lodí, které kotvily okolo trupu - dvě řady po čtyřech - zmizelo. Magnety, které je držely, zřejmé selhaly při katastrofě a lodě zmizely s ostatními troskami.

Obrovský cylindr náhle končil v troskách pokrouceného kovu. Některé vnitřní části se dostaly ven. Jako kosti z otevřené zlomeniny. Vnitřní trup nebyl vidět. Na pozadí Mléčné dráhy se neotáčelo zadní kolo. Jeho části zmizely.

Možná neodpluly moc rychle, ale po šestnácti letech už je nikdo nenajde.

Nansen zkontroloval výpisy dat, které získaly jejich přístroje a počítače přeložily. Jasná čísla se připojila k obrazu, aby podala Jestřábův příběh.

Rychlost v normálním stavu byla sedmdesát pět kilometrů za vteřinu. Když si substrát vyžádal nevrácenou část dluhů, stejná část hmoty zpomalila na nulu. Stalo se to během zlomku vteřiny - s neskutečnou silou. Podle lodního pozorování nula-nula motor prostě zmizel a vzal s sebou část vnitřního trupu. Kusy narazily do pevné osy na konci. Rozbily osu a plazmový akcelerátor, který nesla. Nezabezpečeného zadního kola se zmocnily rozličné síly - jestli nic víc, pak elektrostatická energie - a odnesly ho pryč. Rotující osa narazila do vnějšího trupu, rozbila paluby a omotala se kolem.

Vyřízla díru v zadní části cylindru a pokračovala doleva. Jestřáb se naklonil a otevřel. To přineslo další nápor na tenký dlouhý stožár, který nevydržel.

Tehdy už nebyl potřeba ani stožár, ani jeho silová pole, pomyslel si Nansen. Tato loď už nikdy nebude závodit se světlem.

Je neuvěřitelné, že přední systémy dokázaly něco zachránit, ano, znovu nastolily jakousi stabilitu.

Ne, možná to nebylo tak neuvěřitelné. Loď byla postavená tak dobře, že vydržela vše, co pro ni vesmír připravil. A stejně tak Cech.

Stál v řídícím centru Vyslance, vedle sebe Hanny Dayanovou a Alanndoch Egisovou. Druhým zástupcem byla mladá žena (všichni na palubě byli mladší než on a jeho manželka), měla světlé vlasy, šedé oči, byla vysoká, na sobě modrou uniformu. Z její tváře bylo jasné, že její předkové patřili k Cechu.

Page 145

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Všude kolem konzole, měřící přístroje a obrazovky. Ve vzduchu byla cítit borovice. Opravy starého Vyslance moc nezměnily.

Alanndoch pozorovala radio-monitor. Přístroj projížděl celé spektrum a hledal zprávy. "Zatím žádná odpověď," dodala zoufale. "Jsou tedy mrtví? Jejich vysílání pokračuje." Byla mladá.

"Bude," připomněla jí Dayanova. "Automaticky. Nejlepší vysílač, jaký dokázali postavit, byl zřejmě nedokonalý, ale bude pokračovat ještě celá desetiletí, dokud nepřestane fungovat elektrárna."

Nansen si prohrábl vlasy. Na spáncích se objevilo stříbro. "Museli nás vidět," zašeptal stejně zbytečně. "Jestli nic víc, mohli upravit signál. Přerušit ho každých několik minut, to by ukázalo, že jsou ještě naživu."

Dayanova zesmutněla. "Možná už se nikdo nedívá ven. Možná zhasli obrazovky. Šestnáct let pozorování prázdného vesmíru -"

"To není podobné Cechu, o jakém jsem slyšela vyprávět," ozvala se Alanndoch.

"Po tolika letech, v takových podmínkách, co se z nich stalo?"

"Jsou mrtví." Alanndoch svěsila hlavu. "Přiletěli jsme moc pozdě."

Sedm a půl roku - pro ně půl pozemského dne - k přibližnému místu. Skákali sem a tam, nula-nula skoky, které je přinesly k cíli. Pátrali pomocí dalekohledů, neutrinových detektorů, používali všechny možné přístroje. Radiový signál se nedal zachytit, vysílání z takové vzdálenosti mizelo a nedalo se rozeznat od okolního šumu. Pak zachytili paprsek, důkaz toho, že někdo neštěstí přežil. (Ano, Jestřáb byl obrovský a nepochybně vezl velký náklad. Náraz ho zřejmě úplně nezničil.) Zamířili ke zdroji. Závěrečná cesta v normálním stavu. Vyrovnání rychlostí. Cesta byla u konce. Co našli?

Vrak mezi hvězdami, který hloupě opakoval signál.

