- 1 -

Název originálu: THE QUEEN OF AIR AND

DARKNESS, HUNTER'S MOON, NO TRUCE

WITH KINGS

Ilustrace na obálce: Petr Bauer

Grafická úprava obálky: Petr Lukáš

Překlad: Jiří Emmer, Jiří Engliš

Redakce: Helena Šebestová

Copyright ©1984 by Poul Anderson Published by

agreement with Scott Meredith Literar Agency, Inc.,

845 Third Avenue, New York, NY 10022

Copyright ©1992 for the Czech translation by J.Emmer,

J. Engliš

Copyright ©1992 for Cover by P. Bauer

Copyright ©for Edit by T.Jirkovský

Copyright ©1992 for the Czech edition by LASER

ISBN 80-85601-28-1

- 2 -

Královna vzduchu a temnot

Poslední záblesky slunečních západů doznívaly ještě

skoro do poloviny zimy. Tím však vláda denního světla

pro tento rok skončila a severní země se pozvolna

probouzely k životu. Květy začínaly rozkvétat, ohnivé

akáty zářily živými barvami, ocelové květiny se modraly

v brokovém podrostu a návrší byla poseta deštěnkami,

zatímco bledulky zbarvovaly všechna údolí stydlivou

bělobou. Mezi nimi poletovaly mušky na duhových

křídlech; kdesi pohodil hlavou jelen a zatroubil do

vyhřátého ovzduší plného vůní. Na obzoru přecházela

obloha z purpuru do temné černi. Oba měsíce stály na

svých místech, téměř v úplňku. Jejich záře mrazivě

osvětlovala listoví a třpytila se na vodních hladinách.

Obrysy všech stínů jemně rozmazávala aurora - obrovská

chvějivá světelná opona rozprostírající se přes polovinu

oblohy. Za ní vycházely první hvězdy.

Chlapec a dívka seděli těsně pod vrcholkem Wolundovy

mohyly. Vlasy do půli zad měli vybělené od letního

slunce, snědá těla skoro splývala s barvou země, křovisek

a skal. Jediné, co měli na sobě, byly věnce uvité z

bledulí. On hrál na kostěnou flétnu a ona zpívala.

Nedávno se do sebe zamilovali. Bylo jim okolo šestnácti,

ale oni si to neuvědomovali. Oba náleželi k Obyvatelům

temnot, a proto byli k času neteční - nepamatovali si

skoro nic z těch dob. kdy obývali lidské země.

Tóny jeho nástroje chladně ovíjely její hlas:

„Vyčaruj kouzlo, u viň jej z nebe, z prachu a rosy. z noci

i sebe.“

Poslouchali, jak jim malý potůček, který odnášel měsíční

světlo do řeky vklíněné mezi pahorky, odpovídal

zurčícími peřejemi. Hejno netopýrů přelétlo nad jejich

- 3 -

hlavami, temně černé obrysy těl proti jasné záři.

Přes Temnou bažinu k nim přicházelo nebo spíše skákalo

podivné stvoření. Mělo sice dvě ruce a dvě nohy jako

oni, avšak podlouhlé nohy byly opatřeny spáry a celá

postava byla až po konec ocasu opeřena. Jejímu obrysu

pak dominovala široká křídla. Na tváři, která jen zpola

připomínala lidskou, imponovaly velké oči. Kdyby se

Ayoch mohl postavit zpříma, sahal by mladíkovi k

ramenům.

Děvče vstalo. „Něco nese.“ Její zrak nebyl sice stavěn na

příšeří jako u tvorů rozených v zemích severu, ale naučila

se již rozeznávat a analyzovat každičký záblesk, který jí

smysly přinesly. Kromě toho puk by normálně přiletěl a i

z jeho pohybů bylo možno vyčíst, že táhne nějaké

břemeno.

„A přichází od jihu.“

Mladíkem projela vlna náhlého vzrušení, podobného

nazelenalému plamenu, který zrovna probleskl po obloze

přes souhvězdí Lyry. Rychle seběhl z náspu.

„Vítej, Ayochu!“ volal. „To jsem já, Mistherd!“

„A Stín snu s ním,' smála se dívka a následovala ho.

Puk se zastavil. Jeho oddychování přehlušovalo i šumění

větru v okolní vegetaci. Kolem něj se šířila vůně

polámané yerby.

„To je dobře, že vás potkávám zrovna nyní, v době

zrození zimy,“ pískal. „Alespoň mi s tímhle pomůžete do

Carheddinu.“

Pozvedl své břemeno. Jeho žluté oči nad ním

světélkovaly jako dvě lucerny. Hýbalo se to a kňouralo.

„Proč dítě,“ zeptal se Mistherd.

„Jako ty, synku, jako ty. Ha, ha, to je ale úlovek!'

chvástal se Ayoch. „Bylo jich tam dvacet v yonském

- 4 -

táboře u Pustého lesa, byli ozbrojení a kromě obvyklých

hlídacích strojů vypustili ještě velké odporné psy, kteří

okolo slídili, když jejich pánové spali. Já jsem však

přiletěl shora a snesl jsem se, až když jsem viděl, že je

hrst omamného prachu...“

„Chudáček,“ Stín snu vzala chlapečka a přitiskla ho na

svá nevelká ňadra, „No ten náš mrňousek je ale

ospinkaný!“ Dítě poslepu hledalo prsní bradavku. „Ne,

ne.“ smála se dívka přes záclonu vlasu. „Já jsem ještě

moc mladá, a ty už jsi na to příliš starý. Ale počkej, až se

vzbudíš v Garheddinu pod horou, to si dáš clo nosu.“

„O - je,“ zašeptal Ayoch. „Ona je daleko, ale stejné nás

viděla a slyšela. Ted přichází.“ Přikrčil se a složil křídla.

O moment později také Mistherd poklekl a po něm i Stín

snu, s chlapcem stále v náručí.

Královnina dlouhá postava zastiňovala oba měsíce.

Chvilku pozorovala trojici a jejich kořist. Zvuky

přicházející od kopce i bažiny se vkrádaly do jejich

vědomí, až se jim zdálo, že slyší i záblesky světel.

Nakonec Ayoch zašeptal: „Udělal jsem dobře. Hvězdná

matko?“

„Jestli jsi to dítě ukradl z tábora plného strojů,“ pravila

nádherným, lahodným hlasem, „znamená to, že to byli

lidé z dalekého jihu, kteří by to nemuseli přijmout tak

odevzdaně jako farmáři.“

„Ale co zmůžou, Matko sněhu?“ kvičel puk. „Jak by nás

mohli najít?“

Mistherd pozvedl hlavu a pyšně promluvil. „Takže už i

oni pocítili náš hněv.“

„A on je tak sladký,“ řekla Stín snu. „A budeme jich

potřebovat mnohem víc, že ano, Paní oblohy?“

„Jednou se to muselo stát,“ pokračovala Královna.

- 5 -

„Vezměte ho teď s sebou a postarejte se o něj. A tímto

znamením.“ ukončila svoji řeč posvátným rituálem, „je

teď zaslíben Obyvatelům.“

Jejich radost teprve teď mohla volně propuknout. Ayoch

vesele poskakoval k nejbližšímu třasolistu. Vyšplhal se

po kmeni, zavěsil se jednou rukou na větev plnou

neklidného bledého listoví a svinul se do klubíčka.

Chlapec a dívka pokračovali s dítětem k Carheddinu ve

svižném tempu, které mu však ještě dovolovalo pískat a

jí zpívat:

„Wahaii, wahaii!

Wayala, laii!

Na křídlech hnaných větrem

vysoko na nebi

s pronikavým křikem

ženeme se s deštěm o závod

a zase se snášíme do veselíc

a dál se necháváme unášet do Měsíčních šedolesů

a do jejich stínů těžkých jako sen

a pak splyneme s ševelícími vlnkami jezer,

ve kterých se topí hvězdný svit.“

Když vstoupila, cítila Barbro Cullenová přes všechen

svůj zármutek a zlost také strach. V místnosti byl

nepořádek. Časopisy, kazety, kotouče, šanony a popsané

papíry pokrývaly všechny stoly. Na všech policích a

ve všech rozích byl notný nános prachu. U jedné stěny

stálo laboratorní vybavení, mikroskop a analytická

zařízení. Ohodnotila je jako účelné a praktické, ale nějak

jí to nehrálo clo obrazu úřadovny a ještě ke všemu zde

měl vzduch mdlou chemickou příchuť. Koberec byl

- 6 -

zašlý, nábytek ošumělý.

Tak tohle byla její poslední naděje?

Pak se objevil Eric Sherrinford. „Dobrý den, paní

Cullenová,“ pozdravil. Jeho tón byl rázný a stisk ruky

pevný. Jeho vybledlý úbor ji nijak nevzrušoval. Sama se

o svůj vzhled také nijak zvlášť nestarala, až na pár

výjimečných příležitostí. (A bude ještě vůbec nějakou

mít, když nedostane svého Jimmyho zpátky?) Na druhé

straně však byla vždy šarmantní a milá.

Z vrásek sahajících mu až k očím vyzařoval úsměv.

„Omluvte ten nepořádek. My na Beowulfu máme - nebo

spíše měli jsme - na to roboty, takže jsem si vlastně nikdy

na uklízení nezvykl a nechci, aby mi nějaká najatá

hospodyně vždycky zpřeházela všechny věci. A myslím,

že je šikovnější pracovat ve vlastním bytě, než si

vydržovat zvláštní kancelář. Nesednete si?“

„Ne. děkuji. Nějak nemám stání,“ zamumlala,

„Rozumím. Ale jestli dovolíte, já nejlíp funguj u, když se

uvolním.“

Posadil se na pohovku, nohu přes nohu. Vytáhl dýmku a

začal si ji nacpávat. Barbro přemítala o tom. proč kouří

tak starodávně. Neříkalo se o Beowulfu, že je po všech

stránkách tak moderně vybaven, jak si to na Holandu

zdaleka ještě nemohli dovolit? Ovšem starobylé zvyky

někdy přežívají navzdory všemu. A v koloniích se to

stávalo dost často, jak o tom mnohokrát četla. Lidé se

vydávali ke hvězdám, aby si uchovali takové nemoderní

přežitky jako své mateřské jazyky, ústavní vládu nebo

vědeckotechnickou civilizaci. . .

Sherrinford ji vrátil zpátky do reality: „Musíte mi nejdřív

podrobně popsat, co se vám přihodilo, paní Cullenová,

Sdělila jste mi pouze, že váš syn byl unesen a že místní

- 7 -

policie neudělala nic. Jinak vím jen pár zjevných faktů,

jako že jste zřejmě vdova a ne rozvedená, že jste dcera

vystěhovalců ze země Olgy Ivanoffové, která udržovala

živé telekomunikační spojení s Christmas Landing. a že

jste odbornicí v nějaké biologické vědecko profesi;

zřejmě jste měla několikaletou přestávku v práci v terénu,

kterou jste teprve nedávno ukončila.“

Překvapeně civěla na jeho šedookou tvář se zahnutým

nosem lemovanou černými vlasy. Cvakl zapalovačem a

jeho světlo jakoby naplnilo

celou místnost. Z okna mohli pozorovat poklidné město

rozprostírající se pod nimi a mizící v zimním šeru. „Jak

to všechno, proboha, víte?“ slyšela sama sebe.

Pokrčil rameny a spustil svým obvyklým přednáškovým

tónem. „Moje práce spočívá v zaznamenávání detailů a

jejich spojování dohromady. Za více než sto let na

Holandu si lidi vytvořili svá regionální nářečí; k tomu

hodně přispěly také tendence ke shromažďování podle

původu a společných zvyků. Vy máte ve své řeči stopu

olganského er, ale samohlásky vyslovujete spíše nosem,

jak je zvykem zde, a to přesto, že žijete v Portolondonu.

To vypadá na dětství obklopené metropolitní řečí. Řekla

jste mi dále, že jste byla součástí Matsuyamovy expedice

a že jste měla vašeho synka s sebou. Obyčejné techničce

by to nikdy nedovolili; musela jste jim tedy za to stát. A

týni prováděl ekologické výzkumy; proto musíte mít

příbuzné vzdělání. Ze stejných důvodů musíte mít také

bohaté zkušenosti z terénu. Avšak vaše kůže je světlá a

vůbec ne tmavá jako kůže lidí, kteří jsou po delší dobu

vystaveni zdejšímu slunci. Proto jste musela být pěkný

čásek zavřena uvnitř, než jste vyrazila na ten váš osudný

výlet. A k vašemu vdovství - nikdy jste se ani slovem

- 8 -

nezmínila o vašem manželovi, ale musela jste mít muže,

kterého jste si tak hluboce vážila, že stále ještě nosíte

zásnubní i svatební prsten.“

Její zrak se zakalil a někde uvnitř to zabolelo. Ta

poslední slova jí připomněla Tima - velkého, zrzavého,

usměvavého a něžného. Musela se pootočit a dívat se

jinam. „Ano,“ podařilo se jí ze sebe vypravit, „máte

úplnou pravdu.“

Byt byl situován na vyvýšeném místě nad Christmas

Landing. Pod nimi se rozprostíralo město se svými zdmi,

střechami, archaickými komíny a lampami osvětlenými

uličkami, se svými světluškami všemožných lidmi

používaných vozidel, s ruchem v přístavu Venture Boys a

s plavidly, která směřují na Sluneční ostrovy nebo se z

nich vracejí a nebo dokonce podnikají cesty do

vzdálenějších oblastí Borealského oceánu, jenž zrovna

probleskoval jako rtuť v odlesku večerních červánků

Charlemagne. První měsíc, Oliver, stál o něco výše a

vypadal jako skvrnitý oranžový disk dvakrát větší než

slunce; nacházel se blíže k zenitu, kterého však nikdy

nedosáhne, a ozařoval svět svým ledovým svitem.

Poloviční Aidě ze sebe zrovna ukazoval pouze malý.

pomalu se pohybující srpek nedaleko Siria, který se, jak

si vzpomínala, nachází na obloze nedaleko zemského

Slunce, to však bez teleskopu není vidět...

„Ano.“ pokračovala se sevřeným hrdlem, „můj manžel je

už asi čtyři

roky mrtev. Právě jsem čekala naše první dítě, když byl

zabit stádem monocerů. Byli jsme tehdy tři roky svoji.

Seznámili jsme se na Universitě - dotace z centrálního

výukového ústavu pokrývají jen oblast základního

vzdělávání, a tak jsme založili vlastní pracovní skupinu

- 9 -

pro smluvní ekologické studie - víte, jestli může být

nějaká oblast osídlena při zachování přírodní rovnováhy,

jaké budou šance na úrodu, jaká rizika, a podobné

otázky. No, a pak jsem pracovala v laboratoři pro jednu

rybářskou

společnost

v

Portolondonu.

Ale

ta

jednotvárnost, ta... uzavřenost... mě sžírala. A pak mi

profesor Matsuyama nabídl místo ve svém průzkumném

týmu směřujícím do Země komisaře Haucha. Myslela

jsem si, Bože odpusť mi to, myslela jsem, že Jimmy -

Tim chtěl, aby se tak jmenoval, hned jak se zjistilo, že to

bude chlapec, protože se tak jmenoval jeho otec a také

protože se mu líbilo to Timmy a Jimmy a - oh, myslela

jsem, že Jimmy tam se mnou bude v bezpečí. Nemohla

jsem ho přece v jeho věku opustit na několik měsíců. Z

tábora se nemohl sám žádným způsobem dostat a co by

se mu mohlo stát uvnitř? Nikdy jsem nevěřila těm

povídačkám o Obyvatelích temnot, kteří prý kradou

lidské děti. Vždycky jsem to brala tak, že rodiče se sami

před sebou snažili omluvit svoji nepozornost při hlídání

dětí blízko lesa, do kterého ti chudáčci zabloudili nebo

kde byli hned napadeni smečkou kdovíjakých bestií nebo

- Ale poučila jsem se, pane Sherrinforde. Hlídací roboty

někdo obelstil a psy uspal, a když jsem se probudila,

Jimmy byl pryč.“

Prohlížel si ji skrz kouř dýmky. Barbro Engdahl

Cullenová byla vysoká, asi tak třicetiletá žena (uvědomil

si mimoděk, že rolandický rok trvá okolo pětadevadesáti

procent pozemského, oba se pak liší od beowulfského) se

širokými rameny, dlouhýma nohama a plným poprsím;

měla širokou tvář a přímý nos, upřímné ořechové oči a

široká, hbitá ústa; vlasy měla nazrzlé až dohněda, stažené

za ušima a její hlas byl chraplavý. Na sobě měla

- 10 -

jednoduché oblečení. Aby zklidnil nervózní poklepávání

jejích prstů, otázal se skepticky: „A teď už věříte na

Obyvatele? „

„Ne. Jen už si nejsem tak jistá.“ Otočila se k němu a

poočku na něj pohlédla. „Našli jsme přece nějaké stopy.“

„Kusy fosilií, „ pokýval. „A několik předmětů

neolitického typu. Ale zjevně hodně staré, jako by jejich

tvůrci zemřeli před mnoha lety. Intenzívní výzkum

nepotvrdil jejich nynější výskyt.“

„Jak intenzívní může být výzkum v oblasti Severního

pólu, kde v létě zuří divoké bouře a v zimě je polární

noc?“ ptala se. „Když je nás milión lidí na celé planetě a

z toho ještě polovina pouze v tomhle městě?“

„A zbytek žije stejně jen na tomhle jediném obyvatelném

kontinentu, „ dodal.

Arktida pokrývá pět miliónů čtverečních kilometrů,“

pokračovala ve slovním vodopádu. „Z toho Arktická

zóna zabírá její čtvrtinu a my nemáme ani technické

vybavení pro ustavení satelitních monitorovacích stanic,

ani nemůžeme konstruovat taková letadla, abychom se na

ně mohli spolehnout i tam. Nemůžeme skrz ty prokleté

země temnot vést silnice a založit tam stálé základny, a

tak nemáme prostě šanci poznat je a zkrotit. Můj Bože,

generace osamělých poutníků vyprávěly o Šedé příšeře a

tenhle netvor byl poprvé vědeckou expedicí spatřen

teprve vloni!“

„A vy přesto nepřipouštíte možnost, že Obyvatelé temnot

existují?!“

„No, věřit v tajnou sektu lidí narozených a žijících v

naprosté izolaci, kteří se skrývají v temnotách a kradou

děti pro...“ Polkla. Sklopila hlavu. „Ale o vás se říká, že

jste odborník.“

- 11 -

„Z toho, co jste mi řekla po vizifonu, usuzuji, že

portolondonská policie zpochybňuje důvěryhodnost

zprávy, kterou podala vaše skupina. Mají dojem, že

většina z vás podlehla hysterii a tvrdí, že jste zanedbali

opatrnost a děcko se vám prostě někam zatoulalo.“

Jeho slova ji pobouřila. Zrudla a vyštěkla na něj: „Jako

všechny ty děti předtím? Ne. Já jsem totiž místo

dlouhých

nářků

okamžitě

konzultovala

centrální

databanku. Trošku moc podobných událostí se vysvětluje

jako nešťastná náhoda. A máme úplně ignorovat i ta

otřesná svědectví o znovuobjeveních? Ale když jsem se

na policii s těmito fakty vrátila, stejně mě vykopli.

Nemyslím, že to bylo jen proto, že měli zrovna málo lidí.

Oni mají také strach. Jsou to hoši z vnitrozemí a

Portolondon leží skoro na hranici s neznámem.“

Její energie se vyčerpala. „A protože Holand nemá

žádnou celoplanetární policii,“ zakončila svůj proslov,

„jste moje poslední naděje.“

Vyfoukl kouř z dýmky do šera a pozoroval, jak se s ním

pomalu mísí. Pak řekl laskavějším hlasem než dosud:

„Paní Cullenová, nevkládejte ve mne, prosím, příliš velké

naděje. Jsem jediný soukromý vyšetřovatel na této

planetě a nemám k dispozici žádné prostředky kromě

sebe.“

„Jak dlouho tady žijete?'

„Dvanáct let. To je zrovna tak čas, aby se člověk trochu

seznámil se všemi relativně obydlenými oblastmi. A co

vy, starousedlíci, žijící zde již více než sto let, víte sami o

Arktidě?“

Sherrinford vzdechl. „Ujmu se vašeho případu a vezmu

jen nejnutnější plat, hlavně proto, že mi váš případ

přinese nové poznatky. Ale jen tehdy, budete-li mojí

- 12 -

průvodkyní a pomocnicí, i když to pro vás může být

nepříjemné.“

„No samozřejmě! Uschla bych čekáním, ale stejně - k

čemu mne budete potřebovat?“

„Najmout někoho jiného, kdo by byl stejně dobrý jako

vy, by tady přišlo příšerně draho. Na téhle planetě je pro

každou ruku tisíce důležitějších úkolů. A kromě toho, vy

jste na věci osobně zainteresovaná. A to budu potřebovat.

Pocházím z jiného světa a jsem tady úplným cizincem,

neboť zdejší planeta se podobá stejně málo té mé jako

naší matičce Zemi. A moc dobře si uvědomuji, jak moc

jsme tím handicapováni.“

Christmas Landing pomalu halila noc. Vzduch byl stále

stejně teplý, ale chuchvalce mlhy povalující se v ulicích,

osvětlené blikajícími lampami, teď vypadaly ještě

chladněji. Také aurora vznášející se mezi oběma měsíci

měla chladnější vzhled. Žena se postupně v temné

místnosti podvědomě přibližovala k muži a uvědomila si

to teprve tehdy, když rozsvítil fluoropanel. Oba v tu

chvíli silně pociťovali pustotu a osamělost Holandu.

Světelný rok neznamená v galaktických vzdálenostech

tak moc. Ušli byste ho tak za 270 miliónů let - vyšli byste

třeba na začátku prvohor, kdy dinosaurus patřil ještě do

vzdálené budoucnosti, a dorazili byste v dnešní době, kdy

kosmické koráby létají na mnohem delší cesty. A-však

naše nejbližší sousední hvězdy jsou okolo devíti

světelných let daleko a ani ne jedno procento z nich má

planety obyvatelné pro lidi. Přitom rychlost cestování je

limitována nepřekonatelnou hranicí - rychlostí světla.

Moc nepomůže ani relativistická kontrakce času, ani

hibernace - cesta sice pak vypadá jako kratší, ale doma

mezitím uplynou celé věky.

- 13 -

Proto takových cest nikdy nebude mnoho. Kolonisty se

stanou jenom lidé, kteří pro to mají nějaké velmi závažné

důvody. Vezmou si s sebou zárodečnou plasmu pro

exogenetickou kultivaci domestikovaných rostlin a zvířat

- a také lidských dětí, aby se populace mohla množit

dostatečně rychle a nehrozil jí zánik genetickým

posunem. Nemůžou se moc spoléhat na další imigraci.

Tak dvakrát nebo třikrát za století přiletí raketa z nějaké

jiné kolonie. (Ne ze Země. Ta už lidem dlouho nepatří.)

Taková mise vždy pochází ze starších kolonií, protože

nové nemají prostředky na konstrukci a vybavení

mezihvězdných korábu.

A přežití kolonií nebo dokonce jejich modernizace jsou

velmi nejisté. Zakládající členové musí vždy vzít, co je -

a vesmír nebyl postaven speciálně pro lidi.

Vezměme si například Roland. Patří mezi ty vzácné

šťastné nálezy - svět, ve kterém lidé mohou žít, dýchat,

jíst a pít, chodit bez speciálního oblečení, pěstovat

plodiny, stavět příbytky a vychovávat děti a vnuky. Stálo

to za to přeletět třičtvrtě světelného století a zapustit zde

kořeny.

Hvězda Charlemagne je však typ F9, o čtyřicet procent

jasnější než Slunce, ještě silnější ve zrádné ultrafialové

sféře a ještě divočejší ve smrštích různých částic, které

vysílá. Planeta Roland má excentrickou orbitu. Uprostřed

krátkého, ale pekelného severního létaje absolutní

vzdálenost více jak dvakrát menší ve srovnání se Zemí; v

hlubinách dlouhé severní zimy je pak o chloupek menší

než zemský průměr.

Lidé mohou obývat pouze vysoké zeměpisné šířky,

protože nemají dost techniky. Nemají zařízení, která je

možné vyrobit jen pro pár specialistů. Desetistupňová

- 14 -

odchylka spolu s excentričností orbity jsou příčinou toho,

že severní část arktického kontinentu tráví polovinu

svého roku bez slunečního svitu. Okolo jižního pólu se

rozprostírá jen oceán.

Ostatní rozdíly mezi Holandem a Zemí nejsou už tak

důležité. Roland má dva malé měsíce ležící blízko sebe,

které pak dohromady vyvolávají na oceánech přiliv a

odliv stejně jako jeden měsíc pozemský. Doba oběhu je

32 hodin, což je stálý rušivý element pro organismy,

které

se

vyvinuly

a

žily

celé

věky

ve

čtyřiadvacetihodinovém rytmu. Počasí je také značně

odlišné od pozemského. Planeta má v průměru více než

9500 km a povrchová přitažlivost je 0. 42 přitažlivosti

zemské; tlak vzduchu u hladiny moře je lehce přes jednu

zemskou atmosféru. (Ve skutečnosti je Země hříčkou

přírody a lidé na ní mohou existovat jen díky vesmírné

nehodě, která odnesla s sebou většinu těch plynů, které

by si jinak těleso jejích rozměrů podrželo - jako je tomu

třeba u Venuše.)

Nicméně Homo si úplně zaslouží své přízvisko sapiens,

zejména hodnotíme-li jeho hlavní specializaci - to je

schopnost

být

univerzální

a

nespecializovaný.

Opakované pokusy lidské rasy zmrazit svůj vývoj podle

nějakého všeschopného modelu, kultur), ideologie nebo

čehokoliv podobného,vždy vedly k bankrotu. Avšak dejte

člověku pouze pragmatický úkol přežít a on si obvykle

povede velice dobře. Je totiž schopen adaptovat se na

široké spektrum podmínek.

Limituje jej jen málo věcí: například jeho potřeba,

slunečního svitu a

nutnost být nevyhnutelně a navěky součástí prostředí,

které ho obklopuje a modifikací duše, kterou v sobě

- 15 -

chová.

Portolondon má své doky. lodě, stroje i skladiště

natěsnány v Polárním zálivu. Mezi nimi se krčí obydlí

5000 stálých obyvatel: betonové zdi, pevné okenice,

špičaté střechy z tašek. Jejich veselé barvy působily ve

světlech lamp poněkud zvláštně - ve městě ležícím za

polárním kruhem.

Sherrinford to však komentoval: „Pěkné místo, že? Na

taková jsem se těšil, když jsem sem přesídloval.“

Barbro neodpověděla. Dny v Christnias Laiiding. během

nichž on ob~ starával své přípravy, ji vyčerpaly. Přijeli

vodním vznášedlem a od něj je nyní do města odvážel

taxík. Usoudila, že má zřejmě na mysli svěžest lesů a luk

podél silnice, světélkování pestrobarevných květin v

zahradách a věčný šum křídel nad jejich hlavami. Na

rozdíl od pozemské flóry nevyužívá arktická vegetace ve

studených oblastech každou hodinu světla k frenetickému

růstu a vytváření energetických zásob. Až teprve po pře-

chodu letní horečky v mírnou zimu všechno začne kvést

a zrát; zvířata trávící léto spánkem vylézají ze svých

brlohů a stěhovaví ptáci se vracejí domů.

Musela souhlasit, že je to nádhera: planoucí severní záře

zaplňující nekonečné prostory, stříbrošedě sálající do

měsíčního svitu; celý tento zázrak byl dílem slunce, které

již zapadlo za obzor.

Krásné jako peklo, pomyslila si vzápětí, a stejně děsivé.

Ta divočina jí vzala Jimmyho. Zdalipak bude mít aspoň

šanci nalézt jeho kostičky a uložit je vedle jeho otce?

Najednou zjistila, že už jsou u hotelu a že Sherrinford

opět vede svoji typickou řeč, tentokrát na téma město.

Protože Portolondon byl po hlavním městě druhá největší

osada na Holandu, navštívil jej již několikrát předtím.

- 16 -

Ulice byly plné lidí a hluku, mihotavých světel a tónu

hudby nesoucích se z obchodů, hospod a restaurací,

sportovních center a tančíren. Vozidla se mačkala jedno

na druhé a pohybovala se kupředu hlemýždí rychlostí.

Několikaposchoďové kancelářské budovy dokreslovaly

obraz. Portolondon představoval most mezi civilizací a

nekonečným okolním světem. Po Řece slávy proudily

dřevěné vory přivážející rudy z dolů, sklizené plodiny z

farem, jejichž vlastníci si zvolna podrobovali rolandský

venkov, a maso. kosti a kůže od lovců z hor za Obří

stěnou. Podél pobřeží sem připlouvaly nákladní lodi

různých velikostí a tvaru.

které přivážely množství ryb a dalších produktů ze

Slunečních ostrovů, a také zboží ze vzdálenějších jižních

oblastí, kam se odvažovali jenom ti statečnější. To

všechno pak v Portolondonu řinčelo, smálo se, bouřilo a

chvástalo se, odpočívalo, loupilo, modlilo se, chlastalo a

plahočilo se, snilo a toužilo, tvořilo i ničilo, umíralo a

rodilo se, prožívalo štěstí, smutek i vztek, bylo chamtivé

a hrubé, ambiciózní, milující, bylo prostě a jednoduše

lidské. Ani sluneční žár, ani půlnoční šero, které tu v

půlce zimy přecházelo až v úplnou noc, nemohlo lidskou

ruku zastavit.

Nebo se to tak alespoň tvrdilo.

Říkali to všichni kromě těch, kteří osídlili temné kraje.

Barbro vždycky věřila, že ty podivné zvyky, legendy a

pověry, které tamní lidé vytvářeli, postupně vymizí ruku

v ruce s tím, jak lidé danou oblast úplně poznají a

ovládnou. Poslední dobou však byla na vážkách. Snad to

způsobily Sherrinfordovy narážky o změně jeho přístupu

k věci, pravděpodobně podložené jeho dřívějšími

výzkumy.

- 17 -

Anebo prostě jen potřebovala něco jiného na zamyšlení.

Hlavou se jí totiž stále honily vzpomínky na to, jak

Jimmy den před svým zmizením na otázku, jestli chce

žitný nebo francouzský chléb na sendvič, odpověděl

vážným tónem - tou dobou se zrovna začínal zajímat o

abecedu - ' Chtěl bych plátek F - chleba, jak říkáme my,

lidé.'

Stěží zaregistrovala, jak vystoupili z taxíku, zapsali se v

recepci a byli uvedeni do jednoduše vybavených pokojů.

Ale po vybalení si vzpomněla, že Sherrinford plánoval

důvěrnou poradu. Přešla tedy chodbou a zaklepala na

jeho dveře. Ty údery se jí zdály tišší než rytmus jejího

srdce.

Otevřel dveře s prstem na ústech a gestikulací jí dával

najevo, aby zaujala místo v rohu místnosti. Naježila se,

ale pak zahlédla tvář velitele policie Dawsona na

obrazovce vizifonu. Sherrinford s ním zřejmě právě

mluvil a měl nějaký důvod pro to, aby byla mimo dosah

kamery. Našla si tedy židli, aby mohla sledovat další

vývoj. Maně si přitom nervózně zarývala špičky nehtů do

kolen.

Detektivova mohutná postava se jako obvykle postupně

složila do křesla před obrazovku. „Omluvte, prosím, tu

pauzu,“ řekl, „nějaký opilec si spletl číslo pokoje.“

Dawson se uchechtl. „Těch tu máme.“ Barbro si

vzpomněla na jeho zálibu ve vyškubávání vousů ze svého

bohatého plnovousu, podle něhož by ho každý zařadil

spíše mezi lovce než mezi měšťany. „Nejlepší je si jich

nevšímat. Mají jenom potřebu vybít si to napětí, které si

střádali po týdny nebo i celé měsíce v pustinách.“

„Ano, úplně s vámi souhlasím. Místní prostředí - odlišné

v miliónech různých menších i větších rozdílu od toho,

- 18 -

které lidi stvořilo - poměrně značně mění osobnost

člověka.“ Sherrinford si začal nacpávat dýmku. ,,Ale k

věci. Jak víte, moje práce se doposud převážně

soustřeďovala v městských a příměstských oblastech,

protože malé osady zřídkakdy potřebují soukromého

detektiva. Tentokrát je to však jinak. Zavolal jsem vás,

protože vás chci požádat o radu!“

„Rád vám pomůžu,“ řekl Dawson. „To, jak jste nám

píchnul v tom případu vraždy cle Tahoe, máte u nás

schovaný.“ A opatrně dodal: „No tak ven s tím, řekněte,

o co jde.“

Sherrinford si zapálil. Kouř dýmky se mísil s

všudypřítomným zeleným aroma, které dokonce i zde -

jen pár kilometrů od nejbližších lesů - pronikalo tmavým

oknem do místnosti jako důkaz neutuchajícího čilého

dopravního ruchu na ulicích. „Tentokrát je to spíše

vědecká mise než pátrání po ztraceném dlužníkovi nebo

průmyslovém špiónovi,“ řekl ospale. „Chci potvrdit

jednu ze dvou hypotéz: že již dlouho existuje nějaká

zločinecká, náboženská nebo kdovíjaká organizace, která

krade děti, anebo že pověsti o Obyvatelích temnot jsou

pravdivé.“

„Cože?“ Barbro vyčetla na Dawsonově tváři překvapení

smíšené s ú-lekem. „To nemyslíte vážně!“

„Že ne?“ usmíval se Sherrinford. „Neměli bychom házet

za hlavu případy, které se táhnou po několik generací,

zejména jsou-li stále častější. A také počet dětí

ztracených beze stopy není už zanedbatelný, v současné

době jich už je přes sto. V neposlední řadě pak je zde

fakt, že v Arktidě žil kdysi inteligentní neznámý druh,

který nemusel nikdy

úplně vyhynout.“

- 19 -

Dawson se naklonil dopředu, jako by chtěl vylézt z

obrazovky. „Kdo si vás najal?“ zajímal se. „Ta

Cullenová? Litovali jsme ji, samozřejmě, ale byla strašně

zmatená, a když se na nás začala utrhovat...“

„A její společníci, uznávaní vědci, její výpověď

nepodpořili!“

„Nebylo co podpořit. Podívejte, měli celý tábor jištěný

detektory a poplašnými zařízeními a ještě hlídaný psy.

Standardní postup v zemi, kde se může objevit nějaký

hladový ještěr nebo kdovíco jiného. Nic se tam nemohlo

dostat nepozorovaně.“

„Po zemi. Ale co takhle přiletět doprostřed tábora?“

„Helikoptéra by musela všechny vzbudit.“

„Ale okřídlený tvor by mohl být o hodně tišší.“

„Živý letec. který by unesl tříletého chlapce? Takový

neexistuje.“

„Neexistuje ve vědecké literatuře, pane prefekte.

Vzpomeňte si na Šedou příšeru; uvědomte si, jak málo

víme o Rolandu, o celém tom cizím světě. A takoví ptáci

například na Beowulfu existují a četl jsem, že i třeba na

Růst umu. Srovnával jsem poměr hustoty vzduchu a tíže

a, ano, i zde je to v mezích možností. Dítě mohlo být

neseno vzduchem jenom na krátkou vzdálenost a po

vyčerpání křídelních svalů se s ním ten tvor mohl snést k

zemi.“

Dawson zafuněl. „Tak podle vás to přistálo a šlo do

stanu, kde spala matka s dítětem. Pak to vzalo toho

chlapce a uneslo ho to, a když se to unavilo, neslo to

svoji kořist dále pěšky. Zdá se vám to typické pro

dravého ptáka? A oběť nekřičí a psi neštěkají - vůbec

nic!“

„Ve skutečnosti.“ řekl Sherrinford, „jsou tyto nejasnosti

- 20 -

nejzajímavějším a nejpřitažlivějším rysem celého

případu. Máte pravdu, je těžké si představit lidského

únosce, jak se dostává dovnitř nezpozorován, a ptačího

únosce, jak jedná podle tohoto schématu. Ale nic z toho

nevylučuje okřídlenou inteligentní bytost. Chlapec mohl

být také něčím omámen, jako psi. Ti vykazovali zjevné

příznaky.“

„Psi prostě a jednoduše zaspali. Dítě, které se pustilo na

výlet, je nemuselo vyrušit. A dál není třeba vymýšlet

žádné zatracené detaily, když víme, že za prvé, to dítě

bylo příliš živé, a za druhé, že alarmy . byly špatně

nastaveny, jelikož nikdo nečekal nebezpečí z vnitřku

tábora, a tak mohl chlapec ujít jejich čidlům. A za třetí,

nerad to říkám, ale musíme počítat s tím, že to nebohé

děcko nejspíše někde zahynulo nebo bylo zabito.“

Dawson se na chvilku odmlčel, aby pak pokračoval:

„Kdybychom měli víc lidí, mohli jsme tomu věnovat

ještě víc času. A věnovali bychom, samozřejmě. Provedli

jsme vzdušný průzkum, při kterém jsme riskovali životy

našich pilotů, a užili jsme taková zařízení, která by dítě

našla v okruhu padesáti kilometrů, za předpokladu, že

bylo živá. Víte sám, jak citlivé jsou termické analyzátory.

Nenašli jsme vůbec nic. My máme taky důležitější práci

než se honit za zbytky mrtvého těla.“

Ukončil svoji řeč drsně. „Jestli si vás najala ta Cullenová,

radím vám, abyste si našel nějakou výmluvu, proč případ

ukončit. Bude to lepší pro vás i pro ni. Musí se smířit s

realitou.“

Barbro se kousla do jazyka, aby potlačila výkřik, který se

jí dral z hrdla.

„Tohle je prozatím poslední zmizení v téhle sérii,“ řekl

Sherrinford. Nechápala, jak si mohl udržet klidný tón,

- 21 -

když se zdálo být jasné, že je Jimmy ztracen. „Pečlivěji

zaznamenáno, a proto sugestivnější. Předtím většinou

nějaká lovecká rodina vypověděla srdcervoucí, avšak

nepřesnou výpověď o zmizení jejich dítěte, které podle

nich musel mít na svědomí Starý národ. Někdy dokonce

po létech vypovídají o tom, jak zahlédli něco, o čerň by

přísahali, že je to jejich vzrostlé, avšak už ne úplně lidské

dítě, jak se mihlo tmou nebo jak jim nahlíží do okna

anebo jim provádí kdovíjakou neplechu. Jak jste řekl, ani

úřady, ani vědci nemají lidi ani hmotné prostředky na

výzkum v této oblasti. Ale říkám vám, stálo by to za to.

Možná, že bych mohl přispět svojí maličkostí.“

„Poslechněte, většina nás, policajtů, vyrostla na venkově.

My nejenom hlídkujeme po městě a řešíme tísňová

volání, ale také se tam vracíme zpět na dovolenou nebo

rodinné oslavy. Kdyby existoval nějaký gang... nějaký

gang obětující lidi, věděli bychom o něm.“

„To je mi jasné. Avšak je známá věc, že venkované, ze

kterých také pocházíte, hluboce a naprosto vážně věří v

nehumánní bytosti s nadpřirozenými schopnostmi.

Mnoho lidí z venkova, proto také pořádá různé obřady a

dává jim usmiřující oběti.“

„Je mi jasné, kam míříte,“ šklebil se Dawson. „Slyšel

jsem o tom už nejméně stokrát jako o velké senzaci.

Myslíte, že to mají na svědomí ti domorodci - Obyvatelé

temnot. Měl jsem vás za rozumnějšího. Určitě jste

navštívil pár muzeí a četl knihy o planetách, které mají

své praobyvatele, a teď už jste do toho, ksakru, určitě

zapletl tu svou zvláštní logiku, že mám pravdu?“

Zvedl ukazovák. „Myslete, člověče,“ řekl. „Co jsme to ve

skutečnosti objevili? Pár kusů opracovaného kamene; pár

megalitů, které ještě ke všemu mohou být umělé;

- 22 -

škrábance na skalách, které znázorňují rostliny a zvířata

tak, jak je lidská kultura nikdy nevyobrazila; stopy po

ohništích a zlámané kosti: a další úlomky kostí, které

vypadají, že mohly patřit myslícím bytostem - mohly

chránit poměrně velký mozek. Ať tak nebo tak, jejich

majitelé vůbec nevypadali jako lidé, nebo dokonce

andělé! Nejvíce antropoidní rekonstrukce, jakou jsem

viděl, byl druh nějakého dvounohého krokogátora.“

„Počkejte, nechtě mne domluvit. Ty povídačky o

Obyvatelích temnot, chm, těch jsem slyšel fůru; jako dítě

jsem jim věřil - příběhy vyprávějící o různých druzích,

někteří okřídlení, někteří pololidští a jiní úplně lidští, až

na neobvyklou obratnost. To je Říše pohádek z naší

matičky Země. Nebo ne? Jednou jsem se o to zajímal a

ponořil jsem se do knihovních mikrofiši a našel jsem tam

úplně stejné

pověsti, které však vyprávěli lidé stovky let před startem

první rakety.

Nic z toho vůbec nehraje dohromady s tou trochou

vykopávek, které máme, jestli jsou vůbec pravé, ani s

tím, že země jako Arktida prostě nemůže zplodit tucet

různých inteligentních druhů nebo... kčertu, člověče,

vezměte to obyčejným selským rozumem - to přece není

chování domorodců po příletu jiných inteligentních

bytostí!“

Sherrinford kývl. „Ano, ano,“ řekl. „Ale nejsem si tak

jistý, jestli selský rozum nelidí je přesně stejný jako ten

náš. V samotném lidstvu už jsem viděl takových variací...

Ale stejně, vaše argumenty jsou samozřejmě silné. Ta

trocha rolandských vědců má určitě jiné věci na práci než

pátrání po původu, jak vy říkáte, obnovených

středověkých báchorek.“

- 23 -

Pohupoval oběma rukama dýmkou a zkoumal úzký otvor

v její hlavici. „Co mé zřejmě zajímá nejvíc,“ pronesl

měkce, „je, proč - navzdory několika staletím, bariéře

vědeckotechnické civilizace a jejímu úplně odlišnému

světonázoru - proč tvrdohlaví, technicky vybavení a

slušné vzdělaní kolonisté uvádějí do života legendu a

víru ve Starý národ?“

„Předpokládám, že jestli Universita někdy založí

oddělení psychologie, jak se o tom pořád mluví, pak

někdo určitě vypracuje nějakou obšírnou hypotézu na

toto téma.“ Dawson ted hovořil nejistým, rozpolceným

hlasem a při Sherrinfordově odpovědi namáhavé polkl.

„Začnu ihned. V Zemi komisaře Haucha, protože tam se

stal poslední případ. Kde si mohu najmout vozidlo?!“

„Hm, to může být horší...“

„No tak, no tak. I když jsem podle vás možná zelenáč,

vím dobře, jak to tady chodí. V ekonomice nedostatku

má sice jen málo lidí těžké vybavení, ale protože je ho

třeba, vždy musí jít půjčit. Chci obytné vznášedlo. které

obstojí na každém terénu. Dále tam chci mít

nainstalováno vybavení, které jsem si přivezl s sebou, a

na vrcholu střeleckou věž ovladatelnou z řidičova

sedadla. Já sám dodám zbraně. Kromě mých vlastních

pušek a pistolí jsem si půjčil nějaké zbraně z policejního

arsenálu Christmas Landing.“

„Cože? Vy se opravdu připravujete na... válku proti...

proti mýtu?“

„Řekněme, že se zabezpečuji i proti nepravděpodobným

eventualitám - není to nakonec tak nákladné. A co takhle

ještě malé lehké letadlo?“

„To ne.“ Dawson odpovídal pozitivnějším tónem než

doposud. ..To byste si koledoval o průšvih. Můžeme vás

- 24 -

vzít velkým letadlem do základního tábora, pokud bude

příznivé počasí. Ale pilot se bude muset vrátit hned zpět,

než se zkazí počasí. Na Holandu nemáme příliš rozvinu-

tou meteorologii, v téhle roční době je navíc podnebí

nejzrádnější a my nemáme dost prostředku na výrobu

letadel, která by všechno vydržela.“ Nadechl se.

„Nedovedete si představit, jak rychle vás sebere vír nebo

jak velké kroupy tady můžou napadat z úplně čisté

oblohy, nebo...? Jednou to zažijete a budete se do smrti

držet země.“ Zaváhal. ..To je hlavní příčina toho. že

máme o vnějšku tak málo informací a že tamní osadníci

jsou tak izolováni.“

Sherrinford se žalostně usmál. „Hni, bud jak bud. já se do

toho budu muset stejně pustit.“

„Promrháte hodně času,“ řekl Dawson. ..O penězích

vašeho klienta ani nemluvě. Poslechněte, nemůžu vám

ten lov na duchy zakázat, ale...“

Diskuse pokračovala ještě skoro hodinu. Když obrazovka

konečně vybledla. Sherrinford vstal, protáhl se a popošel

k Barbře. Poprvé si povšimla jeho zvláštní chůze. Přišel

ze světa, kde je tíže o čtvrtinu větší než na Zemi, na

planetu, kde je g asi polovina pozemského. Pomyslila si.

jestli má také létající sny.

„Omlouvám se za to. jak jsem vás uklidil.“ řekl.

„Nepočítal jsem, že dostanu okamžité spojení. Vůbec

nelhal, když mírnil o tom, jak je zaneprázdněný. Nechtěl

jsem mu vás moc připomínat. Možná můj projekt pustí z

hlavy jako výplod fantazie, který brzy opustím. Ale mohl

by ochladnout nebo dokonce nám stavět do cesty

překážky, kdyby si uvědomil, jak pevně jsme odhodláni.“

..Proč by se o nás staral?“ zeptala se hlasem, ze kterého

zazněla přetrvávající hořkost.

- 25 -

..Strach z následku, o to horších, že jsou nepředvídatelné

- a nepřípustné. „Sherrinforduv soustředěný pohled

sklouzl z obrazovky na okno, a pak se upřel na modře a

bíle pulsující auroru na obloze. „Předpokládám, že jste si

všimla jeho zděšení. Pod jeho konvenčností a posměšky

bylo poznat něco jiného - on věří na Obyvatele temnot -

ano, on věří.“

Mistherdovy nohy postupovaly yerbou tak rychle, až

předháněly větrem hnaná semínka plevele. Za ním se

nemotorně valilo černé stvoření zvláštních tvaru, nicor

Nagrim. jehož tělo zanechávalo za sebou pruh zničené

vegetace podobný stopě kombajnu při žních. Za nimi

prosvětlovaly zářící květy ohnivých akátů siluetu

Morganela - vznášejícího se přízraku.

Temná bažina se zde zvedala v křovinaté pahorky. Bylo

bezvětří, sem tam zaslechli vzdálený řev nějakého

zvířete. Na období zrození zimy bylo neobvyklé šero

způsobené tím, že měsíce stály značně nízko a aurora

unaveně blikala až nad horami severního okraje světa.

Proto také byly hvězdy velmi jasné a pokrývaly hustě

celou oblohu. Dráha duchů mezi nimi zářila tak jasně,

jako by byla pokryta rosou stejně jako listy stromů.

„Houhé, tam!“ hulákal Nagrim. Všechny čtyři jeho větve

ukazovaly jedním směrem. Jeho společníci se otočili, aby

v dálce zahlédli záblesky jisker. „Heja, heja! Zašlapeme

je do země anebo pomaloučku roztrháme do kusů?“

Nic takového nás ani nenapadne, ty hlavo skopová, nesla

se jejich hlavami Morganelova odpověď. Alespoň dokud

nás nenapadnou, a to se nestane, pokud na sebe

neupozorníme. A Její rozkazy jasně říkají, že máme jen

vskrytu sledovat jejich úmysly.

„Gr - r - rum - m - m. Vím dobře, co oni mají za lubem.

- 26 -

Kácet stromy, zabořit do země radlice a rozsévat své

proklaté semeno clo země i do svých samic. Když je včas

nezaženeme do bahnitých vod, oni brzy, brzy budou nad

naše síly.“

Mistherd šokované protestoval: „Ne nad síly naší

Královny!“

Zdá se však, že mají nějaké nové zbraně, pomyslil si

Morganel. Musíme je opatrně prozkoumat.

„Můžeme je opatrně rozšlapat?“ zeptal se Nagrim.

Ta otázka rozjasnila Mistherdovy jinak zachmuřené

tváře. Obořil se na šupinatce. „Nezván už dál. zraňuje to

mé uši. A ani nemysli; to zase škodí tvé hlavě. Radši

poběž!“

Uklidni se, napomenul ho Morganel. Máš v sobě moc

energie, člověče.

Mistherd se na něj sice rozzlobeně podíval, ale poslechl a

zpomalil. Byl přece vyslán Tou Nejkrásnější, aby se

svými společníky zjistil, co přimělo párek smrtelníku k

výpravě do těchto končin.