Nansenova pěst udeřila do řídícího panelu. "Ne, není to zbytečné," vydechl. "Alespoň se něco dozvíme o tom, co se stalo. Budoucnost to potřebuje vědět."

Dayanova se probrala ze zoufalství. "Správně, Rico!" Poplácala mu po rameni. "Začneme."

I Alanndoch ožila. "Ach, ano, musíme na palubu." Podívala se na ně. "Ale kapitán a vědec," prosila, "ti by neměli.

Prosím znovu to zvažte. Neriskujte vlastní životy. Máte ochotnou posádku, která ráda poletí. Hlásím se jako první."

"Díky," vydechla Dayanova, "ale Rico a já máme plné právo."

Pro ni, pomyslel si, je to právo znovu žít. Ještě jednou se postavit proti času, který zničil na Zemi vše, co znala.

Pro mě - Promluvil nahlas a nasadil běžný tón: "O tom už jsme diskutovali. Znám doktrínu. Velitel by měl zůstat na lodi.

Ale doktorka Dayanova a já máme lepší výcvik." Krátký, ale systematický. "Máme zkušenosti." Už předtím než Vyslanec opustil Slunce, na neznámých světech, které objevil, v černé díře. Chvíli mu to připadalo jako skutečných jedenáct tisíc let. "Máme nejlepší šanci vyrovnat se s neočekávanými problémy. Zůstaňte."

Ozvala se Dayanova: "Určitě vás budeme potřebovat později i celou posádku. Jestli někoho najdeme, máte před sebou těžkou práci."

"A v nejhorším," doplnil Nansen, "budete muset vzít naši loď domů."

51

Vrak na obrazovce se zvětšoval, až zastínil hvězdy. Rotace odhalila odřený znak. Modrostříbrné křídlo znovu zmizelo a zase se vrátilo zpět. Nansen obrátil loď a pokračoval několik metrů nad trupem. Hledal místo kontaktu. Tahirský pohon dokonale reagoval, jako by řídil letadlo.

Jako by. Nebylo to stejné. Většinu úkolů zvládlo automatické řízení s vyšší rychlostí a přesností než člověk, ale základní impulzy patřily jemu. Jediná chyba je mohla zabít.

Pomalu pluli dozadu, znovu se obrátili, vyrovnali rychlost a odpočívali v beztíži, těla upevněná v postrojích. Před nimi se otevírala obrovská díra, kde kdysi odpočívalo kolo a plazmový akcelerátor. Předal zprávu na Vyslance. Dayanová prozkoumala vnitřní část radarem, detektory a jemnějšími přístroji, které se teprve testovaly, neboť využívaly nové informace z kvantové fyziky.

"Jak jsme si mysleli," poznamenala po několika minutách. "Střední přepážky se okamžitě zavřely a odřízly přední část.

Fúzní reaktor funguje a dodává proud do všech systémů, které běží." Zamračila se. "Výpisy o kole nejsou tak dobré, ale odtud nepoznám, v čem je problém."

"Právě to chceme zjistit," souhlasil. "Připravena? Drž se."

Co nejpomaleji kopíroval zakřivení trupu a vyrazil vpřed. Sto metrů od přední části cylindru začal kroužit kolem trupu -

nebyla to orbita, neboť i takto mohutná loď neměla téměř žádnou přitažlivost. Aby zůstali na stejné dráze, museli vyrovnávat mnoho vektorů. Chvíli bojoval se závratí a soustředil se na vyrovnání rotace "pod" ním.

A potom - přistání. Vybral si rovné místo bez instalací a poškození. Bohužel rotovalo rychlostí dvou set kilometrů za hodinu. Nepatrná chyba a mohli narazit. Loď klesla. Kontakt rozvibroval kov. Rychle přistáli. Magnety nebyly dost rychlé, ale elektronový manipulátor inspirovaný Holontem vše zařídil. Rozhostilo se ticho.

Cítil tah, jako by visel vzhůru nohama. Na obrazovkách se pohybovaly hvězdy. Vyslanec visel před nimi. Pokud ho nezvětšily, jen se nepatrně třpytil. "Přistáli jsme," nahlásil na palubu.

"Elohim Adirim!" vydechla Dayanová. Jeden pramen vlasů vyklouzl z její čelenky a poskakoval jako plamínek. "To byla jízda!"

Nansenovi došlo, že ho potřebovala. Stejně tak chápal, že jeho síly nestačily. "Díky lodi," poznamenal.

Jmenovala se Herald II.

Oblékání skafandrů a zajištění výstroje trvalo pěkně dlouho. Působila na ně desetinová gravitace… ale obráceně.

Pomáhali si. Nansen spatřil její neklid, když si připnul pistoli k pasu. "Určitě z ní nechci střílet," přiznal, "ale prostě Page 146

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

nevíme."

"Je to hrůza," odpověděla, "možná budeš muset." Narovnala krk. "No, vím, že to neuděláš, pokud to nebude skutečně nutné."

Rychle se políbili a nasadili si helmy. Pak už nevypadali jako lidé, na hlavách senzory a antény, neprůhledná skla, hmyzu podobné oči, které fungovaly jako optické zesilovače. Propluli vchodem a zajistili magnetické boty na trupu.

Postupovali opatrně, jednu nohu po druhé. Na zádech měli vlastní pohon, ale návrat na rotující povrch by byl akrobatickým číslem. "Ano," zamručel Nansen, "my dva musíme jít první. Už vidím věci, před kterými musím ostatní varovat."

Slyšel, jak Dayanová těžce dýchá.

Pomalu se blížili. Před nimi byl poklop. "Přechodová komora," ukázala Dayanová.

"Vím," potvrdil Nansen. Oba pozorně studovali lodní plány z cechovní databáze.

"Určitě nepůjdeme dovnitř tudy a budeme pokračovat dál?"

"Ano, určitě. Příliš neznámých faktorů."

Minuli poklop. "Já… je mi líto," ozvala se Dayanová. "Byla to hloupá otázka. Trochu se mi točí hlava."

Léky působily na žaludek, ale neovládly všechny smysly. Drželi se zakřiveného světa, který je chtěl odhodit, v hlavě jim hučela krev, pod nimi rotovala noční obloha. "Nedívej se na hvězdy," poradil jí Nansen.

Dayanová těžce polkla. "Ironie," poznamenala. "Přece jde především o hvězdy, ne?"

Dostali se na konec cylindru a přelezli přes okraj. Uklouzla. V poslední chvíli ji chytil za kotník a přitáhl zpět. "Nombre de Dios!" zasténal. "To nedělej!" Dvacet metrů před nimi rotovalo kolo a rozřezávalo oblohu.

"Promiň -"

"Ne, ne, já se omlouvám. Měl jsem dávat větší pozor na… na mou partnerku."

Zaslechl, jak se směje. "Už se nebudeme omlouvat. Ale díky, b'ahavah."

Když je síla táhla na stranu, postup byl snazší. Jako by kráčeli v silném větru, který se pomalu uklidňoval, jak se blížili ke středu. Pořád dávali pozor. "Už se cítím dobře," poznamenala po chvíli.

"To jsem rád." Ach, víc než rád, drahá.

"Konečně se dostali do doku." Přestože bylo plavidlo postaveno celá století potom, co odletěli k Tahiru, podobalo se i novým modelům s tahirským pohonem, který teď Vyslanec vezl. Nansen pomohl Dayanové rozložit trojnožku, kterou nesla na zádech, a připevnit ji k trupu. Získala podstavec, kam připevnila své přístroje. Když skončili, bylo slyšet jen jejich dýchání. Zdálo se jim, že rotující kolo je v okolním tichu ještě obludnější. Dayanová několik minut pracovala.

"Toho jsem se bála," zavzdychala. "Potvrzuje to měření ze zádi. Odpalovací centrum je mrtvé. Možná se přerušil jen přívod energie k počítači."

"A co ostatní?" Jestřáb měl kromě ztracených lodí i osm trajektů. Jeho posádka měla častěji příležitost cestovat sem a tam. A také měla mnohem víc členů. Spatřil je zaparkované v kole, kroužily kolem.

"To mohu říct odtud, všechny jsou ztracené, alespoň na této straně."

"No, upřímně řečeno, moc toho nelituji. Nerad bych se svěřil neznámému systému, který je možná zničený."

"Jak budeme evakuovat lidi, kteří přežili?" Jestli někdo přežil.

"To záleží na situaci. V tuto chvíli mi připadá nejlepší, pokud naši inženýři provedou úpravy a použijeme trajekt z Vyslance. Převezeme ho sem, odvezeme do doku a přemístíme lidi přes trup. Nejprve budeme muset také něco opravit.

Mohou projít přechodovou komorou a naše lodě je vezmou na Vyslance. Možná bude třeba několik cest, ale připadá mi to jako velmi konzervativní a bezpečný plán. Mezitím sebereme tvou výstroj a dokončíme manévr, který mě čeká."

Zavzlykala, když pronesl ta schválně neosobní slova? Nechtěl se jí ptát. Věnovala se svým úkolům stejně pečlivě jako jindy.

Pravda vyšla najevo, když si sundal z ramene kabel a začal ho rozmotávat. Kabel se kroutil v nízké gravitaci jak had.