Hledají toho chlapce, kterého Ayoch unesl? (Stále pláče

pro svoji matku, i když čím dál méně, jak ho postupně

okouzlují zázraky“ Car-heddinu.) Možná, Veliký pták

přinesl je a jejich vozidlo do opuštěného tábora, z kterého

vystartovali po stále se rozšiřující spirále. Ale přestože

nenašli v přiměřené vzdálenosti ani stopu toho mláděte,

stále se nevraceli domů. A nebylo to proto, jak se někdy

stávalo, že by jim předpověď počasí po rádiových vlnách

nedoporučila let zpátky. Ne. namísto čekání se vydali k

horám Měsíčních štítu. Tímto směrem by se za chvíli do-

stali za poslední výběžky jejich civilizace, do říše, kam

jejich rasa ještě nevkročila.

Takže to nemohla být obvyklá výprava. Co tedy?

- 27 -

Mistherd nyní pochopil, proč Ona. která vládne,

přikázala svým adoptivním smrtelným dětem učit se tu

směšnou řeč jejich lidských předků. Nenáviděl ten

výcvik, považoval jej za úplně zbytečný. Samozřejmě ji

však poslechl a teď si uvědomil, jak byla prozíravá...

Nakonec zanechali Nagrima za skálou - nicor by byl

užitečný, jen kdyby došlo k bitvě. Mistherd se pak plížil

od křoví ke křoví, až ležel těm lidem skoro na dosah.

Jedna deštěnka se přes něj sklonila - hladila ho svými

jemnými listy po holé pokožce a poskytovala mu tak

dobrý úkryt. Morganel vyletěl do koruny třasolistu, jehož

neustálé chvění dobře maskovalo přízrakovu křehkou

postavu. I on zde byl jen k malému užitku, což byla ta

nejnepříjemnější věc. která jej mohla potkat. Pří/raci totiž

mohou nejen vysílat a přijímat myšlenky, ale také vrhat

iluze. Morganel však hlásil, že se jeho energie odrazila

od neviditelné studené zdi. která obklopovala auto.

Jinak muž se ženou neinstalovali žádné hlídací stroje ani

nevypustili psy. Asi předpokládali, že nic takového

nebudou potřebovat, protože spali uvnitř svého vozidla.

Takové podceňování Královniny moci by nemělo zůstat

nepotrestáno!

Kov slabě odrážel odlesky jejich ohně. Seděli u ohniště

oblečení do zimníků, které je chránily proti chladu, jenž

nahému Mistherdovi vůbec nevadil. Muž popíjel kouř.

Žena hleděla upřeně do šera za jeho hlavou, které muselo

připadat jejím ohněm oslepeným očím jako neprostupná

tma. Plameny jasně osvětlovaly její tvář. Ano. podle

Ayoehova vyprávění to musela být matka toho mláděte,

uvědomil si.

Ayoch chtěl jít s nimi. avšak Překrásná mu to nedovolila.

Puči nevydrží být dlouho tiše.

- 28 -

Muž vysával svoji dýmku. Tváře se mu tím vtáhly a

potemněly, zatímco se odlesky plamenů mihotaly na jeho

nose a obočí, takže vypadal hrozivě jako orel nad kořistí.

..Ne. říkám vám znovu. Barbro. nemám žádnou teorii.“

říkal. ..Když není dost faktu, je teoretizování přinejlepším

směšné, v horším případě zavádějící.“

„Ale přesto musíte mít nějaký plán. co chcete dělat.“

odvětila. Bylo

jasné, že o tom diskutovali již mnohokrát předtím. Žádný

Obyvatel by nemohl být tak neústupný jako ona. ani tak

klidný jako on. pomyslel si Mistherd. ..To náčiní, které

máte s sebou - ten generátor, který je stále spuštěný...“

„Mám jednu či dvě pracovní hypotézy, které jsou

důvodem pro to. že jsem se tak vybavil.“

„Proč mi o nich tedy nechcete říct?“

„Ony samy jsou důvodem, proč by to nyní nebylo

moudré. Pořád ještě jsem na cestě tím myšlenkovým

labyrintem. A ještě jsem neměl příležitost spustit vše. Ve

skutečnosti jsme zatím chráněni pouze proti takzvaným

telepatickým vlivům...“

„Cože?“ vyhrkla. „Vy si myslíte... že ty legendy o tom.

jak umějí číst myšlenky jsou také...“ Její řeč postupně

slábla a oči se zabořily do tmy nad jeho ramenem.

Naklonil se kupředu. Jeho tón ztratil svoji obvyklou

svižnost a stal se jemnějším.

„Barbro. vy se mučíte. A to nemůže Jimmymu pomoci,

je-li naživu, a navíc se docela dobře muže stát. že vás

budu i já velmi potřebovat. Máme před sebou dlouhou

cestu a bylo by mnohem lepší, kdybyste byla úplně

vyrovnaná.“

Roztržitě přikývla a stiskla na chvíli spodní ret mezi

zuby. než odpověděla: „Snažím se.“

- 29 -

Pousmál se. „Myslím, že se vám to povede. Nepřipadáte

mi jako zbabělec, slaboch nebo melancholik.“

Ruka jí klesla k pistoli na opasku. Její hlas se změnil;

nyní vycházel z hrdla ostře, jako nuž z pochvy. „Až se s

nimi setkáme, poznají, s kým mají tu čest. Kdo jsou

lidé.“

„Nesmíte však ani být zaslepená zlobou,“ muž

pokračoval. „Jestliže Obyvatelé temnot opravdu existují,

a jak jsem vám řekl - nedá se to vyloučit, pak bojují za

zachování svého domova.“

A po chvilce ticha dodal:

„Myslím, že kdyby se první průzkumníci setkali s

místními praobyvateli, lidé by možná vůbec nezačínali

Roland kolonizovat. Ale teď už je stejně pozdě.

Nemůžeme couvnout, ani kdybychom chtěli. Přichází

smutný boj s protivníkem tak silným, že před námi

dokonce utajil i fakt, že nám vyhlásil válku.“

„Vy si myslíte, že jsou tak mocní? Podle mého názoru

skrývání, občasný únos dítěte...“

„To je část mojí hypotézy. Předpokládám, že to nejsou

vlastní bojové akce. ale jen taktické prvky zapadající do

perfektní strategie, ze které až běhá mráz po zádech.“

Oheň jiskřil a prskal. Muž chvilku pokuřoval, a pak

navázal:

„Nechtěl jsem vám zbytečně dělat naděje nebo vás jinak

rozrušit, když jste na mě čekala v Christnias Landing a

pak v Portolondonu. Spokojili jsme se s vysvětlením, že

Jimmy byl unesen dál. než mohl dojít vlastními silami, a

dále jsme to nerozebírali. Myslím, že teď nadešel čas.

abych se pokusil vám popsat, jak podrobně jsem studoval

materiály o ... Starém národu. Nejprve jsem postupoval

tak, že jsem se snažil eliminovat jednu po druhé všechny

- 30 -

představitelné možnosti, i ty něj absurdnější. Nečekal

jsem od toho nic jiného, než konečné vyvrácení. Ale

zároveň jsem prostudoval všechno: pozůstatky, analýzy,

dějiny, novinové články, monografie: mluvil jsem s

lovci, kteří zrovna byli ve městě a se všelijakými vědci,

kteří mají nějakým způsobem co do činění s touto

záležitostí. Provedl jsem důkladnou studii, mohl bych se

teď klidně prohlásit za experta, ačkoliv Bůh sám ví. že

toho dohromady nevím mnoho. Navíc jsem se. jako

částečný cizinec, díval na věc z trochu jiného zorného

úhlu. A tak postupně vznikla moje hypotéza.“

„Ale jestli domorodci vymřeli, proč po sobě nezanechali

více stop? Arktida není nekonečná; a na rolandské

poměry je plodná. Mělo by se jim tu dařit dobře, a jejich

pozůstatky by tu měly vydržet celá tisíciletí. Četla jsem

leccos o Zemi - podle knih byly nalezeny desítky tisíc

ručních kamenných seker, a povětšinou spíše náhodně

než úsilím archeologu.“

„Výborně. Předpokládám, že pozůstatky a fosílie byly

uměle přemístěny v době mezi odletem poslední

měřičské expedice a příletem první kolonizační skupiny.

Našel jsem pro to i pár důkazu v denících prvních

badatelů.

Byli

příliš

zaměstnáni

zkoumáním

obyvatelnosti planety, než aby měli čas katalogizovat

pozůstatky. Stejně však jejich zmínky napovídají o tom.

že viděli mnohem více. než jejich následovníci. To, co tu

zbylo pro nás. muže být prostě jen zlomek, který tady

zapomněli nebo si nedali práci s jeho odstraněním.

To

předpokládá

důmyslnou

mentalitu,

schopnou

dlouhodobé a hluboké analýzy že? To by však

znamenalo, že Starý národ nepředstavovali jen obyčejní

lovci nebo neolitičtí rolníci.“

- 31 -

„Avšak nikdo nikdy neviděl žádné budovy a stroje nebo

něco podobného,“ protestovala Barbro.

„Ne. Nejspíše se neubírali stejnou metalurgicko -

průmyslovou cestou jako my. Dovedl bych si představit i

jiné vývojové směry. Jejich opeřená

civilizace si mohla vybrat za své východisko třeba

biologické vědy a technologie. Možná, že dále rozvinuli

možnosti nervového systému, které beztak mohly klidně

u jejich druhu být mnohem větší než u lidí. Ve

skutečnosti i my máme schopnosti tohoto typu v sobě, do

určité míry. Takový proutkař například vnímá změny

lokálních magnetických polí vyvolané vodním sloupcem.

Tyto vlastnosti jsou však u našeho druhu velmi řídké a

málo zřetelné, a proto jsme museli vsadit na jinou kartu.

Koho by napadlo, že se chce stát telepatem, když má

každý k dispozici vizifon? Starý národ to mohl vidět z té

druhé strany. Předměty jejich civilizace třeba mohly

tenkrát být, a možná by dokonce i v současnosti byly

lidem nesrozumitelné.“

„Ale mohli se přece lidem představit a navázat kontakt.“

pokračovala Barbro. „Proč to neudělali?“

„Proto mohli mít mnoho důvodů. Třeba už měli špatné

zkušenosti s předešlými hvězdnými návštěvníky. My

jsme asi sotva jediná rasa používající vesmírné lodě. Ale

jak už jsem řekl, nechci okolo pár faktů spřádat rozsáhlé

teorie. Řekněme prostě, že jestli Starý národ opravdu

existuje, velmi se od nás liší.“

„Pro přísného kritika by to celé bylo příliš tenké

myšlenkové vlákno.“

„Připouštím, že je to vše zcela provizorní.“ Pošilhával na

ni skrz oblaka kouře. „Přišla jste za mnou, Barbro, a přes

všechnu hloupost úředníků jste trvala na tom, že váš

- 32 -

chlapec byl ukraden; vaše vlastní názory na kultovní

únosce dětí přitom byly značně skeptické. Proč tedy

nechcete připustit možnost existence Obyvatelů temnot?“

„Když na tom pravděpodobně závisí má jediná naděje

spatřit ještě někdy Jimniyho živého,“ vydechla. „Já vím.“

Pokrčila rameny: „Možná právě proto si netroufám na to

přistoupit.“

„Dosud jsem neřekl nic jiného, než co už bylo

diskutováno v tisku. A byly to vždycky jednoznačně

zpochybňující články. Ve skutečnosti nebylo za sto let

vpodstatě nalezeno nic, co by z existence Obyvatelů

temnot udělalo něco víc, než jen pověru. Několik lidí se

však přesto vyjádřilo, že je přinejmenším možné, že v té

divočině žijí nějací inteligentní domorodci.“

„Vím,“ odpověděla. „Jen mi není jasné, co vás najednou

přimělo začít to všechno brát tak vážně.“

„No, jakmile jste mne jednou přinutila myslet na toto

terna, zjistil jsem kromě jiného, že rolandští venkované

nejsou až takoví izolovaní středověcí políčkáři. Mají

knihy, telekomunikaci, přístroje na elektrický

pohon, motorová vozidla a v neposlední řadě i moderní,

vědecky orientované vzdělání. Proč by tedy měli začínat

věřit takovým pověrám? Nějaký důvod tady být musí.“

Odmlčel se. „A nejen to, moje myšlenky jdou o hodně

dál; ale jsou-li správné, mohlo by být nebezpečné šířit se

o nich nahlas právě tady.“

Mistherdovy břišní svaly se napjaly. V té orlí hlavě je

vážné nebezpečí. Ověnčená musí být o tom zpravena.

Chvilku přemýšlel o tom, že by mohl přivolat Nagrima.

aby tu dvojici zlikvidoval. Kdyby se na ně nicor vrhl dost

rychle, neměly by jiní jejich pušky být moc platné. Ale to

raději ne. Mohli doma zanechat zprávy, nebo... Znovu se

- 33 -

zaposlouchal. Rozprava mezitím změnila téma, Barbro

mumlala. „- proč jste zůstal na Holandu.“

Muž se usmál svým vyzáblým úsměvem. „Inu, Beowulf

neměl pro mne žádnou atraktivní práci. Heorot je - nebo

spíše byl: musíme si uvědomit, že to bylo před

desetiletími - hustě zalidněn, perfektně organizován,

nudně uniformní, částečné kvůli omezenému prostoru,

který skýtaly tamější nížiny. Avšak já mám sníženou

toleranci na oxid uhličitý, která je nutná, aby se tam dalo

zdravě žít. A pak se jednou vypravovala expedice po

sousedních koloniích, zejména po těch. které nebyly

vybaveny pro laserové spojení. Určitě si pamatujete její

poslání: vyhledávání nových myšlenek a přístupu ve

vědě, umění, sociologii, filozofii nebo jakýchkoli jiných

prospěšných oborech lidského poznání. Asi toho na

Holandu nebylo moc. co se na Beowulfů mohlo hodit.

Ale mě se tady zalíbilo, protože jsem zde pro svoji osobu

viděl světlé perspektivy, a tak jsem si tu udělal svůj

druhý domov.“

„Tam jste byl také detektivem?“

„Ano, u oficiální policie. V naší rodině máme

dlouholetou tradici. Možná, že na to má také vliv moje

čerokézská krev. jestli vám to něco říká, Zároveň jsme

odnoží rodu jednoho z prvních soukromých detektivu na

Zemi, ještě před érou kosmických letu. Vzal jsem si ho

za příklad, i když to na první pohled muže vypadat

nesmyslně. Víte. zdá se mi. že lidské archetypy...“

Náhle se přerušil. Neklid mu pozměnil rysy. „Raději

pojďme na kutě. Máme před sebou zítra ráno pěknou

dálku.“

Podívala se smutně do tmy. „Tady nejsou rána.“

Oba zašli do vozu. Mistherd vstal a pečlivě si protáhl

- 34 -

ztuhlé údy. Ještě než se vydal na cestu k Sestře Lyry.

odvážil se oknem nahlédnout do vozidla. Oba lidé leželi

na rozložených postelích vedle sebe. Muž se jí

však přesto ani nedotkl, přestože měla hezkou postavu, a

ani se nezdálo, že by na to pomýšlel.

Podivní lidé. Chladní a smrtelní. A oni by chtěli zabrat

celý ten překrásný divoký svět? Mistherd si odplivl. To

se nesmí stát. Ona, která vládne, to slíbila.

Pozemky Williama Ironse byly nesmírné. Avšak neměl

na výběr -vyžadovala to starost o rodinu a domácí

zvířectvo. Problematiku úrody a kultivace místních

rostlin totiž ještě nikdo zcela nerozřešil. Irons k tomu

pěstoval ještě pár pozemských druhu, venku i ve

sklenících. Avšak to byl jen velký luxus. Těžiště

produkce

Arktidy

leželo

v

yerbovém

seně.

bathyrhizovém dřevě, poricoupu a glykofylonu, a až se

jednou podaří vybudovat dostatečnou obchodní síť, tak

také chalcaiithemum pro obchody s květinami a kůže

podomácku pěstovaných mlšoňu pro kožešníky.

To však byla ještě hudba budoucnosti a Irons nečekal, že

se toho sám dožije. Sherrinford dumal nad tím. jestli si

ten člověk myslí, že se toho vůbec někdy někdo dožije.

Místnost byla vyhřátá a plná světla. V krbu radostně

plápolal oheň. Fluoropanely ozařovaly ručně vyrobené

truhlice, židle a stoly, barevné drapérie a police s

nádobím. Venkovan seděl ve vysokém křesle, dobře

oblečen. Plnovous mu sahal až na prsa. Jeho žena s

dcerami přinesly kávu. jejíž vůně se mísila s oblaky,

které stoupaly ze silného bujónu stojícího před farmářem,

jeho hosty a syny.

Venku bylo mezitím pravé boží dopuštění. Vítr vytrvale

vyl a opíral se s nevšední zuřivostí do stěn. blesky

- 35 -

ostošest křižovaly oblohu a hrom burácel téměř bez

ustání. Déšť bičoval střechu i stěny a ani na okamžik

nepolevoval ve vytrvalém bubnování do dláždění dvorku.

Boudy a stodoly jako by se pod tím náporem krčily.

Stromy sténaly; a bylo snad dokonce1 chvílemi ve

vyděšeném bučení dobytka slyšet podtóny jakéhosi

příšerného chechtotu? Smršť krup bušila do střešních

tašek jako nějaký netrpělivý návštěvník.

Tady ale člověk pocítí, jak daleko to má i k těm

nejbližším sousedům, pomyslel si Sherrinford. A přesto

právě a jenom oni byli těmi jedinými lidmi, které jste

denně viděli, s kterými jste řešili každodenní problémy,

ať už přes vizifon (pokud vám solární bouře neudělala z

hlasu nesrozumitelné chrčení a z tváře nečitelnou směsici

poruch) nebo tváří v tvář. Byli to ti. se kterými jste

pořádali večírky a tlachali, intrikovali a uzavírali sňatky;

nakonec to byli také lidé, kteří vás jednou pohřbí. Světla

a mašinérie pobřežních měst byly proti tomu neskutečně

daleko.

William Irons byl tvrdý, nebojácný muž. Přesto byl nyní

v jeho řeči slyšet nádech strachu: „Vy máte opravdu

namířeno za Obří hory?“

„Myslíte Henstcinova skaliska?“ Sherrinford spíše

popíchl, než se zeptal.

„Žádný venkovan tomu neřekne jinak než Obří hory.“

odvětila Barbro.

Jak se tohle jméno mohlo vzkřísit světelné roky a staletí

od temných věků Země?

„Lovci, zálesáci a prospektoři do těch hor přece chodí,“

namítl Sherrinford.

„Jen do určitých míst,“ pokračoval Irons. „To je

dovoleno podle dohody, kterou uzavřeli lidé a Královna

- 36 -

poté, co jeden člověk vydatně pomohl Obyvateli

napadenému nějakou bestií. Lidé tak mohou cestovat

všude tam. kde roste bílá pluma, pokud zde výměnou za

to. co si odnesou, nechají na kamenných oltářích lidské

výrobky. Jinam...“ zatnul ruku v pěst a bouchl s ní do

opěradla svého křesla, „...není radno se pouštět.“

„Ale už to někdo zkusil? „

„To ano. A někteří se i vrátili v pořádku zpět. nebo to

aspoň tvrdili. Slyšel jsem však, že od té doby byli

nešťastní. Jiní beze stop zmizeli. A další po návratu

jenom něco mumlali o zázracích a hrůzách a do konce

života už se z toho nevyhrabali. Už dlouho se nikdo

neodvážil porušit dohodu.“ Irons hleděl na Barbru téměř

hrozivě. Jeho žena a děti ztichly a z jejich pohledů bylo

možno vyčíst něco podobného. Vítr za zdmi kvílel a

rachotil okenicemi. „Nesnažte se o to.“

„Ale já mám důvody domnívat se, že je tam můj syn,“

odvětila Barbro.

„Ano, ano, to jste říkala, a je nám vás opravdu upřímně

líto. Třeba by s tím šlo něco dělat. Nevím sám co, ale rád

bych vám poradil, chm, zkuste položit na Unvarovu

mohylu v polovině této zimy dvojitou oběť a k ní připojte

prosbu napsanou pazourkovým nožem do země. Třeba

vám ho pak vrátí.“ Irons vzdechl. ..Nikdy ještě něco

takového neudělali. Ale třeba mu tam ani není zle.

Jednou jsem je viděl na vlastní oči. Proti nám vypadají

mnohem šťastněji. Ani by se tomu vašemu chlapci

nemuselo chtít zpátky.“

„Jako v té písni o Arvidovi.“ navázala jeho žena.

Irons přikývl. „M - lun. Nebo i v jiných. Rozmyslete si to

ještě jednou, paní.“

„Co to má znamenat?“ vyštěkl Sherrinford. Ještě více než

- 37 -

předtím se zde cítil být cizincem. Byl dítětem měst a

techniky, odchovancem skeptické inteligence. Tahle

rodina věřila. A ještě víc jej znepokojil lehký náznak

souhlasu v Barbřině přikývnutí.

,,Máme stejnou baladu v Zemi Olgy Ivanoffové,“

odpověděla mu hlasem ne tak pokojným, jak klidné bylo

její sdělení. „Je to jedna z tradičních písní, o které nikdo

neví přesně, jak vznikla, a která se zpívá při kolových

tancích v lukách.“

„Všimla jsem si, paní Cullenová, že máte ve svém

zavazadle multilyru,“ přerušila ji Ironsova žena. Bylo na

ní vidět, že chce opustit téma porušování dohody se

Starým národem. Hudba to mohla dokázat. „Nechtěla

byste nám zazpívat?“

Barbro zakroutila hlavou. Nejstarší chlapec rychle

navázal: „Inu, jestli by naši hosté chtěli, já bych se

pokusil.“

„To by bylo prima, díky.“ Sherrinford si poposedl a

pohladil dýmku. Sám by se stejně snažil vést hovor tímto

směrem, kdyby mu náhoda nepomohla.

V minulosti neměl nikdy chuť studovat venkovský

folklór a od té doby. co inu Barbro svěřila svůj případ,

neměl ještě čas něco si o tom přečíst. Stále víc v něm teď

sílilo přesvědčení, že nepotřebuje ani tak antropologickou

studii, jako že musí pochopit; že musí zblízka poznat ten

zvláštní vztah mezi lidmi na samém okraji rolandské

civilizace a mezi těmi bytostmi, které žily za ním.

Začalo přemisťování, přestavování židlí a přípravy na

poslech. Šálky se znovu naplnily kávou a přibyly k nim i

sklenky brandy. Chlapec vysvětloval: „Poslední strofa je

refrén. Můžete se s ním ke mně vždy přidat.“ I na něm

bylo vidět, jak se snaží zahnat napětí, které vládlo v

- 38 -

místnosti. Katarze hudbou? Sherrinford o tom dumal, a

pak si pro sebe pomyslel: Ne, spíš vyhánění zlých duchů.

Dívka rozvlnila struny a chlapec počal zpívat za

doprovodu bouře zuřící za okny:

To jednou lesník Arvid

z dalekých hor domů se vracel,

pod stinnými třasolisty

v broku nekonečných údolí se ztrácel.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

A noci té vánky opojné, co vůně broku, routy nesou, a na

obloze luny dvě a kopce postříbřené rosou.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

I zastavil se Arvid okouzleně a v duši smutek měl a žal,

když snil jen chvíli o té ženě. co čeká v krajích světla

opodál.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

A tam, kde mohyla ta stojí, co se temně tyčí k nebesům,

tam v šatu bílém, botách ze zlata, tam Starý národ směje

se a rojí.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

A lesní lid tam živě tančí jak voda. vítr. oheň. stále dál,

do harfy přestudených tónu, O. jak krásný byl to bál.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

I přišla ona k Arvidovi

z míst, kde není nic, jen klid.

Královna povětří a temnot,

- 39 -

v svých očích nesmrtelných hvězdný třpyt.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

Hvězdný svit i láska, smutek, děs

plnily její nesmrtelné zraky,

když Královna povětří a temnot...“

„Ne!“ vymrštila se Barbro ze židle. Po tvářích jí stékaly

slzy a klouby na jejích rukou zbělely, jak zatínala pěsti.

„To nesmíte říkat o ... těch zrůdách, co mi ukradly

Jmimyho!“

Vyběhla z místnosti a zavřela se v pokoji pro hosty.

Ale nakonec tu píseň dokončila sama. To bylo asi o

sedmdesát hodin později - tou dobou již tábořili mezi

svahy, kam se odvážil jen málokterý lovec.

Poté, co zamítli opakované naléhavé žádosti Ironsovy

rodiny, aby nevstupovali do zakázaného území, řeč

rychle uvadla. Ani jim samotným nebylo po rozloučení s

civilizací dvakrát do řeči. Postupně se mu však podařilo

přimět ji k hovoru. Jak tak hovořila o svém životě,

pomalu při vyprávění o domově a tamních lidech

zapomínala na svůj smutek. Během hovoru zjistili i jeden

o druhém mnoho zajímavého - že Sherrinford je v

soukromém životě gurmán a velký milovník oper a že

obdivuje její ženskost, její sílu smát se a obdivovat krásy

přírody uprostřed celé té divočiny, jíž jsou obklopeni - a

Barbro zjistila částečně s pocitem viny, že v jejím životě

jsou ještě jiné naděje než jen znovunalezení syna, kterého

jí dal Tim.

„Jsem už nyní definitivně přesvědčen, že je naživu,“ řekl

detektiv a zamračil se. „Teď mě mrzí, že jsem vás bral s

sebou. Předpokládal jsem. že to bude jenom výprava za

- 40 -

novými poznatky, ale začíná se i ukazovat, že je to

vážnější. Jestliže máme proti sobě opravdu nějaká taková

stvoření, můžou nám pěkně zatopit. Budeme se asi muset

vrátit k nejbližší vhodné mýtině a zavolat pro letadlo,

které by vás vzalo do bezpečí.“

„To si tedy pište, že ne, vážený pane.“ odvětila mu

Barbro. „Budete potřebovat někoho, kdo zná poměry v

takovýchhle opuštěných končinách; a já jsem v tom

slušný nadprůměr.“

„Hm - m - m ... a znamenalo by to také značné zdržení. A

ještě ke všemu stejně nemůžu zprávu vyslat, dokud se

neuklidní právě vrcholící erupce sluneční interference.“

Na další „noc“ vybalil i svá zbývající zařízení a uvedl je

do provozu. Některé přístroje poznala, jako třeba tepelný

detektor, ale jiné jí byly úplně cizí. Ty nechal vyrobit

podle originálu nacházejících se na jeho rodném světě.

Moc jí toho o nich neřekl. „Už jsem jednou vyslovil své

podezření, že bytosti, se kterými máme co činit, mají

telepatické schopnosti.“ vysvětlil Sherrinford na omluvu.

Její zornice se rozšířily. „Vy myslíte, že Královna a její

lid umí číst myšlenky? „

„To je jedna z těch znepokojujících věcí. které obklopují

legendy o nich, Že: Ve skutečnosti však na tom není nic

strašidelného. Tento fenomén byl studován a poměrně

dobře definován již před staletími na Zemi. Dokonce jsou

příslušné údaje dostupné na mikrofiších v Christmas

Landitig.

Avšak vy, Rolanďané, jste prostě ještě neměli příležitost

zajímat se o ně, stejně jako jste se ještě nezačali zabývat

konstrukcí paprskometů nebo vesmírných lodí.“

„A jak je to tedy s telepatií?“

Sherrinford slyšel v její otázce vedle zájmu také ještě

- 41 -

potřebu uklidnění, a proto volil opatrný tón: „Každý

organismus generuje extrémně dlouhovlnné záření, které

muže být v zásadě modulováno nervovým systémem. V

praxi však jsou tyto signály velmi prchavé, těžko

detekovatelné a měřitelné, protože jsou velice slabé a

mají jen malou přenosnost informace. Naši předlidští

předkové se proto spoléhali více na důvěryhodnější

smysly - zrak a sluch. Naše telepatické schopnosti by se

přinejlepším daly označit za stopové. Avšak byli popsáni

mimozemští živočichové, kteří měli pro vývoj tímto

směrem příznivější evoluční podmínky. Myslím, že

klasickým příkladem je, když nějaký druh žije v prostředí

s relativním nedostatkem slunečního svitu. nebo se

dokonce před světlem skrývá. Schopnosti takové rasy by

pak eventuelně mohly dojít tak daleko, že by takový tvor

mohl na krátkou vzdálenost zachytit slabé emise člověka

a nechal je pak rezonovat ve vlastních, silných.“

„To by dost vysvětlovalo, že?“ zeptala se nesměle

Barbro. „Naše auto je nyní odstíněno rušivým polem,“

pokračoval Sherrinford, „ale jeho dosah je pouze pár

metru okolo karosérie. Mimo tento prostor by jejich zvěd

mohl být vašimi myšlenkami varován, jen kdybyste

ovšem přesně věděla, co mám v úmyslu. Já sám mám

dobře trénované podvědomí, a tak kdykoli jsem venku,

přemýšlím o těchto věcech ve francouzštině místo v

angličtině. Emise musí být totiž strukturované, aby byly

dešifrovatelné, a struktura těchto dvou řečí je dostatečně

odlišná. Starý národ skoro jistě ovládá pouze angličtinu,

která je jediným jazykem rozšířeným na Rolandu.“

Barbro přikývla. Řekl jí o svém základním plánu, protože

ten byl příliš zřejmý na nějaké skrývání. Problém byl v

tom, jak Obyvatele kontaktovat, pokud existují. Prozatím

- 42 -

se ukázali pouze jednomu nebo několika venkovanům, a

to ještě ve velmi sporých intervalech. Jejich schopnost

generovat halucinace jim A“ tom navíc mohla výrazně

pomoci. Je možné, že jsou schopni zůstat skryti před

jakkoli velkou expedicí, která by pátrala na jejich území.

Na druhé straně by dva osamocení lidé, i když překračují

všechna

pravidla,

neměli

vypadat

pro

kontakt

nebezpečně. A... bylo by to první setkání Obyvatelů

temnot s týmem, který nejenže

o nich rozpracoval celou teorii, ale je také vybaven

moderní policejní technikou z jiné planety.

V jejich prvním táboře se nic nepřihodilo. Sherrinford se

vyjádřil, že ani nic takového neočekával. Starý národ je

jistě v blízkosti lidských sídel velmi opatrný. Ve vlastní

zemi bude určitě mnohem smělejší.

Během další „noci“ se přesunuli pořádný kus do hloubi

neznáma. Když Sherrinford konečně na malém palouku

vypnul motor, rozhostilo se kolem hrobové ticho.

Vystoupili ven. Barbro připravovala na vařiči jídlo,

zatímco Sherrinford šel na dříví, aby si později mohli

rozdělat oheň. Každou chvíli se díval na zápěstí, kde měl

namísto hodinek kontrolní displej, který mu prozrazoval,

co v každém momentu registrují přístroje ve vozidle.

Kdo by tady potřeboval hodinky? Souhvězdí se pomalu

pohybovala za třpytící se září. Měsíc Alde stál nad

jedním ze zasněžených vrcholků a zbarvoval ho svým

svitem do stříbřitá. Zbytky hor byly zakryty okolním

lesem. Rostly zde hlavně třasolisty a semtarn sněhobílá

plumablanca, která mezi nimi probleskovala do tmy jako

nadpřirozený jev. Několik ohnivých akátů zářilo do tmy

jako vyhasínající lucerny. Nízký podrost byl velmi

bohatý a nasládle voněl. V tom namodralém šeru bylo

- 43 -

vidět až překvapivě daleko. Někde poblíž ševelil potůček

a nějaký pták kdesi hlasitě zatřepetal křídly.

„Je to tady hezké,“ řekl Sherrinford. Povečeřeli, ale oheň

ještě nerozdělali.

„Ale cizí,“ odpověděla potichu Barbro. „Zajímalo by mě,

jestli to opravdu bylo stvořeno pro nás. Jestli vůbec

můžeme doufat, že to všechno jednou bude naše.“

Jeho dýmka pokynula ke hvězdám. „Člověk už odešel i

na podivnější světy, než je tento.“

„Ano? Já... ach, myslím, že to je asi nějaký pozůstatek z

mého venkovského dětství, víte, ale když jsem takto pod

nimi, nemůžu prostě hvězdy vnímat jako masy plynu,

jejichž energie se může změřit a na jejichž planety může

vkročit lidská noha. Ne, pro mě jsou malé, studené a...

kouzelné; naše životy jsou s nimi spjaty a až zemřeme,

budou nám šeptat do našich hrobů.“ Barbro se zahleděla

pod sebe. „Vím, že to jsou nesmysly.“

Jeho tvář pomalu měnila výraz a rysy se mu s zvýraznily

vnitřním napětím. „Ne tak docela,“ řekl. „Po citové

stránce je možná fyzika ještě větším nesmyslem. A po

dostatečném počtu generací jdou myšlenky za city.

Člověk ve své podstatě není racionální tvor. Kdyby

necítil, že jsou vědecké poučky správné, přestal by jim

věřil.“

Odmlčel

se.

„Ta

balada,

která

tehdy

zůstala

nedokončená,“ pokračoval, stále odvrácen. „Proč vás tak

rozrušila?“

„Byla jsem přetažená. Prostě jsem je nemohla

poslouchat, jak se k nim, hm. modlí. Nebo tak to alespoň

vyznělo. Omlouvám se za ty zmatky.“

„Mám dojem, že podobných nápěvů existuje mnohem

víc.“

- 44 -

„Inu, nikdy jsem je nepočítala, Na kulturní antropologii

prostě na Rolandu nemáme čas, nebo nám to spíš ještě

nepřišlo na mysl při tom množství práce, co je tady.

Avšak - když už jste na to narazil, ano. je skutečně

překvapivé, kolik písní a pověstí obsahuje ten motiv s

Arvidem.“

„Zvládla byste dorecitovat mi ji teď?“

Potlačila úsměv. „Jestli chcete, můžu vám ji dokonce i

zazpívat. Dojdu si jen pro multilyru a pustíme se do

toho.“

Vynechala však vždy ten hypnotický refrén a připojila jej

až na konci. Soustředěně sledoval její obrys rýsující se

proti nebi.

„...Královna povětří a temnot zvolala hebce pod oblaky:

Upokoj se, lovče Arvide,

a připoj se k lesnímu lidu.

Už nemusíš být více člověkem,

přináší ti to jen bídu.

A on troufl si na odpověď:

Možná jsem blázen,

vrátím se však zpět.

Čeká mě žena milující,

v slunečních krajích sladce spící.

A stejně čekají mě přátelé a práce,

co nikdy bych neopustil,

neb za co stál by lesník Arvid,

který od nich všech se odvrátil?

- 45 -

Tak vrhni svoje kouzla, Starý národe,

a uval na mne kletbu svou.

I když mne třeba zabiješ,

nevezmeš nikdy svobodu mou.

Královna povětří a temnot

stála tam ve své tajuplné kráse,

v polární záři oděna,

Arvid strach měl,

že všechno to jen zdá se.

Pak zasmála se hlasem harfy

a přejasnou mu dala odpověď:

Nepotřebuji kouzel k tomu,

bys smutku byl teď zeď.

Pošlu tě domů jen se vzpomínkou,

co věčně brát ti bude spánek:

na měsíční svit, tóny harf,

rosu, mne a lesní vánek.

A ona bude tě následovat

jako ten věčný stín.

Po celý život jenom sžírat

jak jeden velký splín.

Při práci, hře i zábavě

nebudeš nikdy umět svůj stesk skrýt,

až pomyslíš na to, čím jsi

a čím jsi mohl být.

- 46 -

A svou hloupou a pošetilou ženu

jak oko v hlavě opatruj.

Teď jen jdi domů, Arvide,

být člověkem je smutný úděl tvůj!

Pak za zpěvu harf a zvonivého smíchu lesní lid zpět se

odebral. A on zůstal sám jen s měsíčním svitem a až do

červánků jen stkal.

(A tanec jde dál a dál pod ohnivými akáty.)

Náhle explodovala světlice. Nato vpadly na loučku dvě

bojující postavy. Sherrinford svíral v pevném objetí

menšího člověka. V mihotavém světle stříbřitěduhových

paprsků si Barbro všimla, že protivník je nahý, mužského

pohlaví, dlouhovlasý, mladý a pružný. Pral se jako ďas,

používaje zuby, nehty i obě nohy, a řval přitom jako

satan.

Náhlé poznání jí problesklo hlavou: Podvržené dítě,

odcizené v dětství a vychované Starým národem.

Takového tvora tedy chtěli udělat i z Jimmyho.

„Ha!“ Sherrinford si obrátil svého protivníka a zasadil

inu tvrdou ránu pěstí na solar plexus. Mladík zalapal po

dechu a podklesl. Sherrinford ho uchopil a rychle se ho

snažil odtáhnout k vozidlu.

Pojednou se z lesa vynořil obr. Mohl být klidně pokládán

za strom - černý a svraskaný, se čtyřmi mohutnými

větvemi; avšak pod jeho kořenovitými končetinami se

země otřásala a duněla. Jeho hřmění plnilo celou oblohu i

jejich uši.

Barbro vykřikla. Sherrinford se prudce otočil. Vytáhl

pistoli a střílel a střílel, a jeho střely se rozléhaly po celé

scenérii jako ostrá prásknutí bičem. Volnou rukou stále

- 47 -

držel přemoženého mladíka. Obří postava se zakymácela

pod náporem jeho ran, avšak znovu, jen o něco pomaleji,

vykročila vpřed se zjevným úmyslem odblokovat mu

cestu k autu. Sherrinfordovi bylo jasné, že není schopen

pohybovat se dost rychle, aby dosáhl včas vozidla, aniž

by pustil svého zajatce. A ten byl jejich jediným možným

průvodcem k Jimmymu...

Barbro vyběhla z vozu. „Zpátky!“ zařval Sherrinford.

„Proboha, zůstaňte uvnitř!“

Obr zahřměl a zamířil si to přímo k ní. Stiskla spoušť.

Zpětný ráz ji prudce udeřil do ramene. Kolos se zachvěl a

upadl. Pak se nějak znovu postavil a opět se rozešel

směrem k ní. Barbro couvla zpět. Vystřelila a ještě

jednou vystřelila. Příšera zamručela. Z jejího těla začala,

prýštit krev olejovitě se blyštící mezi kapkami rosy. Poté

se kolos namáhavě otočil a za praskotu lámaných větví

odešel do tmy.

„Honem se vraťte!“ křičel Sherrinford. „Jste mimo rušivé

pole!“

Shora se na ni najednou snesl mlžný oblak. Sotva ho

zaregistrovala, protože pak zahlédla na okraji palouku

další postavu. „Jimmy!“ vydralo se z ní.

„Maminko.“ Vztáhl k ní ručky. Měsíční světlo se třpytilo

v jejích slzách. Barbro odhodila zbraň a rozběhla se k

němu.

Sherrinford se rychle vydal za ní. .Jimmy mezitím zaběhl

do podrostu.

Barbro odložila lyru. Zaposlouchali se do šumění větru v

listoví stromů. Po dlouhé odmlce Sherrinford konečně

promluvil: „Jsou pověsti jako tahle opravdu součástí

života každého venkovana?“

„No, dalo by se to tak říct,“ odpověděla Barbro. „Ačkoliv

- 48 -

všechny zase nejsou jen o nadpřirozenu. Vyprávějí také o

lásce nebo hrdinství. Tradiční témata.“

„Myslím si, že to všechno nemohlo vzniknout jen tak

samo od sebe.“ Jeho tón byl prázdný. „Mnoho takových

písní a pověstí by vůbec nemuselo být dílem lidí.“

Sevřel rty a více už se na toto téma nebavili. Brzy potom

šli spát.

O několik hodin později je probudil poplašný

mechanismus.

Jeho zvuk nebyl hlasitý, ale dost výrazný na to, aby je

ihned probudil. Spali v zimnících, připraveni na všechny

případy. Horním průzorem do vozidla pronikal hvězdný

svit. Sherrinford vyklouzl z postele, natáhl si boty a

připjal si na opasek pistoli. „Zůstaňte uvnitř,“ poručil.

„Co se děje?“ krev jí bušila do spánků.

Zkontroloval všechny přístroje a také zářící cifry na svém

náramkovém displeji. „Tři bytosti,“ počítal. „Nezdá se,

že by to byli nějací náhodně slídící dravci. Jeden velký,

podle infračervených emisí homeotermický, ten se drží

trošku zpátky. Další...hm, nízké teploty, difúzní a nestálé

emise, spíš jako by to byl... shluk buněk nějak...

feromonálně?... koordinovaný, vznášející se ve vzduchu

také dál od nás. Ale ten třetí je prakticky u nás - pohybuje

se v podrostu kolem vozu. A ten vypadá na člověka.“

Sledovala, jak se z uvážlivého profesora proměnil v

dychtivého badatele. „Zkusím ho zajmout. Když budeme

mít objekt k výslechu... Buďte připravená, abyste mě

mohla rychle vpustit dovnitř. Avšak sama neriskujte, ať

se děje cokoli. A tohle mějte stále připravené.“ Podal jí

mohutnou pušku, jaká se používá na lov velkých zvířat.

Jeho vysoká silueta se zastavila u dveří a ty se s tichým

cvaknutím pomalu otevřely. Dovnitř zavanul studený,

- 49 -

vlhký vzduch, plný zvláštních zvuků a vůní. Vysoko na

obloze stál nyní i Oliver. takže oba měsíce osvětlovaly

krajinu neskutečnou září, a nad tím vším se skvěla ve své

modrobílé nádheře aurora.

Sherrinford znovu zkontroloval signální zařízení. Musí

mu nyní prozradit, kterým směrem se skrývají jejich

noční návštěvníci v té zrakem neproniknutelné spleti

pestrobarevných listů. Prudce vyskočil z vozu a

sprintoval okolo ohniště, až zmizel mezi stromy. Barbro

držela chvějící se prst stále připravený na spoušti zbraně.

Barbro se za ním hnala, nedbajíc škrábanců. Pak byla

najednou něčím uchopena a zmizela v lese.

Sherrinford stál nad svým zajatcem. Předtím zesílil

výkon fluorových zářivek, takže byl výhled zevnitř na

vnější divočinu skoro úplně odstíněn. Mladík se v tom

bezbarvém světle nervózně kroutil.

„Budeš mluvit.“ řekl Sherrinford. Přes rozzlobený výraz

ve tváři mluvil klidně.

Chlapec se na něj podíval skrz své dlouhé rozcuchané

vlasy. Na čelisti se mu modrala podlitina. Zatímco

Sherrinford sledoval, a pak ztratil Barbru, mladili se už

téměř vzpamatoval a pokusil se uprchnout. Detektivovi

se taktak podařilo ho chytit. Čas mu nehrál zrovna do

not, protože posily Starého národa mohly dorazit každým

momentem. Proto předtím mladíka znovu vyřídil, a pak

ho vtáhl do vozu. Nyní si ho tedy prohlížel, jak sedí

připoután k otočné židli.

„Mluvit s tebou, ty lidský hlupáku?“ odplivl si. Jeho kůže

však byla zpocená a oči mu kmitaly semtam po té kovové

kleci.

„Pro začátek mi prozraď, jak ti říkají.“

„Nevím, co bych z toho měl.“

- 50 -

„Já jsem Eric. A jestli nedáš jinak, budu ti říkat třeba...

hm - m -m... Wuddikinsi.“

„Jakže? „ Přes svůj tajemný původ v sobě pubertální

zajatec nezapřel své lidské jádro. „Tak teda Mistherd -

Pastýř mlh.“ Jeho řeč zněla zpěvavě a trucovitě. „Tak mi

říkají Obyvatelé, tak zní mé jméno přeložené do vaší řeči.

To je všechno,“

„A znáš ještě své původní jméno, které ti dali tví lidští

rodiče?“

„To Ona. Já sám ho neznám. Ona zná pravá jména

všech.“

Sherrinford nadzdvihl obočí: „Ona?“

„Která vládne. Ať mi odpustí, nemůžu udělat posvátné

znamení se svázanýma rukama. Někteří vetřelci jí říkají

Královna povětří a temnot.“

„A tak.“ Sherrinford se natáhl pro dýmku. Po dobu, kdy

ji plnil tabákem, se rozhostilo ticho. Teprve po chvíli

navázal:

„Přiznám se, že mě Starý národ úplně vyvedl z míry.

Neočekával jsem na vaší straně takové spojence.

Všechno ukazovalo na to, že bojují s mojí - a taky tvojí

rasou, chlapče - jen pomocí krádeží, triků a iluzí.“

Mistherd trucovitě přikývl. „Není to tak dlouho, co Ona

stvořila první nicory. Nemysli si, že Ona má za sebou jen

pár triků.“

„To si nemyslím. Ale stejně, ocelová kulka taky udělá

své. hm?“

Sherrinford pokračoval, prakticky jen pro sebe: „Stejně

jsem pořád přesvědčen, že ti, lim, nicoři - a všechna ta

vaše polohumanoidní stvoření - tady nejsou proto, aby

byla opravdu použita v boji. ale jen aby byla spatřena. A

také schopnost tvořit přeludy musí být určitě limitována

- 51 -

rozsahem a intenzitou, stejně jako počtem jedinců, kteří ji

mají. Jinak by nemusela pracovat tak pomalu a pečlivě.

Dokonce i když byla Barbro, moje společnice, venku z

našeho ochranného pole, nepodlehla by zřejmě klamu,

kdyby nebyla tak rozrušená, a vynervovaná.“

Zahalil hlavu oblakem kouře a dál uvažoval nahlas: „Asi

to nebylo stejné pro ni jako pro mne. Ten telepatický

rozkaz mohl znít asi tak jako: Uvidíš to, co si přeješ ze

všeho nejvíc na celém světě, jak před tebou utíká do lesa,

Samozřejmě neběžela dlouho a nicor si na ni počínal.

Neměl jsem samozřejmě žádnou šanci je pronásledovat -

nejsem žádný arktický zálesák a kromě toho by mě

snadno mohli dostat ze zálohy. Vrátil jsem se radši pro

tebe.“ Najednou zvýšil hlas: „Ty jsi moje spojka s vaší

Vládkyní.“

„Ty si myslíš, že tě zavedu do Starhavenu nebo

Carheddinu? Zkus mi to poručit, ty hloupý člověče.“

„Chci udělat obchod.“

„Myslím, že plánuješ víc než to.“ Mistherdova odpověď

byla až překvapivě bystrá. „Copak budeš vyprávět, až se

vrátíš domů?“

„Ano, to je pro vás docela starost, že? Barbro Cullenová

a já nejsme žádní ustrašení venkované, ale přicházíme ze

vzdáleného města. Přivezli jsme si záznamová zařízení.

Byli bychom první, kdo zaznamenal setkání se Starým

národem, a ten záznam by byl podrobný a důvěryhodný.

Určitě by u nás vyvolal odezvu.“

„Takže vidíš, že se nebojím zemřít tvojí rukou,“

pokračoval Mistherd odhodlaně, i když se mu třásly rty.

„Když tě přivedu k mému lidu a nechám tě tam

provozovat tvé lidské věci, neměl bych pak už nic, pro co

by stálo za to žít.“

- 52 -

„Ted se nemusíš ničeho obávat,“ řekl Sherrinford. „Jsi

pro mne jenom návnada.“ Posadil se a prohlížel si

chlapce chladným pohledem. (Uvnitř mu však všechno

vřelo a volalo: Barbro, Barbro!) „Uvažuj. Tvoje Krá-

lovna si nemůže dovolit nechat mě vrátit se zpátky,

abych všem předvedl svého zajatce a vyprávěl o ní. Musí

se pokusit mě nějak zastavit. Já bych mohl samozřejmě

zkusit probojovat si svou cestu - a tohle vozidlo je vy-

zbrojeno lépe, než se zdá - ale to by nikoho

neosvobodilo. Proto tady

místo toho zůstanu. Její posily sem určitě dorazí co

nevidět. Počítám, že se slepě nevrhnou proti mému

kulometu, houfnici a paprskometu. Určitě zkusí nejdřív

vyjednávat, ať už budou jejich další úmysly jakékoli. Tak

by se mi mělo podařit realizovat jednání, o které mám

zájem.''

„Co plánuješ?“ V tom zamumlání byla slyšet úzkost.

„Nejprve tohle, jako takové malé přivítání.“ Sherrinford

se natáhl, aby stiskl vypínač. „Podívej. Stáhl jsem

intenzitu svého štítu proti čtení myšlenek a promítání

iluzí. Troufám si říct. že si toho jejich předsunuté hlídky

přinejmenším povšimnou. To by jim mělo dodat

odvahy.:i

„A co dál?'

„No, dál prostě budeme čekat. Dáš si něco k jídlu nebo k

pití?“

V následujícím čase se Sherrinford snažil navázat s

Mistherdem nějakou lehčí konverzaci a dozvědět se od

něj něco o jeho životě. Dostalo se mu však pouze

strohých odpovědí. Přitom ztlumil vnitřní osvětlení a

pečlivě sledoval okolí. Byly to dlouhé hodiny.

Ty naráz skončily chlapcovým radostným výkřikem,

- 53 -

napůl vzlykem. Z lesa vyšel houf postav - vyslanci

Starého národa,

Někteří z nich se rýsovali proti temnotě jasněji než

ostatní, kteří byli osvětleni jen měsíci a hvězdami. Ten,

který byl na čele zástupu, jel na bílém jelenu s krásným

ověnčeným parožím. Jeho vzezření bylo sice lidské,

avšak nepozemsky nádherné. Hrdou a vznešenou tvář

lemovaly stříbrožluté vlasy splývající zpod helmice

ozdobené párem rohů. Plášť vlající z jeho zad se chvěl

jako živoucí křídla. Brnění barvy jinovatky při jízdě

řinčelo.