Zaslechl, jak zvýšila hlas: "Rico, mám strach."

Překvapeně ze sebe dostal jen tři slova: "Nesmíme se bát."

"Nebojím se o sebe." Vzala ho za rameno. "O tebe, drahý." Ukázala na kolo. "Vzpomínám si, jak zemřel Al Brent."

"To už bylo dávno a daleko odtud." Šest tisíc let, světelných let. Ale nikdo nezapomněl.

Nasadila jistější tón. "Půjdu jako první. Nejsem tak důležitá."

"Ne." Zavrtěl hlavou, ale nebylo to vidět. "Mám mnohem víc praxe v otevřeném prostoru. Budeme se držet původního plánu."

"Ale jestli tě to - chytí -"

"Nechytí. A jestli se to stane, okamžitě se vrátíš na loď a odvezeš ji zpět. Chápeš?"

"Ano," přikývla po chvíli. "Odpusť, jsem tak hloupá. Prostě tě mám ráda."

"A já tebe, což je další důvod, proč nemůžeš jít první." Snad si představila jeho úsměv. "A kromě toho jsem chlap, ne?"

Nejistě se zasmála a objala ho. Jejich přilby se dotkly a zacinkaly.

Tenký a ohebný kabel byl pevnější než ocel. Použil molekulární úchyt a připevnil ho k jejímu skafandru. Zajistila mu druhý konec na záda. Když se odrazil, zamávala a čekala. Vojákova dcera.

Aktivoval pohon a zbrzdil svůj let. Příští minuty budou riskantnější než přistání na trupu. Přestože nebyla rotace u kola tak vysoká, působila opačně. Prostor mezi jednotkami byl úzký a setrvačnost obrovská. Ocitl se uprostřed. Jako člověk ztracený v bitvě nebo v mořské bouři, jako člověk zmítaný láskou. I v takovém nebezpečí vnímal vlastní život. Jeho krev zpívala.

Mysl se oddělila, vnímala, pomáhala a vládla.

Přiblížil se k paprsku kola, patnáct metrů od osy a upravoval vektory, dokud se osm set metrů dlouhý paprsek Page 147

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

nezastavil před jeho očima. Pomalu postupoval vpřed. Obrátil se. Jeho boty se přilepily. Náraz byl nepatrný. Musel srovnat rychlost na rozdíl několika centimetrů za vteřinu. Skvěle! Půl minuty zůstal vítězoslavně stát mezi rotujícími hvězdami.

Obrátil se a zjistil, že se kabel nezamotal. Chytil ho, odpojil od skafandru a připevnil ho k paprsku kola. "Všechno v pořádku, Hanny!" zvolal. "Jsi připravena?"

"Ano, ach, ano."

"Skoč."

Lano se napjalo. Držela se a pomalu se přitahovala. Cítil, jak používá svůj pohon, aby vyrovnala tah. Chytrá holka, skvělá holka. Možná by to zvládla bezpečně sama stejně jako on. Ale proč zbytečně riskovat? Kdokoliv narazí na kolo, zbydou z něj jen kusy, které zmizí ve vesmíru. Měl lepší trénink.

A proto vybral cestu pěšky a neletěl rovnou. První inženýři, které povede Alanndoch, musí kopírovat jeho cestu. Ale byli mladí a - ano - možná dokážou postavit síť pro ty, kteří půjdou za nimi. A nakonec přivezou trajekt z Vyslance, který je bude vozit mezi kolem a trupem.

Jestli najdeme důvod, abychom to udělali. Radost se rozplynula.

Dayanová dorazila. Objal ji jednou rukou a sebral kabel. Později ho budou potřebovat. Působila na ně dvacetinová gravitace, ale pohyb komplikovala Coriolisova síla.

Dayanová zamířila k poklopu. "Ach - och," zaslechl.

"Co?" Smotal lano a přistoupil k ní. Ukazovala před sebe. "Není to přechodová komora podle plánu," poznamenala.

"Ne." Zkoumal kovovou krabici, kterou někdo připevnil na dveře, spatřil svár a stopy nástrojů. Opatrně otevřel dveře, podíval se do tmy a zjistil, že krabice představuje komoru, kam se vejde jediný člověk. Dveře byly vzduchotěsné. Daly se otevřít jediným pohybem. Objevil lampu na baterie. Na stěně byl nápis. Naučil se dostatek z cechovního jazyka, aby mu rozuměl:

POŽEHNÁNÍ

SBOHEM

Znovu krabici zavřel a chvíli zůstal stát potichu. "Proč to udělali?"

"Důležitější je," odvětila Dayanová, "jak?"

"Hm?"

"Nevíme, co ještě udělali. Jestli se vůbec dostaneme dovnitř, možná způsobíme neštěstí. Jestli nedokážeme zavřít poklop, vzduch unikne."

Vzduch unášející mrtvoly jako zimní vítr, který nese mrtvé listí?

"Máš pravdu," souhlasil Nansen. "Možná je přístupný jiný poklop."

Pokračovali k dalšímu paprsku kola. Kolo se tiše otáčelo v okolní zimě.

Dorazili. "Tento poklop je zřejmě netknutý," prohlásila Dayanová. "Zvládneme ho."

Zvládneme to, co nás čeká za ním? zauvažoval Nansen.

Dotkl se destičky. Nic se nepohnulo. "Obvody jsou mrtvé," prohlásil. "Ani to nezkoušej, Hanny." Opřel se o bezpečnostní ruční ovládání. Fungovalo. Poklop pomalu odskočil. "Počkej," vyzval ji. Nespatřil Vyslance mezi hvězdami, ale skafandr měl silnou vysílačku. "Chystáme se dovnitř," oznámil na loď. "Na chvíli budeme odříznuti."

"Jak… jak dlouho máme čekat, než vypravíme… posily?" zeptala se Alanndoch.

"Špatné slovo," odpověděl Nansen. "Ať najdeme uvnitř cokoliv, nebude to nepřátelské." Alespoň tomu věřím.

"Nepřítel je kolem nás." Vesmír, náš nepřítel a naše sláva. "Dejte nám čtyřiadvacet hodin. Pak pokračujte podle vlastního uvážení, ale pamatujte, že hlavním úkolem je odvézt loď domů."

"Přeji vám oběma štěstí."

"Děkuji vám." Nansen vypnul vysílačku a pokynul Dayanové. Vstoupili dovnitř.

Když zavřel poklop, zmizela obloha a obklopila je tma. Dayanová rozsvítila baterku a na protější stěnu do padlo světlo.

Odrazy a tma. Nansen viděl Dayanovou jako stín a několik nejasných záblesků.

Zajistil poklop. Žádný vzduch. Čerpadlo nefungovalo. Tápal, našel ovládání vnitřního poklopu a zmáčkl. Jak čekal, nic se nestalo. Jestli byla na druhé straně atmosféra, tlačila na tento východ. Zoufalství chutnalo jako železo. "Živí lidé by to opravili," vydechl. "Proč?" zeptala se Dayanová. "Hrát si s vadnými obvody a používat nevhodné nástroje může jen zhoršit situaci. Jestli někdy potřebovali ven, mohli použít zálohy. Hydraulika možná není zaseknutá. Lidé ji opravili."

Nansen to zkusil. Páka odolávala. Sebral veškerou sílu a opřel se o ni. Jako by si chtěl rozlámat vlastní kosti. Pak se páka otočila. Spatřil slabé světlo. Přes helmu zaslechl hučení vzduchu. Páka povolila.

Sklo se zamlžilo. "Námraza!" vykřikla Dayanová. "Led na čočkách!" Pára. Dech života.

Vběhli do prázdnoty. Stáli na stupínku, čekali, až se jejich skafandry ohřejí, a pozorovali širokou šachtu, která se zvedala vzhůru. Její jas působil chladněji než tma v přechodové komoře. Na jedné straně spatřili kolejnici výtahu, která mizela v dálce, na druhé straně žebřík s odpočívadly. Byl to dlouhý výstup.

"Vzduch." Třásl se jí hlas. "Pootevřu přilbu a nadechnu se."

"Ne, to nesmíš," přikázal jí Nansen. "Ne, dokud nezjistíme, jaký je" - tlak, složení a rozklad.

"Dobrá. Můj přístroj na testování -"

"Kvůli tomu se nebudeme zdržovat. Musíme se nejprve podívat." A ve světle toho, co najdeme, bude možná ostatní už zbytečné. "Pojď."

Page 148

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Výtah se nehýbal. Vzdychl a obrátil se k žebříku. Sestoupili o několik set metrů. Vážili jako na Zemi a jejich náklad ztěžkl.

Tiše seskočili z žebříku a prošli prázdnou místností do chodby.

Zeleň! Všude rostliny v provizorních květináčích. Listí, květy a plody jim rostly nad hlavou, růže, lilie, fialky, bambus, dýně, malý jalovec, víno a rostliny, které Zem nikdy nepoznala. Všude život.

"Život -" Dayanová natáhla roztřesenou ruku a opatrně se dotkla jedné květiny.

Dál už se nedostali, neboť potkali tři živé lidi.