Vpravo a vlevo za ním jeli dva, na jejichž mečích

světélkovaly plamínky ohně. Za nimi se další smáli a

trylkovali, poletujíce ve větru. Okolo se ještě vznášely

poloprůhledné mlhovinové obláčky. Další postavy,

vycházející z lesa za svým náčelníkem, už byly hůře

rozeznatelné, jedině podle stříbřitého oparu, který je

obklopoval a podle tónů harf a trubkových fanfár.

„Lord Luighaid.“ V Mistherdově tónu dominovala pýcha.

„Její Mistr vědění - osobně.“

Sherrinford nikdy nezažil takovou zkoušku. Seděl u

kontrolního panelu s rukou u ovladače štítového

generátoru, jehož se však za žádnou cenu nechtěl

dotknout. Sroloval část střešního krytu, aby umožnil ko-

munikaci. Do tváře mu zavanul vánek přinášející vůni

růží ze zahrady jeho matky. Za ním se v prostorné kabině

vozidla vzpínal Mistherd svým poutům, aby mohl

sledovat přicházející šik.

„Zavolej na ně,“ poručil mu Sherrinford. „Zeptej se jich,

jestli chtějí se mnou jednat.“

Neznámá, flétnovitě sladká slova poletovala oběma

směry. „Ano,“ tlumočil chlapec. „Lord Luighaid chce.

- 54 -

Ale říkám ti, nikdy tě nenechají odejít. Nesnaž se jim

vzdorovat. Podrob se. Pojď s námi. Nevíš, jak sladký je

život, dokud nepoznáš Carheddin pod horou.“

Obyvatelé temnot postupovali blíž a blíž.

Jimmyho silueta naposledy probleskla tmou a nadobro

zmizela, Barbro ležela na široké hrudi v objetí silných

paží a cítila pod sebou klusajícího koně. Musel to být

kůň, přestože lidé chovali už jen velmi málo koní na

usedlostech, bud pro potěšení nebo pro nějaké speciální

účely. Cítila jemné záhyby jeho kůže, slyšela šustění

spadaného listí a občasné klapnutí, to když kopyto

dosedlo na kámen; okolo ní se rozprostíralo příjemné

teplo a živoucí vůně.

Její únosce jí jemně pošeptal: „Neboj se. miláčku. To byl

jen přelud. Ale čeká na nás, jedeme za ním.“

Matně si uvědomovala, že by měla pociťovat úzkost,

zoufalství nebo něco takového. Avšak její vzpomínky

zůstaly někde za ní; nebyla si ani jistá, jak se sem vlastně

dostala, byla unášena a cítila jen a jen lásku. Klidně,

klidně, odpočívat a očekávat nadcházející radosti...

Po nějaké době se les rozestoupil. Přejeli palouk, na

němž stály ohromné balvany, v záři obou měsíců

šedobílé. Jejich stíny se na zemi nejasně rýsovaly ve

slabém světle aurory. Její záblesky na obloze tančily s

kometami a osvětlovaly květiny v trávě. Před nimi

vystupoval vrchol, jehož špička byla ověnčena mraky.

Barbřiným očím se na chvilku povedlo podívat se

dopředu. Uviděla koníkovu hlavu a pomyslila si v tichém

překvapení: To je přece Sambo, na kterém jsem jako

malá jezdila, Ohlédla se na muže. Měl na sobě černou

tuniku s kápí. takže mu bylo špatně vidět do obličeje.

Bála se vykřiknout, a tak pouze zašeptala: „Time!“

- 55 -

„Ano, Barbro.“

„Já jsem už vůbec nedoufala...“

Jeho úsměv byl nekonečně něžný. „Myslelas, že náš

život končí zakopáním toho, co z nás zbyde? Moje

zlatíčko! Ona, která nás povolala, je Všeléčitel. A teď jen

odpočívej a sni.“

„Sni,“ řekla a na chvilku se snažila zvednout. Ale byla

slabá. Proč

by měla věřit těm pohádkám o... atomech a energii, které

jediné existují v chřtánu nekonečného prázdna... tomu

ona teď nemohla věřit... když ji právě veze Tim k

Jimmymu na koníkovi od jejího otce? Není možné, že to

předtím byl zlý sen a nyní jen probuzení?

Jakoby četl její myšlenky, řekl: „V Zemích temnot mají

takovou píseň. Píseň o lidech:

Svět pluje proti neviditelnému proudu.

Světla tančí kolem duhy.

Noc je probuzení.

Ale Obyvatelé neznají takový smutek.“

„Nerozumím,“ řekla.

Přikývl.,, Je toho víc, co budeš muset pochopit, miláčku,

a do té doby, než poznáš tyto pravdy, se neuvidíme.

Avšak budeš se svým synkem.“

Pokusila se nadzvednout hlavu a políbit ho. Jemněji

odstrčil, „Ještě ne,“ řekl. „Ještě jsi nebyla přijata mezi

Královnin lid. Nemohl bych pro tebe ani přijet, nebýt její

nekonečné milosti. Lež klidně, klidně lež.“

Čas plynul. Kůň neúnavně a bez jediného klopýtnutí

cválal do kopce. Jednu chvíli zahlédla šik jedoucí z

kopce dolů a pomyslela si, že jedou vybojovat poslední

- 56 -

osudovou bitvu proti... komu?... někomu, kdo je ob-

klopen jen železem a smutkem... Později si vzpomene na

jeho jméno. On ji přece přivedl do Země staré pravdy.

Konečně se před nimi ke hvězdám vztyčily špičaté

věžičky. Ke hvězdám, které jsou maličké, a přesto

magické, když nás svým šepotem uklidňují po naší smrti.

Vjeli na nádvoří se šumícími fontánami a zapálenými

svíčkami, kde líbezně švitořilo ptactvo. Ve vzduchu se

vznášela vůně broku a pericoupu, routy i růží; neboť ne

vše, co přinesl člověk, bylo špatné. Obyvatelé čekali v

celé své nádheře, aby ji přivítali. V kontrastu k jejich

obřadné vznešenosti v příšeří dováděli puči a mezi

stromy se míhaly děti; do vážné hudby se linul jásavý

zpěv veselí.

„Dorazili jsme...“ Timův hlas byl najednou zcela

nepochopitelně skřehotavý. Barbro nevěděla, jak se mu

povedlo sestoupit z koníka s ní v náručí. Stála teď před

ním a zdálo se jí, jakoby se kymácel.

Zachvátil ji strach. „Jsi v pořádku?“ Uchopila obě jeho

ruce. Byly chladné a drsné. Kam zmizel Sambo?' Její oči

se zadívaly pod kápi.

V jasnějším osvětlení by měla být vidět tvář jejího Tima

lépe. Byla však rozmazaná a nestálá. „Co se děje, ach, co

se ti stalo?“

Zasmál se. Byl to ten úsměv, který milovala?

Nevzpomínala si. „Já, já musím jít,“ vykoktal ze sebe tak

potichu, že jej sotva slyšela, „Náš čas ještě nenadešel.“

Uvolnil se z jejího stisku a opřel se o zahalenou postavu,

která se za ním objevila. Obě hlavy pluly jakoby v mlze.

„Nedívej se na mne... jak odcházím zpátky do země.“

prosil naléhavě. „Pro tebe to znamená smrt. Než nadejde

znovu náš čas... Podívej, náš synek!“

- 57 -

Prudce se otočila. Pak poklekla a roztáhla ruce. Jimmy u

ní přistál jako teplá, živá dělová koule. Čuchala mu

vlasy, líbala ho na šíji, smála se a plakala, blábolila

nesmysly. Tohle nebyl žádný duch, žádná vzpomínka,

která zmizí, když se nedíváme. Zatímco se ujišťovala o

tom, jestli je Jimmy úplné v pořádku - jestli není

hladový, nemocný nebo poděšený -zabloudil občas její

pohled do jejich okolí. Zahrady zmizely. Nevadilo jí to.

„Tolik se mi po tobě stýskalo, maminko. Zůstaneš tu se

mnou, vid?“

„Vezmu tě domů, miláčku.“

„Zůstaň. Je to tady prima. Uvidíš. Zůstaň.“

Příšeřím se rozlehl táhlý vzdech. Barbro vstala. Jimmy se

jí chytil za ruku. Pak spatřili Královnu.

Byla vysoké postavy, oděná do hávu z polární záře. Na

hlavě se jí skvěla třpytivá koruna a věnec z bledulek. Její

zjev připomínal Venuši Milóskou, jejíž vyobrazení

Barbro vídávala často v lidských příbytcích, avšak

Královna byla ještě půvabnější a vyzařovala z ní

majestátnost tak hluboká, jako tuně jejích temně modrých

očí. Okolo ní se opět materializovaly zahrady a nádvoří

Obyvatelů a věžičky tyčící se k nebesům.

„Buď vítána.“ promluvila hlasem, který připomínal

krásnou píseň, „navěky.“

Přes svůj respekt k ní Barbro odvětila: „Pusť nás domů,

Hvězdná matko.“

„To nelze.“

„Do našeho světa, malého, ale milovaného,“ žadonila

Barbro, „kterýsi stavíme pro sebe a opatrujeme pro své

děti.“

„Abyste žili dny a noci jako spoutaní vězňové, abyste

tvořili díla, která, se pod rukama rozpadají v prach, aby

- 58 -

se vaše láska změnila v kámen, hnilobu či plevel, pro

věčný zármutek z prohry, aby vaše jediná Jistota tkvěla v

konečné nicotě. Ne. I ty, Toulavá, budeš s námi oslavovat

okamžik, až vlajky Obyvatelů temnot přiletí do

posledních měst a člověk konečně začne žít naplno. A

nyní následuj ty, kdož tě poučí.“

Královna povětří a temnot pozdvihla paži, aby přivolala

své poddané. Nikdo však nepřicházel.

Protože najednou hlas fontán a písní přehlušil strašlivý

rachot. Ohně šlehaly, hromy hřměly. Jejich hostitelé se

rozprchli se zmatenými výkřiky před tou ocelovou

obludou, která se valila do svahu. Puči vystrašeně zmizeli

s krátkým zavířením křídel. Nicoři se postavili svými těly

proti tomu neživému vetřelci a jejich těla byla okamžitě

ničena, dokud je jejich Matka nezavolala na ústup.

Barbro strhla Jimmyho na zem a překryla jej svým tělem.

Věžičky se zavlnily a jako by se vypařily. Hora zůstala

stát holá pod ledovým svitem měsíců, jen se skalami,

útesy a odlehlým ledovcem, v jehož hlubinách modře

pulsovaly odlesky záře. Ve srázu se černalo ústí jeskyně.

Do něj se valily zástupy hledající spásu v podzemí.

Někteří byli lidského vzhledu, jiní groteskních tvarů, jako

puči, nicoři a přízraci: avšak většinou to byli hubení,

šupinatí tvorové s dlouhými zobáky, kteří vůbec

nepřipomínali ani lidi, ani právě se rozplynuvší

Obyvatele.

Jimmy stkal na prsou své matky - možná kvůli tomu, že

to okouzlení zmizelo, možná také ze strachu. Přesto

Barbře přišlo na okamžik Královny líto, jak tam stojí

opuštěná ve své nahotě. Pak i ona uprchlá a Barbřin

nynější svět se definitivně rozplynul.

Zbraně utichly a vozidlo se zastavilo. Vyskočil z něj

- 59 -

chlapec a celý rozrušený zvolal: „Stíne snu, kde jsi? To

jsem já, Mistherd, pojď ke mně, prosím!“ - a teprve poté

si uvědomil, že jazyk lidí není jejich mateřštinou: Zvolal

tedy znovu v jazyku Starého národa a křičel, dokud dívka

nevylezla z křoví, ve kterém se ukrývala, Dívali se na

sebe skrz oblaka prachu a kouře, vznášející se v měsíční

záři. Potom se k němu rozběhla,

Jiný hlas vzkřikl z vozidla: „Barbro, rychle!“

V Christmas Landing byl den: sice v tomto ročním

období krátký, ale přesto den se svým slunečním svitem,

modrou oblohou, bílými mráčky, třpytivými vodními

hladinami, vánky prohánějícími slanou vůni rušnými

ulicemi a nutným nepořádkem v pracovně Erika

Sherrinforda.

Překřížil nohy, aby je vzápětí zase stáhl pod sebe, zabafal

z dýmky, jakoby si chtěl vytvořit kouřovou clonu, a řekl:

„Jste si jistá, že už jste se z toho dostala? Neměla byste

zbytečně riskovat rozčilení.“

„Jsem v pořádku.“ odpověděla Barbro Cullenová, ačkoli

v její tón nebyl příliš přesvědčivý. „Ano, jsem stále ještě

docela utahaná, a určitě to na mně musí být vidět - člověk

nemůže zažít něco takového a vzpamatovat se za týden.

Ale už jsem nejhoršího venku. Abych byla upřímná,

chtěla bych hlavně vědět, co se vlastně celou tu dobu

dělo, abych mohla pak v klidu načerpat zbytky svých sil.

Ve zprávách není o ničem ani zmínka.“

„Mluvila jste o tom s někým?“

„Ne. Řekla jsem všem návštěvníkům, že jsem prostě moc

unavená na nějaké vyprávění. Což zase nebyla tak veliká

lež. A myslím, že existují vážné důvody pro zavedení

nějaké cenzury.“

Na Sherrinfordovi bylo znát, jak si oddechl. „Chytrá.

- 60 -

Toho jsem se moc obával. Umíte si jistě představit, jakou

senzaci by to vyvolalo. Zodpovědné orgány také daly

najevo, že potřebují čas na prostudování faktů a

promyšlení a prodiskutování celé věci v klidné

atmosféře, aby pak mohly nabídnout voličům nějaké

přijatelné vysvětlení, jelikož veřejnost jistě zareaguje

nejprve trošku hystericky.“ Jeho tvář se poněkud

rozjasnila. „A navíc vaše a Jimmyho nervy budou mít tak

čas na zklidnění, než se na vás vrhnou smečky reportérů.

Jak je Jimmymu?“

„Docela dobře. Pořád na mne naléhá, abychom se vrátili

zpět na to Nádherné místo, kde by si mohl hrát se svými

kamarády. Ale v jeho věku, se z toho dostane... a

zapomene.“

„Třeba se s nimi ještě setká,“

„Cože? My jsme ne...“ Barbro se na židli zavrtěla. „To

jsem taky zapomněla. Spatně se na ty poslední hodiny

rozpomínám. Přivezl jste zpátky nějaké další unesené

děti?“

„Ne. Byl to pro ně veliký šok tak jako tak a náhlým

návratem do úplně jiné společnosti by to bylo ještě horší.

Mistherd, v podstatě sensitivin' mladý hoch, mě ujistil, že

to zvládnou - alespoň co se týče základních životních

potřeb. Dokud se neuzavřou příslušná jednání.“

Sherrinford zaváhal. „Nevím, jaká to budou jednání. V

současnosti to asi neví nikdo. Nejspíše zařadí ty osoby -

nebo alespoň většinu z nich, zejména ty nezralé - zpět do

lidské společnosti. Přestože se v ní možná nikdy nebudou

cítit jako doma, Svým způsobem to je snad dobře,

protože budeme potřebovat nějaké oboustranně přijatelné

spojení s Obyvateli.“

Jeho neosobní úvahy je oba zklidnily. Barbro se konečně

- 61 -

odhodlala zeptat: „Byla jsem moc šílená? Pamatuju si,

jak jsem jednu chvíli jen strašlivě ječela a mlátila hlavou

o zeni.“

„Ne, proč.“ Chvilku se zamyslel nad touto vysokou

ženou a její hrdostí, a pak vstal, přešel k ní a položil jí

ruku na rameno. „Byla jste nalákaná a polapená

promyšleným brnkáním na vaše nejhlubší city a in-

stinkty. Poté, jak vás ten raněný netvor unášel, musela

přijít ještě nějaká jiná bytost, která vás pak mohla

saturovat neuropsychickými impulsy z těsné blízkosti. A

k tomu všemu pak přišel můj příjezd, náhlé brutální

zrušení všech halucinací, a to muselo být kruté. Nikdo se

nemůže divit, že jste byla tak hluboce otřesená. A ještě

než ve vás propukl ten výlev přechodného afektu,

přenesla jste Jimmyho clo bezpečí našeho vozidla a ani

pak jste mi nepůsobila žádné problémy.“

„A co jste dělal vy?“

„No, jel jsem zpátky tak rychle jak jen to šlo. Po několika

hodinách se mi pak díky zlepšení povětrnostních

podmínek podařilo navázat spojení s Portolondonem a

přivolat nouzové letadlo. Ne že by to bylo nutné - naši

protivníci nás v podstatě nemohli nijak zadržet - a ani se

o to nesnažili. Ale rychlá přeprava byla jistě nutná.“

„Tak nějak jsem si to představovala,“ Barbro zachytila

jeho pohled. „Ale zajímalo by mne, jak jste nás tam

vlastně našel?'„

Sherrinford se od ní trošku odvrátil. „Můj zajatec mi

dělal průvodce. A myslím si, že jsem ve skutečnosti

nezabil žádného z Obyvatel, kteří mi stáli v cestě.

Doufám, že ne. Moje auto skrz ně prostě prorazilo po

sérii výstražných výstřelu, a pak je odstrčilo. Ocel a

benzín proti holým tělům asi nebyl příliš fórový boj. U

- 62 -

vstupu do té jeskyně jsem musel odstřelit pár těch obřích

stvoření. To mě moc mrzí.“

Na chvilku se odmlčel. „Avšak byla jste jejich zajatcem a

já jsem nemohl vědět, co by vám mohli udělat. A vaše

bezpečí bylo mým prvotním zájmem.“ Po další pauze

pokračoval: ..Už nechci žádné další násilí.“

„Jak jste přesvědčil... toho chlapce... aby spolupracoval?“

Sherrinford poodešel k oknu. odkud se mu otevřel výhled

na Borealský oceán. „Vypnul jsem myšlenkový štít a

nechal jsem jejich družinu přijít blíže, v plné nádheře

vrhaných iluzí. Pak jsem štít zase zapnul a oba jsme

mohli vidět, jací jsou ve skutečnosti. Po cestě na sever

jsem pak Mistherdovi vysvětloval, jak byl on a ostatní

podváděni, využíváni a nuceni žít ve světě, který ve

skutečnosti vůbec neexistoval. Položil jsem mu pak

otázku, jestli on a kdokoli z jeho blízkých stojí o to. aby

pokračovali ve svém dosavadním životním stylu a aby

zemřeli jako ochočená zvířata. Ano. mohli by žít na

svobodě v horách, avšak kdykoli mohli být přivoláni tím

snovým kanálem.“ Jeho dýmka se zuřivě rozčoudila. „Ni-

kdy už bych znovu nechtěl vidět takové hořké zklamání.

Učili ho věřit, že je svobodný.“

Rušná doprava se pomalu uklidňovala. Charlemagne se

pomalu přibližoval k horizontu; od východu už se

začínalo stmívat.

Barbro se nakonec otázala: „A tušíte proč? „

„Proč kradli děti a vychovávali si je tak? Jednak proto, že

to bylo součástí plánu, který měli Obyvatelé na lidi

vymyšlený; dále proto, že tak mohli studovat náš druh -

myslím tím hlavně po duševní stránce; a nakonec také

proto, že lidé mají oproti nim některé využitelné

možnosti, jako třeba, že snášejí denní světlo.“

- 63 -

„Jaký tedy ale byl cil toho všeho?“

Sherrinford přecházel sem a tam. „Inu, konečné motivy

domorodců jsou obklopeny mnoha tajemstvími. My

můžeme jen hádat, jak uvažují, a ještě méně můžeme

chápat jejich pocity. Avšak naše hypotézy, zdá se,

vyhovují faktům.

Proč se před lidmi skrývali? Předpokládám, že oni, nebo

spíše jejich předkové - neboť i oni jsou smrtelní - byli

zpočátku jenom opatrní, více opatrní, než první lidé. Jistě

by totéž očekávali i od lidí na Zemi, kdyby se ocitli v

jejich pozici. A tak zatím jen tajně pozorovali a

naslouchali a tímto způsobem se rolandští Obyvatelé

museli naučit tolik z našeho jazyka, aby zjistili, jak

mnoho je člověk od nich odlišný a jak je silný: a spočítali

si, že přiletí i další koráby s novousedlíky. Nepomysleli

zřejmě tenkrát na to, že by jim nemuseli lidé upírat jejich

práva na vlastní teritoria. Třeba mají stále ještě

zachovanou vlastnost bránit si za každou cenu své území,

tu vlastnost, která u lidí jako dědictví po živočišných

předcích staletími pomalu vyhasínala. Rozhodli se tedy

pro boj - svými vlastními prostředky. Troufám si říci, že

jakmile začneme alespoň částečně rozumět jejich

mentalitě, prodělá naše vědecká psychologie svoji

koperníkovskou revoluci.“

Pomalu jeho entuziasmus vzrůstal. „A to není to jediné,

co se od nich budeme moci naučit,“ pokračoval. „Určitě

mají svoji vlastní vědu, odlišnou od lidské, protože

vznikla na jiné planetě. Také proto, že nás pozorovali

možná hlouběji, než jsme se kdy sledovali sami;

vymysleli proti nám plán, který hodlali dokončit nejdřív

za sto let. Nuže, co dál nám ještě můžou dát? Vezměte si

třeba problém, jak zásobují celou svoji civilizaci bez

- 64 -

viditelného zemědělství, nadzemních budov, dolů a

dalších věcí? Jak vytvořili úplně nový inteligentní druh?

Milión otázek, deset miliónů otázek!“

„A zvládneme to, učit se od nich?“ zeptala se jemně

Barbro. „Nebo je jenom vytlačíme způsobem, kterého se,

jak říkáte, obávali?“

Sherrinford se zastavil, opřel se o krbovou římsu, ještě

pevněji sevřel dýmku a odvětil: ..Doufám, že budeme

schopni větší blahovůle a shovívavosti, než jako k

poraženému nepříteli. A oni jím v podstatě jsou. Snažili

se podrobit si nás a nepodařilo se jim to, a proto jsme

nyní my v jistém smyslu povinni porazit je, neboť oni ted

budou muset uzavřít mír s civilizací strojů, když se

přitom předtím snažili úplně ji vyhladit. A přece nám

nikdy neprovedli nic tak strašného, jako si v minulosti

lidé dělali navzájem. A opakuji ještě jednou, oni by nás

mohli naučit fantastické věci; a my bychom je také leccos

naučili, až by se stali tolerantnějšími k jiné formě

existence.“

„Možná, že bychom jim mohli vyhradit rezervaci.“ řekla

Barbro a nevěděla, proč se tak zatvářil a poněkud hrubě

opáčil:

„Přiznejme jim jejich zaslouženou čest! Oni bojovali za

záchranu svého světa od tohohle...“ udělal trhavé gesto

směrem k městu, „a i nám by zcela jistě prospělo

zamyslet se nad sebou.''

S povzdechem sklonil hlavu: „Avšak předpokládám, že

kdyby Elfí země zvítězila, člověk by nakonec na Holandu

mírumilovně a nejspíše dokonce šťastně - vyhynul. Naše

společnost se skládá z mnoha lidských archetypů, avšak

umíme si z nich vzít vše, co nám nabízejí? „ Barbro

zavrtěla hlavou. „Promiňte, tomu nerozumím.'

- 65 -

„Cože?“ Podíval se na ni pohledem plným překvapení,

který byl zároveň i trošku melancholický. Pak se zasmál

a pravil: „To bylo ode mne hloupé. Těch posledních pár

dní už jsem to tolikrát vysvětloval různým politikům,

vědcům, komisařům a bůhví ještě komu a úplně jsem

zapomněl, že jsem to nikdy nevysvětlil váni. Zpočátku to

byla jen taková neurčitá myšlenka, kterou jsem se

zaobíral, když jsme spolu cestovali. Tehdy jsem vám o ní

neřekl, protože nerad o věcech předčasně diskutuji.

Avšak teď, kdy jsme viděli Obyvatele temnot a poznali

je, myslím, že jsem si jistý.“

Sherrinford si začal cpát dýmku novým tabákem. „V

omezené míře,“ pokračoval, „jsem užíval jeden lidský

archetyp během celého svého života. Typ racionálního

detektiva, Nebyla to vědomá póza - aspoň ne zcela - byl

to prostě jen takový celkový dojeni, který vyhovoval

mojí osobnosti a profesionálnímu stylu. Přitom vyvolal

příslušnou odpověď u většiny lidí, ať už někdy slyšeli o

originálu nebo ne. Tento fenomén ne-

ní neznámý. Často poznáváme osobnosti, které v různé

míře připomínají Krista, Buddhu nebo matku Zemi, nebo,

abych uvedl nějaký lidštější příklad, třeba Hamleta či

ďArtagnana. Ať už jsou tyto postavy historické,

smyšlené nebo mýtické, krystalizují v sobě vždy základní

aspekty lidské psychiky, a když je potom potkáme ve

skutečném životě, naše reakce je mnohem hlubší a

komplexnější, než jenom vědomá.“

Znovu zvážněl: „Lidé si také tvoří archetypy, které

nejsou vyjádřeny jednotlivci. Duše, Stín - a také Země

temnot. Čarovný svět, plný všech možných kouzel a

pololidských bytostí, některé podobné Arielovi, jiné zas

Kalibánovi, ale každá z nich prosta starostí a nářků

- 66 -

obyčejných

smrtelníků,

a

proto

možná

trochu

lehkomyslně krutá. Určitě víc, než jen zlomyslná;

Obyvatelé žijící v příšeří měsíčního svitu, ne sice přímo

božští, ale ctí své vládce, kteří jsou dost záhadní a mocní,

aby... ano, naše Královna povětří a temnot dobře věděla,

jaká zjevení má ukázat opuštěným lidem, jaké iluze

okolo nich čas od času splétat, jaké písně a legendy mezi

ně občas vypustit. Zajímalo by mne, kolik toho se svými

poddanými vzala přímo z lidských pohádek, kolik

vytvořila sama a kolik vzniklo bezděčně, jak lidi žijící na

okraji světa prostupovala jejich osamělost.“

Místností se pomalu protahovaly stíny. Ochladilo se a

zvuky ze silnice pomalu řídly. Barbro se tiše zeptala:

„Ale k čemu by jim to vše bylo dobré?“

„V mnoha směrech,“ jal se Sherrinford odpovídat, „je

venkovan zpátky v temných dobách. Má málo sousedů,

slyší poskrovnu zprávy zpoza horizontu, bojuje o přežití

v zemi, které rozumí jen zčásti a která mu každý den

může způsobit nepředstavitelná překvapení, je svázán tou

divočinou všude kolem. Mechanická civilizace, kterou

sem zavedli jeho předkové, je tady přinejmenším velmi

křehká a chabá. Mohl by ji snadno ztratit, stejně jako

národy temných věků ztratily civilizaci starého Řecka i

Říma, jako celá Země ztratila jejich vymoženosti na

dlouhou dobu. Nechme archetyp Světa temnot, aby na

takovém farmáři pracoval, dlouho, pečlivě a šikovně, a

nakonec začne věřit, že kouzelná moc Královny povětří a

temnot je větší, než síla motorů: a poté se nejprve jeho

víra a nakonec i jeho činy začnou řídit jejími rozkazy.

Chin, nešlo by to tak rychle. Nejlepší by bylo, kdyby se

to odehrálo tak pomalu, až by si toho lidé ani nepovšimli,

zejména ti sebevědomí měšťané. Avšak jak by potom

- 67 -

přežili, až by se celý venkov od nich odvrátil a začal žít

postaru?“

Barbro vydechla: „Ona mi řekla, že se budeme radovat,

až jejich vlajky zavlají nad posledním z našich měst.“

„Myslím, že tou dobou bychom se skutečné již radovali.“

připustil Sherrinford. ..Nicméně já věřím v osud. který si

jedinec muže sám vybrat.“

Otřásl se. jako by setřásal nějaké břemeno. Vyklepal

zbytky tabáku ze své dýmky a protáhl se, sval po svalu.

„Nuže, teď už je to za námi.“

Zahleděla se mu přímo do očí. „Díky vám.“

Po jeho pohublé tváři přeběhlo lehké začervenání. „Jsem

si jistý, že časem by někdo jiný... Tak jako tak, důležitá

je budoucnost, a budou to nesmírné závažná rozhodnutí -

nejen pro jednotlivé osoby, ale i pro celou jednu

generaci.“

Barbro vstala. ,,Pokud ta rozhodnutí nebudou mít osobní

charakter, Eriku,“ poznamenala a cítila přitom žár v

celém obličeji.

Bylo pro ni zvláštní pozorovat jeho plachost. „Doufal

jsem. že bychom se mohli ještě někdy setkat.“

„Stoprocentně.“

Ayoch seděl na Wolundově mohyle. Aurora zářila tak

jasné, že téměř skryla ve svém světle oba bledé měsíce.

Květy ohnivých akátu opadávaly; pár jich ještě

světélkovalo mezi kořeny stromu uprostřed koberce ze

suchého broku, který šustil pod nohama a byl cítit po

spáleném dříví. Vzduch byl stále ještě teplý, přestože na

západě už nebyl vidět ani paprsek zapadlého slunce.

„Buďte sbohem a žijte šťastně.“ volal puk. Mistherd a

Stín snu se neotáčeli. Jakoby si netroufali. Pomalu se

loudali z dohledu, směrem k lidskému táboru, který na

- 68 -

jihu napodoboval svými světly novou jasnou hvězdu.

Ayoch zaváhal. Cítil, že by měl také říci sbohem - Jí,

která nedávno ulehla do země vedle toho, kdo spal pod

dolmeny. Nikdo už se tady nebude scházet k milování ani

k čarování. Přesto jediné, co ho napadlo, byl jen jeden

starý verš, který by se sem snad hodil. Postavil se a

zazpíval:

„A z jejích prsou vykvetl květ, pak léto jej sežehlo, však

dál jde svět.“

Potom roztáhl křídla a vydal se na dlouhý let.

- 69 -

Lovcův měsíc

Skutečnost nepostihujeme takovou, jaká je, nýbrž

zkreslenou stavem naší mysli. Jiné předpoklady mohou

mít za následek katastrofální překvapení. Tato do

nekonečna opakovaná chyba je pramenem tragické po-

vahy historie.

Oskar Haeml: Betrachtungen über die menschliche

Verlegenheit

Obě slunce již zmizela za obzorem. Hory na západě se

proměnily ve vlny temné černi, nehybné, jako by se jich

dotkl chlad Zásvětí, když se vzpínaly nad první mořskou

překážku na cestě ke Slibu, avšak nebe nad nimi

znachovělo a prodíralo se jím pouze několik prvních

hvězd a dva malé měsíce, stříbrné srpky s okrovým

lemem, jakoby zjevení samotného Slibu. Na východě

zůstalo nebe ještě modré. Tady, nízko nad oceánem, Ruii

zářil téměř naplno. Jeho pruhy se leskly na pozadí

karmínového svitu povrchu. Pod ním se chvěly vody -

důkaz větru.

Aíách také cítil vítr, chladný a ostrý. Reagoval na něj i

nejmenším chloupkem svého těla. Nevelký impuls mu

stačil, aby udržel stálý kurs; toto úsilí stačilo, aby pocítil

vlastní sílu a sounáležitost se svým Rojem i se směrem a

cílem cesty. Obklopovala ho kulovitá těla přátel, mírně se

lesknoucí, a téměř mu zabraňovala ve výhledu na zem,

nad níž pluli; letěl nejvýše z nich. Jejich živá vůně

překryla všechny ostatní pachy, přinášené větrem, sladké

a mocné, a kolem zněl jejich společný zpěv, stohlasý

chór, aby se jejich duše mohly spojit a stát se jediným

Duchem, předzvěstí toho, co je čekalo na dalekém

západě. Dnes večer, až P'a přejde přes kotouč Ruii, se

- 70 -

vrátí Čas Blesku. Všichni se na to již těšili.

Jediný A'i'ach nezpíval, ani se neponořil do snů o

hodování a lásce. Byl si příliš vědom toho, co nese. To,

co mu lidé připevnili k tělu, bylo směšně lehké, avšak

naplňovalo mu to duši čímsi těžkým a přísným. Celý Roj

věděl o nebezpečí útoku a mnozí svírali v chapadlech,

která se vlnila pod jejich kulovitými těly, zbraň: kameny

k házení nebo zaostřené větve opadané ze stromů ii.

A'i'ach měl ocelový nůž - odměnu od lidí za to, že

souhlasil s obtížením svého těla. Nebylo v povaze

Národa, aby měl obavy z něčeho, co může hrozit v

budoucnu. A'i'ach však cítil zvláštní změny způsobené

tím, co se dělo v něm.

To vědomí přišlo, sám nevěděl přesně jak, ale dost

pomalu, aby ho nezaskočilo. Naopak ho naplnilo

odhodlání. Někde v těch horách a lesích žije Bestie, která

nosí stejnou zbraň a je spojena volným psychickým kon-

taktem - s člověkem. Nedokázal odhadnout, co to může

přinést, s jedinou výjimkou: nějaké problémy Národu.

Vyptávat se na to lidí by nemuselo být rozumné. Proto se

rozhodl provést věc cizí jeho rase: rozhodl se, že tu

hrozbu odstraní sám.

Protože oči měl umístěné na spodní polovině těla, neviděl

předmět upevněný na jeho vrcholu, ani světlo z něho

vycházející. Mohli to však vidět jiní, a tak si vymínil, že

si všechno prohlédne, než souhlasil, že to bude nosit.

Světlo bylo slaboučké, viditelné jedině v noci, a i to

pouze na temném pozadí, bude tedy hledat záblesk mezi

stíny na povrchu země. Dříve nebo později jej zpozoruje.

Právě teď, v Čase Blesku, kdy Bestie vyrážejí zabíjet

Národ, hojně, jak dobře věděly, shromážděný k rozkoši,

k tomu nebyla nejhorší příležitost.

- 71 -

Aíách si vyžádal nůž jako zajímavost, která se může

hodit. Chtěl ho schovat ve větvích stromu, aby se s ním

pocvičil, až bude mít náladu. Občas někdo z Národa

využíval nalezený předmět, například ostrý kámen, k

bezprostřednímu účelu, například aby otevřel lusk

hřebenokvětu a vybral chutná semínka. Může pomocí

nože vyrábět nástroje ze dřeva a mít jich několik v

zásobě.

Jak o tom Aíách tak uvažoval, dospěl k poznání, k

čemu ostří skutečně slouží. Mohl útočit ze vzduchu,

dokud Bestii nezabije... ne, dokud nezabije tu Bestii.

Aíách byl na lovu...

Několik hodin před západem sluncí se Hugh Brocket i

jeho žena Jan-nika Rezkova připravovali k noční práci,

když dorazila notně opožděné

Chrisoula Gryparis. Bouře nejdřív přinutila letadlo k

přistání v Enrique, a pak ho několika zuřivými poryvy ze

západu přiměla k širokému oblouku během letu na

Hansonii. Navíc si Chrisoula nevšimla Prstencového

oceánu a proletěla dobrých tisíc kilometrů do vnitrozemí,

načež musela nabrat kurs na jih a vrátit se o tutéž

vzdálenost, aby se dostala na jejich velký ostrov.

„Port Kato vypadá ze vzduchu hrozně liduprázdně,“

poznamenala.

Její angličtina - jazyk zvolený na této stanici jakožto

všeobecně dorozumívací - byla plynulá; kromě jiného se

tu ocitla, aby zjistila, zda tu má možnost získat nějaké

zaměstnání.

„Protože je liduprázdný,“ přisvědčila Jannika se svým

cizím přízvukem. „Něco přes deset vědců, asi dvakrát

tolik praktikantů a pár lidí pomocného personálu. Proto tě

tu také velice rádi vidíme.“

- 72 -

„Ze byste se tu cítili osaměle? „ podivila se Chrisoula.

„Přece se můžete dohovořit s každým, kdo má na straně

přivrácené k planetě holokom.“

„Ovšem, nebo si zaletět do města služebně, na dovolenou

nebo pod jinou záminkou,“ vmísil se do hovoru Hugh.

„Jenomže, i když je obraz prostorový a má skvělý zvuk,

je to pořád jenom obraz. Nemůžeš ho po rozhovoru

pozvat na skleničku. A když si odskočíš na výlet, vracíš

se zase mezi stejné obličeje. Z vědeckých stanovišť se

čím dál tím víc stávají odcizená společenství. Zjistíš to

brzo sama, jestli tu zůstaneš. Ale nechci,“ dodal spěšně,

„abys měla dojem, že tě odrazuji. Jana má pravdu,

budeme rádi, když se tu objeví někdo nový.“

Jeho zvláštní přízvuk vyplýval ze samotné povahy života.

Angličtina sice byla jeho mateřský jazyk, avšak Hugh

patřil již ke třetí generaci svého rodu na Medei, což

znamenalo, že jeho prarodiče opustili Severní Ameriku

tak dávno, že se jazyk změnil stejně jako všechno ostatní.

Chrisoula se v tom všem ani ještě příliš neorientovala,

neboť zatímco laserovým spojením cestovala zpráva ze

Země na Kolchidu přesně padesát let, lod, kterou

přiletěla ona, hibernovaná a nestárnoucí, byla mnohem

pomalejší...

„Ano, a navíc ze Země,“ zazněla v Janničině hlasu

radost.

Chrisoula se otřásla.

„Když jsem odlétala, na Zemi se nedělo nic, co by stálo

za řeč. Možná později se situace zlepšila. Prosím vás,

ráda si o tom popovídám později, ale teď bych se chtěla

věnovat budoucnosti.“

Hugh jí poklepal po rameni. Napadlo ho, že Chrisoula je

dost hezká; rozhodně se nevyrovnala Janě (ostatně s tou

- 73 -

se mohlo měřit jen málo žen), ovšem kdyby se jejich

známost chtěla rozvíjet směrem k posteli, nic by proti

tomu neměl. Změna je život.

„Dneska se ti dvakrát nevedlo, že?“ zabručel. ,.Nejdřív to

zpoždění a dokud se Roberto... tedy doktor Venosta

nevrátí z terénních pozorování a doktor Feng z Centra,

kam vezl vzorky...“

Měl na mysli hlavního biologa a hlavního chemika.

Chrisoula se specializovala na biochemii; všichni doufali,

že vbrzku poté, co dorazila tou poslední z nepříliš často

přilétajících lodí, způsobí určité projasnění života na

Medei.

Usmála se.

„No, tak začnu se seznamováním u jiných. A začnu od

vás - dvou milých lidí.“

Jannika zavrtěla hlavou.

„Je mi líto,“ řekla, „ale teď spěcháme; za chvilku

odcházíme a do svítání se pravděpodobně nevrátíme.“

„To znamená... kdy? Asi za... třicet šest hodin, že? Není

to dlouho na výpravy v... jak to říci? V tak hrozném

prostředí?“

Hugh se zasmál.

„To už je osud xenologa a my máme oba tuhle

kvalifikaci.“ odpověděl. „Hm... Myslím, že aspoň já

obětuji trochu času. abych ti ukázal to a ono, do všeho tě

vpravil a vůbec se postaral, aby ses cítila jako doma.“

Protože Chrisoula dorazila v tom úseku cyklu služeb, kdy

většina lidí ještě spala, skončila v bytě Hugha a Jarmiky.

kteří vstali časně, aby se připravili na výpravu.

Jannika ho sjela pohledem. Hugh byl mohutně stavěný

muž, podle pozemského počítání času jedcnačtyřicetiletý;

pevné tělo s poněkud neohrabanými pohyby a

- 74 -

počínajícím bříškem, ostře řezané rysy. světlé vlasy,

modré oči; ostříhaný nakrátko, hladce oholený, avšak

nepořádně oblečený v bundě, kalhotách a vysokých

botách, ve stylu horníků, mezi nimiž vyrůstal.

„Já nemám čas,“ prohlásila.

Hugh široce máchl rukou.

„Jasně, miláčku, nezdržuj se.“ Vzal Chrisoulu za loket.

...Jdeme se projít,“

Omámeně s ním vyšla z hranatého baráku. Na dvoře se

zastavila a dlouze se rozhlížela kolem, jako by Médeu

viděla poprvé.

Port Kato byl skutečně neveliký. Aby nezatěžoval zdejší

ekotop

takovými

zařízeními

jako

ultrafialovým

osvětlením nad pozemky s plodinámi, obstarávalo se

všechno potřebné ve starších a větších osadách na straně

přivrácené k planetě. Kromě toho jej, ačkoliv ležel na

východním okraji Hansonie, postavili několik kilometrů

od pobřeží na kopci, aby byl zabezpečen před přílivem

Prstencového oceánu, který mohl dosáhnout obludných

rozměrů. Takováto příroda obklopovala a drtila skupinu

budov ze všech stran, kam se Chrisoula jen podívala...

nebo naslouchala, vnímala vůní, dotykem, chutí,

pohybem. Díky přitažlivosti menší než na Zemi byla její

chůze trochu skákavá. Větší obsah kyslíku dodával

energii, i když se ještě nezbavila s tím spojeného

podráždění sliznic. Přes umístění v tropickém pásu byl

vzduch příjemný a nepříliš vlhký, neboť ostrov ležel dost

blízko strany odvrácené od planety. Prosycovaly jej

nejrůznější pachy, z nichž jen některé připomínaly ty,

které znala, na způsob pižma nebo jódu. I zvuky byly

cizí: šelesty, trylky. skřípání, mručení, které hustá

atmosféra ještě zesilovala.

- 75 -

Samotná stanice měla také cizí vzhled. Budovy byl

postaveny z místních materiálů podle zdejších projektů;

ani sluneční kolektor nepřipomínal nic. co viděla na

Zemi. Několikanásobné stíny měly divnou barvu: vlastně

v tom červeném světle neměla žádná barva obvyklý

odstín. Stromy tyčící se nad střechami měly nezvyklé

tvary a jejich listy byly zbarvené do různých odstínu

oranžové, žluté a hnědé. Mezi stromy a po větvích

klouzala malá stvoření. Čas od času se ve vzduchu

objevovaly svítící pruhy, jež vůbec nevypadaly jako

obyčejný prach.

Nebe mělo syté barvy. Řídké mráčky byly obklopeny

jemnými růžovými a zlatavými odstíny. Dvojité slunce

Kolchida (astronomický název 'Castor C' se náhle zdál

příliš suchopárný) se sklánělo k západu. Obě složky

dvojhvězdy svítily tak slabým světlem, že se na ně

krátkou činili dalo bezpečně dívat prostým okem. Frixos

se nacházel téměř v největší úhlové vzdálenosti od Helle.

Nad opačným obzorem kralovala nebi Argo, jako na

přivrácené straně Medei ostatně neustále. Při pohledu

odsud visela hlavní planeta nízko na obloze; vrcholky

stromu částečně clonily její poněkud zploštělý kotouč.

Denní světlo do značné míry prozařovalo její červený

svit, který s příchodem noci zesílí. Nehledě na to byla

Argo obrem o průměru patnáctkrát či šestnáctkrát větším

než Měsíc na obloze pozemské. Lehce zabarvené pruhy a

skvrny na jejím povrchu, jež se neustále měnily, byly

mraky, větší než celé kontinenty, nebo cyklony, z nichž

každý by pohltil celý ten měsíc, na jehož povrchu stáli.

Chrisoula se zachvěla,

,,Tady mi...“ zašeptala, „tady mi připadá víc než kde

jinde, v Enrique nebo... nebo při přistání, že jsem se

- 76 -

dostala do jiného místa vesmíru.“

Hugh jí položil ruku kolem pasu. Vzletná slova mu vždy

činila potíže, a tak řekl prosté:

„Protože tady je to jiné. Právě proto existuje Port Kato,

abychom podrobně prozkoumali území, které bylo

nějakou dobu izolováno. Hřbet, jenž spojoval Hansonii s

hlavní pevninou, prý zmizel teprve před patnácti tisíci

lety. Každopádně místní dromidi nikdy neslyšeli o lidech,

než jsme se tu objevili. Ouranidi slyšeli nějaké klípky,

což na ně mohlo mít jistý vliv, ale ne příliš velký.“

„Dromidi... ouranidi... och!“ Jako Řekyně ihned

porozuměla významům těch termínů. „Říká se jim

tasemnice a balónky, je to tak?“

Hugh se zamračil.

„To nejsou moc pěkné vtipy, nemyslíš? Vím, že se o nich

ve městě takhle mluví často, ale podle mne si oba druhy

zasluhují vhodnější názvy. Pamatuj si, že jsou to

inteligentní bytosti.“

„Promiň.“

Lehčeji stiskl. „Nic se nestalo, Chris. Jsi tu nová. Když se

po otázce poslané na Zemi čeká na odpověď sto let...“

„Ano. Uvažovala jsem, jestli to vůbec stojí za to,

zakládat kolonie takhle daleko od Sluneční soustavy, aby

vědecké poznatky přicházely s takovým zpožděním.“

„Máš o tom aktuálnější vídaje než já.“

„Tedy... planetologie, biologie, chemie - všechny ty vědy

si vypracovaly nové přístupy, když jsem odlétala, a

dotklo se to každého odvětví vědy, od medicíny až po

seismoregulaci.“ Chrisoula se napřímila. „Možná že v

další etapě dojde na váš obor, xenologii? Jestli se nám

zdaří porozumět mozku mimozemskému... ne, na tomto

měsíci dvěma mozkům, a možná i třem. pokud tu

- 77 -

opravdu existují dva úplně odlišné druhy ouranidů, jak

jsem slyšela...“ nabrala dech, „pak získáme šanci

porozumět sami sobě...“

Zdálo se mu, že ji to skutečně zajímá, že to neříká, jen

aby ho potěšila, když mluvila dál:

„Čím se vlastně ty a tvoje žena zabýváte? V Enrique mi

říkali, že je to něco úplně neslýchaného.“

„Je to teprve ve stadiu ověřovacího experimentu.“ Stáhl jí

ruku z pasu, aby se nezdál příliš dotěrný. „Je to složitá

věc. Nemáš raději chuť na výlet po naší metropoli?“

„Porozhlédnout se tu mohu později sama, vy se musíte

brzy pustit do práce. Ale fascinovalo mě, co jsem o vaší

práci slyšela. Ctění myšlenek mimozemšťanů!“

„Ale tak to vůbec není.“ Využil příležitosti a ukázal na

lavičku u baráku se strojovnou. „Jestli si o tom chceš

opravdu poslechnout, tak si sedneme.“

V tom okamžiku vyšel ze svého baráku botanik Piet

Marais. K velkému Hughovu ulehčení je jenom pozdravil

a spěchal dál. Některé rostliny na Hansonii se v tuto

denní dobu chovaly neobyčejně zajímavě. Ostatní vědci

byli ještě v příbytcích, kuchař s pomocníkem chystali

snídani, zbytek se myl a připravoval na dnešní den.

„Myslím, že tě to udivilo,“ začal Hugh. „Když odlétala

tvoje loď, byla technika elektronické neuroanalýzy na

Zemi sotva v plenkách. Zakrátko však nastal její prudký

rozvoj a samozřejmě k nám informace na toto téma

dorazily dlouho před tebou. Používala se u nižších zvířat

i u lidí, takže jsme ani neměli moc práce - když uvážíme,

že máme v Centru pár géniů - s tím, abychom ji

přizpůsobili dromidům a ouranidům. Oba druhy mají

ostatně nervové systémy na bázi elektrických vzruchů.

Stručně řečeno, bylo těžší vypracovat program, než

- 78 -

samotily přístroj. A naše práce s Jannikou spočívá v tom,

že sbíráme experimentální údaje pro psychology,

sémantiky a informatiky.

Hm, nechtěl bych, abys tomu rozuměla špatně. V

současné době závisí všechno spíš na náhodě.

Mnemoskopie - není to hezké slovo, ale vžilo se -

mnemoskopie bude jednou důležitým nástrojem naší

vlastní práce, spočívající na zkoumání života zdejších

obyvatel, jejich myšlení a pocitů, prostě všeho v tomto

směru. Teď je to ale nástroj příliš nový, příliš omezený a

příliš nevypočitatelný.“

Chrisoula si pohladila bradu.