Cizinci vyskočili do chodby s připravenými nástroji, jaké Nansen neznal. Nestačil se naučit všechno o jejich době.

Rozumná část mozku poznala, že jsou to výtvory, které vznikly v době krize. Problémy nejspíš vyvolal hluk, jaký s Dayanovou způsobili. Podíval se na lidi.

Starší muž, mladší muž a mladá žena, všichni byli malí, snědí, hubení s nápadnými rysy - příslušníci Cechu. Měli na sobě staré šaty a byli vychrtlí, ale jinak vypadali zdravě. Ucítil radost. Uvolnil přilbu a odklopil ji dozadu. Nadechl se vlídného vzduchu a ucítil vůni zeleně.

Trojice se zarazila. Šokované zírala na zázrak. Uběhla nějaká doba, pak stařík zašeptal: "Přišli - přišli jste z venku?"

Hovořil starobylou, ale pochopitelnou verzí hlavního jazyka, který se používal na Harboru, kam jeho loď mířila.

Dayanová odhalila svou tvář. "Ano," potvrdila roztřeseným hlasem. "Jsme tady, abychom vás vzali domů."

"Po, po… těch letech," zakoktala žena. "Přiletěli jste."

Mladík se otočil a utekl. Chodbami se nesl jeho křik. Žena padla na kolena, zvedla oči a děkovala Bohu.

Mluvila potichu. Druhý muž zůstal stát. Měl šedivé vlasy, vrásky v obličeji, jasný vůdce. Realita ho mohla zlomit později, ale teď se vzpamatoval a promluvil vyrovnaným hlasem: "Vítejte na palubě. Miliónkrát vítejte. Jsem Evar Shaun. Moje společnice se jmenuje Tari Ernenová. Jsme posádkou Jestřába."

Nansen nepřiznal celou pravdu. Skutečnost, že přiletěl ve Vyslanci, by je možná porazila. "Zaměřili jsme selhání vašeho nula-nula pohonu na Harboru," prohlásil. "Vyrazili jsme, jakmile to bylo možné. Proč jste neodpověděli na naše volání?"

"Nevěděli jsme," přiznal Shaun. "Většina elektroniky přestala fungovat, když k tomu došlo." Samozřejmě netušil, co se stalo. "Od té doby nefungují obrazovky." Naštěstí - ne, žádné štěstí, dobrá práce inženýrů - byl systém světel, teploty a ventilace oddělený, jednodušší a stabilnější. "Zjistili jsme to, teprve když jsme šli ven připoutaní na kabel."

Tari Ernenová se znovu postavila. "Každý rok," dodala. "Každý rok jsme se šli podívat na hvězdy. O narozeninách."

"Jak se máte?" zašeptala Dayanová. "Žijeme," odvětil Shaun. "Přizpůsobili jsme život, abychom nepřišli o rozum." Po chvíli dodal: "Nebude… snadné… usadit se na planetě."

"Už žádné děti," pokračovala Ernenová. "Vyrostli jsme. Nechtěli jsme vlastní děti, nechtěli, protože jsme věděli, že záchrana přijde nejdřív za patnáct let."

"A nejspíš nikdy," dodal Shaun věcně. Už se dávno vzdal a jeho emoce ještě nepochopily, že už to není pravda.

"Ztratili jste tuto loď," promluvil Nansen, "ale budujeme další. Budou potřebovat posádku."

Vytřeštili na něj oči. Bylo toho na ně příliš. Ernenová zavzlykala: "Znovu budeme hvězdnými poutníky?"

"Děkujeme vám, děkujeme vám," opakoval Shaun.

Než začali oslavovat, Nansen položil otázku, které se vyhýbal. "Kolik je vás?"

"Asi dvě stovky," odvětil Shaun.

"Cože, tak málo? Ztratili jste, ach, mnoho lidí při neštěstí?"

V Shaunovi se probudila jeho minulost, kultura, chromozomy a duch - takže odpověděl naprosto vyrovnaně: "Náraz zranil většinu z nás, ale jen málokdo byl zraněný vážně. Horší to bylo s životně důležitými systémy. To, co zůstalo, by nevydrželo dobu našeho čekání. Otrávil by nás jed a špína vlastních těl. Vidíte, že jsme vysázeli rostliny po celé palubě, abychom měli čerstvý vzduch a potravu, ale ani to nestačilo.

Staří, slabí a ti, které vybral los, odešli do vesmíru. Jeden po druhém. Opravili jsme přechodovou komoru, abychom jim to usnadnili. Plují mezi hvězdami. Jejich jména se dostala na čestnou listinu."

Nansen ztuhl. "Jak jste je přinutili odejít?" naléhal.

Shaun se mu podíval do očí. "Nemuseli jsme použít sílu. Odešli svobodně. Patřili k Cechu."

"Patří k Cechu," opravila ho Ernenová. "Navždy -"

Dayanová sklopila hlavu a rozplakala se.

52

Během let jejich nepřítomnosti se dobře hlídaný pozemský život rozrostl po celé estancia. Nansen s Dayanovou se znovu - po tisíciletích - projížděli po pláni, kde se vlnila tráva a šustily stromy, zeleň pozlatily paprsky zapadajícího slunce, všude divoká zvířata a ptáci.

Chvíli uháněli a vnímali koňské svaly pod sebou, vlající hřívy, dusající kopyta, zvířecí pach, který se mísil s vůní půdy a zeleně. Zastavili koně až ve chvíli, kdy ztratili budovy z očí. Pomalu kráčeli pod širokým nebem a mířili k obzoru. Kožená sedla skřípala.

"Svoboda!" zvolal Nansen.

Dayanová se na něj podívala. "Svoboda?" zopakovala.

Ucítil rozpaky, neboť neměl rád dramatické okamžiky. Chtěl jí to vysvětlit: "Žijeme, jak chceme."

Pozvedla obočí. "Vždycky jsme tak žili, ty i já." Obrátila se k nebi. "Možná víc než kdokoliv jiný."

"V poslední době nikoliv. Ani tobě se to určitě nelíbilo."

"Hm, pravda, nevěděla jsem, kolik povinností přináší populární osobnosti sláva. Ale všichni to mysleli dobře." Usmála Page 149

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

se. "A my - zvláště ty - jsme toho využili."

"Bojím se, že jsem toho nevyužil, jak jsem mohl. Slavnosti, projevy a stovky lidí, které mi představili - to není moje práce." Zkazilo mu to náladu. Nebyl spokojený se svou řečí k parlamentu a lidem Harboru. Znovu ji slyšel.

"…naše první vesmírné koráby jsou připraveny, lodě lepší než kdy předtím. A to vše díky spojení lidské technologie s novými informacemi, které jsme přivezli z dálky. Jsou tady lidé z Jestřábu, ochotní radit, dávat instrukce, stát se důstojníky na palubě. Jakmile se setkáme s dalšími lidmi Cechu, připojí se k nám. Na této planetě i na ostatních. Ale létat už nebudou jen oni. Brzy bude létat každý, kdo má sílu, schopnosti a je to jeho přáním…

Od Jestřábu jsme se dozvěděli o dvou planetách, kde mohou žít lidé. Určitě existují další, ale toto je začátek pro ty, kteří snili… systém planetárního inženýrství, na kterém pracujeme, usnadní osídlení planet, kde to bylo těžké, umožní osídlení tam, kde to bylo nemožné… zvážíme-li tyto možnosti a kapitálovou investici, ke které se Liga chystá, pak bude cestování výdělečné - nikoliv jen trochu a pro jednotlivce, ale pro všechny. Proto bude pokračovat a sílit…

…odhalení a inspirace, které přijdou od jiných ras… vzbudíme ty, kteří si to přejí, připojí se k nám, ke hvězdám…

…milióny let, tolik hvězdných korábů spojí vesmír a substrát, zajistí existenci… To, co jsme se dozvěděli o komunikaci, která překonává čas, napovídá tomu, že nás vesmír stvořil, abychom ho zachránili. Je to možné? Můžeme si představit…

Dnes nám stačí, že se vracíme zpět ke hvězdám a nikdy je neopustíme."

"Nelíbilo se mi, co jsem říkal," přiznal. "Ani jak jsem to podal."

"Co na tom bylo špatného?" zeptala se Dayanová. "Mně to připadalo pěkné."

"Moc květnaté."

Přikývla. "To není tvůj styl. No, napsali ti to tak."

"Nechci být žádný řečník. Mluvím jako špatně naprogramovaný stroj."

Dayanová se tiše zasmála. "Rico, Rico. Dostal jsi práci, přišla ti nechutná a teď si děláš starosti, jestli jsi ji provedl dobře. Řekni mi, vyjádřil ten projev tvé myšlenky?"

"Samozřejmě. Jinak bych ho nepřečetl."

"Ne, to bys neudělal. Takže jsi byl upřímný. A pokud jde o tvou řeč, mohu tě ujistit, drahý, že je to jedno. Byl jsi to ty, kapitán všech kapitánů. To chtěli a potřebovali."