„Řeknu ti, co vím, jak si myslím, že to je,“ navrhla, „a ty

rni povíš, v čem jsem se zmýlila.“

„Samozřejmě.“

Začala puntičkářsky:

„Existuje možnost identifikace a záznamu synaptických

vzorů,

odpovídajících

motorickým

impulzům,

smyslovým vjemům, jejich přetváření a konečně,

teoreticky, i vlastním myšlenkám. Zkoumání však

spočívá v namáhavém sběru jednotlivých údajů, jejich

interpretaci a korelaci této interpretace s verbální

odezvou. Získané výsledky lze uložit do počítače ve

tvaru n-rozměrné matrice, z níž se dají odečítat i

interpolovat.“

„Páni,“ hvízdl Hugh. ..Pokračuj.“

„Neudělala jsem zatím chybu? Y to jsem ani nedoufala.“

„No, zjevně se pokoušíš několika slovy naskicovat to, k

čemu i při částečném správném popisu je zapotřebí

hromada knih o matematice a logické symbolice. Ale i

tak ti to jde lip. než bych to zvládl sám.“

„Takže jedeme dál. Y poslední době byly vytvořeny

- 79 -

různé systémy pro realizaci vztahu mezi jednotlivými

mapami. Převádějí vzory, reprezentují myšlenky jednoho

mozku na myšlenkové vzory druhého a umožňují i

bezprostřední přenos mezi nervovými soustavami. Snímá

se vzor, překládá se v počítači a elektromagneticky se

indukuje v mozku příjemce. Není to snad telepatie9“

Hugh zakroutil hlavou, ale omezil se na slova:

„Hmm... v jakési výjimečně primitivní podobě. Dokonce

i dvě lidské bytosti, které myslí v témže jazyku a znají se

navzájem skrz naskrz, tak mohou sdílet jen část

informace: jednoduchá sdělení s velkým zkreslením,

nízkým psofometrickým odstupem a malou rychlostí

přenosu. A o to horší je to v případě cizí formy života!

Vezmi si třeba jen jiný jazyk, když už zanedbáme

neurologickou stavbu, metabolismus...“

„Ale nejste prý tak docela neúspěšní.“

„No, povedlo se nám na kontinentě vypracovat jistý

postup využitelný u dromidů a ouranidu. Ovšem i výraz

'jistý' je notně nadsazený.“

„Takže to teď zkoušíte na Hansonii. kde váni místní

kultura musí být úplně cizí. Zejména zdejší ouranidi...

Proč? Nepřiděláváte si tím náhodou zbytečnou práci? „

„Ano... tedy. přiděláváme si práci, ale ne zbytečnou. Víš.

většina obyvatel planety z těch, kteří s námi spolupracují,

strávila celý život poblíž lidí. Spousta z nich je objektům

výzkumu: dromidi za odměnu, ouranidi pro psychické

uspokojení, dalo by se říci pro zábavu. Jsou rasově

vykořenění. Často už ani nemají potuchy, proč jejich

'divocí' příbuzní něco dělají. Chtěli jsme si ověřit, zdali

se mnemoskopie muže stát klíčem k poznání něčeho víc,

než jen neurologie. K tomu účelu jsme potřebovali

jedince, kteří jsou poměrně, ehm, nezkažení. Bůh ví,

- 80 -

kolik je na celé přivrácené straně panenských terénu. Ale

tady už stál hotový Port Kato. projektovaný pro

intenzívní výzkumy v terénu, který je jak izolovaný, tak

přesně limitovaný co do velikosti i počtu lidí. Jana a já

jsme se rozhodli, že můžeme s úspěchem zařadit do

našich výzkumných programů i mnemoskopii.“

Hughův pohled se zdvihl k obří Argo a zdržel se na ní.

„Pokud jde o nás.“ dodal tiše. „je to náhodou i jeden ze

zkoušených způsobů, jak zjistit, proč zdejší dromidi a

ouranidi spolu vedou válku.“

„Jinde se přece také navzájem zabíjejí, ne?“

„Jistě, různými způsoby a z mnoha příčin, pokud lze

zjistit. Abych byl přesný, nepodporuji názor, že na této

planetě obyvatelé získávají informace pojídáním těch.

kteří je mají. Mohl bych ti ukázat množství lokalit, kde

spolu dromidi a ouranidi žijí, jak se zdá, v klidu.“

Pokrčil rameny. „Pozemské národy také nebyly nikdy

identické, tak proč bychom měli předpokládat, že tomu

bude na Medei jinak.“

„Na Hansonii přece... Říkáš válka?“

„To je nejpřesnější označení, jaké dokážu vymyslet. Och,

žádná ze stran nemá vládu, která by ji mohla vyhlásit. Je

ovšem fakt, že posledních dvacet let - čili tak dlouho, jak

je pozorují lidé - dromidi z tohoto ostrova pociťují stále

silnější touhu zabíjet ouranidy. Chtějí je vyhubit!

Ouranidi nejsou agresivní, ale dovedou se bránit, občas i

aktivně, kladením různých pastí.“ Hugh se ušklíbl.

„Viděl jsem několik takových střetnutí; obhlížel jsem i

zbytky ještě většího počtu jiných. Není to příjemné.

Kdybychom se my tady. v Port Kato, mohli stát

prostředníky, přinést mír - myslím, že už to samo by

ospravedlnilo přítomnost člověka na Medei.“

- 81 -

Nehodlal si hrát na svatouška, třebaže ji chtěl zaujmout

svým zápalem pro věc. Byl pragmatik, přesto i on občas

uvažoval o tom, jestli má člověk právo usadit se tu.

Dlouhodobé vědecké výzkumy byly nemožné bez

soběstačné kolonie, což si následně vynucovalo

přiměřený počet lidí, kteří většinou vědci nebyli. On sám

byl například synem horníka a dětství strávil v provincii.

Pravda, lidské osídlení na Medei nemělo zvyšovat svůj

počet nad současnou hranici; ostatně na většině povrchu

tohoto obrovského měsíce panovaly podmínky pro lidi

nevhodné, takže další rozmach kolonizace byl málo

pravděpodobný. Ovšem již jen svou přítomností působili

pozemšťané nevratným vlivem na obě zdejší rasy.

„Nemůžete se jich zeptat, proč spolu válčí?“ uvažovala

Chrisoula.

Hugh se opět ušklíbl.

„Samozřejmě, že se můžeme zeptat. Natolik jsme už z

praktických důvodů zdejší jazyky ovládli. Otázkou

zůstává, nakolik jsme je pochopili.

Poslouchej: já jsem specialista na dromidy, Jannika zase

na ouranidy a oba jsme se úporně snažili získat přízeň

některých jedinců. Já to mám těžší, jelikož dromidi

nechtějí přicházet do Port Kato, dokud si nejsou Jisti, že

tu nepotkají žádného ouranida. Přiznávají, že by se ho

museli pokusit zabít - a příležitostně ho také sníst: to je

důležitý symbolický akt. Dromidi jsou toho mínění, že by

to bylo zneuctění naší pohostinnosti. Proto se s nimi

musím setkávat ponejvíce v jejich tábořištích a úkrytech.

Přes tento můj handicap je Jannika přesvědčená, že se

nedostala dál než já. Oba jsme na tom stejně bídně.“

„A co tedy říkají?“

„Mno, představitelé obou druhu přiznávají, že spolu

- 82 -

kdysi žili ve shodě... ne snad, že by spolu měli příliš

mnoho bezprostředních kontaktů, ale zajímali se o sebe

navzájem dost značně. Jenže pak, před dvaceti, třiceti

lety, stále víc dromidů začalo ztrácet plodnost. Stále více

jedinců také umíralo před dovršením životního cyklu.

Vůdcové rozhodli, že je to vina ouranidů a že je třeba je

pozabíjet.“

„Proč?“

„Kánon víry. Chybí nám jakékoliv zdůvodnění, kterého

bych se dovedl dopátrat, ač si umím představit motivy

typu potřeby nalézt obětního beránka. Naši patologové

hledají skutečnou příčinu, ovšem můžeš si spočítat, kolik

času to zabere. A mezitím se přepady a vraždy množí.“

Chrisoula se dívala na prachem pokrytou zeni.

„Možná se ouranidi také nějak změnili? Pak by mohli

dromidi udělat ukvapený závěr post hoc, propter hoc. “

„Cože?“

Když mu to přeložila, Hugh se zasmál.

„Obávám se, že mi chybí všeobecný rozhled,“ řekl.

„Průkopníci a trapeři, mezi nimiž jsem vyrostl, si

vzdělání cení - bez něho bychom na Medei nepřežili - ale

sami ho moc nemají. Mne zaujala xenologie. když jsem

se jako kluk skamarádil s jedním dromidem a vydrželo

nám to přes celý jeho životní cyklus - od fáze samicí přes

fázi samčí až clo postsexuální. Tak exotický život

podněcoval moji fantasii.“

Jeho pokus obrátit rozhovor do osobnějších kolejí

nevyšel.

„Co udělali ouranidi?“ navázala Chrisoula.

„Och... přijali nové... ne, náboženstvím bych to

nenazýval. To by neodpovídalo jejich mentalitě. Dalo by

se to nazvat novou cestou, novým Tao. Extrémním

- 83 -

projevem je let s východním větrem přes oceán, aby

zemřeli v chladu panujícím na odvrácené straně. Má to

nějaký transcendentní význam. Neptej se mě ale jaký

nebo proč. Nedokážu aru porozumět - ani Jannika - tomu.

proč to dromidi považují za tak strašnou věc. Mám

nějaké nápady, ale jsou to pusté hypotézy. Moje žena si

dělá legraci, že jsou to rození fanatici.“

Chrisoula přikývla.

„Kulturní propast. Představme si, že by současný

materialista s malou schopností vcítit se do druhých

získal stroj času a vydal se do pozemského středověku,

aby se tam dozvěděl, jaké byly důvody křižáckých tažení

nebo islámského džihádu. Připadaly by mu nesmyslné.

Bezpochyby by došel k závěru, že všechny zúčastněné

strany ztratily rozum a jedinou možnou cestou k míru je

naprosté vítězství jedné strany nad druhou. Což, jak se

ukázalo, nebyla pravda.“

Hugh si uvědomil, že ta žena myslí velice podobně jako

jeho manželka.

Chrisoula pokračovala:

„Nemohla by existovat možnost, že původcem těch změn

je člověk, třeba nevědomky? „

„Je taková možnost,“ přikývl. „Ouranidi samozřejmě

létají daleko, tudíž ti z Hansonie mohli z druhé nebo z

třetí ruky zaslechnout lidskou pověst o ráji. Myslím, že

klást ho na západ je celkem přirozené. Ne. že by se snad

někdo z nás snažil obracet místní obyvatele na víru, ale

oni se občas vyptávají, jaké máme názory. A ouranidi

jsou rození tvůrci mýtů, kteří asimilují každý nápad. Mají

rovněž sklony k extázi, zejména s ohledem na smrt.“

„Zatímco dromidi, jak jsem slyšela, dovedou během noci

vymyslet nové bojovné náboženství. Takže nová víra se

- 84 -

na tomto ostrově obrátila proti ouranidům. To je hrozné...

ačkoliv to má mnoho společného, jak si myslím, s

náboženským pronásledováním na Zemi.“

„Každopádně jim nemůžeme pomoci, dokud nezískáme

víc informací. Jana i já na tom pracujeme. Převážně se

držíme

obvyklého

postupu:

terénní

výzkumy,

pozorování, rozhovory a tak dál. Experimentujeme i s

mnemoskopií. Dnes bude podrobena dosud nejdůležitější

zkoušce.“

Chrisoula se napjatě vzpřímila.

„Co budete dělat?“

„Ono to pravděpodobně skončí nezdarem. Sama jsi

vědec, tak víš, jak zřídka přicházejí skutečně přelomové

momenty. My se kupředu jen vlečeme.“

Když Chrisoula mlčela, Hugh nabral dech k dalšímu

výkladu.

„Abych se tedy vyjádřil podrobněji - Jana vychovává

'divokého' ouranida a já zase 'divokého' dromida.

Přemluvili jsme je. aby si nechali připevnit malé

mnemoskopické vysílače a pracujeme s nimi, abychom

rozšířili naše vlastní možnosti. Toho, co přijímáme a

překládáme, není

mnoho. Naše oči a uši nám předávají informací daleko

víc. Ale jsou to údaje zvláštní, doplňkové.

A jak to vypadá? Náš domorodec má na hlavě

připevněný přístroj

o velikosti knoflíku - pokud se u ouranida dá mluvit o

hlavě. Energii dodává rtuťová baterie. Přístroj vysílá,

identifikační signál v pásmu radiových vln; výkon se

měří řádově na mikrowatty, ale k zachycení stačí. Přenos

dat potřebuje ovšem širší pásmo, tudíž používáme

ultrafialový paprsek.''

- 85 -

„Cože?“ Chrisoulu to zaskočilo. „Není to pro dromidy

nebezpečné?

Učili mě, že se, stejně jako většina zdejších tvorů, musí

při slunečních erupcích ukrývat.''

„Tohle záření má bezpečnou intenzitu, už z důvodu

energetického omezení.“ odpověděl Hugh. „Přenos se

pochopitelně může odehrávat jen na přímý dohled, na

několik kilometru v atmosféře. Přitom obě rasy tvrdí, že

vnímají fluorescenci plynu podél dráhy paprsku. I když

to pochopitelně nechápou v těchto pojmech.

Takže Jana a já poletíme ve svých graviletech. Zavěsíme

se tak vysoko, aby nás nikdo neviděl, radiovým signálem

spustíme vysílače a naladíme se na mysli našich objektu

pomocí zesilovačů a počítače. Jak jsem už řekl. zatím

jsme získávali jen omezené výsledky; je to výjimečně

málo výkonná telepatie. Dnes večer chceme zintensivnit

úsilí, poněvadž se přihodí něco důležitého.“

Nezeptala se hned, co to bude, místo toho řekla:

„A zkoušeli jste zpětné spojení?“

„Ne, to ještě nikdo nezkoušel. Za prvé nechceme, aby

věděli, že je pozorujeme. To by pravděpodobně mělo vliv

na, jejich chování. Kromě toho žádná z medeanských ras

nedisponuje ničím, co by jen trochu připomínalo

vědeckou kulturu. Pochybuji, že by pochopili, o co jde.“

„Opravdu? Při úrovni jejich metabolismu bych soudila,

že musí myslet rychleji než my.“

„To ano. Jenže to nebudeme moci změřit, dokud

nevylepšíme mnemoskop natolik, abychom uměli

odebírat verbální myšlenky. Zatím jsme identifikovali

jenom smyslové pocity. Vrať se sem za, sto let, to už ti

možná někdo odpoví.“

Rozhovor začal být natolik profesionální, že Hugh s

- 86 -

radostí uvítal objevení ouranida, který jej přerušil. Poznal

ho - tedy ji, neboť to byla, samice, přestože byla větší než

obvykle: vodíkem nadmutá koule jejího těla dosahovala

plných čtyř metrů v průměru. To způsobilo, že srst ji

pokrývající zřídla a ztratila svůj perleťový lesk. Skýtala

však milý pohled, jak přilétala nad vrcholky stromů

napříč směru větru a, pak klesala.

S chapadly vlajícími pod sebou v různých konfiguracích,

aby si ulehčovala řízení reaktivního pohybu vzduchem, si

ani nezasluhovala přezdívku 'létající medúza' - ačkoliv

Hugh viděl snímky pozemských 'portugalských galér' a

pokládal je za krásné. Dovedl pochopit sympatie, které ta

rasa budila v Jannice.

Vstal.

„Dovol, abych ti představil jednoho ze zdejších

obyvatel,“ řekl Chrisoule. „Nialla mluví trochu anglicky.

Ale nepočítej s tím, že jejímu hovoru hned porozumíš.

Nejspíš přiletěla kvůli nějakému obchůdku, než se vrátí

ke své skupině na dnešní velkou slavnost.“

Chrisoula vstala.

„Obchůdek? Nějaká výměna?“

„Něco takového. Nialla odpovídá na otázky, vypráví

pověsti, zpívá písně, předvádí manévrování, co po ní

zrovna chceme. Na oplátku jí za to musíme hrát lidskou

hudbu. Obvykle Schönberga; je do něj zblázněná.“

Při přeskakování mezi skalami Erakoum zřetelně spatřila

Sarhoutha na pozadí Mardudeka. Měsíc se při přechodu

přes červenou tvář planety blížil úplňku. Jeho kotouč se

vedle její ohromnosti zdál očím menší než skvrna, která

se rovněž objevila v zorném poli, a jeho studené světlo

před chvílí téměř zmizelo, když měsíc přecházel nad

jedním z jasných pásů ovíjejících Mardudeka. Ty pásy

- 87 -

vždy po soumraku zjasněly; mudrci, jako třeba Yasari,

soudili, že odrážejí sluneční světlo.

Na chvíli se Erakoum na ten výjev zadívala: koule

pohybující se v nekonečném prostoru po okruzích uvnitř

větších okruhů. Věřila, že se sama stane mudrcem; ale

nebude to brzy. Čekalo ji ještě druhé období

rozmnožování, oddělení a opatrování druhého segmentu,

péče o mladé, kteří z něho vyjdou; a potom se stane

samcem, kterého čekaly povinnosti s oplodňováním,

dokud ta potřeba sama od sebe nezmizí a nenadejde čas

klidu.

S ostnem lítosti si vzpomněla na, své první neplodné

rozmnožování, Segment se chvíli nejistě potácel sem a

tam, a pak padl a zemřel, jako mnoho jiných, tak mnoho.

To Létavci způsobovali tu kletbu. Museli to být oni, jak

věštil prorok Illdamen. Jejich nový obyčej letět na západ.

když zestárnou, aby se už nikdy nevrátili, místo aby

spadli na zem a odevzdali jí své hnijící ostatky, jak si to

přeje Mardudek, jistě rozhněval Červeného Strážce. Lid

pak byl povinován odplatou za ten hřích proti pořádku

věcí. Důkazem byla skutečnost, že samicím, které těsně

před oplodněním zabily a snědly Létavce, se vždy

oddělovaly zdravé segmenty, z nichž vycházelo zdravé

potomstvo.

Erakoum přísahala, že dnes večer bude právě takovou

samicí ona.

Zastavila se, aby nabrala dech a rozhlédla se po okolí.

Útesy zde ohraničovaly fjord, v němž byla voda mnohem

klidnější než na moři venku, a jiskřivě odrážela světlo od

východu. Tmavá skvrna prozrazovala přítomnost

plovoucích rostlin. Možná to jsou právě ty druhy rostlin,

v nichž pučí ohavný dorost Létavců? Na tu vzdálenost to

- 88 -

Erakoum nedokázala rozeznat. Podnikaví představitelé

její rasy se občas ve snaze dostat se k těm líhním a zničit

je vypravovali na vodu na dřevěných kládách, ale

nedařilo se jim to a často hynuli v mohutných zrádných

vlnách.

Na západě se tyčila rozervaná pohoří, pokrytá lesem, kde

se choulila tma. Na pozadí jejich stínu tančily záblesky

zlatých jisker, tisíce, milióny, po celé pevnině. Byli to

ohniví pavoučci. Více než sto dní a nocí žili jako vajíčka

a později jako lany hluboko ukryté v lesní pudě. Nyní

opět Sarhouth přecházel přes Mardudeka přesně tou

cestou, při níž se tajemně objevovali. Vylézali na povrch,

roztahovali křídla, jež jim vyrostla, a zářící vzlétali, aby

se rozmnožovali.

Kdysi pro Lid neznamenali víc, než jen pohled příjemný

očím. Pak se objevila nezbytnost zabíjení Létavců... a ti

se slétali v hejnech, aby se pásli na mračnech pavoučků.

Nízko zavěšení a neopatrní ve své rozjařenosti se nechali

zaskočit snadněji než obvykle. Erakoum zdvihla oštěp s

obsidiánovým hrotem; pět dalších měla zavěšených na

hřbetě. Jistá část Lidu strávila ten den rozmisťováním sítí

a kladením pastí, avšak ona to považovala za

nepraktické; Létavci nejsou obvyklá okřídlená kořist.

Ona chtěla každopádně sama vrhnout oštěp, zasáhnout

oběť a zatnout tesáky do jejího drobného těla!

Noc kolem ní byla plná šelestů. Opájela se vůní půdy,

rostlin, hniloby, nektaru, krve, snahy. Teplo, jež vydával

Mardudek, se prodíralo chladným větříkem a dopadalo

na její srst. Sotva postřehnutelné tvary, sotva slyšitelné

šelesty v porostu, to jsou její druhové. Neshlukli se do

jedné skupiny, nýbrž pohybovali se podle vlastního

uvážení a drželi se víceméně na doslech od sebe. Kdo

- 89 -

první uvidí nebo uslyší Létavce, dá znamení hvízdnutím.

Erakoum se plížila dál od svých druhů než kdokoliv z

ostatních. Ti se obávali, že paprsek světla, tryskající

vzhůru z maličké skořápky na jejím temeni, je prozradí

všechny. Ona to nepokládala za pravděpodobné, neboť

modrý svit byl dost slabý. Člověk jménem Hugh jí dobře

zaplatil zbožím výměnou za nošení toho talismanu i za

pozdější rozhovory o jejích zážitcích. Ona sama tenkrát

cítila temné chvění, nepřipomínající nic, s čím se na světě

dosud setkala; vynořovalo se v ní vědění, jakoby ve snu,

ale reálnější. Zisk stál za tu malou nevýhodu při

některých lovech... i při dnešním lovu.

Navíc však... bylo něco, co Hughovi neřekla, protože on

ji předtím také něco zatajil. O tom něčem se dověděla

beze slov ze svítící skořápky snů. .

Jistý Létavec měl také takovou skořápku, a tedy se také

nacházel v určité vazbě s člověkem.

Ona velká, groteskní stvoření se přísně zavazovala k

neutralitě v konfliktu mezi Lidem a Létavci. Erakoum

jim to nezazlívala. Tento svět nebyl jejich domovem a

nedalo se očekávat, že by je možnost vymření zdejších

obyvatel

příliš

vzrušovala.

Kromě

toho

bystře

vydedukovala, že budou chtít současné kontakty se

zástupci obou ras zatajit.

Zatímco Hugh chtěl, aby se s ním této noci duševně

spojila, nepochybně chtěl jiný člověk totéž od některého

Létavce. A proto Erakoum právě tohoto Létavce zasáhne

s obzvláštní radostí. Navíc hledání bledého paprsku mezi

ohnivými pavoučky a hvězdami ji může navést na stopu

celé bandy nepřátel. Odpočinula si a pustila se do

vnitrozemí.

Erakoum byla na lovu.

- 90 -

Jannice Rezkové se celý život stýskalo po kraji, v němž

nikdy nebyla. Její rodiče se dopustili politické urážky

vlády Dunajské federace, která jim sdělila, že se vyhnou

reindoktrinačnímu

ústavu,

pokud

se

dobrovolně

rozhodnou reprezentovat svou zemi v příštím transportu

osadníků na Médeu. Neměli prakticky na vybranou.

Přesto jí otec později vyprávěl, že těsně předtím, než

upadl do hibernačního spánku, přemýšlel o té ironii

osudu, že až se vzbudí, nebude už žít žádný z jeho

soudců a nikomu už nebude záležet na tom, ba už si ani

nikdo nebude pamatovat, o co vůbec v té záležitosti šlo.

Hned v cíli cesty se pak otec dozvěděl, že už ani

Dunajská federace neexistuje.

Platila zásada, že s výjimkou posádek lodí neměl nikdo

možnost návratu. Doprava pasažéra - neužitečného

vyhnance z minulosti - by přišla příliš draho. Janničini

rodiče se tedy snažili učinit si své vyhnanství co nejméně

nepříjemné. Oba fyzici se setkali v Armstrongu a jeho ze-

mědělském zázemí s vřelým přijetím. Dařilo se jim

dobře, pokud to ve skromných podmínkách Medei bylo

možné, a nakonec získali i řádku privilegií. Počet lidí na

Medei dosáhl téměř přípustné meze; její překročení by

způsobilo napětí v těch omezených místech, kde se dalo

žít, i střety ve zkoumaném prostředí. Aby se vyrovnaly

případy bezdětnosti, bylo některým párům povoleno mít

tři děti. Mezi nimi i rodičům Janniky.

Proto všichni, zejména ona sama, byli toho názoru, že má

šťastné dětství. Bylo i velmi kultivované; molekulární

záznamy, jež shromaždovalo Centrum, zahrnovaly

většinu kultury vytvořené lidstvem. Průmysl se tu

nakonec rozvinul natolik, že si lépe situované rodiny

mohly dovolit aparaturu pro projekci těchto záznamu v

- 91 -

potřebné kvalitní stereoskopii i stereofonii. Její rodiče

této možnosti využili, aby zmírnili svůj stesk po vlasti,

aniž by uvažovali o tom, jaké následky to může vyvolat v

mladých srdcích. Jannika vyrůstala mezi oživlými duchy

minulosti: staré věže v Praze, jaro v Českém lese, Boží

muka ve vesničce, které se míjející staletí skoro nedotkla,

koncertní sál, kde se triumfálně valila hudba kolem

svátečně oděných posluchačů, jichž bylo více, než všech

osadníků v Armstrongu, dokumenty o událostech, které

kdysi otřásly Žerní, písně, básně, knížky, legendy, báje...

Občas ji napadlo, jestli její zájem o xeno-logii nebyl

vzbuzen ouranidy, kteří ji připomínali lehounké, vzdušné

víly z pohádek.

Dnes, když Hugh vyšel s Chrisoulou ven, chvíli stála a

hleděla za nimi. Pokoj na ni v té chvíli působil tísnivým

dojmem, jako by ji chtěl zadusit. Udělala, co mohla, aby

tam bylo útulno, věšela záclony, obrazy, památky. Teď tu

však bylo všechno bez ladu a skladu a Jannika nepořádek

nesnášela. Hughovi na pořádku nezáleželo.

Na mysl se jí, jako už několikrát, vetřela otázka: záleželo

mu ještě vůbec na něčem? Když se brali, měli se

samozřejmě rádi, avšak i ona uznávala, že to bylo

manželství do značné míry z rozumu. Oba se snažili o

umístění na odlehlém pracovišti, kde budou mít největší

šanci vykonat skutečně významné, originální objevy. A

tam se dávala přednost manželským párům podle teorie,

že je budou méně rozptylovat mimo vědní zájmy než

svobodné. Když se takovým manželům narodily děti,

zásadně byly odváženy do města.

Mnohokrát se o to přeli. Společenský tlak - pozornost,

narážky, stydlivé nadhazování tématu - se stále silněji

domáhal toho, aby se přičinili o biologickou reprodukci

- 92 -

kolonie. V rámci vymezeném počtem obyvatel se

vyžadovalo vytvoření co možná největší genetické

rozmanitosti. Jannika se proto vymlouvala, že už je

trochu stará na mateřství. Hugh by se velice rád stal

otcem, ale předeni prosazoval, že ona si vezme na starost

domácnost, zatímco on zůstane pracovat v oboru.

Neměla by mu dělat výčitky, až se vrátí ze své

procházky, 'obětované' záletům. Poslední dobou příliš

často ztrácela klid; stávala se z ní opravdová fúrie, až

Hugh jako uragán vyrazil z domu nebo popadl láhev

whisky a obrátil ji do sebe. Nebyl to zlý člověk - v hloubi

duše byl dobrý, opravila se rychle. Často jednal

impulzivně, ale s dobrým úmyslem. Ve svém věku už by

lepšího nenašla,

Anebo... Horko jí polilo tvář, udělala gesto, jako by

chtěla vzpomínku zahnat, ale nepodařilo se jí to. Bylo to

před dvěma dny.

Když se od Aíácha dozvěděla o Čase Blesku, rozhodla

se odebrat vzorky larev svítících brouků. Do té doby lidé

prostě věděli, že dospělí insektoidi se rojili víceméně

každým rokem. Pokud to bylo tak důležité pro obyvatele

Hansonie, musela se o tom dovědět něco víc. Sama po-

zorovat, požádat o pomoc biology, ekology, chemiky...

Zeptala se Pieta Maraise, kam se má vypravit, a on jí

nabídl, že ji doprovodí.

„Už mě to taky mělo dávno napadnout,“ řekl. „Larvy

žijící v humusu musí stimulovat růst rostlin.“

Museli najít vlhčí půdu než byla ta, která se vyskytovala

kolem Port Kato. Vydali se tedy k několik kilometrů

vzdálenému jezeru. Byla to snadná procházka, protože

podrost, málo vzrostlý kvůli hustému listoví stromů,

neztěžoval chůzi. Měkký povrch tlumil zvuk kroků,

- 93 -

stromy se nad nimi klenuly jako chrámová lod, četné

paprsky slunečního světla pronikaly šerem a vůní lesa,

aby dopadly na zem nebo se odrazily od maličkých

křidélek; z neviditelného hrdla se ozývaly zvuky

připomínající lyru.

„Jak je tu krásně,1' ozval se po chvíli Piet.

Díval se na ni, ne před sebe. Náhle si ostře uvědomila

jeho světlovlasou mužnou krásu; a jeho mládí,

připomněla si. Ač byl skoro o deset let mladší, už to byl

zralý, rozvážný, vzdělaný člověk - muž každým coulem.

„Ano,“ uniklo jí. „Škoda, že to neumím ocenit tak jako

ty.“

„Nejsme na Zemi,“ poznamenal. Uvědomila si, že její

odpověď zněla vyhýbavěji, než si to přála.

„Nechtěla jsem se litovat,“ vyhrkla rychle. „To si, prosím

tě, nemysli.

Nacházím tu krásu, očarování i svobodu, ano, jsme na

Medei šťastní.“ Pokusila se o úsměv: „Na Zemi bych

přece nemohla udělat nic pro ouranidy, ne?“

„Máš je ráda?“ zeptala se vážně.

Sklonila hlavu. Položil dlaň na její holé rameno.

„V tobě je mnoho lásky, Janniko.“

Zmatená se snažila podívat se na sebe jeho očima. Žena

střední výšky, okouzlující postavy, o tom dobře věděla;

tmavé vlasy až na ramena, protkané stříbrnými nitkami

(přála by si, aby ji Hugh přesvědčoval, že začala šedivět

příliš brzy), vystouplé lícní kosti, ohrnutý nos, ostrá bra-

da, pleť v barvě slonoviny. Jakkoli byl Piet kavalír, muž

tak atraktivní nemusel mít těžkosti, mohl se stýkat s

děvčaty během výletů do města a navazovat známosti po

holokomu. Nemusel ji tak zbožňovat. Ona sama na to

nemusí přistoupit. Jistě, měla několikrát jiného muže,

- 94 -

před svatbou i po ní. Ale nikdy v Port Kato - příliš lehko

mohlo dojít ke komplikacím, a navíc se sama zlobila,

když si Hugh začal nějaký románek na místě. A co hůře,

podezřívala Pieta, že v ní nevidí jen partnerku pro

jedinou příležitost. Takové věci mohou pokazit život.

„Je, podívej,“ řekla a uhnula dotyku, aby ukázala na

skupinu semenáčků ostrosloupu. Současně jí bleskl

hlavou spásný nápad.

„Zapomněla jsem ti říci: dneska jsem mluvila s

profesorem al-Ghá-zím. Zdá se nám, že jsme přišli na

spouštěcí mechanizmus proměny a rojení svítících

brouků.“

„Cože?“ zamrkal. „Nemyslel jsem, že se tím někdo

zabývá.“

„To byl jen nápad, který mi přišel na mysl, když můj

ouranid začal své úvahy na téma brouků. On, totiž

A'i'ach, mi řekl, že výskyt jevu nezáleží přesně na roční

době. Tady v tropech to není zřetelné, ale působí tu

Iason, měsíc,“ dodala, protože název, který dali lidé

nejblíže k planetě obíhajícímu z velkých satelitů, byl

náhodou podobný slovu, přejatému lidmi od dromidů z

okolí Enrique, jímž označovali vítr, podobný pozem-

skému středomořskému scirocco.

„Puká se, že proměna nastává během jistých přechodů

Iasona přes kotouč Argo.“ pokračovala. „Vychází to

zhruba na každý čtyřstý, přesně to dělá dvěstě sedmdesát

medeanských dní. Obyvatelé oblasti jsou si stejně

vědomi existence i pohybů nebeských těles jako kdekoliv

jinde. Ouranidi mají v době rojení brouků svátek; je to

jejich pochoutka. No, a to mi vnuklo nápad, a tak jsem se

spojila s Centrem s prosbou o astronomické výpočty.

Ukazuje se, že jsem měla pravdu.“

- 95 -

„Astronomické zdůvodnění pro larvu žijící pod zemí?“

vykřikl Marais překvapeně.

„Přece si jistě vzpomínáš, že Iason vzbuzuje elektrickou

aktivitu v atmosféře Argo, podobně jako Io v atmosféře

Jupitera... ve Sluneční soustavě, v níž krouží Země! V

našem případě vzniká rádiový svazek na jedné z

generovaných částic, takový přirozený maser. Proto na

Médeu dopadají ony vlny jen tehdy, když se oba měsíce

nacházejí v uzlových bodech. A nastává to právě v

takových intervalech, o kterých mluvil můj známý. I fáze

vyhovuje.“

„Cožpak jsou larvy schopné zachytit tak slabý signál?“

„Myslím, že je to zřejmé. Na jakém principu, neumím

odpovědět bez pomoci specialistů. Pamatuj si však, že

Frixos a Helle s tím nemají mnoho co dělat. Organizmy

bývají fantasticky citlivé. Víš, že stačí pět fotonů, aby

vyvolaly vjem červené skvrnky v oku? Soudím, že záření

Argo proniká do půdy několik centimetrů hluboko a

uvolní řetěz biochemických reakcí. Nepochybně je to

evoluční pozůstatek z doby, kdy dráhy Iasona i Medei

korelovaly s ročními dobami. Perturbace neustále působí

změny v pohybu měsíců, o tom přece víš.“

Chvíli mlčel, než se ozval.

„Vím, že jsi výjimečný člověk, Janniko.“

Natolik si dokázala udržet rovnováhu, aby kontrolovala

obsah hovoru, dokud nedošli k jezeru. Tam za chvíli opět

pocítila otřes.

Jezero leželo za clonou bambusového háje, takže teprve

když jej minuli, zastavili se na břehu vystlaném

trávníkem, připomínajícím mech, v barvě jantaru.

Člověkem netknutá voda ve svém lesním poháru pěnila,

bublala, voněla. Jemné barvy a vůně živých organizmů

- 96 -

nedráždily zrak ani čich; byly tu běžné... ale teď si

připomínala stříbřitý lesk Neziderského jezera v

Dunajské federaci. Dech jí zasyčel mezi zuby.

„Co se stalo?“ Piet sledoval směr jejího pohledu.

„Dromidi?“

V nějaké vzdálenosti se objevilo několik oněch bytostí,

které se sem přišly napít. Jannika se na ně zadívala, jako

by je viděla poprvé.

Nejblíž byla mladá samice, určitě ještě bez potomstva,

protože měla šest nohou. Nad štíhlým trupem s dlouhým

ocasem se tyčila kentauří šíje zakončená dvěma rameny a

nad nimi neobvykle lysá hlava, která by dosáhla Jannice

po prsa. Srst dromida se modročerně leskla ve světle

sluncí; Argo se skryla za stromy.

Trojice čtvernohých matek pečovala o osm mezi nimi

skotačících mláďat. Jeden pár potomků ukazoval svými

rozměry, že u jejich matky zakrátko nastoupí ovulace,

oplodnění a zakrátko pak oddělení druhého segmentu a

starost o něj až do porodu. Další dromid touto etapou již

prošel; chodil po dvou nohách a přestal už být funkční

samicí, avšak samčí pohlavní orgány se u něho ještě

nevyvinuly.

Nebyl tam ani jeden samec v plodném věku. Těm příliš

vládly touhy, netrpělivost a spěch, než aby hledali

společnost. Naproti tomu se ve skupině ukázali tři jedinci

v postsexuálním věku; zešedivělí, avšak silní a obezřetní.

Jejich dvounohá chůze, podle lidských měřítek rychlá, se

ovšem nemohla vyrovnat bleskovým plynulým pohybům

jejich druhů.

Všichni dospělí jedinci byli ozbrojeni typickými

kamennými

oštěpy,

sekerkami

a

noži:

výzbroj

doplňovaly vlastní zuby masožravců.

- 97 -

Dromidi zmizeli téměř ihned poté, co si jich Jannika

všimla; ne ze strachu, nýbrž proto, že to byli obyvatelé

Medei, jejichž metabolismus i život byly rychlejší než

její.

„Dromidi,' vypravila ze sebe.

Piet se na ni chvíli díval a pak tiše pronesl:

„Oni hubí tvé milované ouranidy. Říkáš, že se to stupňuje

té noci, kdy se rojí svítící brouci. Ale není ti dovoleno je

nenávidět. Postihla je tragédie.“

„Ano, problém neplodnosti, vím to. Ale proč chtějí, aby

ouranidi hynuli spolu s nimi?“ Udeřila pěstí do otevřené

dlaně.

„Dáme se do práce. Sebereme vzorky a jdeme domů.

Prosím tě. Ano?“

Pochopil ji.

Nechala vzpomínek a pustila, se do příprav na noční

výpravu.

Hugh i Jannika vyrazili chvíli po západu sluncí.

Vznášedla s šumem odstartovala, dosáhla střední výšky a

chvíli kroužila, zatímco oba vyhledávali správný směr a

rádiem se loučili. Zespodu, v posledních paprscích

Kolchidy odrážejících se od trupů, vypadala vznášedla

jako dvě slzy.

„Dobrý lov, Jano!“

„Fuj! Nemluv tak.“

„Promiň,“ řekl škrobeně a vypnul vysílačku. Jasně,

zachoval se netaktně, ale proč je tak zatraceně

podrážděná?

To není důležité. Má spoustu práce. Erakoum slíbila, že

se tou dobou bude vyskytovat v pohoří Katastrofy, neboť

její skupina se vydávala nejprve na sever, podél pobřeží,

než zamíří do vnitrozemí. Později už nebude možné její

- 98 -

pohyb předvídat. Je třeba rychle najít její vysílač.

Janničino vznášedlo zmizelo vlastním směrem. Hugh

zapnul autopilota

a naklonil se v popruzích, aby ještě jednou zkontroloval

přístroje. Dělal to automaticky, neboť věděl, že je

všechno v pořádku. Jeho myšlenky volně bloudily.

Výhled z kabiny byl velkolepý. Dole ležely hory, skryté

v jakoby skvrnitých masách stínu, tu a tam protkané

stříbrnými nitkami řek nebo rozervané stržemi a údolími.

Prstencový oceán, dělící planetu na dvě poloviny, měnil

východní obzor v nádrž živého stříbra. Na západní obloze

po sobě dvojité slunce zanechalo purpurový přísvit. Nad

hlavou už bylo nebe sametově černé a s každou vteřinou

se na něm objevovalo stále více hvězd. Hugh zpozoroval

pár měsíců tak blízko, že bylo vidět jejich kotouče,

osvětlené z jedné strany rezavě a z druhé bíle; zpozoroval

i jiné, které se mu jevily jako světelné body na nebeské

sféře. Rozeznal je díky jejich poloze na obloze, na níž

konaly svou stráž mezi souhvězdími. Dole, nízko nad

mořem, žhnula Argo - ne, spíše svítila, neboť její vysoká

oblačnost odrážela denní světlo jako jasné pásy na

tmavočerveném pozadí, Iason se přiblížil konjunkci a

jeho úhlová velikost převyšovala dvacet obloukových

minut, avšak Hugh ho v té záři jen těžko našel. V dohle-

du se objevilo pobřeží. Zapojil detektor a nastavil řídící

prvky na volné vznášení. Kontrolka zeleně zazářila;

navázal kontakt. Vystoupil na plný dostup tří kilometrů.

Částečně to udělal proto, že se chtěl soustředit na

přicházející encefalické údaje a potřeboval velkou

bezpečnostní rezervu pro případ chyby v pilotáži,

částečně proto, aby se ocitl z dohledu a doslechu

domorodců a neovlivňovala je jeho přítomnost. Když

- 99 -

zaujal stanoviště, uvedl do provozu přijímač v přilbě a

upevnil si ho na hlavu; nevážil mnoho. Přenesené,

zesílené, přeložené a znovu vybuzené impulzy se v

nervové soustavě Erakoum spojily s impulzy jeho.

Tímto způsobem nikterak nedosáhl plného uvědomění

dromida, přenos i převod byly na to příliš primitivní.

Celý svůj dosavadní život Hugh zasvětil objevení

možnosti spojení s tímto druhem; i při nejvyšší trpě-

livosti, jaké on i Erakoum dokázali po ta léta dosáhnout,

došel sotva do etapy interpretace získaných signálů.

Rychlost myšlenkových procesů domorodců věc nikterak

neusnadňovala - přes opakování a zesilování - naopak

byla na překážku. Situace by se dala přiblížit analogii s

posloucháním rychlého hovoru, téměř neslyšitelného, v

němž skoro zanikají jednotlivá slova, jelikož je veden v

neznámém jazyce. Hugh však ve skutečnosti neodebíral

verbální

myšlení:

obsáhl

zrak,

sluch,

komplex

smyslových vjemů včetně vnitřních, jako je rovnováha

nebo hlad, a také mlhavý pocit smyslů, které sám

postrádal.

Viděl hvězdy a měsíce nad rozervanými siluetami

obzoru, viděl, jak pod ním ubíhá země, keře. větve,

svahy, cítil jejich existenci a proměnlivé tvary pod

našlapujícíma nohama, slyšel nejrůznější tiché hlasy, cítil

bohatství vůní. Vjemy přicházely neustále, většinou

přelétavé a nevýrazné, avšak dostatečně silné, aby ho

odpoutaly od těla a spojily ho v jednu bytost se

stvořením, pohybujícím se dole.

Nejsilnější, asi proto, že tak podléhaly stimulaci jeho

vlastní nervy, byly emoce a rozhodnost. Erakoum se

vypravila zabít Létavce.

O slovo se hlásila dlouhá a pravděpodobně vyčerpávající

- 100 -

noc. Hugh předpokládal, že jednou či dvakrát bude muset

sáhnout po povzbuzujícím prostředku, aby zahnal

spánek. Lidé nikdy nedokázali odvyknout odvěkým

rytmům Země. Dromidi dřímali, ouranidi... snili v

bdělém stavu? Rozjímali'?

Jak se i předtím často stávalo, chvíli přemýšlel, jak asi

probíhá kontakt Jany s jejím domorodcem. Nikdy si své

zážitky nebudou moci navzájem sdělit.

V hloubi hor A'i'achův v Roj objevil velké množství

hvězdíků. Pahorky byly zalesněné řidčeji než nížiny, což

byla výhoda, neboť zářivá potrava se málokdy vznášela,

do výšky a při letu pod korunami stromů Národ padal za

oběť Bestiím. Tady byl však terén otevřený, travnatý a

posetý balvany; s loukami ležícími ve stínu stromů.

Největší z nich protínala úzká propast - jizva vyplněná

temnotou.

Jako nekonečná sprcha jisker hvězdici tančili, klouzali,

poskakovali, nespočetní, osudem určení pouze k rozkoši

lásky a být potravou Národu. Přes svou obezřetnost

nedokázal Aíách odolávat déle než ostatní; nesnažil se

však urychlit klesání vypouštěním plynu jako mnoho

jiných. To by mu později ztížilo manévrování. Namísto

toho stáhl své kulovité tělo a pomalu klesal; jen chvílemi

se rozpínal podle průběhu hustoty vzduchu. Nepoužil

vyfukování plynu ani jako zdroj pohonu. Jen jeho

rytmicky pulsující śifon´ využíval závanů větru, aby ho

klikatě nesl malou rychlostí. Nebylo kam spěchat.

Hvězdíků bylo více, než kolik byl Roj schopen sníst;

mnoho z nich volně odletí, aby nakladli vajíčka pro příští

žeň.

Když se A'i'ach ocitl mezi insektoidy, polkl jejich první

porci. Tělem se mu rozlila sladká, horká chuť. Hustě

- 101 -

nahloučený kolem něho, kroužící a rozechvělý, vlnící se

a chapadly extaticky mávající Národ, pokrývající

nebe, zapomínal na opatrnost. Začala láska. Nebylo to

bezcílné, ač při nedostatku vody, do níž by mohly

zapadnout, by oplodněné zárodky ne-vzklíčily. Láska

spojovala všechny. V záři Ruii se pyl života vznášel jako

dým; zrak, vůně, chuť dodávaly horečnatosti té radosti,

kterou vzbudila hvězdíková hostina. A'i'ach vykřikl

jednou, a potom ještě mnohokrát. Opustil své tělo, stal se

buňkou jediné nebeské bytosti, která sama v sobě byla

smrští lásky. Jednou, až na sobě pocítí tíhu let, odpluje na

západ přes moře do chladného Zásvětí. Tam odevzdá

poslední teplo svého těla a jeho duše získá svou odměnu;

Slib, že navždy bude tak, jak je nyní, v této krátké noci...

Náhle ho z extáze vytrhlo vytí. Zpod stromů do

otevřeného terénu vyběhly stíny. A'i'ach zpozoroval, jak

sousední kouli probodl oštěp. Vytryskla krev, zasyčel

unikající plyn: splasklé tělo se sneslo jako suchý list.

Jeho chapadla se ještě chvěla, když ho Bestie zachytila v

letu a její tesáky ho roztrhaly na cáry.

V tlačenici a chaosu A'i'ach nemohl vědět, kolik jich ještě

zahynulo. Většina se však vznášela vzhůru z dosahu

oštěpu. Ti, kteří byli ozbrojeni, začali shazovat svůj

náklad kamení a větví stromů. Ale určitě žádná z Bestií

pod jejich údery nezahynula.

A'i'ach uvolnil svaly svého kulovitého těla a okamžitě

vystřelil vzhůru. Již v bezpečí se mohl připojit ke zbytku

Roje a odletět hledat místo k novým slavnostem. Ovládl

ho však vztek a smutek. Jakýmsi koutkem vědomí se nad

tím jevem pozastavoval: Národ se obvykle příliš

nevzrušoval smrtí jedné Osoby. To zařízení, které nosil,

ta záhadně našeptávaná tajemství...

- 102 -

A měl u sebe nůž!

Bravurně se obrátil, vytlačiv prudce plyn, a vrhl se dolů.

Většině, Bestií zmizela v lese, několik jich však zůstalo a

požíralo těla obětí. A'i'ach kroužil ve výšce na hranici

viditelnosti a hledal příležitost. Protože nemohl padat

jako kámen, musel zahájit útok na jednoho jedince, pak

rychle zakličkovat k jinému, udeřit, vznést se a zaútočit

na dalšího.

Postřehl slabý paprsek světla, vycházejícího z hlavy

Bestie, která se vynořila ze stínu, zastavila se a zadívala

se vzhůru.

A'i'ach pocítil příliv odhodlání. Tohle byla ta stvůra, co

se nějak spojila s lidmi. Pokud on sám takto získal svůj

nůž, co asi dostala ona, čeho mohla dosáhnout, aby

způsobila ještě větší škodu. Její zabití by mělo

přinejmenším otřást jejími druhy a ochladit jejich

vražedné choutky.

A'i'ach se vrhl do boje. Kolem něho radostně tančili a

pářili se hvězdici.

Jannika musela hledat celou hodinu, než zachytila svůj

kontakt. Ouranid nemohl slíbit, že se v některém

okamžiku ocitne na určitém místě. Když mu

připevňovala vysílač k tělu, její přítel ji prostě

informoval, že se jeho hejno teď vyskytuje někde v okolí

hory MacDonald. Zaletěla tam tedy a prohledávala okolí

v postupujícím soumraku, až kontrolka zeleně zablikala.

Když tedy navázala spojení, vystoupila do tří kilometrů a

nastavila autopilota na pomalé kroužení. Čas od času, jak

se sledovaný objekt posunoval na severovýchod, měnila

polohu středu opisovaných kruhů.

Pak se soustředila na vtělení do svého ouranida. Plně to

bylo samozřejmě nemožné, avšak z těchto pokusů se

- 103 -

dovídala víc, než získávala pomocí slov. Odpovědi na

faktické otázky, jež by jí jinak ani nepřišly na mysl.

Obyčeje Národa, víry, hudba, poezie, vzdušný balet -

všechno, co by nepoznala při pouhém pozorování

zvnějšku. A ještě hlouběji uvnitř, méně jasně, ale silněji,

něco, co by nemohla do vědecké zprávy napsat: pocit

rozkoše, žádosti, větru, světla, vůně, mraků, deště,

nezměrných vzdáleností... pocit všeho, z čeho se skládá

život obyvatel nebe. Útržkovitě, několik prchavých vidin,

obtížných k pozdějšímu zapamatování, ale přenášejících

ji z jejího těla do nového světa zářivých zázraků.

Příjemné rozechvění se ještě znásobilo A'i'achovým

řezničením. Její dojmy z jeho vjemů ještě nikdy nebyly

tak silné a výrazné. Plula vzdušnými proudy; vůně života

i píseň ji uchvátily, stala se kapkou v oceánu pod

mocným Ruii a neměla už domov, po němž by se jí

stýskalo, protože domov byl všude.

Roj nakonec dosáhl mračna svítících brouků a Janničin

vesmír zešílel.

Po chvíli, napůl vyděšená, začala snímat přilbu. Rozum jí

však zadržel ruku. To, co se dělo, bylo krajním výrazem

toho, čeho se účastnila již dříve. Ouranidi zřídkakdy

přijímali velké množství potravy najednou; ovšem když

už se tak stalo, chovali se jako smyslů zbavení. Cítila i

jejich pohlavní puzení; A'i'achova mužnost byla nicméně

příliš nepozemská, než aby jí vadila tak, jako kdysi

ženskost Erakoum narušila Hughův klid, když byla

oplodněna, a pak oddělila svůj poslední tělní článek.

Dnešní noci dosahovala rozkoš ouranidů vrcholu.