"Ale to je chyba," protestoval. "Nezasloužím si takovou prestiž. Ani ty, querida. Nepoložili jsme základy, ani nepostavili dům - věčný dům hvězdných poutníků. Wenji, Ajit, Mam a Selim," čtyři kamarádi zešedivěli, a ti, kdo s nimi spolupracovali tady na Harboru. Pečlivě, trpělivě, občas tvrdě, rok po roku. "Zatímco my byli pryč - to oni vše vybudovali."

"Svým způsobem ano," přitakala Dayanová. "Svým způsobem ne. Ne tak docela. Naše cesta, lidé, kteří letí zachránit jiné lidi… ta vše zaštítila. Lidé začali mít zájem. Ajit mi řekl, že to považuje za zásadní krok."

"Ale to nedává smysl!"

Dayanová zavrtěla s úsměvem hlavou. "Ach, Rico, kdy dávalo něco lidského smysl? Naše rasa je bláznivá. Možná proto létá ke hvězdám. Ne, můj drahý, neunikneš tomu, navždy budeš symbolem a hrdinou."

"No," zavrčel, "alespoň máme zase soukromí."

"Většinou," souhlasila. "A vychováme spoustu malých Nansenů."

Zlepšila se mu nálada. "Přijdou i Dayanové." Slunce klesalo a jezdci se obrátili. Dostali se dál, než původně zamýšleli, a soumrak je překvapil na pláni. Obloha byla fialová na západě a tmavá na východě, kde se rozzářila světla domova. Nad hlavami se jim objevily hvězdy.

Dayanová něco zašeptala.

Nansen se podíval na její tmavou postavu, která se k němu přiblížila. "Cože?" zeptal se.

"Ach, jen se dívám na ty hvězdy," odpověděla tak tiše, že jí málem nerozuměl. "Vzpomněla jsem si na několik vět. V

angličtině - hm - Zkrotil jsi Plejády?"

Přikývl. "Ano. Vzpomínám. Job. Ve španělštině - ale zapamatoval jsem si tradiční anglickou verzi - "Dokážeš spoutat sladký vliv Plejád, či rozplést pouta Orionu?… dokážeš vést Arcturus a jeho syny. Proč sis na to vzpomněla?"

"Jen přemýšlím. Jestli se naše děti - a je to jisté - jestli se vydají ke hvězdám, pak je navždy ztratíme."

"Možná ne," opravil ji. "Jakmile objevíme, jak postavit Holontův časový komunikátor - víš, že to neznamená jen mluvit s budoucností. Znamená to mluvit přes celý vesmír."

"A spojit ho." Vzdychla. "Velkolepá vize. My dva se toho však nedožijeme." Zvládnout takové síly bude trvat mnoho životů. "Jestli nebudeme pořád žít… ne, nevím, jaké máme před sebou hranice. Bylo by to stejně arogantní, jako bych řekla, že žádné hranice neexistují. Ale -"

Na chvíli se odmlčela. Mířili ke světlům. Objevily se další hvězdy. Začal foukat chladný vítr.

"Vím jen to," pokračovala, "že ať se z nás jednoho dne stane cokoliv, nikdy nebudeme bohy." Náhle se za smála. "Ale můžeme se snažit a přitom si užít!"

Poul Anderson

Hvězdní poutníci

Z anglického originálu

STARFARERS

přeložil Ivo Reitmayer

Page 150

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Obálka a grafická úprava obálky Petr Bauer

Sazba Laser Books s.r.o., Plzeň

Litografie obálky Filip Cubr, Plzeň

Odpovědný redaktor Eva Hallerová

Vydalo nakladatelství PERSEUS publishing, s.r.o.

jako svou 138. publikaci

Plzeň 2000, 1. vydání

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Cena včetně DPH 199 Kč

ISBN 80-7288-002-0

Poul Anderson, jeden z nejlepších vizionářů science fiction, se vrací s novým mistrovským dílem. Hvězdní poutníci jsou příběhem expedice, která se vydala do vzdáleného koutu galaxie, kde se ukrývají odpovědi na největší otázky lidstva.

Sága začíná v době, kdy astronomové objeví důkaz o existenci vyspělé civilizace, tajemství "stop" na nebi, které po sobě zanechaly cizí lodě pohybující se rychlostí světla, pronásleduje vědce až do chvíle velkého objevu. Expedice s týmem vybraných vědců se vydává do sektoru, kde se inteligentní život objevil, ale protože cíl vesmírného korábu Vyslance leží 60 000 světelných let daleko, posádka potřebuje na cestu tam a zpět 12 000 let - dobu delší, než je historie druhu Homo Sapiens na Zemi. Přestože je posádka připravena nebezpečí cesty, nikdo neví, co je čeká na okraji vesmíru

- a zpátky na planetě, která jim byla kdysi domovem.

Page 151