Poddala se jí, přecházela z jednoho crescenda do

druhého. Ach, kdyby

tu s ní byl muž, ale ne, to by bylo jiné, zneuctilo by to to

- 104 -

nádherné vytržení, Slib, Slib!

A pak se objevily Bestie. Rozpoutala se hrůza. Odkudsi

zazněl zvláštní hlas, volající po pomstě za její zmařenou

blaženost.

Když kráčela po holém hřebeni pahorku, Erakoum

myslela, a puls se jí lehce zrychlil, že zahlédla v dáli

slaboučký, svisle planoucí paprsek modrého světla.

Nemohla si být jistá vzhledem k světlu vrhanému

Marudekem, ale oživlá naděje změnila směr jejího běhu.

Když už měla za sebou dlouhé prodírání mezi balvany a

trním, přísvit zmizel. Musel to být nějaký noční přelud,

možná odraz měsíčního světla na stoupajících parách.

Tento závěr ji docela neuspokojil. Létavci jsou jeden

velký omyl přírody!

Díky této odbočce se ocitla vzadu, za svým stádem. První

zvěstí útoku pro ni bylo vytí druhů. „Hai-ai, hai-ai, hai-

ai,“ ozývalo se ze všech stran a Erakoum překvapeně

zaprskala. Určitě dorazí příliš pozdě, než aby zastihla

svou oběť. Přesto tím směrem zamířila. Jestli Létavci

nezachytí dobrý vítr, dožene je a bude je nepozorovaně

sledovat, využívajíc přitom úkrytů. Oni možná nepoletí

tak daleko, než narazí na nové rojení ohnivých pavoučků

a klesnou opět dolů, aby jí už nestačily síly ke stíhání.

Dech jí rval hrdlo, svah pahorku jí zraňoval nohy

neviditelnými kamínky, ale ten popud ji hnal kupředu, až

dorazila na místo.

Byla to jasně osvětlená louka, ač křižovaná několika

stíny, již v polovině přehrazovala úzká rozsedlina. Ohniví

pavoučci kroužili na pozadí lesního šera jako oblak

svítícího prachu. Několik samic přidřeplo a trhalo zbytky

své kořisti. Zbytek se vzdálil a sledoval Létavce přesně

tak, jak to měla v úmyslu Erakoum.

- 105 -

Zastavila se na okraji porostu, aby si oddechla, a strnula.

Hlavní S hejno Létavců zvolna a chaoticky ulétalo na

západ, ale několik z nich se .zdrželo, aby svrhli svou

ubohou zbraň. Ze hřbetu toho nejvýše letícího tryskal

slabý paprsek světla. Tak nalezla svoji oběť.

„Ee-ha!“ vykřikla, skočila kupředu, zamávala oštěpem.

„Pojď sem, ty rozsévači zla, pojď a rozluč se se životem!

Tvá krev dá život mému příštímu vrhu, ten život, který

jsi vzal předešlému!“

Nebyla to náhoda, ale řízení osudu, když jeho zvláštní

obrys zakroužil a rozletěl se k ní. Této noci se rozhodne

víc, než jen to, kdo z nich přežije. Ona, Erakoum,

vyvolená Mocí, se stala nástrojem Proroka.

Přikrčená vrhla oštěp. Vynaložené úsilí pocítila ve všech

svalech. Spatřila, jak oštěp letí jako ztělesnění záhuby, již

nese, avšak nepřítel uhnul; o palec ho minula a za

okamžik se na ni již řítil jako střela.

Tohle nikdy nedělali! Co se to blýská v jeho vodorostům

podobných chapadlech?

Erakoum vytrhla nový oštěp ze svazku připevněného na

zádech. Každý uzel popruhu se měl rozvázat na jedno

škubnutí, jenže tenhle nepovolil, musela zatáhnout ještě

jednou, a nepřítel byl stále větší a stále blíž. Poznala, co

svírá: nůž lidské výroby, ostrý jako čerstvě odseknutá

štěpina obsidiánu, jenže tenčí a mocnější. Uhnula

stranou. Oštěp se už vymotal z popruhů. Neměla dost

místa, aby ho hodila. Bodla tedy.

S radostí šílence postřehla, že ostří zasáhlo cíl. Létavec se

pokusil o únik dřív, než oštěp úplně probodl jeho tělo, ale

krev smíšená s plynem pokryla pěnou hlubokou ránu v

jeho boku.

Vrhl se kupředu a dostal se na úroveň jejích ramenem.

- 106 -

Nůž jí zasazoval ránu za ranou. Erakoum cítila zásahy,

ale ještě ne bolest. Upustila oštěp, udeřila pažemi, stiskla

čelisti. Zuby se sevřely na těle nepřítele. Mordou jí do

hrdla plynula vlna síly.

A náhle jí ujela země zpod zadních nohou. Upadla na

bok. Snažila se zachytit pažemi a předníma nohama, ale

nezvládla to a převalila se. Když narazila na okraj

rozsedliny, skutálela se dolů po ostrých hranách. Na

okamžik nad sebou zahlédla nebe, hvězdy a ohnivé

pavoučky, Mardudekem osvětleného Létavce, jak pluje

vzduchem zbrocen krví. Pak ji pohltila nicota...

Lidé z Port Kato zasypávali Janniku Rezkovou i Hugha

Brocketa otázkami, co je dovedlo domů tak brzy a v

takovém psychickém stavu. Oba unikali dotazům a

spěchali do svého obydlí. Ihned zastřeli okna.

Nějakou dobu na sebe hleděli mlčky. Známá místnost je

zneklidňovala, Osvětlení, přizpůsobené lidskému zraku,

bilo do očí, vzduch, izolovaný od lesa, byl bez života,

slabé zvuky zvenčí jen prohlubovaly ticho uvnitř.

Nakonec Hugh potřásl hlavou a s prázdným pohledem se

odvrátil od manželky.

„Erakoum nežije,“ zamumlal. „Pochopím to vůbec

někdy?“

„Víš to jistě?“ zašeptala,

„Cítil... cítil jsem, jak se trhají její myšlenky... jako by

mne samé-

ho někdo praštil do hlavy... a ty ses tak starala o svého

drahocenného

ouranida...“

„A'i'ach je raněný! Jeho Národ nezná lékařství. Kdybys

tak nevyváděl, až jsem se musela rozhodnout tě táhnout

za sebou, než se rozmlátíš i s graviletem...“

- 107 -

Jannika zmlkla, polkla, rozevřela zaťaté pěsti a podařilo

se jí vykoktat: „No, už se stalo. Rozmyslíme si, co jsme

udělali špatně a jak zabránit podobné tragédii v

budoucnu, ne? „

„Jo, samozřejmě.“ Zašel do špižírny. „Dáš si něco k

pití?“ zavolal.

Zaváhala.

„Víno.“

Nalil jí plný pohárek. Jeho pravá ruka svírala sklenku

whisky, kterou

začal ihned pít.

„Cítil jsem, jak Erakoum umírá,“ řekl.

Jannika se posadila do křesla.

„Ano... a já jsem cítila, jak A'i'ach dostává rány, které

mohou být smrtelné. Sedni si, ano?“

Těžce dosedl naproti ní. Pila malými doušky ze své

sklenky, on velkými loky ze své. Nováčci na Medei vždy

soudili, že místní víno i destiláty mají zvláštnější chuť

než jídlo. Jakási poetická duše toho využila a napsala

krev v žilách mrazící báseň o izolaci. Když výtvor poslali

na Zemi v bulletinu informací, za sto let přišla odpověď,

že nikdo na Zemi nechápe, co kolonisté na té veršovánce

vidí.

Hugh se nahrbil.

„No, dobře,“ zabručel. „Musíme si srovnat svá

pozorování, než začneme zapomínat, a možná si je

zopakujeme i ráno, až budeme mít čas

na přemýšlení.“

Sáhl po registrátoru a zapnul ho. Hluše uvedl

identifikační heslo.

„Bude to lepší i pro nás,“ přisvědčila Jannika. „Práce,

logické myšlení, to nám pomůže odpoutat se od těch

- 108 -

hrozných představ.“

„No, to tedy byla noční můra... Dobře!“ Nabyl opět

trochu elánu. „Zkusme si zrekapitulovat, co se stalo.

Ouranidi se vypravili lovit svítící brouky a dromidi lovit

ouranidy. My oba jsme byli svědky toho boje.

Samozřejmě, doufali jsme, že k tomu nedojde - ty ses

nejspíš přímo modlila, aby se to nestalo, viď? - ale věděli

jsme, že se bitvy odehrají na mnoha místech. To, co

naším vědomím nejvíc otřáslo, je skutečnost, že se právě

naši domorodci střetli v boji, zatímco my jsme s nimi byli

v psychickém kontaktu.“

Jannika si hryzala rty.

„Je to ještě horší,“ opáčila. „Ti dva právě toto střetnutí

vyhledali. Nebyla to náhodná potyčka, nýbrž souboj.“

Zdvihla zrak. „Ty jsi přece Erakoum ani jinému

dromidovi neříkal, že máme kontakty i s ouranidy, ne?“

„Ne, ovšemže ne. Ty ses ostatně také nezmiňovala o

mém kontaktu před svým ouranidem. Oba jsme dobře

věděli, co by znamenalo zavedení takové proměnné do

podobného programu.“

„Zatímco zbývající členové osazenstva na to mají příliš

omezenou slovní zásobu v obou jazycích. Dobrá. Ale

říkám ti, že A'i'ach to věděl. Nepostřehla jsem to, dokud

nezačal boj. Jenže pak jsem si to uvědomila, křičelo to na

mne, ne sice slovy, ale naprosto se o tom nedalo

pochybovat.“

„Ano, totéž se stalo mně s Erakoum. Víceméně.“

„Takže si přiznejme, co si přiznat nechceme, můj drahý.

Myšlenky jsme našim domorodcům nejen četli, ale i

vysílali. Zpětná vazba.“

Bezmocně trhl pěstí.

„Co mohlo, sakra, způsobit ten opačný informační

- 109 -

kanál?“

„Třeba rádiové spojení, které nás spojuje s našimi

objekty. Vybuzená modulace. Víme přece z příkladu

larev svítících brouků - a určitě je to známo z celé řady

dalších případů, o nichž jsme nikdy neslyšeli, protože

nemůžeme vědět všechno o celé planetě - že medeanské

organizmy umějí být ohromně citlivé na záření, na

rádiové vlny.“

„Ano... uvažme třeba jen rychlost pohybů zdejších zvířat,

klíčové molekuly méně stabilní než naše... Moment!

Erakoum a A'i'ach znali angličtinu jen útržkovitě a

zaručeně už pak neměli ponětí o češtině, v níž přemýšlíš

ty, jak sama říkáš. Kromě toho si vzpomeň, jak těžko se

na jejich vědomí vůbec napojujeme, navzdory tomu

všemu, co jsme se naučili ještě na pevnině. Oni nemají

důvod dělat totéž, nevědí o vědeckých metodách. Určitě

jsou přesvědčeni, že důvodem, proč mají nosit ty

předměty, je nějaký náš rozmar nebo kouzlo nebo něco

podobného.“

Jannika pokrčila rameny.

„Možná, že když jsme v kontaktu, myslíme v jejich

jazycích víc, než jsme si toho vědomi. A oba druhy

Medeanců myslí, všímají si a učí se rychleji než lidé.

Každopádně netvrdím, že jejich kontakt s námi byl tak

dobrý jako náš s nimi, i kdyby jen proto, že rádio má

mnohem užší pásmo. Řekla bych, že to, co od nás

zachytili, byly podprahové vjemy.“

„Asi máš pravdu,“ vzdychl Hugh. „Budeme se muset

obrátit na elektroníky a neurology, ale mne určitě lepší

vysvětlení než tvoje nenapadne.

Naklonil se dopředu. Síla, která inu nyní vibrovala v

hlase, se proměnila v led:

- 110 -

„Ale zkusme si to probrat v kontextu: tak můžeme

odhadnout, jaké informace od nás domorodci získali.

Ještě jednou si rozvažme, proč spolu hansonští dromidi a

ouranidi válčí. Hlavní důvod je, že dromidi vymírají a

vinu za to připisují ouranidům. Třeba je to naše vina,

vina Port Kato? „ „Ale jak?“ užasla Jannika, „Přece víš,

jaká jsme přijali ochranná opatření.“

Hugh se smutně usmál. „Měl jsem na mysli psychické

škody.“ „Jakže? To není možné! Nikde jinde na

Medei...“ „Bud zticha, ano?“ křikl na ni. „Pokouším se

připomenout si, co jsem zachytil od své přítelkyně,

kterou zabil tvůj přítel!“

Nadzdvihla se s pobledlou tváří, potom znovu usedla a

čekala. Pohár s vínem se jí chvěl v ruce.

„Vždycky jsi toho nažvanila spoustu o tom, jak jsou

ouranidi dobří, krásní a esteticky na výši,“ vmetl jí od

očí. „Prostě tě ohromila ta jejich nová víra - letět s

větrem na odvrácenou stranu, smrt v důstojnosti, v

nirváně a kdovíco ještě. A ty špinavé dromidy ať vezme

ďas. Umějí jenom rozdělávat oheň a vyrábět nástroje,

lovit, starat se o děti, žít ve společenstvích, věnovat se

umění a filosofii - zrovna tak. jako lidé. Co by tě na tom

mohlo zaujmout'?

Takže ti chci říci, jak už jsem ti tolikrát opakoval, že

dromidi mají také svoji víru. Kdybychom ji měli

porovnat, vsadím se, že jejich víra je daleko silnější a

významnější, než víra ouranidů. Pokoušejí se pochopit

svět. Nemůžeš pro ně snad mít trochu porozumění'?

Jasně, dromidi ohromně ctí řád věcí. Když se děje něco

špatného - velký zločin, hřích nebo hanba - postihne

křivda celý svět. Pokud zlo nebude odstraněno, pokazí se

všechno. Přesně v tohle věří na Hansonii a já jsem

- 111 -

přesvědčen, že poznali pravdu.

Povznesení

ouranidi

si

nikdy

zvlášť

nevšímali

přízemních dromidů, jenže naopak tomu tak nebylo.

Ouranidi jsou právě tak na očích jako Argo, Kolchida,

libovolná část přírody. Z pohledu dromidů mají své

určené místo i cyklus!

A najednou se ouranidi změní. Neodevzdávají svá těla

zemi, když umírají, tak jak má končit život... ne, zamíří si

na západ, nad oceán,

k onomu neznámému místu, kde se každý večer skrývají

slunce. Cožpak nechápeš, jak to mohlo vypadat

nepřirozeně? Stejně jako kdyby strom začal chodit nebo

nebožtík vstal z hrobu. A nebyl to ojedinělý výstřelek,

opakovalo se to rok co rok.

Psychosomatické potraty? Jak to mám vědět? Ale vím, že

dromidi jsou hluboce vyděšeni tím, co ouranidi

provádějí. Třebaže je to hloupé, vzbuzuje to v nich

bolest.“

Jannika vyskočila, její pohár cinkl o podlahu.

„Hloupé?“ vykřikla. „Jejich Tao, jejich vize? Ne, hloupé

je to, v co věří ty tvoje tasemnice, jenže ony kvůli té víře

útočí na nevinné bytosti a žerou je! Nemůžu se dočkat, až

ty stvůry vychcípají úplně!“

Vstal také.

„Mrtvě narozené děti tě nezajímají, samozřejmě, že ne,“

odsekl. „Jaký to máš, sakra, mateřský instinkt? Takový,

jako ty tvoje balóny. Jen tak si lítat, rozsívat zárodky,

zapomenout na ně, ony třeba vyklíčí a Roj si pak jen

pěkně přijme nové členy - a nikoho nezajímá nic, než

příjemnosti.“

„Ty... Nechceš se sám stát matkou?“ ťala ho.

Rozmáchl se otevřenou dlaní; sotva stačila uhnout ráně.

- 112 -

Zděšeně strnuli, tak, jak stáli.

Chtěl něco říci, ale nemohl. Obrátil do sebe zbytek

whisky ze sklenice. Za chvíli se téměř neslyšně ozvala

ona:

„Hughu, naši domorodci od nás přijímali komunikáty. Ne

slovní. Podvědomé. Což jestli jsme...“ zajíkla se, „...jsme

se vlastně chtěli navzájem zabít my dva?“

Delší chvíli na ni zíral, až nakonec jediným toporným

pohybem odložil sklenici a napřáhl k ní ruce.

„To ne, ne,“ vykoktal. Přistoupila k němu.

Zakrátko se odebrali na lůžko. Ale nebyl ničeho schopen.

Našel v lékárničce afrodisiakum, avšak to, co

následovalo, se stejně dobře mohlo odehrávat mezi

dvěma stroji. Nakonec se Jannika s tichým pláčem od-

vrátila a Hugh šel hledat láhev.

Vzbudil ji vítr. Nějakou dobu ležela, zaposlouchaná do

jeho hučení kolem zdí. Spánek ji zcela opustil. Otevřela

oči a pohlédla na hodinky; svítící ciferník jí prozradil, že

uplynuly tři hodiny. Stejně dobře mohla vstát z lůžka.

Možná se jí podaří spravit Hughovi náladu.

Obývací pokoj byl stále osvětlený. Hugh spal, rozložený

v křesle, vedle něhož stála láhev. Vrásky na jeho tváři

byly nezvykle hluboké.

Vítr hlasitě hvízdal. Určitě předzvěst bouře, která, jak

předpovídala meteorologická služba, se měla přehnat nad

mořem, ale náhle a nečekaně se obrátila tímto směrem.

Meteorologie ani na Medei dosud nebyla exaktní vědou.

Chudáci ouranidi; slavnost se jim nevyvedla a oni sami,

roztroušeni po okolí, byli v nebezpečí. Obyčejně dokázali

létat i za uragánu, avšak několik jich vždycky potkala

nehoda - úder blesku, roztříštění

o skálu nebo zapletení do větví stromu. Nemocní a ranění

- 113 -

utrpí nejvíc.

A'i'ach!

Jannika sevřela víčka a usilovně si snažila připomenout,

jak těžká jsou jeho zranění. Ale všechno bylo strašně

zmatené; předtím Hugh odvedl její pozornost a nyní byla

mimo dosah vysílače. Kromě toho si A'i'ach ani nemusel

hned uvědomovat svůj stav. Třeba nebyl vážný. Třeba

byl. On sám teď již mohl být mrtvý nebo odsouzený k

smrti, jestli se mu nedostane pomoci.

Ona za to odpovídala - možná nebyla vinna podle

moralistické definice, ale odpovědná ano.

Uzrálo v ní rozhodnutí. Jestli jí nezabrání počasí, poletí

ho hledat.

Sama? Ano. Hugh by protestoval, zdržoval by ji, možná

by ji zadržel i násilím. Nahrála mu vzkaz, napadlo ji,

jestli není příliš neosobní, ale rozhodla se nesestavovat

nic citovějšího. Chtěla se ovšem usmířit a věřila, že on

chce také, ale přetvařovat se nebude. Znovu si oblékla

terénní oděv, přibrala bundu, do jejíž kapsy vložila

několik kostek koncentrátu, a vyšla ven.

Vítr kolem ní jako by zešílel, byl jako povodeň, kterou se

musela prodírat. Nakupily se těžké a nízké mraky,

červené tam, kde se za nimi skrývala Argo. Zdálo se, že

obří planeta přelétá mezi roztrhanými záclonami. Na

dvoře se vznášely kotouče prachu a švihaly ji po kůži.

Kromě ní nebyl venku nikdo.

V hangáru vyzvala počítač, aby jí podal nejnovější

předpověď. Byla špatná, ale ne děsivá, pomyslela si. (A

jestli se zabije, bude to vůbec ztráta pro ni nebo pro

kohokoliv jiného?)

„Vracím se do zkoumané oblasti,“ řekla mechanikovi.

Pokoušel se ji od tohoto úmyslu odradit, ale vyžádala si

- 114 -

poslušnost přiměřenou svému postavení. Nedělala to

ráda, ale duchové staré vlasti ji naučili, jak se to dělá.

„Neodmlouvejte,“ řekla. „Připravte se, prosím, k otevření

hangáru a k poskytnutí pomoci, kdyby bylo třeba. To je

rozkaz.“

Malé vozidlo drkotalo a poskakovalo po zemi. Start

vyžadoval velkou

obratnost - měla trochu problémy, když ji náraz větru

málem převrátil - ale když už se ocitla ve vzduchu,

vznášedlo se tvrdohlavě pohybovalo vpřed. Vznesla se

nad oblačnou přikrývku a sledovala, jak se vlní jako

moře. Argo se zdvíhá jako vzdálený vrchol a hvězdy a

další měsíce září nad hlavou. Na severu se kupila ještě

hustější a vyšší tma - čelo bouře. Počasí se opravdu

během nejbližších pár hodin zhorší. Jestli se rychle

nevrátí, tak by bylo lepší se vůbec nikam nevydávat.

Let na bitevní pole zabral jen málo času. Když ji

autopilot dovedl na místo, zatočila do kruhu, nasadila si

přilbu na hlavu a zapnula přijímač. Tep se jí rozběhl

nepravidelné, v ústech jí vyschlo.

„A'i'ach,“ zašeptala, „žij, prosím tě, žij.“

Vzplálo zelené světélko. Alespoň jeho vysílač byl na

louce. A on? Silou vůle se musela vpravit do

psychického kontaktu.

Slabost, bolest, šelest listí, skřípění větví narážejících o

sebe...

„A'i'ach, vydrž, přistávám!“

Záchvěv radosti. Ano, přijal její signál.

Přistání bude určitě riskantní. Gravilet dokázal klesat

svisle, měl znamenitý radar i sonar, počítač i

manipulátory, které samostatně prováděly většinu

manévrů. Dole však nebylo příliš mnoho volného místa;

- 115 -

louku dělila na dvě části průrva a přestože les okolo mohl

sloužit jako dobrý větrolam, mohou se vyskytnout zuřivé

poryvy a turbulence.

„Bože, svěřuji se do tvé ochrany,“ zašeptala a ještě

jednou, stejně jako mnohokrát předtím, si pomyslela, jak

těžko se musí žít Hughovi s jeho ateismem.

Jestli bude ještě chvíli čekat, ztratí odvahu úplně. Dolu!

Klesání probíhalo divočeji, než čekala. Nejdřív zapadla

do oblačné klenby, pak byla už pod mraky, avšak v

drápech vzteklého větru, konečně spatřila, jak se po ní

vztahují vrcholky stromů. Vznášedlo se kolébalo,

houpalo, stáčelo. Že by vyvedla nenapravitelnou

hloupost? S životem se opravdu nechtěla rozloučit.

Ale přistání se podařilo a Jannika pak dlouhé minuty

vysíleně seděla. S každým pohybem cítila, jak jí celým

tělem proniká bolest prožitého vypětí. Na A'i'achovo

utrpení však nezapomínala. Vedena tou nutností odepjala

pásy a vykročila.

Silný rachot lomcoval okolní černou hradbou stromů;

větve skřípaly, koruny hřímaly jako varhany. Ale pod

nimi, u země, byl vzduch sice neklidný, nicméně tišší,

skoro teplý. Skrytá Argo zabarvila mraky, což dávalo

dostatek světla, aby nemusela rozsvěcovat baterku.

Nenašla ani

stopy po zabitých ouranidech. Neměli přece kosti, takže

dromidi spořádali každý kousek. Co je to za příšernou

pověru... Kde je A'i'ach?

Po několika minutách ho našla. Ležel za trnitým keřem,

do něhož zapletl svá chapadla, aby se udržel na místě.

Jeho tělo vypustilo všechen plyn a leželo jako prázdný

pytel; oči se mu však leskly a byl schopen mluvit oním

pronikavým, vznosným jazykem svého Národa, který;

- 116 -

jak o tom byla Jannika přesvědčena, byl melodický.

„Nechť na tebe dýchne radost. Nedoufal jsem, že přijdeš.

Vítej, cítil jsem se osamělý.“

Poslední slova vyslovil hlasem, chvějícím se úděsem.

Ouranidi nesnesli dlouhé odloučení od svého Roje.

Někteří xenologové soudili, že jejich vědomí je víc

kolektivní než individuální. Jannika ten názor odmítala,

ledaže by byl spojován s jinými druhy, vyskytujícími se v

jiných lokalitách přivrácené strany. A'i'ach měl vlastní

duši!

Poklekla.

„Jak se cítíš?“

Zvuky jeho řeči nevyslovovala o nic lépe než on její, ale

A'i'ach se jí naučil rozumět.

„Od chvíle, co jsi u mne, se už cítím lip. Ztratil jsem

hodně krve i plynu, ale rány už se zavřely. Zesláblý jsem

usedl na strom, dokud Bestie neodešly. Současně se

zvedl vítr. Řekl jsem si, že ve svém stavu bych s ním

raději neměl letět. Nemohl jsem však zůstat na stromě,

protože odtud by mě vítr strhl. Vypustil jsem tedy zbytek

plynu a dovlekl jsem se do tohoto úkrytu.“

Jeho slova vyjadřovala víc než jen to suché konstatování.

Vyjádření bylo lakonické a klidné, okolnosti naopak zlé.

A'i'ach bude potřebovat nejméně celý den, aby

zregeneroval dost vodíku na nový vzlet (přesný termín

závisel na tom, kolik potravy dokáže získat se svými

ranami), pokud ho dřív nenajde nějaký dravec, což bylo

vysoce pravděpodobné. Jannika si představovala, jaká by

ji zavalila záplava utrpení, úzkosti a statečnosti, kdyby

měla nasazenou přilbu.

Vzala do náručí splasklé tělo. Nevážilo mnoho. Na omak

bylo teplé a hedvábné. A'i'ach se jí snažil ulehčit námahu,

- 117 -

jak jen mohl, a mimoto se část jeho těla táhla po zemi,

což bylo jistě velmi bolestivé.

A ona mu musí způsobit ještě větší bolest, až bude

skládat kožovité záhyby do graviletu. Uvnitř nebylo příliš

volného místa; A'i'ach byl prakticky nacpán do ocasní

části. Jannika se mu neomlouvala, když kvílel, a neříkala

vůbec nic, ale zpívala mu. Neznal starobylá slova

pozemské písně, nicméně pochopil, co mu chce tím

způsobem sdělit.

Ve vozidle se nacházelo všechno, co bylo třeba k

základní zdravotnické pomoci místním obyvatelům - už

před časem k tomu měla několikrát příležitost. A'i'achovy

rány nebyly hluboké, jeho tělo tvořil z větší části kožený

měch; ten však byl na několika místech protržen, a

třebaže trhliny se již zacelovaly, tlak plynu za letu by je

znovu rozevřel, ledaže budou zpevněny. Jannika nasadila

lokální znecitlivění a antibiotika - tolik už se o

medeanské biochemii vědělo - a trhliny sešila.

„Tak, teď si můžeš odpočinout,“ řekla, když práci

dokončila, zdřevěnělá, zalitá potem a roztřesená.

„Později ti napustím plyn a budeš moci hned letět, jestli

se ti bude chtít. Myslím si ale, že nejrozumnější bude,

když přečkáme vichřici tady.“

Člověk na A'i'achově místě by zasténal.

„Je tu tak těsno!“

„Ano, chápu tě, ale... já si nasadím přilbu, A'i'achu,“

ukázala rukou. „Tak spojíme naše duše, jako byly

spojeny dříve. To ti pomůže odstranit nepohodlí z tvých

myšlenek. A na tak malou vzdálenost, s novými

znalostmi...“

Zachvěla se. „Kdo ví, co se budeme moci dozvědět?“

„Dobře,“ souhlasil. „Můžeme zažít nezvyklé prožitky.“

- 118 -

Pojem objevů pro vlastní potřebu mu byl cizí, avšak jeho

hledání rozkoší vysoce překračovalo hedonistické

praktiky.

Přes celkové vysílení se čile usadila na místo a sáhla po

zařízení. A právě v tom okamžiku se rozlehl bzučák

vysílačky, celou dobu naladěné na standardní vlnu.

Na východě Argo hrozivě shlížela na bouřkovou frontu,

blížící se od severu a protkanou blesky. Dole nakupená

mračna se zabarvovala červeným odleskem i šerem. Vítr

naříkal. Hughovo vznášedlo se hned propadalo, hned

vzpínalo vzhůru. Navzdory topení do kabiny překrytém

pronikal chlad způsobený jakoby světlem hvězd a

měsíců.

„Jano, jsi tam?“ volal. „Nestalo se ti nic?“

Její hlas zněl jako zasvištění meče. „Hughu? Jsi to ty,

miláčku?“

„No jasně, koho jsi, sakra, čekala? Vzbudil jsem se,

přehrál si tvůj vzkaz a... Nic ti není?“

„Vůbec nic. Ale nemám odvahu startovat v takovém

nečase. A ty nesmíš přistávat, je to už příliš nebezpečné.

Zůstat nahoře taky nemůžeš. Jsi zlato, že jsi taky

přiletěl!“

„Jak bych, drahouši, mohl, k čertu nepřiletět? Pověz mi,

co se stalo.“

Všechno mu vysvětlila. Když skončila, sklonil hlavu,

která ho ještě trochu bolela od vypitého alkoholu, třebaže

spolkl tabletku nedolom.

„Dobrá,“ prohlásil. „Počkej na klidnější počasí,

napumpuj svého přítele a vrať se domů.“

Pak si vzpomněl na něco, co se mu už před nějakou

dobou vtíralo na mysl.

„Moment, přemýšlím... Co myslíš, mohl by A'i'ach sletět

- 119 -

do té rozsedliny a přinést vysílač Erakoum? Nemáme jich

nazbyt, víš přece.“ Na chvilku se odmlčel. „Asi bych

chtěl moc, kdybych ho poprosil, aby její tělo zasypal

zemí.“

V Janničině hlasu bylo slyšet soucit.

„To mohu udělat já.“

„Ne, nemůžeš. Viděl jsem všechno přesně očima

Erakoum, když se zřítila, než si rozbila lebku nebo něco

takového. Dolů se nikdo nedostane bez lana uchyceného

na hraně. Jinak by se nemohl vrátit. I s lanem by bylo

riziko šílené. Přece ani její druhové nezkoušeli nic

podniknout, ne?“

Chvíle váhání.

„Zeptám se ho. Možná je to příliš velký požadavek. Není

vysílač poškozený?“

„Hm, nevím, ale zjistím to. Ozvu se za dvě nebo za tři

minuty. Miluju tě.“

Byla to pravda, věděl to; přesto, kolikrát už ho dohnala k

zuřivosti. Ze by si někde v skrytu své osobnosti měl přát

její smrt, bylo naprosto nemyslitelné. Vydal by se za ní i

v ještě větší bouři jen proto, aby to dokázal.

Takže se může vrátit domů s klidným pocitem a čekat na

její návrat, a pak... co? Ta nejistota v něm vyvolávala

prázdnotu.

Na jeho aparatuře zasvítila zelená kontrolka. Dobře,

přístroj Erakoum fungoval, byl tedy nepoškozený a stál

za získání. Škoda, že ona sama...

Ztuhl. Dech mu zachrčel v plicích. Věděl snad jistě, že

Erakoum nežije?

Spustil přilbu na spánky. Ruce se mu třásly a nemohl se

strefit do ovládacích prvků. Stiskl přepínač. Silou vůle se

přinutil ke vnímání...

- 120 -

Bolest se svíjela jako doběla rozžhavené dráty, síla

odplývala, laskavé vlny prázdna ji zalévaly stále častěji,

avšak Erakoum se dosud nepoddávala. Ten úzký proužek

oblohy, který byl v jejím zorném poli na tomto místě,

odkud už se nemohla plazit dál, byl plný větru...

S otřesem se jí vrátilo plné vědomí. Znovu ucítila

Hughovu přítomnost.

„Vypadá to na polámané kosti. Vážná ztráta krve. Když jí

neposkytneš první pomoc, Jano, umře za několik hodin.

V opačném případě vydrží, než ji budeme moci převézt

do Port Kato k definitivnímu zákroku.“

„Och, můžu jí zašít rány, obvázat, složit kosti, cokoliv.

Nedolor působí uklidnění i u dromidů, že? I jen napít se

vody pro ni může mít obrovský význam, určitě je

odvodněná. Jenže jak se k ní dostat?“

„Tvůj ouranid ji může vynést, když ho nafoukneš.“

„To nemyslíš vážně! AVach je raněný, hojí se mu rány...

A Erakoum ho chtěla zabít!“

„Ta touha byla vzájemná, ne?“

„No...“

„Jano, já ji tak nenechám. Ona, která volně běhávala, leží

v hrobě a spojení se mnou. které přijímá, je pro ni víc,

než si kdy můžeme představit. Zůstanu tady, dokud

nebude v bezpečí nebo dokud nezemře.“

„Ne, Hughu, to nejde! Přichází bouře!“

„Nechci tě vydírat, děvče. Stručně řečeno, jestli tvůj

ouranid odmítne, nebudu mu to mít za zlé. Ale nemůžu

Erakoum opustit. Prostě nemůžu.“

„Já... Hughu... teď jsem tě poznala líp... Zkusím to.“

AVach svou Janniku nechápal. Bylo k nevíře, že pomoc

poskytnutá Bestii by mohla přinést mír. Ten tvor byl tím,

čím byl, tedy vražedníkem. Ale kdysi nebyly Bestie

- 121 -

zdrojem problémů, kdysi to byla zvířata, která nejvíce

zajímala a těšila Národ. On sám pamatoval písně o jejich

hbitosti a jejich ohni. V oněch dávno ztracených dnech

byly Bestie nazývány Tanečníky Plamene.

Jeho duch si nebyl jist. proč vůbec ustoupil jejím

prosbám. Pravděpodobně proto, že mu zachránila život,

přičemž nasadila svůj vlastní. To pro něho byla

překvapivá, nová myšlenka. Velice si chtěl udržet spojení

s ní, které obohacovalo jeho svět, a proto váhal s

odmítnutím prosby. jež se zdála stejně důležitá jako jeho

vůle. Díky té jednotě, zprostředkované přilbou, se mu

zdálo, že cítí totéž, co ona, když jí tekla voda z očí -

„...chci napravit to. co jsem způsobila...“ - a právě ten

pocit, stejně transcendentní jako Čas Blesku, způsobil, že

na její žádost přistoupil.

Pomohla mu vyprostit se z věci-která-ji-přivezla a

vytáhla hadičku. Tou pil plyn, závan nového života. Rány

se začaly ozývat, jak se jeho kulovité tělo zvětšovalo, ale

dalo se to vydržet.

Potřeboval její váhu jako zátěž, která by ho udržela u

země cestou k propasti. Prsty i chapadla se spletly

dohromady, přesto je vichřice div neodnesla. Kdyby se

naplnil do plné velikosti, lehce by se s ní dokázal vznést.

Vzduch útočil a vyl, házel jím, snažil se ho strhnout do

trní... jak příšerně bylo na zemi!

A spouštět se pod její povrch bylo ještě horší. Chvěl se,

naplněný pocitem, který těžko rozeznával. Kdyby s ním

Jannika byla v kontaktu, prozradila by mu, že lidé tento

pocit nazývají zděšením. Člověk nebo dromid, ovládnutý

jím do takové míry, by z toho místa utekl. A'i'achovi

sloužil jako síla ženoucí ho kupředu, neboť se jím stával

někým úplně jiným.

- 122 -

Na okraji ho objala rukama tak daleko, jak jen dosáhla,

přitiskla ústa k jeho srsti a řekla:

„Přeji ti úspěch, drahý A'i'achu, drahý, statečný A'i'achu.

Úspěch a ať tě ochrání Bůh.“

To vyslovila ve svém jazyce; gesto také neznal.

Podala mu váleček, který vrhal silný proud světla.

Spatřil, jak rozervané úbočí spadá dolů a napadlo ho, že

jestli ho to na ně mrští, bude po něm. Tehdy jeho duch,

nechráněný tělem, podstoupí strašlivou pouť než dosáhne

Zásvětí - pokud ho vůbec dosáhne a nepodlehne roztrhání

a rozptýlení po světě. Spěšně, než ho stačily strhnout

větrné víry, se vrhl dolů přes okraj. Zmenšil svůj objem.

Začal klesat.

Úzkost, rostoucí s tím, jak se kolem něho svíraly stěny a

šero, se stala rozkoší, jakou dosud nepoznal. V srdci cítil

planoucí vědomí. O ano, člověk mu ukázal dosud

neznámý ráj.

Ve vůni vlhkosti odhalil ještě ostřejší pach. Zamířil tím

směrem. Světlo jeho svítilny odhalilo Bestii, rozloženou

na ostrém náspu, těžce dýchající a vztekle k němu

vzhlížející. Pomocí výtrysku plynu a pulsace 'sifonu' se

zastavil mimo její dosah a vyslovil tak, jak uměl, slova v

lidském jazyku:

„Fšilečel sem če sssachranič.“

Z hlubin svého lože smrti se Erakoum dívala vzhůru na

Létavce. Viděla sotva jeho obrysy: velký, bledý kotouč

za jasným světlem. Úžas

ji probral z otupělosti. Že by se nepřítel ve své nenávisti

vydal za ní až sem?

Dobře tedy. Zemře v boji a ne v bolestech, které ji

rozdíraly.

„Pojď sem a bojuj!“ křikla chraplavě. Kdyby tak do něho

- 123 -

mohla zatnout zuby, vypít poslední lok jeho krve...

Vzpomínka na tu chuť ji přešla jako sladký záblesk.

Celou tu dobu, jež nechtěla skončit, věřila, že kdyby

nevypila těch několik kapek krve, už by nežila.

Jejich zázračný účinek již pominul. Pohnula se a zaujala

obranný postoj. Zalila ji bolest, a pak zapomnění.

Když se probrala, Létavec stále čekal. Hučením v uších

se k ní prodírala jeho slova: „Fšilečel sem če

sssachranič.“

Lidská řeč? Tak to byl ten jedinec, kterého lidé obdařili

náklonností stejně jako ji. Musel to být on. ačkoliv

paprsek, vycházející z jeho hlavy, byl přezářený světlem

z jeho chapadel. Že by s nimi Hugh byl celou dobu

spojen s oběma?

Erakoum se pokusila artikulovat slabiky, neurčené jejímu

hrdlu a

„Dzo gdzeš? Di prydž, di.“

Létavec neodpovídal. Nerozuměla mu, stejně jako on

nerozuměl tomu, co říkala ona. Určitě sem dolů přiletěl

proto, aby se ujistil, že je to ona nebo aby si s ní

pohrával, dokud neumře. Erakoum vztáhla slábnoucí

ruku po oštěpu. Neměla už sílu házet, ale...

Z nevědomí, kde se nacházela Hughova duše, k ní náhle

přišla informace: On tě chce zachránit.

To není možné. Ale... byl to přece Létavec. Navzdory

silné horečce si Erakoum pamatovala, že Létavci

zřídkakdy dokázali být tak trpěliví.

Co ji mohlo potkat horšího než smrt? Nic. Lehla si

hřbetem na úlomky skal. Nechť se Létavec stane její

zhoubou nebo jejím Mardudekem. Nalezla v sobě odvahu

zanechat boje. Obrys se zavěsil nad ni.

Její srst se trochu zježila; pomyslela si mlhavě, že jemu

- 124 -

na tom místě také není právě lehce. Opět zazněla jeho

slova; chtěl něco vysvětlovat, ale ona příliš trpěla, než

aby poslouchala. Zakryla si mordu rukama. Pochopí to

gesto?

Možná. Váhavě se přiblížil. Setrvala v nehybnosti.

Dokonce se nepohnula ani tehdy, když ucítila jeho

chapadla.

Chapadla jí přejela po těle, našla vhodná místa k

zachycení, sevřela se. Přes mlhu bolesti sledovala, jak se

Létavec plní plynem. Chtěl ji odnést nahoru - k Hughovi?

Když vzlétal, rány po noži se otevřely a Erakoum

vykřikla, než ztratila vědomí.

Když se probrala, ležela na trávníku pod potrhaným

červeným nebem. Skláněl se nad ní člověk a mluvil do

malé krabičky, která odpovídala Hughovým hlasem.

Opodál ležel splasklý Létavec a držel se keře. Bouře

řádila; spadly první kapky deště.

Instinktem vlastním lovcům věděla, že umírá. Člověk by

jí mohl zacelit bodnutí i řezné rány, ale nedokáže dát to,

co bylo ztraceno. Vzpomínka... to, o čem se mluvilo, to,

co sama jednu chvíli ochutnala...

„Krev Létavce. Ta mě zachrání. Krev Létavce, jestli mi ji

dá.“ Nebyla si jistá, zda to řekla nahlas nebo jestli se jí to

jen zdálo. Znovu ji obestřelo šero.

Když se z něho poznovu vynořila, Létavec ležel vedle ní

a chránil její tělo před větrem. Člověk opatrně nařízl

nožem jedno z jeho chapadel. Létavec vsunul chapadlo

mezi tesáky Erakoum. Když se déšť rozbušil naplno,

začala sát.

Dvojitý východ slunce je vždycky okouzlující. Jannika

schválně pozdržela zprávy pro Hugha. Chtěla ho

překvapit, nejlépe až se přestane bát o svého dromida. A

- 125 -

ta doba nadešla; Erakoum stráví pár dní na ošetřovně v

Port Kato, což mohlo být zajímavou zkušeností pro

všechny zainteresované, ale uzdraví se. A'i'ach se již

připojil ke svému Roji.

Když se Hugh probudil ze svého dlouhého spánku po

bdění u 'lože nemocné', Jannika mu navrhla piknik za

svítání a překvapilo ji, jak rychle souhlasil. Vydali se

vznášedlem na známé místo ve skalách nad mořem,

rozložili jídlo a začali vyhlížet východ sluncí.

Nejprve byly jedinými světly na obloze Argo, hvězdy a

několik měsíců. Zvolna se nebe rozjasnilo, oceán zazářil

stříbrem na blankytu, Frixos a Helle zakroužily okolo

velké planety. Písně přírody se rozlehly vzduchem,

provoněným

aromatickým

květem

plaménkovce,

podobného fialkám.

„Dostala jsem zprávu z Centra,“ poznamenala, držíc ho

za ruku. „Už je to jisté. Po tom dodatečném hlášení o

oživujícím působení krve rychle rozřešili chemické

problémy.“

Obrátil se.

„V čem to vězelo?“

„Nedostatek manganu,“ odvětila. „Stopový prvek v

medeanské biologii, ale pro život důležitý, zejména pro

dromidy a jejich plodnost... a nejspíše pro něco jiného i u

ouranidú, když ho v sobě ukládají v takovém množství.

Zdá se, že je ho na Hansonii nedostatek. Ouranidi,

odlétající“ za západ, aby tam zemřeli, snižovali jeho

obsah v ekotopu. Řešení je jednoduché. Není třeba měnit

víru ouranidú. Místo toho můžeme připravit manganový

koncentrát a rozdat ho dromidům. V dlouhodobějším vý-

hledu můžeme těžit manganovou rudu tam. kde je jí

hodně, a ve formě prášku rozsypat po celém ostrově.

- 126 -

Tvoji přátelé budou žít. Hughu.“

Nějaký čas mlčel. Pak - skoro ji tím překvapil, on, syn

horníka z provincie - řekl:

„To je skvělé. Technické řešení. Jenže hořkost nezmizí

během jediného dne. Nebude to rychlý happyend. Možná

to už ani neuvidíme, ty a já,“ Přitáhl ji k sobě. „Ale,

krucinál, zkusíme to!“

- 127 -

Není smíru s vládci

„Zazpívej, Charlie! Zazpívej nám!“

„No tak, Charlie!“

Všichni důstojníci okolo plukovního stolu byli notně

opilí, jen ti mladší, sedící na vzdálenějším konci, byli o

něco hlučnější než skupinka starších kolem plukovníka,

Koberce a závěsy se jen marně snažily utlumit tu vřavu,

výkřiky, dupot, rány pěstí do dubových stolů a cinkot

pohárů pozvedaných k přípitkům, které se rozléhaly mezi

kamennými zdmi. Nad tím vším se v průvanu vlnily

plukovní zástavy, které vystupovaly z příšeří kantýny,

jako kdyby se také chtěly účastnit toho povyku. O něco

níže promrkávaly ze zdi trofeje a zbraně osvětlované

blikavým světlem závěsných luceren a hučícího krbu.

V Echo Summitu přichází podzim časně a nyní bylo

deštivo. Vítr se proháněl okolo strážních věží a déšť

bičoval dvorce tak intenzívně, že to celé dohromady

vytvářelo zvláštní směsici zvuků, prostupujících budovy

a prohánějících se po chodbách, jako kdyby chtěly

dokázat, že ta pověst o mrtvých vojácích, kteří vždy 17.

září v noci vycházejí ze hřbitovů, aby se připojili k

oslavám, je pravdivá, Ale nikdo se tím ani v nejmenším

neznepokojoval, ať už tady v kantýně nebo venku v

kasárnách - snad jen kromě majora z oddílu kouzelníků

Třetí divize - Levharti byli známi jako nejživější jednotka

Armády Pacifických států amerických a pluku Rolling

Stones, kteří sídlili ve Fort Nakamura, a byli ze všech

jejích pluků nejdivočejší.

„No tak, chlapče! Dej se do toho! Ty máš nejlepší hlas v

celý ty proklatý Sieře,“ volal plukovník Mackenzie.

Uvolnil si límeček u blůzy a rozvalil se na židli: nohy

- 128 -

roztažené, v jedné ruce dýmku, v druhé sklenici whisky.

Byl to robustní muž s modrýma očima zasazenýma do

ošlehané

tváře s krátce zastřiženými vlasy, které už místy začínaly

šedivět, zatímco knír byl stále ještě provokativně rudý.

„Charlie je můj milý, můj milý, můj milý,“ zpíval do

toho kapitán Hluše. Přestal, protože se okolní vřava

trošku uklidnila. Mladý poručík Amadeo vstal, zazubil se

na celé kolo a začal zpívat jednu z jejich

nejoblíbenějších.

„Jsem Levhart hraničář,

a z mrazu ztuhlou tvář mám jen když -“

„Pane plukovníku. Na okamžik, prosím.“

Mackenzie se otočil a pohlédl přímo do tváře četaře

Irwina. Jeho vážný výraz ho překvapil. „Ano?“

„Jsem nebojácnej hrdina a slavnej veterán. Na klopě

svýho mundúru já kýbl řádů mám!“

„Právě dorazila zpráva. Major Speyer s vární chce ihned

mluvit.“ Speyer, který se nerad opíjel, si dnes večer

dobrovolně vzal službu;

normálně vojáci o tuto povinnost o svátcích vždy

losovali. Mackenzie se

zachmuřil, neboť měl ještě v živé paměti poslední

neradostné zprávy ze San Francisca.

Celá kantýna nyní rezonovala refrénem a nikdo si ani

nevšiml, kdy

plukovník zhasl svoji dýmku a vstal od stolu.

„Motory řvou a kulky svišti - hej, hej, bum.

A z toho rachotu všechny ženský piští - bumtarata bum!

A vždycky když je nejhůř, palba je nejtěžší,

tak vzpomenu si na svou holku, jak mě utěší!

(Hej cárára hej, hej!)“

- 129 -

Všichni Levharti si zakládali na tom, že byli schopni i v

takovéto náladě předčit jakoukoli jinou, úplně střízlivou

jednotku. Mackenzie si okamžitě přestal uvědomovat

hučení v hlavě, které měl, když seděl u stolu; hned jak

vstal, zapomněl na ně. Šel bez jediného zavrávorání ke

dveřím, kde si automaticky z regálu vzal svoji pistoli.

Ještě na chodbě ho pronásledovala ta píseň:

,,A červů v proviantu je vždycky víc než dost, vožerou ti

kejtu, až zbyde z ní jen kost. Ze všech těch hnusů

Sacramenta kafe je nejlepší, i když z něj před napitím

vylovíš fůru vší!!

(A refrén!)

A bubny duní a šípy sviští - hej, hej, bum. A polnice

troubí -“

Na chodbě bylo ještě větší přítmí. Lucerny zavěšené v

řídkých intervalech stačily osvětlovat jen své nejbližší

okolí. Z portrétů na zdech plukovníka s četařem sledovali

dávní

velitelé

svýma

nehybnýma

očima,

které

vystupovaly z okolního šera. Každý krok se tady pěkně

rozléhal.

„ Však šípem do prdele když Stouni dostanou, tak věrnou

nohy na ramena, už se pakujou! (Hej cárára hej, hej) „

Mackenzieho zraky na moment spočinuly na dvou

polních dělech, která stála pod schodištěm po obou jeho

stranách - byla ukořistěna už před dlouhou dobou v Rock

Springs během Wyomingské války. Pak začal zamyšleně

stoupat nahoru. Vzdálenosti mezi jednotlivými místy v

pevnosti byly poněkud delší, než by se jeho nohám líbilo.

Byla to stará, mnohokrát přistavovaná tvrz; a musela být

masivní, protože strážila místo klíčové pro celý národ.

Proto byla vytesána z mohutných kvádrů ze sierrské žuly.

V její bohaté historii už na ní útočilo více mužů, než

- 130 -

kolik čítá celá armáda - hlavně v dobách, kdy ještě bylo

na nevadských hranicích živo. Nejen Mackenzie si občas

v mládí přál vyjet také někdy za vrata této bašty a vyrazit

do pole proti cizáckým nájezdníkům.

Ale ještě nikdo nikdy na ni nezaútočil od západu. Bože, af

jsi, jaký jsi, ušetři ji toho!

Velitelská kancelář byla v tuto noční hodinu opuštěná.

Místnost, kde měl četař Irwing svůj stůl, působila až

neskutečně tichým dojmem: žádní úředníci zde nepsali,

žádní poslové nechodili tam ani ven, žádné manželky v

pestrobarevných šatech zde nečekaly na plukovníka, aby

s ním promluvily o nějakém problému v osadě. Když

otevřel vnitřní dveře, zaslechl Mackenzie alespoň kvílení

větru prohánějícího se okolo zdí. Déšť bušil do temných

okenních tabulí a stékal dolů v proudech, což připo-

mínalo majáky.

„Přichází plukovník, pane,“ řekl Irwin roztřeseným

hlasem. Polkl a zavřel za Mackenziem dveře.

Speyer stál u velitelského stolu. Ten byl už starý a notně

otlučený a na jeho desce leželo jen poskrovnu věcí:

kalamář, košíček na dopisy, interfon a fotografie Nory, za

těch dvanáct let od její smrti značně vybledlá. Major

byl vysoký, vyzáblý muž s orlím nosem a černými vlasy

s klubající se lysinou na temeni. Jeho uniforma věčně

vypadala nějak zmačkaně. Je to ale nejlepší mozek u

Cats, pomyslel si Mackenzie; Bože, jak může jeden

člověk přečíst tolik knih jako Phil! Oficiálně byl

plukovníkovým pobočníkem, avšak ve skutečnosti

hlavním poradcem.

„Nuže? „ začal Mackenzie. Nezdálo se, že by mu alkohol

otupil smysly, spíše naopak: cítil žhavý dým z luceren

(kdy konečně budou mít generátor dost velký na to, aby

- 131 -

si mohli svítit elektrickými světly?), tvrdou podlahu pod

nohama, zaslechl prasknutí v omítce severní zdi, a cítil,

že kamnům se moc nedaří vyhnat z místnosti tu

sychravou zimu. Přinutil se nasadit vyrovnaný, klidný

výraz, zastrčil palce za opasek a zhoupnul se na patách.

„Tak co se děje, Phile?“

„Telegram z Friska,“ odpověděl Speyer. Pak mu podal

kus papíru, který předtím neustále rozkládal a skládal.

„Hm? Proč ne rádiová depeše?“

„Telegram se nedá odposlechnout. A tenhle je ještě

zakódován, Irwin mi ho dekódoval.“

„Co je to, ksakru, všechno za nesmysl? „

„Podívejte se, Jimbo, a uvidíte. Je to vlastně osobně pro

vás. Přímo z generálního štábu.“

Mackenzie zaostřil na Irwinův mazopis. Nejprve přelétl

obvyklé formality rozkazu a potom četl:

Tímto se vám dává na vědomí, že senát Pacifických států

uvalil žalobu na Owena Brodskyho, dříve nejvyššího

soudce PSA, a zbavil jej jeho funkce. Od 20:00 hodin

tohoto data se stává jeho současný zástupce Humprey

Fallon nejvyšším soudcem PSA podle Zákona o

posloupnosti. Existence disidentských elementů, které

představují obecné ohrožení, přinutila Fallona k

vyhlášení stanného práva pro celý národ, jež začíná s

platností od 21:00 tohoto dne. Proto jsou vám ukládány

následující instrukce:

1. Tato zpráva musí být brána jako přísně důvěrná do

doby vyhlášení oficiální proklamace. Žádná osoba, která

se s ní seznámila v průběhu přenosu, ji nesmí za žádných

okolností komukoliv vyzradit. Porušitelé tohoto bodu a

osoby, které tak získají tuto informaci, musí být okamžitě

vzaty do vazby a budou podléhat vojenskému soudu.

- 132 -

2. Zničíte okamžitě všechnu svoji výzbroj a munici až na

desetiprocentní zásoby, které opatříte zostřenou stráží.

3. Soustředíte všechny své muže ve Fort Nakamura,

dokud nedostanete další pokyny. Ty vám dá plukovník

Simon Hollis, který vyjede zítra ráno ze San Francisca s

jedním praporem. Jejich příjezd do Fort Nakamura je

plánován asi za pět dnů a po něm mu ihned předáte

velení. Plukovník Hollis vytipuje vaše důstojníky a

odvedence, kteří budou nahrazeni lidmi z jeho praporu,

jež bude zároveň integrován do vašeho pluku. Vy poté

povedete propuštěné muže do San Franciska a budete se

hlásit u brigádního generála Mendozy v New Fort Baker.

Aby bylo zamezeno provokacím, všichni tito budou, až

na důstojnické pistole, odzbrojeni.

4. Pro vaši soukromou informaci: kapitán Thomas

Danielis byl jmenován prvním pobočníkem plukovníka

Hollise.

5. Znovu vám připomínám, že Pacifické státy americké

jsou ve stavu stanného práva z důvodů ohrožení národa.

Požadována je naprostá loajalita k legální vládě. Jakékoli

protiřečení musí být dostatečně potrestáno. Kdokoli by

pomáhal

nebo

jakýmkoli

způsobem

podporoval

Brodskyho frakci, je vinen zradou a bude podle toho

souzen.

Gerald

O´Donnel,

Gen.

APSA,

vrchní

velitel

ozbrojených sil.

V horách zaburácel hrom jako výstřel z děla.

Mackenziemu trvalo notnou chvíli, než se pohnul, a to

jenom proto, aby položil list na stůl. Jenom pomaličku si

vybavoval své pocity, jeho mysl ovládala prázdnota,

která ho rychle zahlcovala.

„Tak oni to opravdu udělali,“ pronesl Speyer

- 133 -

pochmurným tónem do nastalého ticha. „Oni si skutečně

troufli.“

„Hm - m?“ Mackenzie se otočil a pohlédl na majora. Ten

však jeho pohled neopětoval. Díval se na své ruce, které

nyní ubalovaly cigaretu. Avšak přitom ze sebe ostře a

sekaně vyrážel slova:

„Dá se odhadnout, co se asi stalo. Váleční jestřábi

obviňovali Brodskyho ze zrady už od té doby, co uzavřel

příměří se Západní Kanadou ohledně hranic. A Fallon,

ano, ten má ještě své vlastní ambice. Jeho přívrženci jsou

ale v menšině a on to moc dobře ví. Když byl zvolen zá-

stupcem soudce, trošku to jestřáby uklidnilo, avšak

regulérní cestou by

se nikdy nejvyšším soudcem nestal protože Brodsky

určitě nezemře stářím dřív než Fallon a víc jak 50%

senátu jsou střízliví, spokojení bossové, kteří nesdílejí

názor, že PSA mají posvátné právo znovu sjednotit konti-

nent. Nechápu, jak by mohlo být obvinění ze zrady

odsouhlaseno řádně shromážděným senátem. Fallon by

musel být přehlasován.“

„Ale senát byl svolán,“ řekl Mackenzie. Jeho vlastní

slova mu v uších zněla, jako kdyby mluvil někdo jiný.

„Říkali to ve zprávách.“

„Jasně. Byl včera svolán, aby 'prodiskutoval ratifikaci

smlouvy se Západní Kanadou.' Avšak bossové jsou

roztroušeni po celé zemi, každý na své vlastní základně.

Musí se dostat do San Franciska. A stačí pár

naaranžovaných zpoždění, ksakru, stačí, když se náhodou

zřítí most na boiské železnici a skorém tucet Brodskyho

věrných příznivců nedorazí včas, ale senát je přesto ještě

usnášeníschopný, všechno v pořádku, všichni přívrženci

Fallona jsou přítomni, takže najednou mají jasnou

- 134 -

většinu. Pak se sejdou o svátku, když si toho nikdo moc

nevšimne, a šupito presto, obvinění ze zrady a nový

soudce!“ Speyer si dobalil cigaretu a vložil si ji mezi rty,

zatímco vytahoval sirku. Na čelisti mu cukal sval.

„Jste si jistý?“ mumlal Mackenzie. Matně si uvědomil, že

mu jeho vnitřní pocity v tuhle chvíli připomínají

podobnou situaci, když jednou navštívil Puget City a byl

pozván na projíždím na strážní jachtě. Tenkrát padla

hustá mlha, všechno kolem dokonale zastřela a on citelně

pociťoval svoji slepotu a neschopnost zachytit se

jakéhokoli opěrného bodu.

„Samozřejmě, že to je jen domněnka!“ zavrčel vztekle

Speyer. „Nic nebude jisté, pak už ale bude pozdě.“

Krabička sirek se chvěla spolu s jeho rukou.

„Ustavili také nového člověka do funkce vrchního

velitele ozbrojených sil.“

„Hm - hm. Určitě co nejrychleji vymění všechny lidi,

kterým nemůžou věřit, a De Barros byl Brodskyho

člověk.“ Speyer zuřivě škrtl a sirka vzplanula, Nasál kouř

z cigarety tak mocně, až se mu tváře docela vtáhly.

„Vy a já jsme samozřejmě stejný případ. A pluk má mít

minimální výzbroj, aby, až přijede nový plukovník,

nikoho nenapadly myšlenky na odpor. Je jasné, že má s

sebou pro všechny případy svůj prapor. Klidně by jinak

mohl letět letadlem a být tu už zítra.“

„Proč ne vlakem?“ Mackenzie se nadechl kouře a hned

sáhl po své dýmce. Ještě cítil pod blůzou její teplo.

„Pravděpodobně všechny dopravní prostředky nyní

směřují na sever. Budou určitě chtít dostat svá vojska

mezi bossy, aby předešli revoluci.

Údolí jsou bezpečná, jsou tam jen mírumilovní farmáři a

Esperské kolonie. Nikdo z nich nebude střílet po

- 135 -

Fallonových vojácích jdoucích obsadit hraniční pevnosti

Echo a Donner.“ Ve Speyerových slovech bylo slyšet

opovržení.

„A co tedy uděláme?“

„Předpokládám, že Fallonovo převzetí moci bylo legální;

senát byl usnášeníschopný,“ začal Speyer. „Nikoho už

nebude zajímat, jestli to šlo opravdu ústavní cestou...

Pročítal jsem dokola tu zatracenou zprávu od té doby, co

ji Irwin dekódoval. Mnoho se dá vyčíst mezi řádky.

Myslím, že Brodsky je zatím na svobodě. Kdyby byl ve

vězení, určitě by nám to dali vědět. Zároveň by určitě

měli daleko menší strach z rebelií. Možná, že ho jeho

vojáci zatím někam propašovali. Určitě po něm půjdou

jako po štvané zvěři.“

Mackenzie si už vyndal z kapsy dýmku, ale mezitím na

to zapomněl. „Tom v tom jede s nimi,“ řekl tiše.

„Ano, váš zeť. To bylo od nich velmi diplomatické. Něco

jako záruka vašeho dobrého chování a zároveň příslib, že

vy a vaši blízcí nedoplatíte na to, když se zahlásíte podle

jejich rozkazů. Tom je čestný kluk. Stojí prostě na té

straně, ve kterou věří.“

„Tohle je ale taky jeho pluk,“ řekl Mackenzie. Narovnal

se. „Určitě chtěl bojovat se Západní Kanadou. Je mladý a

... a hodně Pacifičanů bylo zabito během srážek v

Idažském cípu. Taky ženy a děti.“

„Nuže,“ řekl Speyer, „vy jste plukovník, Jimbo. Co

budeme dělat?“

„Proboha, já nevím. Jsem jenom obyčejný voják.“

Troubel dýmky se mu zlomila v rukou. „A nejsme žádná

bossmanská osobní armáda. My všichni jsme přísahali,

že budeme chránit a ctít ústavu.“

„Nevím, proč by měl být Brodsky obviněn ze zrady, když

- 136 -

v některých bodech týkajících se Idaha ustoupil. Já si

myslím, že to udělal správně.“

„Nojo“

„Státní převrat vždycky smrdí, ať je za tím kdokoli.

Nemusíte být, milý Jimbo, ani moc velkým znalcem

posledních událostí, abyste si spočítal, co znamená

Fallonovo soudcovství. Válka se Západní Kanadou je to

nejmenší zlo. Fallon totiž také prosazuje silnou centrální

vládu. Určitě si vymyslí způsoby, jak zničit nebo

podrobit staré bossmanské rodiny. Mnoho jich jistě

zahyne na frontě; je to analogie s historií Davida a

Goliáše. Další budou obviněni - a ne úplně falešně - z

kolaborace s Brodskyho lidmi a zbídačeni pořádnými

pokutami. Esperské komunity získají

pěkné, rozsáhlé pozemky, takže budou schopny odrovnat

ekonomicky i další státy. Další války budou bránit

bossům v řízení vlastních záležitostí, takže ty půjdou

zákonitě k čertu. A tak se budeme mílovými kroky ubírat

k tomu slavnému cíli Znovuspojení.“

„Ale jestli je s nimi i Esperské ústředí, co zmůžeme?

Slyšel jsem toho o těch jejich psí-paprscích dost. Nemůžu

chtít po svých mužích, aby proti nim šli.“

„Oni s vámi půjdou třeba proti samotné pekelné bombě.

Jimbo. Plukovník Mackenzie velí Rolling Stonům už

přes padesát let.“

„To ano. Myslel jsem. že Tom by jednou -

„Už jsme těch jejich intrik museli překousnout dost a

dost. Pamatujete se na náš rozhovor na tohle téma před

týdnem?“

„Mm - hm.“

„A tak je třeba připomenout, že Ústava byla vytvořena

zejména pro zajištění tradičních svobod pro jednotlivé

- 137 -

oblasti.“

„Dejte mi s tím pokoj!“ zařval Mackenzie. ..Jak mám

poznat, kde je pravda? Dejte mi s tím pokoj, říkám vám!“

Speyer utichl a pozoroval ho skrz hustá oblaka kouře.

Mackenzie se chvíli procházel tam a zpět a jeho boty

bušily do podlahy jako údery bubnů. Nakonec hodil přes

velkou místnost svoji rozbitou dýmku, a ta se u protější

stěny roztříštila.

„Oukej.“ V hrdle cítil velké napětí, každé slovo musel s

námahou potlačovat. „Irwin je dobrej chlap, umí držet

jazyk za zuby. Pošlete ho, aby přeřízl o pár mil níž

telegrafní dráty. Ať to vypadá jako od bouřky. Telegrafní

vedení se přece dost často přetrhne. Potom jako bychom

ty rozkazy vlastně ani neobdrželi. To nám dá pár dní na

to, abychom se mohli spojit se Sierrským hlavním

štábem. Nepůjdu proti generálu Cruikshankovi... ale je

docela jisté, kterou cestu on zvolí, uvidí-li šanci. Zítra se

připravíme na akci. Odrazit Hollisuv prapor nebude

žádný problém a jim bude nějaký čas trvat, než sem

přesunou nějakou svoji opravdovou sílu. A před tím už

napadne snili a my tu budeme na zimu uzavřeni. Jenom

my umíme pořádně zacházet s lyžemi a sněžnicemi, takže

máme celou zimu na spojení s dalšími jednotkami a

organizaci jednotného postupu. Na jaře uvidíme.“

„Díky, Jimbo.“ Speyerova slova téměř pohltil vítr.

„Já... já... půjdu to říct Lauře.“

„Jděte.“ Speyer ho objal kolem ramen. V majorových

očích se zaleskly slzy.

Mackenzie vyšel parádním krokem a bez povšimnutí

prošel koleni

Irwina chodbou a po schodech dolů, okolo vchodových

stráží, kterým zasalutoval v odpověď, aniž si to

- 138 -

uvědomil, a do svého bytu v jižním křídle.

Jeho dcera už šla spát. Vzal si v tmavé předsíni ze stěny

lucernu a vstoupil do jejího pokoje. Vrátila se sem,

zatímco její muž byl teď v San Francisku.

Na chvilku si Mackenzie nemohl vzpomenout, proč tam

vlastně Torna poslal... ach, ano, (projel si rukou vlasy,

jako by chtěl z toho strniště něco vymačkat) naoko aby

vyzvedl nové uniformy; ve skutečnosti proto, že ho chtěl

na čas uklidit, než se zažehná politická krize. Tom byl až

příliš čestný a k tomu obdivovatel Fallona a Esperského

hnutí. Jeho přímočarost vedla čas od času ke konfliktům

s ostatními důstojníky. Ti byli povětšinou bossmanského

původu anebo ze zámožných protekčních rodin, takže jim

stávající společenský řád plně vyhovoval. Ale Tom

Danielis začínal jako rybář v chudičké vesnici na břehu

Mendocina. Ve volných chvílích se od místního Espera

naučil číst a psát; pak se přihlásil do armády a byl hned

přijat díky své nezměrné odvaze i nevšední chytrosti.

Nikdy nezapomněl, že Espeři pomáhali chudým a že

Fallon slíbil, že bude Espery podporovat... A také ty

mladické sny - bitvy, sláva, Znovuspojení, federální

demokracie.

Lauřin pokojík se skoro nezměnil od té doby, co se vloni

po svatbě odstěhovala. A tenkrát jí bylo pouhých

sedmnáct. Místnost byla stále plná jejích dětských věcí -

copánky, naškrobené šatečky, medvídek, kterého měla

moc ráda a s kterým každou noc usínala, takže už dávno

ztratil své původní tvary, domeček pro panenky od

tatínka, maminčin obrázek nakreslený od desátníka, který

pak byl zabit u Salt Lake. Ach, Bože, jak se Laura

podobá své matce.

Z dozlatova osvětleného polštáře jí splývaly černé vlasy.

- 139 -

Co nejjemněji s ní zatřásl. Ihned se probudila a z jejích

očí Mackenzie vyčetl okamžitou starost.

„Tatínku! Co je s Torném?“

„Je v pořádku.“

Položil lucernu na zem a posadil se na okraj postele.

Uchopil ji za ruku. Jeho prsty byly studené.

„Není,“ odporovala. „Já to na tobě poznám.“

„Ještě se mu nic nestalo. A doufám, že nestane.“

Mackenzie se opřel. Jelikož byla dcera vojáka, říkal jí

vždy pravdu několika slovy; avšak teď neměl sílu dívat

se jí přitom do očí. Když

dořekl, co měl, zůstal sedět a naprázdno poslouchal déšť

bubnující do střechy.

„Vy neuposlechnete,“ šeptala.

„Prodiskutuji to se Sierrským hlavním štábem a

uposlechnu rozkazů svého nadřízeného, „ odvětil.

„Ty víš, jaké budou... když ví, že půjdeš s ním.“

Mackenzie pokrčil rameny. Začínala ho bolet hlava. Že

by už začátek kocoviny? Kdepak, tenhle večer si bude

muset dát ještě požehnaně pitiva, než bude moci usnout.

Ne, na spaní není čas; ten teprve bude. Zítra by měl

svolat celý pluk na kasární dvůr a promluvit k nim ze

zádi staré Černé Hepzibah, jak to vždy plukovník Rolling

Stonů dělal. Najednou si z ničeho nic vzpomněl na ten

den, kdy si s Norou a touhle dívkou vyjeli zaveslovat na

Lake Tahoe. Voda měla barvu Nořiných očí, zelenou a

modrou se záblesky slunečních paprsků na hladině, a

byla tak průzračná, že bylo vidět skaliska na dně; a Laura

se ze zádi nakláněla k vodě, aby svýma ručkama brázdila

hladinu za jejich lodí.

Chvilku seděla nehybně, a pak ze sebe tiše vypravila:

„Předpokládám, že nemá cenu ti to rozmlouvat.“ Zavrtěl

- 140 -

hlavou. „Takže můžu zítra ráno odjet?“

„Ano. Obstarám ti dostavník.“

„K čertu s ním. Jsem v sedle lepší než ty.“

„Dobře. Ale dám ti s sebou pár mužů jako doprovod.“

Mackenzie se zhluboka nadechl. „Třeba se ti podaří

Toma přesvědčit -“

„Ne, to nejde. Nechtěj to po mně, tati, prosím tě.“

Ještě jí musel říct to poslední, co musel: „Stejně bych

nechtěl, abys tu zůstala, Tvoje místo je jinde, po jeho

boku. Řekni Tomovi, že si pořád myslím, že je pro tebe

ten nejsprávnější muž. Dobrou noc, holčičko...“ Přišlo to

tak náhle, ale netroufal si to odkládat. Když začala

plakat, musel odtáhnout její ruce ze svého krku a rychle

odejít.

„Ale já jsem nečekal tolik zabíjení!“

„Ani já... v tomhle stádiu vývoje. Avšak obávám se, že to

ještě není konec, nejbližší cíl ještě nebyl dosažen. „

„Ríkals mi…“

„Říkal jsem ti, v co doufáme, Mwyre. Víš tak dobře jako

já, že Velká Nauka je přesná jenom v nejširším

historickém kontextu. Jednotlivé události podléhají

statistickým odchylkám.“

„ Takhle se o hodně lépe popisuje to, jak někde v bahně

umírají stovky a tisíce citlivých bytostí, že?“

„Jsi tady nový. Teorie je jedna věc a praxe druhá.

Myslíš, že mi je lhostejné sledovat to, co se nyní děje,

když jsem sám na tom projektu pracoval?“

„Ale já vím, já vím. To mi ale nijak neulehčí pocit viny,

který teď pocituji.“

„Chtěl jsi říci odpovědnost.“

„Tos řekl ty.“

„Ne, tohle není žádné slovíčkaření. Ten rozdíl je značný.

- 141 -

Četl jsi hlášení a viděl filmy, ale já jsem tady už byl s

první expedicí. A jsem tady už víc než po dvě století.

Jejich agónie pro mně rozhodně není jen abstraktním

pojmem.“

„Ale to byla jiná situace, když jsme je objevili. To byly

ještě následky jejich nukleární války hmatatelné na

každém kroku. To byla doba, kdy nás ti ubozí strádající

anarchisti nejvíc potřebovali a my, my jsme je jen

zpovzdálí pozorovali.“

„Teď mluvíš trošku hystericky. Mohli jsme se do toho jen

tak vmísit, aniž bychom o nich cokoliv věděli, a očekávat

od svého počínání něco jiného, než další narušení

rovnováhy? Narušení, jehož důsledky by nikdo nemohl

dopředu odhadnout. To by byl pravý zločin, jako kdyby

chirurg přistoupil k operaci, aniž by předtím zjistil, co

pacientovi vlastně je. Museli jsme je nechat nějakou dobu

vyvíjet samotné a jenom je tajně sledovat. Ani si

nedovedeš představit, jak intenzívně jsme pracovali na

tom, abychom se o nich více dozvěděli a porozuměli jim.

Ta práce stále ještě pokračuje. Teprve před sedmdesáti

lety jsme se už cítili být natolik jistí, že jsme začali s první

aktivitou u téhle vybrané společnosti. A dostává se nám

stále více důkazů, že ten plán byl správný. Může nám to

trvat tisíc let, než splníme své poslání.“

„Ale oni se mezitím z toho nejhoršího dostali sami. A

sami teď nacházejí řešení svých problémů. Jaké mám

právo zasa -“

„Začínám si říkat, Mwyre, jaké ty máš vlastně právo

nazývat se studentem psychodynamiky. Uvědom si, k

čemu ta jejich „řešení“ vedou. Většina planety je ještě

stále ve stádiu barbarství. Tento kontinent je zatím nejdál

v odstraňování následků, protože před katastrofou

- 142 -

disponoval nejlepší vědou a technikou. A jaká sociální

struktura se zde vyvinula? Směsice hašteřivých

následnických států. Feudalismus, ve kterém je

rozhodující politická, vojenská a ekonomická moc v

rukou statkářské šlechty - jaký archaismus! Kupa jazyků

a subkultur, které se vyvíjejí vedle sebe. Slepé zbožňování

technologie zděděné z předešlého systému, který je,

pokud nezasáhneme, nakonec povede ke stejně strašlivé

civilizaci strojů, jež předtím zničila sama sebe před třemi

stoletími. A tobě vadí, když zahyne pár set mužů, protože

naši agenti uvedli do života revoluci, která nešla tak

úplně hladce, jak jsme předpokládali? Navíc sama Velká

Nauka jasně říká, že bez našeho vedení by se celá lidská

rasa ocitla během pěti tisíc let na pokraji úplného

zhroucení, takže jakkoli bolestný zásah z naší strany je

podle tří zákonů posloupnosti naprosto v pořádku, neboť

případné škody budou naprosto zanedbatelné.“

„Ano. Samozřejmě. Nechal jsem se unést emocemi. Není

však vůbec lehké se tomu ze začátku ubránit.“

„Měl bys být rád, že tvá první zkušenost s nezbytnými

prvky našeho plánu je tak poklidná. Přijdou horší věci.“

,, O tom vím.“

„Ale jen v obecné rovině. Uvědom si, že vláda, která si

dá za cíl znovusjednocení celého národa, si bude počínat

agresivně a jistě se dostane do válečných konfliktů se

svými silnými sousedy. Avšak jelikož jsou aristokrati i

statkáři příliš naivní na to, aby kontrolovali ekonomickou

situaci, budou takovými válkami zničeni, ať už přímo či

nepřímo. Nahradí je tedy jakási demokracie, zpočátku

hlavně zkorumpovaný kapitalismus, posléze vláda toho,

kdo bude mít ve svých rukou federální vládu. Rozhodně

zde však nebude místo pro početný proletariát, ať už

- 143 -

vyděšené statkáře nebo cizince anektované během bojů.

Ti pak budou živnou půdou pro každého demagoga.

Nastanou sociální bouře, nepokoje a vnější invaze... No,

máme před sebou ještě hodně práce!“

„A myslíš... až bude všechno hotovo... že si budeme moci

říci, že máme čisté ruce?“

„To ne. My platíme tu nejvyšší cenu ze všech.“

Jaro v Sieře je vždycky studené a vlhké. Závěje v lesích a

na skalách tají, řeky se valí mohutnými proudy svými

kaňony, vítr čechrá hladiny kaluží na cestách. První zeleň

osik vypadá zcela nepatrná oproti jedlím

a borovicím tyčícím se k zářivé obloze. Havran si zaletí

nizoučko k zemi, gruk, gruk, pozor na toho zpropadeného

jestřába! A pak, když vykročíte z lesů, se najednou pro

vás celý svět stane šedomodrým nekonečnem, ve kterém

se sluneční paprsky odrážejí od sněhu a vítr se

nemilosrdně opírá do vašich tváří.

Kapitán polního dělostřelectva Loajalistické armády

Pacifických států Thomas Danielis se otočil na svém

koni. Byl to snědý mladý muž štíhlé postavy s tupým

nosem. Za ním se prodírala bahnitým terénem jeho

jednotka. Místy se ozvalo nějaké to zaklení. Nebylo divu,

neboť všichni byli zabahnění od hlavy až k patě.

Dokonce i na hlavních děl by se přes všechnu snahu sem

tam našel nějaký ten kousek. Jejich alkoholové motory

byly příliš slabé na to, aby zastaly víc než pouhé otáčení

koly těžké artilerie. Nakonec šla pěchota. Muži kráčeli

přihrbeni únavou z namáhavého horského terénu, stejně

jako z nánosů bahna na podrážkách těžkých bot a z

věčného přespávání v chladném vlhku. Jejich zástup

právě vycházel zpoza většího skalního útesu a vinul se po

křivolaké cestě směrem k hřebenu. Lehký poryv větru

- 144 -

přinesl k Danielisovi závan potu.

Jsou to dobří vojáci, pomyslel si. Špinaví, unavení, ale

přesto dělají maximum. Alespoň jeho setnina musí dnes

večer dostat teplou večeři, i kdyby měli uvařit samotného

provianťáka.

Kopyta jeho koně zabušila do kusu starého betonu

vyčnívajícího z bahna. Kdyby to tu tak bylo jako za

starých časů... avšak to jsou jen plané úvahy. Za těmito

horami ležely jen řídce osídlené kraje, na které si činili

právo Saintsové, od nichž nehrozilo žádné větší nebezpe-

čí a s nimiž se vedly jen skromné obchody. Takže tyhle

horské silnice zůstaly neopravené a železnice končila v

Hangtownu. Proto tedy musela jednotka, aby obsadila

Tahoe, projíždět pustými lesy a zamrzlými pohořími.

Bůh jí pomáhej.

Bůh taky pomoz těm v Nakamuře, pomyslel si Danielis.

Výraz v jeho obličeji ztvrdl, a poté vybídl svého koně do

rychlejšího tempa s až přehnanou drsností. Od kopyt

odlétaly jiskry, když sjížděl z cesty směrem k nejvyššímu

bodu skalního hřebenu. Šavle, která se mu houpala u

boku, rytmicky narážela do jeho stehna.

Zastavil koně a vytáhl polní dalekohled. Odtud mohl

přehlédnout celé to pohoří, kde na obloze pluly

majestátně mraky a vrhaly stíny na útesy a balvany, mohl

se zahledět do černajícího se kaňonu i podívat se až na

druhou stranu. Na zemi pod ním se nesměle krčilo pár

trsů hnědé trávy, někde o kus dál pískal svišť, který se

zřejmě probudil o něco dříve

ze svého zimního spánku. Ještě stále nebylo vidět strážní

věže - to se zatím ani nedalo očekávat. Znal dobře tenhle

kraj... moc dobře!

Mohl by však odtud zahlédnout známky nepřátelských

- 145 -

aktivit. Bylo velmi nepříjemné prokousávat se tak daleko,

aniž by člověk narazil na nepřítele nebo kohokoli jiného;

vysílat pátrače po nepřátelských jednotkách bez

jakéhokoli efektu; jet se shrbeným hřbetem a čekat,

odkud přiletí odstřelovačův šíp. Starý Jimbo Mackenzie

nebyl ten typ, který by pasivně seděl za hradbami své

pevnosti, a Rolling Stones nedostali své jméno pro nic za

nic.

Jestli je ovšem Jimbo ještě naživu. Jak bych se to mohl

dozvědět? Možná, že právě myšlenky na něj mi kalí zrak.

Danielis se hryzal do rtu a přinutil se znovu podívat

soustředěně do dalekohledu. Nemyslet na Mackenzieho,

jak mne vždycky předčil v pití, v křiku, v zábavě, a jak

mi to nikdy vůbec nevadilo, jak dovedl celé hodiny sedět

zamračený u šachovnice a jak jemu vůbec nevadilo, když

jsem jej desetkrát za sebou vyřídil, jak šťastně a pyšně

stál na naší svatbě... Nemyslet ani na Lauru, jak se snažil

mi zatajit, jak často tehdy po nocích plakala, že nyní nosí

pod srdcem mé dítě a budí se doma v San Františku ze

svých těhotenských nočních můr úplně osamělá. Každý z

těch chlapíků plahočících se k pevnosti, která zatím

zničila všechny armády proti ní vyslané - každý z nich

zanechal někoho doma a mnoho z jejich blízkých je také

na straně rebelů - ďas aby to spral. Raději na to ani

nemyslet a soustředit se na krajinu před sebou.

Počkat! Danielis se zarazil. Zaostřil jezdce. Jeden z

našich. Fallonova armáda si ke svému stejnokroji přidala

ještě modrou stuhu. Vracející se pátrač. V zádech mu

jemně zamrazilo. Rozhodl se, že chce slyšet tu zprávu z

první ruky. Průzkumník byl však ještě přes míli daleko a

chtě nechtě musel své tempo přizpůsobit bahnité cestě.

Nebyl tedy zatím žádný spěch. Danielis pokračoval ve

- 146 -

studiu okolní krajiny.

Zaměřil průzkumné letadlo letící jak nemotorná vážka,

od jehož vrtulí se odrážely sluneční paprsky. Hnalo si to

mezi skalními stěnami a jeho ozvěna se šířila všude

kolem. Vynikající pomocník průzkumníků s možností

obousměrné

radiokomunikace.

Později

též

dobře

poslouží jako naváděč pro dělostřelectvo. Nemělo cenu

udělat z něj bombardér; Fort Nakamura byla zajištěna

proti čemukoliv, co by mohly současné výbušniny

napáchat. Navíc by mohlo být letadlo rychle sestřeleno.

Za Danielisem zašramotily čísi kroky. Naráz se i s koněm

otočil a v ruce se mu bleskově objevila pistole.

Pak klesla. „Ah, nezlobte se, filozofe.“

Muž v modrém šatu pokývl hlavou. Jeho přísný obličej

se trošku rozjasnil úsměvem. Muselo mu být asi tak

šedesát, měl šedivé vlasy a vrásčitou kůži, ale pohyboval

se v těchhle horách jako kamzík. Na prsou mu zářil zlatý

znak Jin a Jang.

„Jsi zbytečně až na kraji, synu,“ řekl. V jeho slovech

zazněl lehký texaský přízvuk. Espeři se sice striktně řídili

zákony země, ve které žili, avšak žádnou svoji pravou

vlast neuznávali ani neprojevovali: domovem jim snad

bylo celé lidstvo, anebo dokonce veškerý život v celém

vesmírném časoprostoru. Pacifické státy přesto získaly

značnou prestiž a vliv, když byla v dobách opravdové

přestavby San Franciska v tomto městě vybudována

nedobytná Centrála Nového řádu. Takže nebyly žádné

námitky - spíše právě naopak - když Velký Hledač

vyslovil svoje přání, aby filozof Woodworth doprovázel

výpravu jako pozorovatel. Nevadilo to dokonce ani

kurátům; církev konečně pochopila, že Esperské učení

nesnižuje její autoritu.

- 147 -

Danielis se zašklebil. „A vadí to?“

„Samozřejmě že ne. Byla to jen malá připomínka. Není

to však příliš účelné. Jen se tím unavuješ. Bojoval jsi

svoji bitvu už celé týdny před touhle výpravou.“

Danielis si vzpomněl na toho apoštola, který jej na jeho

pozvání navštívil doma v San Francisku; doufal, že by

Laura mohla užít trochu klidu. Jeho poselství však bylo

velmi prosté: „Měl bys občas doma umýt nádobí.“ Tahle

vzpomínka Danielisovi trošku zhořkla, takže docela hru-

bě odvětil:

„Mohl bych odpočívat, kdybys použil svých schopností k

tomu, abys nám prozradil, co máme před sebou.“

„Já nejsem mistr, chlapče. Jsem, bohužel, příliš

zaneprázdněn materiálním světem. Ale někdo musí

vykonávat Novému řádu každodenní službu. Jednou

možná budu moci odejít na odpočinek a pokusit se zdolat

svoji vnitřní hranici. K tomu je však třeba plně rozvinout

své schopnosti.“ Woodworth přehlížel vrcholky hor, jako

by se ztotožňoval s jejich samotou.

Danielisovi se nechtělo rušit jej v meditaci. Přemýšlel o

tom, jakou cenu má doprovod filozofa na této výpravě.

Přinést přesnější hlášení, než jaké mohou předat

netrénované smysly a mysl neoddělená od emocí? Ano,

to by mohlo být ono. Espeři se mohli nakonec

rozhodnout zapojit se do téhle války. I když ne zrovna

ochotně, přece Centrála dovolila užít sem tam ty hrůzné

psí paprsky, když byl Nový řád někde vážněji ohrožen; a

soudce Fallon jim byl o mnoho více nakloněn než

Brodsky, minulý bossmanský senát nebo i Sněmovna

lidových poslanců.

Danielisův kůň zadupal a odfrkl si. Woodworth se ohlédl

po jeho jezdci. „Když se mne tedy už ptáš, neřekl bych,

- 148 -

že zde něco podstatného najdeš. Tahle země se mi zdá

prázdná,“

„Kdybychom tak věděli!“ vybuchl Danielis. „Měli celou

zimu na to, aby si v horách dělali, co se jim zlíbí, dokud

nás blokoval snili. Teprve před dvěma týdny jsme mohli

poslat do terénu průzkumníky. Co jen mohou mít za

lubem?“

Woodworth neodpověděl.

Pojednou se Danielis nemohl zastavit. Musel záplavou

slov zapudit vzpomínku na Lauru, na chvíli, kdy mu

dávala sbohem, když se vypravoval na druhou expedici

proti jejímu otci. Ta první byla krvavě rozprášena.

„Kdybychom tak měli prostředky! Pár zchátralých

železnic a aut. hrstka letadel, většina zásobovacích vlaků

poháněna mulami - jak nám tohle může pomoci? A co

mě opravdu dohání k šílenství... víme, jak vyrobit

všechno to, co měli lidé za starých časů. Máme knihy,

máme informace. Možná ještě víc, než naši předkové.

Viděl jsem, jak elektrotechnik z Fort Nakamura vyrábí

tranzistor s dostatečným vlnovým rozsahem pro příjem

televizního signálu - ne větší než moje pěst. Studoval

jsem odborné časopisy, viděl jsem výzkumné laboratoře.

A všechno k ničemu!“

„To zase ne,“ odpověděl Woodworth opatrně. „Stejně

jako náš Nový řád, tak i lidské poznání je nadnárodní.

Noviny, radiotelefony, dálnopisy...“

„Říkám, že je to všechno k ničemu. Ani tím nelze

zastavit zabíjení, protože neexistuje taková autorita, která

by v tom lidstvu zabránila a přiměla je chovat se jinak.

Nemá vůbec cenu vzít farmáři pluh tažený koňmi a

posadit jej místo toho za volant traktoru. Znalostí máme

dost, ale neumíme je aplikovat.“

- 149 -

„Ale aplikujete je, synu, tam, kde není třeba mnoho

energie a hromadné průmyslové výroby. Uvědom si, že

svět je mnohem chudší na přírodní zdroje, než byl před

pekelnými pumami. Viděl jsem Temné země na vlastní

oči, zrovna když se ohnivá bouře valila přes texaská

naftová pole.“ Woodworthův klid už nebyl tak ledový.

Odvrátil pohled zpět k vrcholkům hor.

„Nafta je i jinde,“ oponoval stále Danielis. „A uhlí,

železo, uran, vše, co potřebujeme. Avšak svět není zatím

tak zorganizován, aby byl schopen vzít si, co mu příroda

nabízí. Ani v menším množství. A tak máme na celých

velkých planinách sklizně, ze kterých sotva získáme

alkohol na provoz těch pár motorů; a dovážíme haldy

jiných plodin velice neefektivním řetězcem plným

prostředníků, z čehož ještě valnou část spotřebuje

armáda.“ Zvedl zrak k místu na obloze, kde prve prolétlo

letadlo. „To je jeden důvod, proč musíme dosáhnout

Znovusjednocení. Pak budeme moci opravdu začít.“

„A jaký je ten druhý důvod?“ zeptal se Woodworth.

„Demokracie - všeobecné volební právo - „ Danielis

polkl. „A synové pak nebudou muset bojovat proti svým

otcům.“

„To jsou lepší důvody,“ řekl Woodworth. „Pro ně vás

Espeři budou podporovat. Avšak pokud se týče té

techniky, o které jsi mluvil - „ potřásl hlavou. „Ne, v

tomto bodě se mýlíš. To není správný směr pro lidstvo.“

„Možná, že ne,“ odpověděl Danielis. „I když třeba můj

otec by se nebyl nikdy zmrzačil, kdyby měl k dispozici

na pomoc stroje... Chm, nevím. Ale na takové úvahy

máme dost času. Nejprve musíme vyhrát tuhle válku, a

pak se teprve můžeme dál bavit o těchhle problémech.“

Vzpomněl si na průzkumníka, který se mu mezitím ztratil

- 150 -

z dohledu. „A teď mě omluv, filozofe, půjdu si

poslechnout hlášení.“

Esper pozdvihl ruku ve znamení míru. Danielis obrátil

koně a od-klusal.

Muže, kterého hledal, spatřil s majorem Jacobsenem.

Major, který ho zřejmě vyslal, seděl v sedle poblíž linie

pěchoty. Průzkumník naproti němu byl klamathský

Indián. Byl oděný v jeleních kůžích a přes rameno měl

luk. Hodně mužů ze severu používalo raději šípy než

kulky; nenadělaly žádný hluk, byly mnohem levnější a

přitom stejně účinné jako kulky ze západkových pušek, i

když měly samozřejmě menší dostřel. V dřívějších

dobách, ještě před vznikem Pacifických států, zachránili

lučištníci mnoho měst před nájezdy; a ta pomáhala

udržovat tento volný svazek.

„A, kapitán Danielis,“ zasalutoval Jacobsen. „Jedete

právě včas. Poručík Smith přijel podat hlášení, co našel

jeho oddíl.“

„A letadlo,“ dodal Smith. „To, co nám hlásil pilot, nás

přimělo, abychom to šli ověřit na místě.“

„Nuže?“

„Nikde nikdo.“

„Cože?“

„Pevnost byla evakuována. Včetně vybavení. Nikde ani

živáčka.“

„Ale - ale -“ Jacobsen stále nemohl uvěřit. „Pokračujte.“

„Prohlédli jsme stopy co nejlépe. Zdá se, že nevojáci

opustili pevnost již před časem. Na saních a lyžích, zdá

se, nejspíš na sever na nějaké dobře chráněné místo. Řekl

bych, že si s sebou zároveň postupně odváželi svoje věci

- protože celý pluk a jeho podpůrné jednotky, dokonce i

polní dělostřelectvo, odjeli až teprve asi před třemi až

- 151 -

čtyřmi dny. Půda je celá zdupaná. Mířili dolů, podle stop

asi tak západně až severozápadně.“

Jacobsen polkl. „Kam asi jedou?“

Poryv větru šlehl Danielise do tváře a rozvlnil hřívu jeho

koně. Za svými zády slyšel pomalé čvachtavé kroky,

bublání motorů, sténání kol, rachocení dřeva a železa, řev

mul a práskání bičů. Ale připadalo mu, jako by to

přicházelo z dálky. Před očima se mu začala rýsovat

válečná mapa plná bojů uplynulé zimy.

Loajalistická armáda měla po celou zimu plné ruce práce

od Trinitských Alp až k Puget Soundu, neboť Brodskymu

se podařilo dostat se do Mount Rainier, kde boss vlastnil

vysílací aparaturu. Navíc byl Rainier příliš dobře

opevněn na to, aby bylo možné jej najednou dobýt.

Tamní bossové a jednotlivé klany povstali v přesvědčení,

že jsou ohrožena ta jejich zatracená lokální privilegia. A

jejich poddaní s nimi bojovali, neboť jediná poslušnost,

která na venkově existovala, byla poslušnost ke svému

pánu. A Západní Kanada je v tom skoro veřejně

podporovala v obavě, co by jí hrozilo, kdyby se Fallon

dostal k moci.

Stejně však byla federální armáda silnější: lépe

materiálně vybavená, lépe organizovaná a pevně věřící v

ideály lepší budoucnosti. A vrchní velitel O´Donnel

vymyslel dobře fungující strategii, soustředit všechny síly

do několika míst, ve kterých pak snadno překonají odpor

a budou si zde moci vytvořit opěrné body. Z těchto

základen se pak budou moci pustit dál. Takže teď měla

vláda pod kontrolou již celé pobřeží včetně námořních

základen, ze kterých mohla dobře strážit jak Kanaďany

ve Vancouveru, tak důležité havajské obchodní trasy;

dále severní polovinu Washingtonu téměř až k hranici

- 152 -

Idaha, Kolumbijskou úžlabinu i centrální Kalifornii až k

Reddingu. Zbylé rebelské základny a města byla

izolována od sebe v horách, lesích a pustinách. Jedna za

druhou padaly základny odpůrců tak, jak Loajalistická

armáda tlačila dál a dál, a zbavovala další a další rebely

zásobovacích cest a planých nadějí. Jediným vážným

nebezpečím byla Cruikshankova Sierrská armáda, neboť

ta jediná byla vojskem v pravém slova smyslu, na rozdíl

od jednotek slepených z venkovských křupanů a

městských civilů. Byla silná, perfektně vedená a

absolutně oddaná a neústupná. Tahle výprava na Fort

Nakamura jistě bude jen malou částí nelehkého střetu.

Avšak Rolling Stones nyní vyklidili své pozice. Odmítli

prozatím jakýkoli boj. Což znamená, že se stáhli také

Levharti, protože jinak by to celé nedávalo smysl. Takže

co dál?

„Dolů do údolí,“ řekl Danielis a v uších mu zněla

bláznivá píseň, kterou zpívávala Laura. Dolů do údolí já

chtěla bych plout.

„Kristepane!“ ozval se major. Dokonce i Indián sebou

trhl, jako by dostal pěstí do břicha. „To není možné. O

tom bychom museli něco vědět.“

Až tam do údolí, slyšet vítr dout. Jejich slova se rozléhala

daleko do okolních chladných sklaních útesů.

„V lesích vede plno cest,“ řekl Danielis. „Pěchota i jízda

po nich klidně může postupovat, pokud jsou na takové

terény zvyklí. A to Levharti určitě jsou. Vozy, nákladní

vozidla a velká děla jdou samozřejmě přemístit mnohem

hůře a pomaleji. Jim však bohatě stačí dostat se nám do

boku, a pak se vrátit, a rozsekat nás na kusy, jestli se je

budeme snažit pronásledovat. Myslím, že nás dostali.“

„Ale na východním svahu -“ začal Jacobsen nejistě.

- 153 -

„Co tam? Utábořit se na zarostlém svahu? Ne, ne, jsme v

pasti a oni se teď kdykoli mohou rozvinout.“ Danielis

stiskl hrušku sedla, až mu zbělely klouby na ruce.

„Vsadím svůj krk na to, že tohle všechno je Mackenzieho

práce. Je to jeho styl.“

„Ale potom jsou tedy vklíněni mezi námi a Friskem!

Máme všechny své hlavní síly někde hodně daleko na

severu -“

Mezi Laurou a mnou, pomyslel si Danielis.

Pak řekl nahlas:

„Myslím, majore, že se prozatím budeme držet našich

rozkazů. Potom bude lepší, když se zkusíme spojit se

štábem.“ Někde ještě našel zbytek sil, aby pozdvihl

hlavu. Vítr jej šlehal do očí. „No, nemusí to pro nás nutně

být taková katastrofa. V podstatě se nám s nimi bude

bojovat lépe v terénu, než kdyby byli zabednění v

pevnosti, i když takhle mají velkou výhodu v

nepříjemném momentu překvapení.“

Violky rosu a růže miluji na slunci se hřát, jen nebeští

andělé ví, jak já mám tě rád.

Deště, které každoročně přicházejí v období kalifornské

zimy, pomalu odezněly. Po dlážděné silnici klapala

kopyta Mackenzieho koně směřujícího na sever. Okolo

bylo všude plno zeleně - eukalypty a duby lemovaly

cestu a dekorovaly ji svými svěžími, nově vyraženými

listy. Za nimi prosvítala malá políčka a vinohrady v

nejrůznějších odstínech; celé to budilo dojem obrovské

šachovnice, kterou ohraničovaly z obou stran horské ma-

sívy. Ten nalevo byl o něco vyšší a také trošku blíž.

Nebylo zde již vidět domky statkářů, jako ještě před pár

dny, tato část Napského údolí již náležela k Esperské

komunitě ve Svaté Heleně. Nad západním pohořím plula

- 154 -

obrovská bílá oblaka, připomínající vysoké, zasněžené

vrcholky. Lehký vánek přinesl k Mackenziemu vůni

zryté země a polní vegetace.

Za ním jeli jeho muži. Rolling Stones byli v pohybu.

Celé ty tři tisíce vojáků mašírovaly naráz po silnici a

rachot jejich bot by mohl leckdo pokládat za zemětřesení.

A za nimi ještě děla a vozy. Prozatím nehrozilo žádné

nebezpečí napadení. Přesto byla jízda rozptýlena okolo

ostatních jednotek. Od jejich helem létaly záblesky

slunce, stejně jako od hlavic jejich kopí.

Mackenzie si pozorně prohlížel krajinu před sebou. Mezi

růžovobíle rozkvetlými švestkami byly v dálce vidět

jantarové domky s červenými taškami. Byla to veliká

komunita, několik tisíc obyvatel. Svaly v jeho břišní

stěně se napjaly. „Myslíte, že jim můžeme důvěřovat?“

položil již poněkolikáté stejnou otázku. „Zatím od nich

máme jen rádiový souhlas k vyjednávání.“

Speyer, jedoucí po jeho boku, přikývl. „Myslím, že se

jim dá věřit. Zejména když budou naši chlapci všude

kolem. Espeři stejně neuznávají násilí.“

„To ano, ale kdyby došlo na boj, myslím, že zatím tam

zase tolik pravověrných není. Na to ještě neexistuje Nový

řád dost dlouho. A když je tolik Esperů pohromadě,

nevylučoval bych možnost použití těch jejich proklatých

psionik. A já si nemůžu za žádnou cenu dovolit nechat

své muže jen tak rozprášit nějakým zatraceným

výbuchem.“

Speyer se na něj poočku podíval. „Bojíte se jich. Jimbo?“

prohodil.

„K čertu, samozřejmě, že ne!“ vykřikl Mackenzie a v

duchu přemítal, zda je tomu opravdu tak. „Ale nemám je

rád.“

- 155 -

„Dělají mnoho dobrého, zejména pro chudinu.“

„Jistě, jistě. Ale každý dobrý boss se taky stará o své lidi:

máme kostely i útulky stejně jako oni. Nezjistil jsem.

proč pomáhají. Mohou si to ale dovolit, neboť mají velké

zisky plynoucí z majetku. Nevím ale,

kde vzali právo vychovávat sirotky a chudé děti takovým

způsobem, že pak nejsou schopné žít mimo ty jejich

komunity.“

„Důvodem tohoto jednání je. jak sám víte, jejich

orientace na takzvanou vnitřní hranici, kterou americká

civilizace jako celek příliš nezajímá. Abych řekl pravdu,

často jim závidím. A to nemám teď na mysli jejich

nevšední schopnosti, které tak úspěšně rozvíjejí.“

„Opravdu? Vy, Phile, jim závidíte?“ Mackenzie vytřeštil

oči.

Speyerova tvář se zachmuřila. „Tuhle zimu jsem byl při

tom, když jsme připravili o život mnoho mých krajanů,“

pronesl vážným hlasem. „Moje matka, žena i děti jsou se

zbytkem vesnice ukryti v pevnosti Mount Lassen, a když

jsem se s nimi loučil, bylo to možná navždycky. A v

minulosti jsem se účastnil zabíjení lidí, kteří mi v životě

nic zlého neudělali.“ Povzdechl si. „Často přemýšlím o

tom, jaké by to bylo mít mír na zemi i v duši.“

Mackenzie se snažil přestat myslet na Lauru s Tomern.

„Ovšem,“ pokračoval Speyer, „základní důvod vaší, a

proto i mojí, nedůvěry k Esperům je ten, že oni přinášejí

něco pro nás naprosto cizího, neznámého. Něco, co by

klidně mohlo od základů změnit styl života, ve kterém

jsme vyrůstali a na jaký jsme zvyklí. Stavěl jsem se před

pár týdny v univerzitní výzkumné laboratoři, abych si

prohlédl, jak pokračují tamní práce. Neuvěřitelné!

Obyčejný voják by vsadil poslední dolar na to, že jsou to

- 156 -

nějaké čáry. Bylo to něco ještě neuvěřitelnějšího, než...

než třeba čtení myšlenek nebo přenášení předmětů

pomocí vůle. Pro nás dva to znamená nový supervynález,

jedině tak jsme schopni to přijmout.

Ale proč? Protože pochází z vědecké laboratoře. Ti lidé

tam

pracují

s

chemikáliemi,

elektronikou

a

mikročásticemi. To zapadá do amerického vědecky

orientovaného náhledu na svět. Avšak když by se to mělo

týkat samotného stvoření, pro nás zahaleného velkým

tajemném, to pak ruce pryč. Jediná možnost dosažení

opravdové jednoty je zříci se všeho, v co jsme celý život

věřili. A v našem věku, milý Jimbo, člověk jen těžko za

sebou vše smaže a začne žít jinak.“

„Možná na tom něco je.“ Mackenzie ztratil zájem o další

hovor, neboť se blížili osadě na dosah.

Otočil se na kapitána Hulse, který jel několik kroků za

nimi. „Takže jedeme,“ řekl. „Pozdravujte ode mne

podplukovníka Yamagučiho a vyřiďte mu, že přebírá

velení až do našeho návratu. Cokoli by se v tuto dobu

dělo, ať rozhodne samostatně dle vlastního uvážení.“

„Ano, pane.“ Huls zasalutoval, otočil koně a briskně

odjel. Nebylo

sice třeba znovu opakovat to, co bylo už dlouho předtím

přesně domluveno, ale Mackenzie znal dobře posvátnost

takových rituálů. Pobídl svého ryzáka do svižného klusu.

Za sebou slyšel hlasy trubek a seržantů, kteří udíleli

rozkazy svým četám.

Speyer také zrychlil a udržoval se po jeho boku.

Mackenzie trval na tom, aby se jednání zúčastnil ještě

někdo. Jeho hlava nejspíše nepostačí na zkušeného,

trénovaného Espera, ale Phil by to mohl zkusit.

Tady stejně nejde o nějakou velkou diplomacii. Alespoň

- 157 -

doufám. Aby se trochu uklidnil, začal se soustřeďovat jen

na to, co se právě dělo - dupot kopyt, pravidelný pohyb

sedla, pulsující svaly jeho koně, chrastění a cinkání šavle

u boku, zápach koní - a najednou si uvědomil, že tuto

metodu v podobných situacích doporučují právě Espeři.

Žádná z jejich komunit nebyla obehnána hradbami, což

bylo u jiných měst celkem zvykem a u bossmanských

základen pravidlem. Důstojníci odbočili ze silnice a dali

se po hlavní ulici. Z ní vybíhaly na obě strany postranní

uličky. Usedlost nebyla na svůj počet obyvatel moc

velká, sestávala z bloků, které tvořily domky

jednotlivých rozvětvených rodin. Z tohoto zvyku, který

přinesl Nový řád, pramenila část nedůvěry ostatních lidí a

také pěkná řádka různých nevybíravých žertů. Avšak

Speyer, který to nejlépe věděl, to komentoval tak, že se

tady neděje o nic více nepravostí než v okolních světech.

Hlavní myšlenka toho všeho byla zbavit lidi chamtivosti,

náhledu na svět z pozice ty versus já - vychovávat

potomky spíše jako jednu společnost, než odděleně.

Venku pobíhaly stovky zvědavých dětí a pokukovaly po

příchozích zpoza sloupoví domů. Vypadaly zdravě a

kromě přirozeného strachu z vetřelců na nich bylo vidět,

že si žijí celkem šťastně. Ale vypadají zároveň také

trochu moc vážně, pomyslel si Mackenzie; ještě v těch

jejich modrých uniformách. Mezi dětmi postávali i

dospělí, z jejich tváře se nedalo vyčíst nic. Seběhli se

podívat, když zaslechli zvuky jejich příjezdu. Všude

vládlo nepřirozené ticho. Mackenzie cítil, jak mu po

zádech stéká pramínek potu. Když dorazili až na hlavní

náměstí, namáhavě si oddychl.

Uprostřed náměstíčka zurčela fontána ve tvaru lotosu.

Kolem ní kvetlo několik stromů. Náměstí bylo ze tří stran

- 158 -

ohraničeno velikými budovami, nejspíše skladišti,

zatímco čtvrtou stranu tvořil menší chrám s nádhernou

kupolí. To byla zřejmě městská radnice a zároveň

schůzovní místo. Na nejnižším stupni před chrámem

stálo půl tuctu mužů v modrých oblecích. Pět z nich byli

urostlí mladíci, zatímco šestý byl

muž středního věku se znakem Jin a Jang na prsou. Z

jeho rysů, jinak úplně všedních, vyzařoval naprostý klid.

Mackenzie a Speyer zastavili koně a plukovník řízně

zasalutoval na pozdrav. „Filozof Gaines? Já jsem

Mackenzie a tohle je major Speyer.“ V duchu si nadával

za svoji neohrabanost. Nevěděl najednou co s rukama.

Těm mladíkům víceméně rozuměl; hleděli na něj se

špatně skrývanou nenávistí. Avšak nedařilo se mu

podívat se zpříma do Gainesových očí.

Představený osady kývl na pozdrav. „Buďte vítáni,

pánové. Pojďte dál.“

Mackenzie seskočil z koně, uvázal jej k blízkému sloupu

a sňal si z hlavy helmu. Na sobě měl obnošenou

červenohnědou uniformu, která v tomto prostředí

vypadala ještě ošuntěleji. „Díky. Hm, máme dost

naspěch, nemůžeme se tu dlouho zdržet.“

„Samozřejmě. Pojďte za mnou, prosím.“

Mladíci je strnulým krokem následovali skrz prázdnou

vstupní místnost a dále krátkou chodbou. Speyer si po

cestě prohlížel mozaiky po zdech. „Hm, to je skutečná

nádhera,“ mumlal si.

„Děkujeme za uznání,“ odpověděl Gaines. „Zde je má

kancelář.“ Otevřel dveře z prvotřídního ořechového dřeva

a pokynul jim směrem dovnitř. Pak za nimi zavřel dveře,

zatímco jeho mladí pomocníci zůstali venku.

Kancelář byla zařízena velmi stroze. Čistě vybílené zdi

- 159 -

obklopovaly jen pracovní stůl, poličku s knihami a

několik stoliček. Jediné okno vedlo do zahrady. Gaines

se posadil, Mackenzie se Speyerem jej napodobili.

Nesedělo se jim na těch židličkách zrovna pohodlně.

„Přistupme rovnou k věci,“ vyhrkl plukovník.

Gaines neodpovídal, takže byl nakonec Mackenzie nucen

pokračovat:

„Situace je takováto. Naše síly mají za úkol obsadit

Calistogu a rozmístit oddíly na obou stranách hor. Tak

budeme nejlépe kontrolovat jak Napské údolí, tak

Měsíční údolí... tedy alespoň ze severních přístupů.

Nejlepší místo k umístění našeho východního křídla je

právě zde. Chceme vybudovat opevněný tábor v polích

za vaší osadou. Mrzí nás, že vám poničíme část úrody,

avšak dostanete náhradu hned, jak bude nastolena řádná

vláda. A co se týče jídla a léků, jistě chápete, že tahle

armáda musí takové věci získávat od civilních obyvatel

obsazených teritorií. Nenecháme ale nikoho z vašich lidí

strádat a na všechno vám vystavíme doklady o přijetí.

Hm, a jako preventivní pojištění budeme potřebovat

nějaké ubytovací prostory přímo tady pro pár našich

mužů, abychom

měli přehled o všem, co se tady děje, jistě mi rozumíte.

Budeme se samozřejmě snažit, aby jejich přítomnost zde

vás obtěžovala co nejméně. Oukej?“

„V ustanoveních Řádu je vyloučeno jakékoliv vymáhání

čehokoli pro armádní potřeby,“ odpověděl Gaines klidně.

„Ve skutečnosti se vůbec nepředpokládá, že by ozbrojená

noha vkročila na Esperská území. Já se nemohu žádným

způsobeni podílet na porušování zákonů, plukovníku.“

„Jestli se chcete bavit o zákonech, milý filozofe,“ vložil

se Speyer do řeči, „pak mi dovolte vám připomenout, že

- 160 -

jak Fallon, tak soudce Brodsky vyhlásili stanné právo.

Běžné zákony jsou tím pozastaveny.“

Gaines se pousmál. „Jelikož legitimní je vždycky jenom

jedna vláda,“ odvětil, „jakékoli proklamace druhé musí

být automaticky neplatné. A na první pohled je zřejmé,

že Fallonovo slovo je silnější, neboť kontroluje rozsáhlá

území,

oproti

vašim

několika

roztroušeným

bossmanským osadám.“

„To už není pravda,“ odsekl Mackenzie.

Speyer jej gestem umlčel. „Možná, že nemáte aktuální

zprávy o vývoji situace, filozofe,“ řekl. „Dovolte mi,

abych vám to zrekapituloval. Sierrská armáda sestoupila

z hor a nepozorovaně se vypravila na fallon-ské

přívržence. Vzhledem k tomu, že ve střední Kalifornii

nám téměř nic nestálo v cestě, postoupili jsme velice

rychle. Po obsazení Sacramenta kontrolujeme říční i

železniční dopravu. Naše základny na jihu se roz-

prostírají až za Bakersfield, takže nám nedaleký

Yosemitský a Královský kaňon skýtají perfektní

možnosti silného obranného postavení. A když jsme ted

zkonsolidovali severní konec svých vydobytých pozic,

budou fallonské síly v kleštích mezi námi a mocnými

bossmanskými jednotkami, které stále ještě kontrolují

oblasti Trinity, Shasta a Lassen. Naše pouhá přítomnost

zde donutila protivníka opustit Columbia Valley. aby

byla zabezpečena obrana Saň Franciska. Řekl bych, že

odpověd na otázku, kdo kontroluje více území, je v

současné době velmi obtížná,“

„A co armáda, která šla proti vám do Sierry?“ zareagoval

bystře Gaines. „Co s tou provedete?“

Mackenzie se zamračil.

„Chm. To není žádné tajemství. Prošli skrz Mother Lode

- 161 -

okolo nás a teď jsou u Los Angeles a San Diega.“

„Hm. Těch je pěkná síla. Myslíte, že se vám podaří

udržet si je od těla?“

„To si pište, že si na tom dáme pěkně záležet,“ řekl

Mackenzie.

„V naší nynější pozici máme velikou výhodu, a tou jsou

dobré informace. Většina svobodných rolníků nám ráda

poskytne všechny zprávy o tom, co se kde šustne. Jsme

schopni koncentrovat své síly na jakékoli místo, které si

nepřítel vybere k útoku.“

„Jaká škoda, že tahle bohatá země musí být sužována

válkou.“

„To jistě.“

„Náš strategický cíl je jasný,“ řekl Speyer. „Podařilo se

nám přetnout nepřátelské spojení přímo uprostřed, kromě

námořního, které však není zrovna vhodné pro vojska

operující ve vnitrozemí. Tím pádem blokujeme jejich

přístup k většině proviantních a materiálních zdrojů,

zejména citelný pro ně bude nedostatek alkoholového

paliva, kterého se jim brzy přestane dostávat. A přitom

naše bosské osady jsou samy o sobě naprosto

soběstačnými jednotkami, ekonomicky i sociálně.

Zanedlouho na tom budou o hodně lip než nepřátelská

armáda, která byla odtržena od svých kořenů. Myslím, že

soudce Brodsky bude zpátky v Saň Francisku ještě před

koncem podzimu.“

„Jestli ovšem váš plán uspěje,“ Gaines na to.

„To je naše věc,“ Mackenzie se naklonil dopředu, jednu

ruku sevřenou v pěst na koleni. „Dobře, filozofe. Je mi

jasné, že byste radši viděl na koni fallonity, ale řekl bych,

že máte dost rozumu na to, abyste ustoupil před

argumentem síly. Budete s námi tedy spolupracovat?“

- 162 -

„Řád se zásadně neúčastní žádných politických konfliktů,

plukovníku, pokud není ohrožena samotná jeho

existence.“

„No tak, tolik toho po vás zase chtít nebudeme. Stačí,

když se nám nebudete plést do řemesla.“

„Obávám se, že i to je jistý druh kooperace. Na našich

územích nesmí být vojenské základny.“

Mackenzie zíral na Gainese, jako by špatně slyšel.

„Takže nás jinými slovy odtud vykazujete? „ zeptal se.

„Ano,“ řekl filozof s kamennou tváří.

„I přes fakt, že naše dělostřelectvo může kdykoli na vaši

osadu zahájit palbu?“

„Vy byste střílel do žen a dětí, plukovníku?“

Ach, Noro - „To vůbec není třeba. Moji muži můžou

prostě tohle místo obsadit.“

„Pošlete vaše lidi proti psí paprskům? Myslím, že by

bylo lepší neposílat je na jistou smrt.“ Gaines se na

chvilku odmlčel a pak pokračoval: „Také by vám mělo

být jasné, že oslabením vašich jednotek v podstatě

ohrozíte celou vaši věc. Můžete klidně naši osadu obejít a

pokračovat ke Calistoze.“

A nechám si v zádech fallonské hnízdečko, aby leželo na

naší spojovací linii s jihem. Mackenzie zaskřípal zuby.

Gaines povstal. „Náš rozhovor je u konce, pánové,“ řekl.

„Máte hodinu na to, abyste opustili naše území.“

Také Mackenzie se Speyerem povstali. „Ještě jsme

neskončili,“ řekl major. Z čela mu stékal pot. „Chci s

vámi ještě prodiskutovat některé další aspekty.“

Gaines přešel pokoj a otevřel dveře. „Doprovoďte tyto

muže ven,“ poručil svým pomocníkům.

„Ne, k čertu!“ zahřměl Mackenzie a ruka mu bezděčně

sjela k šavli u jeho boku.

- 163 -

„Oznamte to mistrům,“ řekl Gaines.

Jeden z mladíků se otočil a Mackenzie pak slyšel už jen

rychlý klapot jeho sandálů po chodbě. Gaines pokývl

hlavou: „Abyste raději šli.“

Speyer ztuhnul. Zavřel oči. Pak je pomalu otevřel a

vydechl: „Informovat mistry?“

Mackenzie pozoroval, jak se do Gainesova doposud stále

poklidného výrazu vkrádá nádech tvrdosti. Nemohl si

proto dovolit váhat víc jak vteřinku. Jednal automaticky.

Jeho pistole vylétla z pouzdra současně se Speyerovou.

„Toho posla, Jirnbo!“ zařval major. „Kryju vás.“

Mackenzie vyrazil dopředu; když se mu honily hlavou

myšlenky o vojenské cti. Je správné, když přijdou

vyjednávat, a potom napadnou své protějšky? Gaines ale

rozhovory ukončil sám. „Zadržte ho!“ křičel Gaines.

Čtyři zbývající mladíci jako by ožili a vrhli se do akce.

Dva zatarasili dveře a druzí dva se rozestoupili do stran.

„Stůte nebo střelím!“ křičel Speyer, ale nikdo na jeho

výzvu nereagoval.

Mackenzie se nemohl přinutit střílet do neozbrojených.

Vstrčil tedy nejbližšímu mladíkovi hlaveň své pistole až

k zubům. Esper s brunátnou tváří ucouvl zpět. Dalšího,

který se k němu blížil zleva, usadil tvrdou ranou. Třetí se

snažil zablokovat východ. Mackenzie mu podrazil nohy a

ještě v letu ho kopl tvrdě do spánku, takže zůstal omráčen

ležet na zemi. Pak ho přeskočil.

Čtvrtý mu skočil na záda. Mackenzie se snažil překroutit

v tom mocném sevření tak, aby se dostal tváří v tvář

svému soupeři. Ten medvědí

stisk úplně vylučoval nějakou akci s pistolí. Mackenzie

zapažil loktem své volné levé ruky k nosu mladíka a

mocně udeřil. Sevření povolilo. Mackenzie mu vrazil

- 164 -

koleno do žaludku, a pak se rychle otočil a vyběhl z

místnosti.

Za sebou už neslyšel žádný povyk. Phil už musel v tu

chvíli kontrolovat situaci. Mackenzie proběhl chodbou a

do vstupní místnosti. Kam se poděl ten zatracený posel?

Vykoukl ven otevřenými dveřmi na náměstí. Sluneční

svit jej na chvíli oslepil. Namáhavě dýchal a pobolívalo

jej v boku. Stárne.

Na ulici se míhaly modré hábity. Mezi ostatními

rozpoznal mladíka, kterého hledal. Ukazoval zrovna na

hlavní budovu, jeho směrem. Mackenzie zaslechl slabě

útržky vzrušených slov. Stálo tam s ním asi sedm nebo

osm starších mužů bez jakýchkoli zvláštních odznaků na

oděvu... avšak když se na ně Mackenzie podíval,

rozeznal jednoho důstojníka. Ministrant byl propuštěn.

Ostatní vyšli ráznými kroky přes náměstí.

Strach sevřel Mackenzieho vnitřnosti. Hnal jej kupředu.

Levhart ne-prchal z žádného nebezpečí, i kdyby měl mít

proti sobě protivníka, který ho zničí pouhým pohledem.

Ted však nevěděl, jestli má vůbec nějakou šanci. Pokud

mé dostanou, tím lip. Alespoň už by skončily bezesné

noci, ve kterých se všechny myšlenky rojí kolem Laury.

Mistři už byli skoro u schodů. Mackenzie vykročil

kupředu. Obloukem vytasil svůj revolver. „Stát!“ V tom

tichu, které zavládlo v osadě, zněl jeho hlas velmi tence.

Zastavili se. Viděl, jak všichni strnuli v naprostém

soustředění

relaxačních

cviků.

Jejich

tváře

neprozrazovaly vůbec nic z jejich vnitřních myšlenek.

Nikdo z nich nepromluvil. Nakonec Mackenzie

nevydržel a první porušil to hrobové ticho.

„Tahle budova je podle válečných zákonů zabrána,“ řekl.

„Vraťte se do svých domovů.“

- 165 -

„Co jste udělali s naším nejvyšším?“ zeptal se vysoký

muž. Jeho hlas byl vyrovnaný, ale přitom velmi zvučný.

„Přečtěte si moje myšlenky a máte to,“ zašklebil se

Mackenzie. Ne, to bylo dětinské. „Je v pořádku a nestane

se mu nic, pokud bude rozumný. A vám nápodobně.

Koukejte rychle zmizet.“

„My bychom nechtěli použít psionik,“ řekl vysoký muž.

„Nenuťte nás k tomu, prosím.“

„Váš vůdce pro vás poslal ještě než isme stačili vůbec

něco udělat.“

odsekl Mackenzie. „Řekl bych proto, že zamýšlel použít

násilí hned od začátku, spolu s vámi.“

Espeři si vyměnili pohledy. Vysoký muž přikývl. Jeho

společníci se pomalu vzdálili. „Chtěl bych vidět filozofa

Gainese,“ řekl.

„Brzy budete mít možnost.“

„Mám tomu rozumět tak, že je držen v zajetí?“

„Myslete si, co chcete.“ Ostatní Espeři zatím zacházeli za

roh budovy. „Nechtěl bych střílet. Jděte zpátky, dokud je

čas.“

„Jsme ve slepé uličce,“ pokračoval vysoký muž. „Ani

jeden z nás nechce zahubit druhého, když se nemůže

bránit. Dovolte mi, abych vás vyprovodil z tohoto

území.“

Mackenzie si naslinil rozpraskané rty. Počasí na nich

odvedlo své. „Jestli mne chcete nějak očarovat, tak do

toho,“ vyzval jej. „Jestli to neumíte, tak zmizte.“

„Inu, nebudu vám bránit v návratu k vašim mužům. Je to

nakonec ta nejjednodušší cesta, jak vás odsud dostat.

Avšak co nejdůrazněji vás varuji, všechny jednotky, které

vkročí na naše území, budou zničeny.“ Radši bych se měl

vrátit pro chlapce. Phil to tam nemůže držet

- 166 -

věčně.

Vysoký muž přešel ke sloupu, kam přivázali koně.

„Který z nich je váš?“ zeptal se až příliš vemlouvavým

hlasem.

Nemůže se dočkat, až se mě zbaví. K čertu! Určitě tam

někde bude zadní vchod!

Mackenzie se bleskurychle otočil. Esper vykřikl.

Mackenzie vrazil tryskem do vstupní místnosti, kam ho

provázela ozvěna jeho vlastních kroků. Ne, doleva ne,

tam je jenom kancelář. Tudy, doprava... za ten roh...

Před ním se objevila dlouhá chodba. V její polovině

začínalo točité schodiště. Espeři již byli na něm.

„Stát!“ zakřičel Mackenzie. „Stůjte nebo střelím!“

Přední dva zrychlili, zatímco ostatní se otočili a vyšli mu

naproti.

Střílel soustředěně, snažil se je jen zneškodnit a ne zabít.

Hala rezonovala výstřely. Jeden po druhém se káceli k

zemi, s kulkou v rameni, boku nebo stehně. Jelikož mířil

Mackenzie na tak malé cíle, nezasáhl všemi výstřely,

takže když se za ním objevil poslední z nich, ten vysoký

muž, kohoutek už klapl naprázdno.

Mackenzie tasil šavli a naplocho jej udeřil přes hlavu.

Esper se zapotácel a padl k zemi. Vyhnul se mu a

rozeběhl se nahoru. Všechno mu to připadalo jako zlý

sen. Jeho srdce jako by se mělo každou chvíli rozskočit.

Na konci schodiště byly železné dveře vedoucí do menší

chodby. Jeden z nich se snažil je odemknout. Druhý muž

v modrém hábitu zaútočil.

Mackenzie mu vrazil šavli mezi nohy. Když se zapotácel,

přidal mu ještě levý hák pod čelist. Muž se vrávoravě

opřel o zeď. Mackenzie uchopil druhého za šaty a mrštil

jím o podlahu. „Koukejte zmizet,“ zasyčel.

- 167 -

Stáhli se k sobě a tiše si jej prohlíželi. Výhružně zamával

šavlí a zavrčel: „Od teď útočím už jen naostro.“

„Skoč pro pomoc, Dave,“ řekl muž, který' předtím

otevíral dveře. „Já ho ohlídám.“ Jeho kolega uposlechl a

nejistě sešel ze schodů. On zůstal stát z dosahu šavle.

„Vy chcete být úplně vyhlazeni?“ zeptal se.

Mackenzie zkusil otočit knoflíkem na dveřích za svými

zády, ale bylo zamčeno. „Myslím, že na to nemáte,“

odpověděl. „Alespoň ne bez toho, co vězí za těmito

dveřmi.“

Esper se snažil zachovat klid. Oba mlčky čekali celé

minuty, které se nekonečně vlekly. Pak se dole strhl

rámus. Esper pokynul tím směrem. „Máme jen

zemědělské nářadí, ale vy zase máte jen tu šavli. Vzdáte

se?“

Mackenzie si odplivl na podlahu. Esper poodešel. A pak

se vynořili: podle povyku, který dělali, jich mohlo být tak

sto. Na točitém schodišti jich však zatím bylo jen deset až

patnáct; hřmot ní vesničané s vykasanými rukávy a

výhružnými pohledy, v rukou různé ostré nástroje.

Plošina byla příliš široká na obranu, a proto Mackenzie

postoupil ke schodišti. Zde na něj mohli útočit najednou

nejvýše dva.

V čele šli dva se srpy. Mackenzie odrazil úder a ťal.

Ránu ztlumilo maso, a pak i tvrdá kost. Objevila se krev,

i v tom přítmí neskutečně červená. Zasažený muž padl s

výkřikem na všechny čtyři. Mackenzie vzápětí musel

čelit výpadu druhého útočníka.. Kov zařinčel, jak se obě

zbraně srazily a zaklesly do sebe. Mackenzie byl pomalu

přetlačován. Přitom hleděl do široké, opálené tváře svého

soka. Pak se mu však naštěstí podařilo udeřit toho

mladíka rukou do hltanu. Esper padl na muže za sebou a

- 168 -

oba se sesypali dolů. Chvilku byl klid, než se uvolnila

cesta, aby mohli zaútočit další.

Druhý výpad vedl muž ozbrojený vidlemi - mířil na

plukovníkovo břicho. Mackenziemu se povedlo zachytit

je levou rukou a vychýlit ze směru útoku. Potom sekl

přes prsty na násadě. Vtom však dostal zásah kosou do

pravého boku. Objevila se krev. On se bolesti nebojí!

Zranění nebylo tak hluboké, aby zasáhlo nějaký orgán.

Několikrát před sebou máchl šavlí, takže muži z první

řady kvapem ustoupili z jejího dosahu. Můj Bože, kolena

mám jako z gumy, nemám šanci to tu udržet ani pět

minut.

Náhle zazněl zvuk polnice a výstřely z pušek. Dav na

schodišti nehybně ztuhl. Někteří vykřikli.

Z přízemí se ozval zvuk kopyt, a pak štěkavý hlas:

„Všichni stát! Odhoďte zbraně a pojďte pomalu dolů.

Kdo se pokusí o odpor, bude bez milosti zastřelen.“

Mackenzie se opřel o šavli a namáhavě dýchal. Jen zpola

si uvědomoval, jak esperský zástup řídne.

Když se po chvilce cítil o něco lépe, přešel k jednomu z

malých okének a vyhlédl ven. Náměstí obsadila jeho

jízda, Pěchotu bylo teprve slyšet, ale musela být už

nablízku.

Pak přišel Speyer se seržantem od zákopníků a s několika

vojíny. Major spěchal přímo k Mackenziemu. „Jste v

pořádku, Jimbo? Vy jste zraněn!“

„To je jen škrábnutí,“ odvětil Mackenzie. Pomalu se mu

navracely síly, neměl však vůbec radostný pocit z

vítězství - pociťoval spíše jen tíživou samotu. Rána

začínala bolet. „To nestojí za řeč. Podívejte.“

„Hm, ano, myslím, že to přežijete. Oukej, chlapci, teď

otevřete ty

- 169 -

dveře.“

Zákopníci vyndali nástroje a vypáčili zámek s nevšedním

nasazením, které muselo pramenit z jejich strachu z toho,

co bude za dveřmi. „Kde jste se tu vzali tak brzy, vy

uličníci?“ zeptal se Mackenzie.

„Říkal jsem si, že asi budeme mít problémy,“ řekl

Speyer, „takže hned jak jsem zaslechl výstřely, jsem na

nic nečekal, proskočil oknem a utíkal ke koni. To bylo

ještě předtím, než na vás zaútočili ti burani; viděl jsem,

jak se srocují, když jsem odjížděl. Jízda tu byla

samozřejmě cobydup a ostatní hned za nimi.“

„Nějaký odpor?“

„Ani ne, vypálili jsme do vzduchu několik výstražných

salv.“ Speyer se zahleděl ven. „Ted už máme .situaci pod

kontrolou.“

Mackenzie pohlédl na dveře. „Nu, ještě že jsme to vzali v

té kanceláři do svých rukou. Jejich mistři zřejmě opravdu

mají k dispozici jen staré, jednoduché zbraně, co?

Esperské komunity nesmí mít podle jejich řádů žádné

opravdové zbraně... Vy jste to, Phile, odhadl zatraceně

dobře. Jak jste na to

„Byl jsem udiven tím, proč musel jejich nadřízený posílat

posla pro ty, o nichž si všichni myslí, že to jsou telepati.

A tak mě to ťuklo!“

Zámek na dveřích se rozskočil. Seržant je otevřel a

Mackenzie se Speyerem vešli do veliké místnosti přímo

pod kopulí.

Dlouho se zde mlčky rozhlíželi a studovali zařízení

vyrobené z kovu a mnoha dalších různých materiálů. Nic

jim tu nepřišlo známé. Nakonec se Mackenzie zastavil

před spirálou, která vyčnívala z průhledné krychle.

Uvnitř se převalovalo beztvaré temné prázdno, ze kterého

- 170 -

semtam jakoby probleskla miniaturní hvězda.

„Vždycky jsem si myslel, že se jim podařilo najít nějakou

zachovalou tajnou skrýš techniky ze starých časů,

vytvořenou nedlouho před pekelnými pumami,“ řekl

tlumeným hlasem. „Že to jsou nějaké přísně tajné zbraně,

na něž se již tehdy ani nedostalo. Ale tohle na to moc

nevypadá, co říkáte?“

„Ne,“ řekl Speyer. „Řekl bych, že tyhle věci vůbec

nejsou dílem pozemské védy.“

„ Cožpak to nechápeš? Oni obsadili osadu! Tím dokázali

celému světu, že Espeři nejsou neporazitelní. A co víc,

zmocnili se celého arsenálu“

,,O to neměj strach. Ty přístroje nemůže spustit jen tak

někdo. Všechny okruhy jsou blokovány, pokud není

přítomen specifický mozkový rytmus, jejž lze vypěstovat

jen dlouhým výcvikem. A z těchto důvodů také ti takzvaní

Mistři nemohou nezasvěceným nic prozradit, aí by na ně

byl činěn jakýkoli nátlak.“

„Ano, to samozřejmě vím. Ale to jsem neměl na mysli.

Děsí mě, že se tahle zpráva všude rozšíří, a tak za chvíli

budou všichni vědět, že esperští mistři nemají svoji sílu z

nepoznaných hloubek lidské duše, ale že prostě jen mají

přístup k nějaké vyspělé technice. A to nejen že pozvedne

rebelské nálady, ale co víc, rozladí to některé členy

Řádu, a možná jich nebude málo, takže jej úplně opustí. „

„To nepůjde tak rychle. V současných podmínkách se

zprávy šíří dost pomalu. A to ještě podceňuješ, milý

Mwyre, lidskou mentalitu. Často prostě neberou na

vědomí skutečnosti, které se rozcházejí s jejich vírou.“

„Ale-“

„Nuže, v nejhorším se Řád rozpadne. Bylo by to sice

vážné narušení našich plánů, ale neznamenalo by to

- 171 -

žádnou pohromu. Psionika byla jen jedním z prostředků,

od kterých jsme mohli očekávat dostatečný efekt při naší

snaze motivovat je ke změně životního stylu, k orientaci

na život. Příště bychom mohli zkusit třeba jejich hodně

rozšířenou víru v nadpřirozeno, která je stále živá,

zejména v méně vzdělaných kruzích. Můžeme klidně začít

znovu -z jiného konce, když budeme muset. Prostředky k

dosažení našeho cíle nejsou moc podstatné. Stačí nám

prostě jen vytvořit si takové lešení, po kterém se postupně

vyšplháme k té správné metě: antimaterialistická sociální

skupina, ke které se obrací stále více lidí z nedostatku

jakékoli jiné nové filozofie, jak je tomu vždy při pádu

jednoho zřízení. A časem se tahle nová kultura zbaví

všech mýtů a pověr, které byly zpočátku její hybnou

silou“

,,To však znamená ztrátu nejméně sta let.“

„Jistě. Avšak v tomto okamžiku by bylo daleko

problematičtější pokoušet se zavést něco úplně nového,

neznámého, jelikož domorodá společnost si mezitím

vytvořila vlastní, docela silný model společenského

zřízení. V minulosti nám nic takového v cestě nestálo.

Chci však říci, že náš nový cíl tím není nijak zvlášť

ohrožen. Ve skutečnosti to vůbec nemusí dojít tak daleko.

Espeři ještě nebyli a nemusí být svrženi.“

„A jak bychom je měli zachránit?“

„Musíme zasáhnout do dějin přímo.“

„Počítač to označil za nevyhnutelné?“

„Ano. Odpověď je jednoznačná. Netěší mě to, stejně jako

tebe. Avšak přímý zásah je ve skutečnosti daleko

častějším prvkem, než učíme ve školách naše novice.

Ideální by samozřejmě bylo, kdybychom mohli ve

společnosti stanovit takové výchozí podmínky, aby pak

- 172 -

byl vývoj podle zamýšleného schématu naprosto

přirozený. Pak bychom také nemuseli nést na vlastních

bedrech tíži faktu, že jsme si potřísnili ruce nevinnou

krví. Velká Nauka však bohužel nemá pro takové

konkrétní situace nějaká určitá elegantní řešení, do ta-

kových detailů nejde.

My teď prostě pomůžeme porazit odpůrce Řádu.

Upevněná vláda pak jistě zakročí proti rebelům tak tvrdě,

že mnozí, kteří slyšeli, co bylo nalezeno ve Svaté Heleně,

prostě již o tom nebudou moci vypovídat. A těch pár, co

zbyde naživu... hm, těm bude jako

poraženým málokdo věřit. Ta historka se bude tradovat

celá desetiletí, ale co z toho? Ti, kteří věří v naši Cestu,

budou, podle všech pravidel, naopak posíleni ve své víře

svým

postupným

odmítnutím

takových

nepravděpodobných pomluv. A ta legenda se bude stávat

stále fantastičtější pro všechny Espery i obyčejné

měštany, spolu se zánikem materialismu. A za čas už se

bude zdát pravděpodobné, že si to všechno vymysleli

dávní odpůrci, aby tím vysvětlili svoji vlastní neschopnost

přizpůsobit se historickým změnám.“

„Vidím...“

„Tobě se tu nelíbí, Mwyre, že?“

„No, je to tady všechno nějak naruby.“

„Buď rád, žes nebyl vyslán k nějaké opravdu cizí

planetě.“

„Musím říci, že bych byl skoro radši. V takovém

prostředí by bylo hodně témat k přemýšlení, takže bych si

tolik nepřipomínal, jak daleko jsem od domova.“

„Jen tři roky cesty.“

„Ty to říkáš tak, jako bys nevěděl, že tři palubní roky

znamenají padesát let kosmických. Navíc náš koráb

- 173 -

nepřilétá každý den, ale jednou za století. A... ještě ke

všemu, naše mise prozkoumaly zatím jen velmi nepatrnou

oblast téhle jediné galaxie!“

„Ale sféra našeho vlivu pořád poroste a jednou to bude

celá galaxie.“

„Ale já vím. Proč myslíš, že jsem si zvolil svoji práci

psycho-dynamika? Proč bych jinak byl tady a učil se, jak

zasahovat do zdejšího světa, do kterého sám nepatřím?

'K vytvoření společenství vnímavých bytostí, s jehož

růstem se všichni budeme společně přibližovat k

vesmírnému ideálu života.' Pěkné heslo! Avšak v praxi to

vypadá spíš tak, že jen pár vybraným rasám bude

umožněno využívat všech svobod budované Kosmické

unie.“

„To není tak přesně řečeno, Mwyre. Vezmi si třeba tyhle

bytosti, do jejichž světa, jak říkáš, zasahujeme. Posuď,

jak využívali atomovou energii, když se jim podařilo ji

objevit. A při rychlosti jejich současného vývoje by k ní

znovu dospěli tak za jedno až dvě století. A zanedlouho

poté už by stavěli vesmírné koráby. A i když časový faktor

značně zužuje perspektivy mezihvězdných styků, nelze je

zanedbat. Jistě bys nechtěl, aby se takováhle banda

divochů vrhla na celou galaxii?

Nejprve je ponecháme rozvinout samy sebe; až potom

uvidíme,

jestli se jim dá věřit. A i kdyby ne, budou aspoň žít

šťastně na své vlastní planetě, žít život, který pro ně

vytvořila Velká Nauka. Musíme pamatovat, že se už

dlouho snaží o vytvoření míru na Zemi; toho však nikdy

sami bez cizí pomoci nedosáhnou. Neříkám, že jsem sám

nějaký svatoušek, Mwyre. Avšak naše práce mi alespoň

dává pocit, že nejsem v tomhle vesmíru úplně zbytečně.“

- 174 -

Vzhledem v velkým ztrátám bylo ten rok hodně

povyšování. Kapitán Thomas Danielis byl povýšen do

hodnosti majora za své zásluhy při potlačení revolty

obyvatel Los Angeles. A brzy po Maricopské bitvě, kde

byli loajalisté krvavě rozprášeni, když se pokoušeli

prorazit sevření sierrských rebelů v San Joaquin Valley,

byl povýšen na podplukovníka. Jejich armáda nyní

dostala rozkaz k přesunu na sever; museli se opatrně

pohybovat na dostřel od pobřeží, neboť mohli kdykoli

očekávat útok z východu. Naštěstí se zdálo, že jsou

Brodskyho přívrženci zrovna zaměstnáni upevňováním

svých dobytých pozic. Horší to bylo s partyzány a se

zákopovou strategií bosských osad. Po jednom takovém

větším střetu se armáda právě zastavila nedaleko

Pinnacleského pohoří, aby zde nabrala čerstvých sil.

Danielis se procházel táborem mezi řadami stanů a děl.

Všude okolo odpočívali vojáci, někteří podřimovali, jiní

rozprávěli nebo hráli kostky, další jen tak pozorovali

jasnou modrou oblohu. V teplém ovzduší se mísil kouř

ohňů se zápachem koní, mul, hnoje, potu a oleje na boty;

zeleň okolních kopců se již pomalu připravovala na čas

podzimu. Danielis mohl zatím zahálet, neboť porada,

kterou svolal generál, měla začít až později. Nemohl

potlačit svůj vnitřní neklid. Jsem tedy už otec, pomyslil

si, a ještě jsem své dítě ani neviděl.

Měl jsem však zatím štěstí. Jsem živ a zdráv. Vzpomněl si

hned na to, jak mu u Maricopy umíral pod rukama

Jacobsen. Nikdy by neřekl, že v jednom lidském těle

může být tolik krve. I když člověk už pak snad ani není

člověkem, když už jen křičí nesnesitelnou bolestí a čeká,

že ho vysvobodí věčná temnota.

A já si dříve myslel, že válka je zajímavá. A zatím... hlad,

- 175 -

žízeň, vyčerpání, hrůza, mrzačení, smrt, a pořád dokola...

až se z člověka postupně stane bezcitné zvíře... Mám toho

dost. Až bude po všem, stanu se obchodníkem. Až bude

zničen bossmanský řád a nastane období ekonomické

integrace, bude určitě dost příležitostí,

jak vyniknout, ale v míru, bez zbraně v ruce. Danielis si

uvědomil, že se mu vracejí myšlenky, jimiž se zabýval už

před měsícem. O čem by tady, k čertu, měl taky člověk

přemýšlet?!

Pomalým tempem se dostal až do blízkosti velkého stanu,

kde byli vyslýcháni zajatci. Dva vojíni právě vedli

dovnitř nějakého muže. Byl hřmotné postavy a ve tváři

měl zachmuřený výraz. Jeho vlasy měly barvu slámy a

podle proužků to byl seržant. Jinak neměl na sobě žádnou

uniformu, pouze znak Wardena Echevarryho, bosse této

časti příbřežních hor. Z jeho vzezření Danielis usoudil, že

v míru pracuje jako nějaký řemeslnili; teď je vojákem

soukromé armády, která brání Echevarryho ohrožené

zájmy; zajali jej při včerejších bojích.

Danielis zničeno nic zahnul za nimi. Vešel do stanu,

zrovna když kapitán Lambert, buclatý oficír sedící za

přenosným stolkem, dokončil úvodní otázky. Uvnitř bylo

poměrně šero, takže Danielis musel trošku mžourat.

„Ah.“ Důstojník rozvědky se počal kvapně zdvíhat.

„Přejete si pane?“

„Pohov,“ řekl Danielis. „Jen jsem si přišel poslechnout

zajatce.“

„Nuže. pokusím se, abyste byl spokojen.“ Lambert se

znovu posadil a zadíval se na hromotluka, který stál

přihrbeně mezi svými strážci, mírně rozkročen. „Tak,

seržante, teď budeme od vás chtít slyšet pár věcí.“

„Jsem povinen říct vám svoje jméno, hodnost a původ,“

- 176 -

zavrčel zajatec. „To už jsem vám všechno řek'.“

„Hm - m - m, to není tak jednoduché. Vy nejste

nepřátelský voják, ale účastnili rebelie proti vládě své

vlastní země.“

„Čerta starýho! Já jsem Echevarryho muž.“ - „Takže?“

„Takže jen Echevarry určuje, kdo je můj právoplatný

soudce. A Eche-varry uznává Brodskyho. Jestli je tu teda

někdo rebel, tak jste to vy.“

„Zákony byly změněny.“

„Ten váš zasranej Fallon nemá žádný právo měnit

zákony. A už vůbec ne sahat na Ústavu. Já nejsem žádnej

blbec, kapitáne, já jsem taky chodil do školy. A náš

Warden čte svejm lidem Ústavu každej rok.“

„Časy se změnily od té doby, co byla napsána,“ řekl

Lambert. Jeho tón se přiostřil. „Ale já se s vámi nebudu

přít. Kolik má vaše osada střelců a kolik lučištníků?“

Ticho.

„Chci vám to trochu usnadnit,“ pokračoval Lambert.

„Nechci od vás

nic, čím byste zrazoval svoje lidi. Chci si jen ověřit

některé údaje, které jsou nám již známy.“

Zajatec jenom rozčileně zavrtěl hlavou.

Lambert beze slov pokynul a jeden z vojínů popošel za

zajatce a zkroutil mu ruku.

„To by mi Echevarry nikdy neudělal,“ zasyčel hromotluk

skrze zbělalé rty.

„Jistěže ne,“ odpověděl Lambert. „Jste přece jeho muž.“

„Vy si myslíte, že ze mě uděláte jen číslo v ňákým

seznamu ve Frisku? Kašlu na vás; já jsem stál a vždycky

budu stát za svým bossem!“

Lambert znovu pokynul. Vojím přitlačil.

„Zadržte!“ vyštěkl Danielis.

- 177 -

Vojín překvapeně pustil zajatcovu paži. Ten se namáhavě

nadýchl.

„Udivujete mne, kapitáne Larnberte,“ řekl Danielis. Cítil,

jak rudne ve tváři. „Jestli tohle je vaše obvyklá praxe,

pak se těšte na vojenský soud.“

„Ne, pane, to ne,“ odpověděl Lambert tichým hlasem.

„Čestně. Jenže... oni vůbec nechtějí mluvit. Skoro žádný

z nich. Co mám pak dělat?“

„Řídit se válečnými zákony.“

„Proti rebelům?“

„Odveďte toho muže,“ přikázal Danielis. Vojíni trošku

zaváhali, než vykonali jeho rozkaz.

„Promiňte, pane,“ mumlal Lambert. „Chtěl bych říct...

víte, přišel jsem už o mnoho přátel. A nechtěl jsem prostě

ztratit další jen kvůli tomu, že nám nechtějí nic

prozradit.“

„To já také nechci.“ Danielis pomalu začínal s kapitánem

soucítit. Posadil se na stůl a začal balit cigaretu. „Ale

musíte si uvědomit, že nevedeme řádnou válku, takže

vlastně paradoxně musíme ještě více dbát na dodržování

válečných konvencí.“

„Tomu moc nerozumím, pane.“

Danielis dokončil cigaretu a podal ji Lambertovi; něco

jako ratolest míru. Pak si začal ubalovat jinou. „Rebelové

nejsou podle svého mínění rebely,“ řekl. „Oni jsou věrni

tradici, kterou se my snažíme oslabit anebo dokonce

úplně zničit. Podívejme se na to blíže. Průměrný boss je

dneska docela dobrý představený. A aťsi je potomkem

vrahounů, kteří nejspíše svůj majetek získali všelijak v

dobách zmatků, nyní již je jeho rod integrovaný do

oblasti, které vládne. A je si toho dobře vědom a jeho lidé

ho uznávají. Je s nimi srostlý a je pro ně symbolem jejich

- 178 -

společnosti a jejích úspěchů, tradic a částečné

nezávislosti. Je-li takový poddaný v nesnázích, nemusí se

propracovávat složitými byrokratickými strukturami, ale

jde přímo za svým bossem. Jeho povinnosti jsou jasné

stejně jako vaše a jsou mnohem náročnější, chce-li si

uchovat své výsady. Vede své lidi celým jejich životem a

účastní se všeho, co je pro ně důležité - svatby, krtiny a

všechny další důležité ceremonie. Jeho předkové si s

předky ostatních hráli na stejném písku po několik století.

Celá osada je má všechny v živé paměti. On prostě náleží

k nim.

Inu, a tohle vše musí být překonáno, abychom mohli

postoupit na vyšší stupeň společenského zřízení.

Nemůžeme toho však dosáhnout, jestliže si všechny

znepřátelíme. My neporazíme armádu; my jsme spíše

něco jako pořádková služba, která potlačuje nepokoje v

nějakém městě: Naši protivníci jsou nedílnou součástí

naší vlastní společnosti.“

Lambert mu připálil sirkou. Danielis vdechl kouř a

dokončil svoji myšlenku: „A ještě jednu věc. Musíme si,

kapitáne, uvědomit, že celé federální ozbrojené síly, to

jest fallonité a Brodskyho přívrženci dohromady, nejsou

zas tak početné. Jsou to všechno jenom mladíci, kteří v

životě ještě nic nedokázali, zkrachovalí vesničani, chudí

měšťané, dobrodruzi nebo lidé, kteří slouží v armádě

proto, že jedině tam vidí nějakou vyšší organizovanost,

kterou považují za dobrou a kterou nenalezli ve svém

civilním životě.“

„Obávám se, pane, že jsem vás teď plně nepochopil. Ty

úvahy jsou na mě příliš abstraktní.“

„Nevadí,“ vydechl Danielis. „Prostě jde o to, že ve

skutečnosti

je

teď

v

zemi

více

bojovníků

- 179 -

zorganizovaných v různých soukromých armádách, než v

celé rozdvojené federální armádě dohromady. Kdyby se

bossům podařilo vytvořit jednotné velení, znamenalo by

to konec Fallonovy vlády. Naštěstí zde hraje roli jejich

provinciální hrdost a jejich geografické rozdělení, takže

se to nejspíše nestane; pokud bychom je ovšem nevy-

dráždili do takové míry, že by jejich lokální zájmy šly

stranou. Takže to, co my chceme, aby si průměrný

svobodný rolník nebo i průměrný boss myslel, je: 'Inu, ti

falloniti nejsou zas tak zlí, a když si je nepopudím a budu

stát spíše na jejich straně, nemusel bych tím do budoucna

moc ztratit a dokonce možná i získat, na úkor těch, kďo

se jim postaví a budou s nimi bojovat až do konce.' Už

chápete?“

„A - ano. Myslím, že ano.“

„Jste bystrý chlapík, Larnberte. Nemusíte z našich

zajatců informace vytloukat. Přechytračte je.“

„Pokusím se, pane.“

„Dobrá.“ Danielis pohlédl na hodinky, které tradičně

dostávají spolu se šavlí všichni, kdo jsou povyšováni do

důstonické hodnosti. (Takové věci jsou pro obyčejné lidi

cenově nedostupné. V době hromadné produkce však

tomu tak nebývalo- a možná, že v nastupujícím věku... )

„Musím jít. Nashledanou.“

Když opouštěl stan, cítil se v poněkud lepší náladě, než

předtím. Bezpochyby jsem rozený kazatel, řekl si, a nikdy

nemám žaludek na nějaké obhroublosti, dokonce o mě

koluje řada vtipů; ale když se mi podaří prosadit nějakou

myšlenku, kterou oni pak uznají jako dobrou, stačí mi to

ke štěstí. K uším mu zalétla nějaká melodie. Opodál pod

stromem sedělo pár mužů a zpívalo, jeden hrál na banjo.

Najednou zjistil, že si pohvizduje s nimi. Je vynikající, že

- 180 -

mužstvu ještě zůstalo tolik morálky, po Maricopě a po

dlouhém pochodu na sever, jehož účel nikdo neznal.

Schůzovní stan byl dost veliký na to, aby se mu s klidem

říkalo pavilón. U vchodu stály dvě stráže. Byl mezi

posledními příchozími a našel si místo až na konci stolu

naproti brigádnímu generálovi Perezovi. Vzduch byl

zamlžený kouřem z cigaret a okolo se nesl šum

tlumeného hovoru, avšak tváře všech byly napjaté.

Když ale vstoupil muž se znamením Jin a Jang na prsou,

všichni jakoby na povel ihned ztichli. Danielis

překvapeně hleděl na filozofa Woodwortha. Naposled jej

viděl v Los Angeles a očekával, že v Esperském centru

zůstane. Musel se sem dostat nějakým speciálem, s

nějakými zvláštními rozkazy...

Perez jej představil. Oba zůstali stát, zatímco šije všichni

důstojníci prohlíželi.

„Mám pro vás důležité zprávy, pánové,“ řekl Perez velmi

klidným hlasem. „Svoji přítomnost zde můžete pokládat

za velkou čest. Znamená to, že máte moji plnou důvěru,

za prvé co se týče vaší absolutní diskrétnosti o tom, co se

tady dozvíte, za druhé pro realizaci extrémně obtížné

operace.“ Danielis překvapeně zjistil, že není přítomno

několik mužů, jejichž hodnosti po tom volaly.

„Opakuji,'' řekl Perez, „jakýkoli únik informací a celá

akce je zničena. V takovém případě se válka povleče dál

celé měsíce nebo i roky. Víte dobře, jak neutěšená je naše

nynější pozice. Víte také, že se dá očekávat ještě další

zhoršení, jak se budou zásoby proviantu, jehož přísuny

nám nepřítel blokuje, postupně tenčit. Mohli bychom

dokonce být i poraženi.

Neříkám to nijak pesimisticky, taková je realita. Mohli

bychom tuhle válku prohrát.

- 181 -

Na druhé straně, podaří-li se nám uvést tento plán do

života, je možné, že nepřítele zneškodníme již tento

měsíc.“

Udělal pauzu, aby měli všichni čas na vstřebání nových

informací. Pak pokračoval:

„Plán byl vypracován generálním štábem ve spolupráci s

Esperským centrem v San Francisku před několika týdny.

Proto jsme se teď ubírali severním směrem -“ Počkal, až

se uklidní vzniklý šum. „Ano, víme, že Esperský Rád je v

politických záležitostech neutrální. Víme však také, že se

brání, je-li napaden. A jak jste zřejmě slyšeli, rebelové se

zmocnili Napského údolí s jeho osadou a od té doby

rozšiřují o Rádu nepěkné pomluvy. Chcete k tomu něco

dodat, filozofe Woodworthe?“

Muž v modrém šatu pokývl, a pak začal chladným

hlasem: „Máme svoje vlastní prostředky na získávání

informací, výzvědnou službu, jak vy to nazýváte, takže

vše, co vám ted budu říkat, jsou ověřená fakta. Svatá

Helena byla napadena v momentu, kdy byla většina

mistrů pryč, protože zrovna pomáhali při zakládání nové

komunity v Montaně.“ Jak se mohli přemístit tak rychle ?

pomyslel si Danielis. Teleport nebo co? „Sami nevíme,

jestli o tom nepřítel věděl, nebo jestli to prostě byla jen

šťastná náhoda. Nicméně když dva nebo tři přítomní

mistři přišli a snažili se je vyhostit, vypukl boj, ve kterém

byli zabiti dříve, než stačili účinně zakročit.“ Usmál se.

„Nechceme říkat, že jsme nesmrtelní, kromě toho, jak je

každá živá bytost svým způsobem nesmrtelná. Stejně tak

nejsme neporazitelní... Svatá Helena je tedy nyní

obsazena. Nechceme v tomto okamžiku podnikat žádné

kroky, neboť by tím mohlo být poškozeno mnoho

obyvatel komunity.

- 182 -

Co se týče těch historek, které pouštějí do oběhu

nepřátelské jednotky, myslím, že bych na jejich místě

učinil totéž, kdybych měl takovou příležitost. Všichni

totiž ví, že mistr může dělat věci, které normální člověk

neumí. A vojáci, kteří nějak poškodili Rád, se obávají

jakési nadpřirozené pomsty. Všichni, co tady sedíte, jste

vzdělaní lidé, takže vám je jasné, že v tom nic

nadpřirozeného není, je to jen cesta rozvíjení schopností,

které dřímají ve většině z nás. Víte také, že Řád nikdy

nepočítá s žádnou odplatou. Avšak obyčejný pěšák

neuvažuje jako vy. Proto musí jeho nadřízení nějak

pozvednout jeho morálku. Podstrčí tedy nějaké zařízení a

řeknou, že to, co mistři ve skutečnosti používali, byly jen

stroje. Vyspělá technologie, jistě, ale pouhá sada

přístrojů, které mohou být vy-

řazeny z provozu, stejně jako každé zařízení. Stačí se jim

jen neohroženě postavit. A to je přesně to, co nepřítel

udělal.

Znamená to tedy ohrožení Řádu; nemůžeme navíc nechat

útok na naše lidi bez odplaty. A tak rozhodla Esperská

Centrála, že vám pomůže. Čím dříve tahle válka skončí,

tím lépe pro všechny.“

Okolo stolu to zašumělo, semtam se ozvaly radostné

výkřiky. Danielis cítil, jak mu na čele vyráží studený pot.

Perez pozdvihl ruku.

„Ne tak hr, prosím,“ řekl generál. „Mistři za vás neporazí

nepřítele. K tomu, čím hodlají přispět k našemu vítězství,

dospěli po obtížném rozhodování. Myslím, eh, že osobní

kariéra, eh, každého Espera bude mnoho let tímto násilím

značně ztížena. Přinášejí nám velkou oběť.

Dle jejich zákonů mohou užít psionik k obraně osady

před útokem... Oukej, útok na San Francisko tedy bude

- 183 -

útokem na jejich Centrum, na jejich světové velení.“

Poznání toho, co má přijít, Danielise úplně omráčilo,

takže jen stěží vnímal Perezova další slova:

„Pojďme se teď podívat na plán naší strategie. V

současné chvíli má nepřítel pod kontrolou více jak

polovinu Kalifornie, celý Oregon a Idaho a podstatnou

část Washingtonu. My, tedy tato armáda, použijeme

poslední přístupovou cestu, kterou k Frisku máme.

Nepřítel se ji ještě nepokusil zneškodnit kvůli vojsku,

které jsme stáhli ze severu a které teď tvoří dobrou

obranu města. A Brodskyovci získávají zatím jinde

daleko více a za menší cenu.

Nemůžou zaútočit ani na město, to by bylo také

neúspěšné.

Stále

totiž

držíme

Puget

Sound

a

jihokalifornské přístavy. Naše lodi přivážejí více než

dostatečné zásoby potravin a munice a nepřátelská

námořní síla je o mnoho slabší než naše: jsou to hlavně

škunery zapůjčené bossmany, operující okolo Portlandu.

Mohli by se sice zmocnit některého našeho konvoje,

avšak zatím tak neučinili, protože jim to nestojí za

námahu; vypravili bychom prostě jiné, lépe střežené. A

nakonec, nedostanou se do San Františka ani ze Zátoky,

jelikož máme dělostřelectvo a raketomety na obou

stranách Golden Gate. Jediné, co se jim po moři může

podařit, je udržovat si spojení s Havají nebo Aljaškou.

Přesto všechno je jejich hlavním cílem Saň Francisko.

Musí jím být, je to sídlo vlády a průmyslové výroby,

srdce národa.

A tady začíná náš plán. Zaútočíme znovu na Sierrskou

armádu i s jejími pomocnými sbory. Půjdeme na ně ze

San José. Je to všechno perfektně logický manévr. Jestli

se podaří, budou nepřátelské kalifornské

- 184 -

sily rozděleny na dvě poloviny. A je nám známo, že se již

soustřeďují v očekávání takového našeho pokusu.

My však tu bitvu prohrajeme. Dáme jim zabrat, ale

necháme se odrazit. To je na tom to nejtěžší:

Naaranžovat těžkou porážku, dokonce i pro vlastní muže,

ale udržet dobrou disciplínu. Budeme muset okolo toho

vyřešit mnoho detailů.

Ustoupíme na sever, po Peninsule směrem k Frisku.

Nepřítel nás zcela jistě bude pronásledovat. Musí to

vypadat jako jeho jedinečná šance, aby nás zničil a

zmocnil se zároveň města.

A až bude dost daleko na Peninsule a bude mít po

jednom boku oceán a po druhém Zátoku, zaskočíme jej

zezadu. Esperští mistři nám v tu chvíli pomohou. A tak

bude nepřítel v pasti, uzavřen mezi námi a obrannými

silami hlavního města. Co nestačí mistři, doděláme pak

za ně my. Ze Sierrské armády nezbyde zhola nic, až na

pár vystrašených vojáčků. Zbytek války bude pak už jen

rutinní pročišťovací operací.

Je to brilantní strategie. A jako každou takovou je velmi

náročné uskutečnit ji přesně. Troufneme si na to?“

Danielis se s ostatními důstojníky neozval. Ustaraně

zrovna přemýšlel o Lauře.

Severně a napravo se bojovalo. Občas bylo slyšet dělo

nebo výstřely z pušek; nad trávou a větrem

zprohýbanými duby, které pokrývaly celé pohoří, se

vznášel dým. Od pobřeží se ozýval jen příboj, čerstvý

vánek a syčení písku přesýpaného na dunách.

Mackenzie vjel na pláž, kde se postupovalo nejlépe a

odkud byl také nejlepší výhled. Většina pluku jela dále

od břehu, v pěkné divočině: drsná půda, lesy, zbytky

starých příbytků - to všechno ztěžovalo a zpomalovalo

- 185 -

postup. Dříve to byla hustě zalidněná oblast, ale jedna

pekelná puma tu nadělala takovou spoušť, že dnešní

značně zredukovaná populace neměla na tak neplodné

půdě reálnou šanci na prosperitu. Zatím se zdálo, že se

nepřítel odtud úplně stáhl.

To však určitě nebylo důvodem, proč postupovali jeho

Rolling Stones zrovna tudy. Mohli je klidně postavit do

hlavní linie útoku na nepřítele místo jednotek, které

vybrali a které teď přeď sebou ženou nepřítele až k San

Franciscu. Rolling Stones utrpěli už v téhle válce

několikrát krvavé ztráty; když byli odveleni z Calistogy,

aby pomohli vypudit fallonity ze severní Kalifornie.

Udělali to však tak důkladně, že teď už tam byla třeba

jen velmi malá udržovací síla. Skoro celá Sierrská

armáda se pak nedávno shromáždila v Modestu a střetla

se s nepřátelskými silami pochodujícími severně, které na

ni zaútočily ze San José. Podařilo se jim zahnat je ria

ústup. Ještě jeden dva dny a to bílé město by se mělo

před nimi vynořit.

A nepřítel si bude jistý, že se mu tam podaří zastavit náš

postup, když bude posílen o městskou obranu, pomyslel si

Mackenzie. A my je budeme muset ostřelovat granáty:

možná, že dokonce budeme muset bojovat od ulice k ulici.

Lauro, dítě moje, přežiješ to tam všechno?

Samozřejmě, že se to tak nemusí stát. Možná, že vyjde

můj plán a že lehce vyhrajeme. Jaké je to 'možná' ošklivé

slovo!

Tleskl rukama o sebe, rozlehlo se to jako výstřel z

pistole.

Speyer se po něm podíval. Majorovi příbuzní byli v

bezpečí; dokonce se na ně mohl jet podívat do Mount

Lassenu. když bylo po severním tažení. „Není to žádný

- 186 -

med,“ řekl.

„Je to prašivá válka.“ odpověděl Mackenzie rozzlobeným

tónem. „Tvrdá pro všechny.“

Speyer pokrčil rameny. „Myslím, že se výrazně neliší od

většiny předešlých, až na to, že teď stojí na obou stranách

jen armády Pacifických států.“

„Víte zatraceně dobře, že jsem takovéhle válčení nikdy

nemiloval, ať to bylo proti komukoli.“

„To asi my všichni.“

„Až budu potřebovat kněze, řeknu si.u

„Promiňte.“ řekl Speyer vážným tónem.

„I vy mi promiňte,“ řekl Mackenzie pojednou kajícným

tónem. „Tečou mi nervy. Ksakru! Radši bych byl, aby už

se začlo něco dít.“

„Tomu bych se vůbec nedivil. Ten jejich záhadný ústup

mi nějak nevoní.“

Mackenzie se ohlédl.

Napravo se na obzoru tyčily vrcholky kopců, za nimiž se

rozkládalo pásmo hor San Bruno, nízké, ale masivní.

Sem tam zahlédl někoho z vlastních lidí, ať už na koni

nebo pěšího. Nad hlavou mu vrčelo letadlo. Avšak všude

okolo bylo plno místa na to. aby se tam někde skrylo

nepřátelské hnízdo. Každou chvíli se mohlo strhnout

nové peklo... i když by to jistě nebylo nic tak vážného a

za chvíli by bylo po všem, zasáhly by houfnice a

bajonety, ztrát by bylo málo. (Každá z těch obětí je přece

mrtvý člověk, kterého bude oplakávat žena s dětmi; nebo

mrzák vytřeštěně pozorující pahýl své končetiny, nebo

ubožák, jehož výbuch připraví o oči a kus obličeje... ale

co je to za nevojenské úvahy?)

Aby se trochu rozptýlil, Mackenzie pohlédl doleva,

Zelenošedý oceán se třpytil široko daleko kam oko

- 187 -

dohlédlo a nepokojně se vlnil, aby se pak u břehu vzepjal

v řadu hřebenatých vln, které se neustále nezkrotně

zdvíhaly, aby pak s dunivým burácením zase klesly. Cítil

sůl a chaluhy. Pár racků skřehotalo nad oslnivě zářivými

písky. Koleni nebyla žádná plachetnice ani parník - jen

veliká prázdnota. Konvoje z Puget Soundu do San

Franciska i rychlé škunery uhelných bossů byly skryty na

mile daleko za horizontem.

Tak to alespoň mělo být. Snad se tam na vodě všechno

daří tak, jak bylo plánováno. Teď už mohl jen doufat. A...

byl to jeho nápad. Jamese Mackenzieho. který přednesl

na poradě, již svolal generál Cruikshank mezi bitvami u

Mariposy a Saň José; byl to ten samý James Mackenzie,

který poprvé přišel s myšlenkou, aby Sierrská armáda

sestoupila z hor. také on to byl, kdo odhalil ten obrovský

esperský podfuk a zároveň povzbudil své muže k

nesmírné bojovnosti, aniž by jim prozradil, že se za tím

humbukem skrývá záhada, jakou by si ani sami nedovedli

představit. Jeho jméno jednou bude ve všech kronikách,

o tomhle plukovníkovi se budou ještě za pul tisíciletí

zpívat oslavné písně.

Jen on se vůbec na něco takového necítil. James

Mackenzie věděl, že ani v nejlepší kondici není více než

nadprůměrný velitel, zatímco teď se v jeho hlavě

nacházela jen únava, otupělost a strach o osud jeho dcery.

Sám se obával toho. že bude jednoho dne zmrzačen.

Často se dokonce musel opít do němoty, aby mohl

usnout. Byl sice oholený, neboť důstojník musí neustále

jít svým podřízeným vzorem, ale bylo mu jasné, že

kdyby takovéhle věci neměl dávno v krvi, byl by teď

stejně zarostlý jako každý obyčejný vojín. Jeho uniforma

byla vybledlá a ošuntělá a jeho ústa již několik dní

- 188 -

úpěnlivě toužila po tabáku, avšak kvůli nějakým

problémům na provianťáku jim vázly dodávky, a tak byli

rádi, že se vůbec nají. Poslední dobou byl rád, že vymyslí

vůbec něco. jinak se většinou takhle beze smyslu

projížděl a celou dobu si jen přál, aby už všechen ten

zmatek jednou skončil. Stejně jednoho dne zemře, ať už

jako vítěz či poražený. Cítil, jak jeho opotřebovaná

tělesná schránka postupně chřadne: čím dál víc ho

pobolívaly artritické klouby, krátil se mu dech, usínal

stále častéji uprostřed nedokončených věcí. Jeho konec

bude jednou stejně fádní a osamělý jako smrt kteréhokoli

jiného člověka. Hrdina? Neucelíte se vvsmát!

Přeladil se zase na aktuální situaci. Za ním doprovázela

hlavní část pěchoty po pláži dělostřelectvo, tvořené asi

tisícem mužů a lafetami, muničními vozy, nákladními

vozy taženými mulami, několika nákladními a jedním

Obrněným autem. Zdálky připomínali šedohnědou

beztvarou hmotu, na jejímž vrcholu se pohybují vojenské

helmice. Šli ve volném, neuspořádaném tvaru, v ruce

pušky nebo luky. Plážový písek tlumil zvuky jejich

kroků, takže bylo slyšet jen řev příboje a kvílení větru.

Když se však ten chvílemi trošku uklidnil, uslyšel vždy

Mackenzie hex corps - družstvo šamanů: asi tucet

starších, větrem ošlehaných chlapíků, většinou Indiánů.

Vezli si s sebou magické hůlky a společně si hvízdali

Píseň na zahánění čarodějnic. Mackenzie sám v žádná

kouzla nevěřil, ale vždycky, když mu ten zvuk dolehl k

uším, přejel mu bezděky mráz po zádech.

Všechno je v nejlepším pořádku, ujišťoval se. Daří se

nám.

A pak: Ale Phil měl pravdu. Všechno to nějak smrdí.

Nepřítel se přece logicky měl snažit probojovat k jižní

- 189 -

ústupové cestě a ne se nechat hnát před námi.

Z boku se tryskem blížil kapitán Huls. Když zastavil

těsně před generálem svého koně, rozlétl se na všechny

strany písek od kopyt jeho koně. „Hlášení průzkumníků,

pane.“

„Nuže?“ Mackenzie si uvědomil, že skoro zakřičel. „Ven

s tím.“

„Byla pozorována zvýšená aktivita nepřítele asi pět mil

severovýchodně. Zdá se, že se k nám blíží jejich baterie.“

Mackenzie ztuhl. „To nevíte nic určitějšího?“

„Zatím ne. pane. je tady strašně nepřehledný terén.“

„Tak vyšlete průzkumná letadla, proboha!“

„Ano, pane. Pošlu taky ještě další průzkumníky.“

„Zastupte mě tu. Phile.“ Mackenzie se rozjel k

rádiovému vozu. Měl sice u svého sedla vysílačku, ale

jelikož San Františko nepřetržitě rušilo všechny

frekvence, bylo třeba velmi silného signálu, aby bylo

možno dorozumět se i na pouhých pár mil. Hlídky

musely komunikovat přes posly.

Zaregistroval, že střelby ve vnitrozemí ubylo. Někde tam

dále od pobřeží Peninsuly, kus severněji, kde vzniklo pár

nových osad, vedlo několik slušných silnic. Těch by

mohl nepřítel, který stále tuto oblast kontroluje, využít k

rychlým přesunům.

Kdyby opustili svoje pozice a napadli nás z boku, tam,

kde jsme nejslabší...

Nějaký hlas z polního štábu převzal jeho hlášení a sdělil

mu novinky odjinud. Mackenzie jej sotva slyšel přes

všechna ta pískání a šumění, která se ozývala z

reproduktoru. Velké manévry nalevo i napravo, ano,

vypadá to, že se fallonniti pokusí o průlom. Stejně tak to

mohla být i léčka. Hlavní část Sieřanů musí proto zatím

- 190 -

zůstat tam, kde je, dokud se situace nevyjasní. Rolling

Stones tedy musí nějakou dobu vydržet sami.

„To zvládnem.“ Mackenzie se vrátil do čela svých

jednotek. Speyer vyslechl čerstvé zprávy s pochmurným

pokyvováním.

„Měli bychom se připravit.“

„M - hm.“ Nastalo rozdělování rozkazů a Mackenziemu

až šla hlava kolem z toho, jak si k němu důjstojník za

důstojníkem přijížděli pro instrukce. Vysunuté útvary se

budou muset přimknout. Musí ubránit pláž, před kterou

je v těsné blízkosti terénní zlom.

Všechno kolem se dalo do pohybu: vojáci se jen hemžili,

koně rzali a děla se připravovala do pohotovosti.

Průzkumné letadlo už se vracelo a letělo přitom poměrně

nízko, aby se dostalo do vzdálenosti, z které se dá vyslat

rádiová zpráva. Ano, zdá se nepochybné, že se schyluje k

nepřátelskému útoku: těžko říct, jakou silou nepřítel

disponuje, protože skrz ty zatracené stromy není dolů do

vyschlého koryta, kterým postupují, ze vzduchu dobře

vidět. Je možné, že nasadili i celou brigádu.

Mackenzie si vybral pro stanoviště svého štábu vrcholek

jedné vy-výšeniny. Měl u sebe i své posly. Řada

dělostřelectva se rozvinula pod ním, napříč břehem. Za

nimi čekala jízda se svými nablýskanými kopími a s nimi

podpůrná pěchotní rota. Ostatní pěšáci se rozptýlili v

okolí. Z moře jako by se již ozývaly zvuky kanonády, to

příboj neustával ve svém hřmotu, a rackové se začínali

shromažďovat okolo, jako by věděli, že již zanedlouho tu

pro ně bude spousta potravy.

„Myslíte, že se udržíme?“ zeptal se Speyer.

„Jistě,“ řekl Mackenzie. „Jestli přijdou po pláži, dostanou

se do naší boční palby a zároveň můžeme ostřelovat i

- 191 -

jejich čelo. A jestli půjdou shora, pak je to učebnicový

příklad obranného terénu. Samozřejmě, jestliže vyšlou

ještě další jednotky dál do vnitrozemí, budeme odříznuti

od zbytku naší armády, ale to teď není naše hlavní

starost.“

„Asi doufají, že se nám dostanou do zad.“

„Zřejmě. Árii to však není od nich nijak zvlášť chytré.

Můžeme se do Friska dostat stejně, ať už postupem nebo

ústupem.“

„Pokud nám ovšem nevyjdou vstříc obranné městské

jednotky.“

„I tak. Početně jsme na tom asi tak stejně a my máme

více střeliva i pohonných hmot. A ještě navíc máme

přídavné bosské sbory, které jsou zvyklé na chaotické

boje v těžkém horském terénu. ''

„Jestli se nám podaří je odrazit - „ Speyer v půlce věty

stiskl rty a zamyslel se.

„Tak?“ řekl Mackenzie.

„Nic.“

„Ale ano, chtěl jste mi připomenout, co nás čeká dále: jak

se nárn asi podaří dobýt město bez příliš velkých ztrát na

obou stranách? Snad nám bude Bůh nápomocen. Je jasné,

že to bude tvrdý oříšek.''

Speyer zachmuřeně odvrátil zrak. Rozhostilo se ticho.

Čekání na nepřítele se zdálo být nekonečné. A pak se

konečně objevil. Nejprve se zpoza dun vynořilo jen pár

předsunutých jezdců, ale pak už se vyrojila celá síla

postupující z okolních lesu, přes vrcholky i rokle.

Mackenzie přijímal jednu depeši za druhou; veliká síla,

téměř dvakrát početnější než my, ale s minimem

dělostřelectva; mají už velmi málo pohonných hmot,

takže se při všech svých přesunech musí opírat převážně

- 192 -

o tažná zvířata. Evidentně mají v úmyslu zaútočit a

přijmout ztráty, aby mohli od Rolling Stonů ukořistit

nějakou výzbroj. Mackenzie vydal příslušné rozkazy.

Nepřítel se začal formovat, ve vzdálenosti asi jedné míle.

Mackenzie je sledoval polním dalekohledem a již

rozpoznával červené šerpy Ma-derských Koní i

třepotající se zlaté praporce Španělu. S oběma útvary se

již dříve účastnil tažení a mohl teď dolare využít svých

zkušeností -Ivesova oblíbená formace je útok tupým

klínem... Ve slunečním svitu se v dálce leskl jeden

obrněný vůz a několik polních děl tažených koňskými

spřeženími.

Polnice hlasitě udaly pokyn k útoku. Fallonská jízda,

sklonila kopí a pobídla koně do cvalu. Postupně získávala

rychlost, až se země otřásala pod údery kopyt. A pak se

dala do pohybu i pěchota. Obrněný vůz se pohyboval

mezi její první a druhou řadou. Zdálo se však, že nenese

žádný raketomet a ani z jeho palebných otvorů nečouhaly

kulomety. Jsou to dobří vojáci, pomyslel si Mackenzie,

postupují velmi spořádaně i přes ten členitý terén, šik za

šikem. Jsou to určitě zkušení veteráni. Netěšil se na to, co

muselo přijít.

Obránci zatím čekali. Z vrcholků, na nichž se krčily

minometné a střelecké oddíly, zazněla palba. Jeden z

útočících jezdců znenadání zakolísal a spadl z koně na

zem. Jeho místo okamžitě doplnil další ze zadní řady.

Mackenzie pohlédl na houfnice. Jeho muži napjatě

vyčkávali u mířidel. Jen počkat, až se nepřítel přiblíží na

dostřel. A teď! Yamaguči na svém koni hned za artilerií

tasil šavli a mávl jí vzduchem. Hned nato zahřměly první

výstřely. Skrz oblaka dýmu probleskovaly ohnivé zášlehy

a v místech, kde do řad útočníků dopadaly první

- 193 -

šrapnely, se zvedala mračna písku a. prachu. A pak už se

dělostřelci dostali do svého pravidelného rytmu - nabít,

zamířit, vystřelit. Každou minutu stejný rituál, který

dovoloval hlavním dostatečně vychladnout a stačil

přitom rozbíjet řady nepřátel. Na zemi řvali koně ležící v

kalužích krve a vlastních vnitřnostech. Ztráty však zatím

nebyly příliš veliké. Maderská kavalerie pokračovala dále

v plném trysku. Dostali se již tak blízko, že Mackenzie v

dalekohledu rozeznal jednotlivou tvář - červená, pihatá,

zcela jistě chlapec z ranče, ze kterého udělali vojáka.

Ústa měl otevřená k válečnému pokřiku.

V tu chvíli se zapojili lučištníci za dělostřelectvem. Šípy

svištěly jeden za druhým k obloze, míjely poletující

racky, a pak se stáčely k zemi, do řad blížících se

nepřátel. Všude kolem se rozprostíral dým, z kterého sem

tam probleskovaly hořící duby. Povrch travnatých kopců

byl na mnoha místech rozerván krátery po výbuších.

Vojáci padali clo písku, mnozí z nich ještě s nepatrnou

jiskerkou života, až připomínali na dálku nějaký hmyz,

který kdosi zašlápl do země. Polní děla na levém boku

nepřátelských šiků se zastavila a vypálila odvetnou salvu.

Bez většího efektu... panebože, ten jejich důstojník má

ale kuráž! Mackenzie si povšiml, že první řady útočníků

jsou již trošku dezorganizovány. Vyšle-li teď proti nim

po pláži vlastní jízdu s pěchotou, měla by je bez

problémů rozdrtit. „Připravte se na útok,“ řekl do

vysílačky. Za několik sekund zaznamenal vyplnění svého

rozkazu. Další dělostřelecká, salva.

Blížící se obrněný vůz pojednou zpomalil. Uvnitř něco

zadrnčelo, a to poměrně hlasitě, neboť ty zvuky dolehly

až k Mackenzieho uším, přes všudypřítomné ohlušující

exploze.

- 194 -

Přes nejbližší vrcholek pak přesvištěl modrobílý záblesk.

Mackenzie reflexívně zavřel polooslepené oči. Když je

znovu otevřel, spatřil hořící trávník a bizarní výjevy.

Jeden Rolling Stone vyběhl s příšerným rykem ze svého

úkrytu. Jeho uniforma byla v jednom plameni. Padl na

písek a překulil se. Kus pláže se vzedmul v jedné

obrovské vlně, vylétl dvacet stop nad zem a roztříštil se o

blízký svah. Hořící voják zmizel v té lavině, která

pohřbila i jeho druhy.

„Psí paprsek!“ zakřičel někdo zděšeně do nastalého

chaosu. Piida pod nohama se otřásala. „Espeři!“

Zdálo se to téměř neuvěřitelné, ale náhle zazněl hlas

polnice a Sierrská jízda vyrazila do útoku. Minula

dělostřelectvo a rozjela se proti neuspořádaným řadám

protivníků... Najednou byli koně i jezdci vymrštěni do

vzduchu a jen se zmítali v tom obrovském víru. Pak zase

dopadli na zem a Mackenzie jako by slyšel praskat jejich

kosti. Druhá řada se roztrhla. Koně se vzpínali a prchali

do všech směrů.

Vzduchem se nesl odporný zápach. Mackenzie vnímal

celý svět jakoby v mlze, jako by se mu mozek potácel v

lebce z jedné strany na druhou. A už se zpoza kopce

vynořil další záblesk, tentokrát výše, a pohřbil zaživa

další muže.

„Úplně nás vyhladí,“ zvolal Speyer mdlým hlasem, který

místy úplně zanikal v okolním rachotu. „A zformují

znovu své řady, zatímco my se tu budeme potácet -“

„Ne!“ zařval Mackenzie. „Mistři musejí být v tom autě.

Na ně!“

Většina jízdy se vrátila až k dělostřelcům. Jeden kůň řičel

jako šílený a dupal kolem sebe hlava nehlava. Pěchota

zatím nehybně stála, ale dalo se čekat, že se dá každnou

- 195 -

chvíli na útěk. Pohled napravo prozradil Mackenziemu,

že i v nepřátelských řadách zavládl zmatek, také oni byli

šokováni tím, co viděli. Avšak jakmile se vzpamatují a

zaútočí, nezastaví je už nic... .Jeho vlastní kůň se vzpínal,

jako by jej někdo bodal ostruhami do slabin. Mackenzie

ho tvrdě udeřil přes zpěněnou hlavu a silně zaťal ostruhy.

Rozjeli se z kopce směrem k dělostřelcům.

Dole musel použít všechnu svoji sílu, aby zvíře zastavil u

jejich hlavní. Zrovna, před očima mu jeden voják padl

bezvládně k zemi, přestože na něm na první pohled

nebylo známek poranění. Mackenzie seskočil ze sedla a

kůň okamžitě uprchl.

Neměl teď čas se jím zabývat. Co dělat? „Rychle sem!“

Jeho křik úplně zanikl v okolní vřavě. Avšak najednou

vedle něj někdo stál. Speyer. Popadl granát a nabil jej do

houfnice. Mackenzie se chopil teleskopu a zamířil spíše

citem, napůl naslepo. Uviděl v něm esperský obrněný

vůz, který ted nehybně stál mezi mrtvými a raněnými. Na

tu dálku se ještě ani nedal zachytit do zorného pole.

Speyer mu pomohl houfnici usadit. Mackenzie škubl

odpalovací šňůrou. Dělo zahřmělo a vypálilo. Granát

vybuchl o několik yardů blíže. Před nepřátelským vozem

se na všechny strany rozlétl písek a kovové střepiny.

Speyer znovu nabil. Mackenzie znovu zamířil a vypálil.

Tentokrát přestřelil, ne o moc. Obrněný vůz se otřásl.

Snad ten otřes vyřadil Espery

uvnitř; alespoň palba psí paprsků ted ustala. Bylo však

nutné zaútočit, než nepřítel znovu zorganizuje své řady.

Mackenzie se rozběhl k plukovnímu džípu. Otevřené

dveře, posádka prchla. Naskočil na místo řidiče. Speyer

zabouchl dveře a usadil se k periskopu raketometu.

Mackenzie nastartoval a vyrazil s autem vpřed. Vlajka

- 196 -

vztyčená na střeše se tím zrychlením utrhla.

Speyer zamířil a stiskl spoušť. Před nimi se zableskla

raketa, a pak explodovala přímo v cíli. Nepřátelský vůz

se zakymácel a naklonil. V jeho boku zel černý otvor.

Kdyby mě tak hoši následovali a zaútočili. Hm, jestli ne,

tak to mám stejně spočítaný. Mackenzie dupl na brzdy a

auto s kvílením zastavilo. Pak rozrazil dveře a vyskočil.

Otvor lemovaly zprohýbané zčernalé kusy pancíře.

Proklouzl do šerého, zakouřeného vnitřku.

Leželi tam dva Espeři. Řidič byl mrtev. Z hrudi mu

čouhal železný plát. Ten druhý, mistr, se zmítal se

zvířecím chroptěním mezi svými nelidskými rekvizitami.

Jeho tvář byla zbrocena krví. Mackenzie ho pootočil na

bok a strhl z něj šaty. Pak namátkou popadl jednu

zkřivenou kovovou trubici a rychle vylezl z auta ven.

Speyer pořád ještě seděl v džípu a ostřeloval kulometem

všechny nepřátele, kteří se pokusili přiblížit se.

Mackenzie vyskočil na žebřík zničeného vozu, vylezl na

jeho střechu a vztyčil se. Jednou rukou mával nad hlavou

modrými esperskými šaty, ve druhé svíral kus neznámé

zbraně. „Tak pojdte, chlapci!“ snažil se ze všech sil

překřičet i vítr. „Dali jsme jim to za vás! To si to s nima

máme rozdat sami?“

Kolem ucha mu hvízdla kulka. Dál byl klid. Většina

protivníků, jezdci i pěšáci, stáli jako zkamenělí. V tom

nastalém tichu nemohl rozpoznat, jestli slyší mořský

příboj nebo bušení vlastního srdce.

Pak se ozvala polnice. Hex corps triumfálně zapískali, a

pak se rozezněly jejich tamtamy. Roztříštěná sierrská

pěchota se k němu muž po muži postupně vydávala. A

pak už se připojila i jízda a další a další oddíly. Všichni

vojáci se začali sbíhat ze zakouřených kopců.

- 197 -

Mackenzie seskočil do písku a nastoupil do plukovního

auta. „Jedem zpátky,“ řekl Speyerovi. „Musíme tu bitvu

dotáhnout do konce.“

„Držte hubu!“ vzkřikl Danielis.

Filozof Woodworth na něj překvapeně zíral. V okolním

lese se válela hustá mlha, která skrývala pod svým

závojem krajinu i s celou brigádou.

Z toho šedého velkého prázdna zněly přitlumené zvuky

kol, lidí i zvířat. Zněly unaveně a jaksi osaměle. Vzduch

byl studený a vlhký, takže šaty na těle pěkně ztěžkly.

„Ale pane,“ protestoval major Lescarbault. Z jeho

vyzáblé tváře se rozhněvaně leskly široké oči.

„Copak, nelíbí se vám, že si troufám okřiknout vysoce

postaveného Espera, aby se nemíchal do věcí, kterým ani

za mák nerozumí?“ odpověděl Danielis. „Dokonce bych

řekl, že teď už bylo pozdě.“

Woodworth se mezitím vzpamatoval.

„Ale synu, vždyť jsem přece jen navrhl, abychom

zkonsolidovali naše mistry a zaútočili na centrum

Brodskyho přívrženců,“ řekl káravě. „Copak je na tom

špatného?“

Danielis zaťal ruce v pěsti. „Nic,“ řekl, „kromě toho, že

si tím na sebe přivoláme ještě větší katastrofu, než teď.“

„Jedna nebo dvě prohry,“ oponoval mu Lescarbault.

„Zahnali nás na západě na ústup, my jsme jim to zase

ukázali tady.“

„Jen s tím výsledkem, že jejich hlavní síla zaútočila a

rozdělila nás vedví,“ odsekl Danielis. „Od té doby jsou

nám Espeři k ničemu... když o nich nyní rebelové ví, že

potřebují na přepravu svých zbraní vozidla a že je taky

lze zabít jako každého jiného. Dělostřelectvo na ně bude

zaměřovat hned, jak je spatří, nebo prostě vyšlou bandy

- 198 -

partyzánů, kteří se nepozorovaně přiblíží a zneškodní je.

Anebo se nepřítel bude prostě vyhýbat místům, o kterých

bude známo, že se tam vyskytují. A mistrů je přitom

málo!“

„Proto jsem navrhoval, abychom je soustředili do jedné

veliké skupiny, která by nešla zničit celá najednou,“ řekl

Woodworth.

„A která bude k ničemu, protože bude strašně

těžkopádná,“ odpověděl Danielis. Cítil se dost zaskočen

tím, jak ho Řád po celý život vodil za nos; ne, pomyslel

si, ten pravý důvod mého rozhořčení není to, že se

mistrům nepodařilo porazit rebely, ale fakt, že mistři byli

prostě jenom figurky na cizí šachovnici, že každý člověk

v Esperské komunitě byl v podstatě hlupák sloužící

někomu jinému.

Najednou silně zatoužil spatřit Lauru. Věděl dobře, že

ještě dlouho tu možnost mít nebude. Lauru a své dítě, tu

poslední radostnou realitu, která mu ještě na tomto šedém

světě zbyla. Trošku se upokojil a pokračoval již

vyrovnaněji:

„Mistři, ať už jich přežije třeba jen hrstka, budou

především platní při obraně San Francisca. V otevřené

krajině se s nimi armáda protiv-

nika může lehce vypořádat, ať už tak nebo tak, ale vaše

zbraně mohou odvrátit útok na městské hradby. A na to

je hodlám použít.“

Bylo to nejspíše to nejlepší, co mohl dělat. Zatím neměli

žádné zprávy ze severní poloviny loajalistické armády.

Bezpochyby se stáhli do hlavního města, když předtím po

cestě utrpěli těžké ztráty. Pokračovalo totiž rušení

vzdušných signálů, které si nevybíralo mezi vlastními a

nepřátelskými vysílačkami. Danielis věděl, že musí něco

- 199 -

podniknout, ať už ustoupit na jih nebo si probojovat cestu

k městu. Ta druhá možnost ze zdála být rozumnější.

Nevěřil, že by tuto volbu ovlivnila přítomnost Laury.

„Já sám nejsem mistr,“ řekl Woodworth. „Nemohu jim to

telepaticky sdělit.“

„Chtěl jste říci, že nemáte jejich ekvivalent našeho

rádia,“ řekl Danielis tvrdě. „Doprovází vás ale jeden z

nich. Řekněte mu tedy, ať zprávu předá.“

Woodworth couvl. „Doufám,“ začal, „doufám, že

chápete, že jsem také překvapen.“

„Ale jistě, samozřejmě, filozofe,“ vyhrkl spontánně

Lescarbault.

Woodworth polkl. „Stále vyznávám Cestu a Rád,“ řekl

trpce. „Nemám na vybranou. Nebo ano? Nejvyšší slíbil,

že po celém tomhle všem vyjeví pravdu.“ Pak pokýval

hlavou. „Dobrá, synu, udělám, co je v mých silách.“

Danielisovi bylo pojednou toho odcházejícího muže v

modrém šatu trošku líto. O to naštvaněji však rozděloval

krátce poté rozkazy.

Dost pomalu byly uvedeny v život. Velel nyní druhé

brigádě; zbytek armády byl rozesetý po celé Peninsule ve

fragmentech, které zůstaly po porážce od rebelů. Doufal,

že mistři, kteří se k nim přidali, když projížděli Saň

Brunem, a kteří byli nyní rovnoměrně rozděleni mezi obě

poloviny, dovedou alespoň některé jednotky zpátky k

jeho útvaru. Většina se však vydá do zajetí prvním

rebelům, na které narazí, neboť po poslední porážce byla

morálka téměř na nule.

Danielis jel velmi blízko k frontě, po bahnité cestě, která

se klikatila přes vrcholky hor. Jeho helmice už mu

připadala neskutečně těžká. Kůň pod ním klopýtal,

vyčerpán mnoha dny dlouhých pochodů, ústupy, bitvami

- 200 -

a potyčkami, s minimem nebo vůbec žádnými zásobami,

v horku i zimě, ve stálém strachu, donekonečna a bez

odpočinku, jen dál a dál tou nehostinnou vylidněnou

krajinou. Chudák zvíře, musí se o něj pořádně postarat,

až dojedou do města. Všechna zvířata, co se tady s nimi

vlečou,

musí být náležitě odměněna, za všechno to plahočení sem

a tam. I jim se únavou zavírají oči.

V San Franciscu si odpočinou všichni dosyta. Tam se

udržíme, jak dlouho budeme chtít. Město má téměř

nedobytnou hradbu, dě-lostřelectvo, esperské zbraně a

přitom může dostávat z moře dostatek zásob. Můžeme

tam zregenerovat síly, znovu zformovat své jednotky a

přivézt po moři nové vojáky z Washingtonu a z jihu.

Válka ještě není rozhodnutá... Bůh nám pomáhej.

Jestli se vůbec kdy rozhodne.

A pak, přijde se na nás někdy podívat Jimbo Mackenzie,

posedět u ohně a v klidu si potlachat o minulých

měsících? Nebo alespoň o něčem jiném, o čemkoli jiném?

Jestli ne, pak i to je příliš velká cena za naše vítězství.

I když možná ne tak velká cena za to, co jsme se

dozvěděli. Cizinci na naší planetě... kdo jiný by byl

schopen vyvinout takové zbraně? Ti mistři budou mluvit,

i kdyby to z nich měl vlastnoručně vypáčit mučením.

Danielis si vzpomněl na historky, které se za jeho dětství

vyprávěly po setmění v rybářské chatrči. Před tou

celosvětovou katastrofou se vyprávěly celé legendy o

hvězdách, a ty se zachovaly až dodnes. Nebyl si jist, jestli

ještě bude někdy schopen pohlédnout bez zachvění na

noční oblohu.

Ta prokletá mlha...

Zepředu se ozval klapot kopyt. Danielis povytáhl šavli,

- 201 -

ale pak poznal svého průzkumníka, který pozvedl k

pozdravu vlhkou ruku. „Pane plukovníku, nepřátelská

síla asi deset mil odtud po silnici. Velká.“

Takže budeme muset zase bojovat. „Zdá se, že o nás ví?“

„Ne, pane. Postupují na východ podél toho hřebenu.“

„Nejspíše chtějí obsadit zbytky Candlestického parku,“

zamumlal Danielis. Byl příliš unaven na to, aby jej ta

zpráva vzpružila. „Tam si budou moci vybudovat dobré

pevnosti. Velmi dobře, desátníku.“ Pak se otočil k

Lescarbaultovi, aby mu předal instrukce.

Brigáda se podle nich zformovala. Dopředu byly vyslány

další hlídky a Danielis tak získal podrobnější informace,

na jejichž základě vypracoval plán, který by mohl vyjít.

Nechtěl se pouštět do rozhodující bitvy, jenom odrazit

protivníka a odradit jej od pronásledování. Jeho muži

musí být ušetřeni v co největším počtu, aby mohli být

nápomocni při obraně města a eventuelním protiútoku.

Lescarbault přijel zpátky. „Plukovníku! Rušení ustalo!“

„Cože?“ Danielis zamrkal. Tomu moc nerozuměl.

„Ano, pane. Používal jsem teď jen kapesní vysílačku,“

Lescarbault pozdvihl ruku, ve které držel svůj malý

přístroj, „která pracuje jen na velmi krátké vzdálenosti,

při předávání rozkazů jednotlivým praporům. Rušení

přestalo před několika minutami. Ted je v éteru úplně

vymeteno.“

Danielis si přitáhl jeho ruku s vysílačkou. „Haló, haló,

rádiový voze, tady velitel. Slyšíte mne?“

„Ano, pane,“ řekl hlas z vysílačky.

„Z nějakého důvodu vypnuli ve městě rušičku. Přineste

mi vojenskou dálkovou vysílačku.“

„Ano, pane.“ V nastalé pauze bylo slyšet pouze bublání

nedalekého potůčku a hlasy vojáků. Před Danielisovýma

- 202 -

očima se převalovaly chuchvalce všudypřítomné mlhy. Z

helmy mu stékaly kapičky vody na límec. Hříva jeho

koně zplihle visela.

Pojednou se z přístroje ozvala depeše připomínající

bzučení nějakého hmyzu:

„- ihned sem! Všechny bojeschopné jednotky v terénu,

dostavte se co nejrychleji do Saň Francisca! Nepřítel na

nás útočí z moře!“

Danielis pustil Lescarbautovu ruku s vysílačkou. Zůstal

zírat clo prázdna, zatímco hlas z éteru opakoval stále

dokola svoje naléhavé sdělení.

„- bombarduje Potrero Point. Paluby plné vojáků. Určitě

se tady zamýšlí vylodit -“

Danielis uháněl myšlenkami napřed. Jako by najednou

Esperská ideologie nebyla podvod, jako by byl s tím

městem srostlý nějakou neviditelnou pupeční šňůrou a

cítil na svém těle každou jeho ránu.

Okolo vstupu do zátoky zřejmě mlha nebyla, nebo se o

tom alespoň depeše nezmiňovaly. Že by nějaké parníky

za horizontem proklouzly pod zrezavělými zbytky

tamního mostu? Když plují v té modrozelené vodě pod

jasnou noční oblohou, vypadají z dálky jako zasněžené

břehy. Většina Zátoky je však velmi dobře přehledná. Na

protějším břehu se zvedají Eastbayské svahy se svými

zelenými zahradami a zářivými vilkami a nad tím vším se

tyčí Marin a dívá se z výšky na střechy celého Saň

Francisca. Konvoji se podařilo projet kolem pobřežní

obrany, která jej mohla rozmetat na kusy. Byl to určitě

nezvykle velký konvoj a v nezvyklou dobu, avšak hlídky

uspalo, že jsou to ty známé břichaté lodě s bílými

plachtami a občas nějakým kouřícím komínem. Určitě to

zdůvodnili nějakými potížemi s obchodníky, a tak byl

- 203 -

bez odporu vpuštěn do Zátoky, kde nemá San Francisco

žádné hradby. Až tam odkryli děla a z lodí se vyvalily

celé nepřátelské sbory.

Ano, nejspíše se svými pirátskými škunery zajali náš

konvoj. Jistě přitom užívali vlastních rušiček; ty ve

spojení s našimi musely úplně odblokovat jakoukoli

možnost volání o pomoc. Vyházeli naše zásoby přes

palubu a místo toho nalodili bosské armády. Poznávací

znamení zřejmě měli od nějakého špióna či zrádce. Takže

jsou teď uvnitř téměř bezbranného města s velmi sporými

obrannými jednotkami, skoro určitě bez jediného mistra v

Esperské Centrále. A Sieřani jsou už před jižními

branami a Laura je tam beze mne.

„Jedeme!“ vykřikl Danielis. Jeho brigáda za ním vyrazila

a zaútočila s takovou zoufalou zuřivostí, že se najednou

ocitli hluboko v nepřátelských pozicích. Tím se rozdělili

na několik skupin, které pak bojovaly muž proti muži

šavlemi a. bajonety. Avšak Danielis, neboť jel v čele, byl

hned zpočátku zasažen granátem přímo do hrudi.

Na jihu a na východě, v okolí přístavu a u zbytků

peninsulských hradeb, se stále ještě bojovalo. Když

Mackenzie povyjel trošku výš, viděl, jak vítr rozhání

hustý kouř z těchto míst a odhaluje tak trosky domů.

Doléhaly k němu i výstřely. Jinak však město vypadalo

nedotčeně: sítě ulic ohraničené hnědými střechami a

bílými zdmi, kostelní věžičky tyčící se k obloze jako

nějaké stožáry a Federální parlament na Nob Hillu spolu

s Watchtowerem na Telegraph Hill, takové, jaké si je

pamatoval z dětství. Zátoka se odtud překrásně leskla.

Ted však nebyl čas na obdivování krás ani na myšlenky

na to, kde se asi skrývá Laura. Útok na Twin Peaks bude

muset být rychlý, neboť Esperská Centrála se jistě bude

- 204 -

bránit.

Na druhé straně těch svahů právě vedl Speyer po jednom

z bulvárů polovinu Rolling Stones. (Yamaguči ležel

mrtev někde na rozbombardované pláži.) Mackenzie se

rozjel k nim. Míjeli Portolu tyčící se mezi roztroušenými

domky. Koňská kopyta bušila o dlažbu, děla se se

skřípotem valila kupředu, mokasíny se neslyšně šoupaly

po dlažebních kostkách, zbraně rachotily. Muži ztěžka

oddychovali a kouzelnický oddíl pohvizdoval píseň proti

nějakým neznámým démonům. Avšak všechny zvuky

jakoby se ztrácely i s ozvěnou v tom všeobklopujícím

tichu. Mackenzie

si při tom vzpomněl na své noční můry, ve kterých letěl

koridorem, jež se zdál být nekonečným. I kdyby nás

nenapadli, pomyslel si smutně, musíme se zmocnit jejich

Centrály dříve, než nám vypoví vlastní nervy.

Twinpeakský bulvár se odklonil od Portoly a stočil se

ostře doprava. Končily obytné domy; jen divoké trávy

teď pokrývaly ty napůl posvátné svahy, na nichž stály

budovy přístupné pouze mistrům. Ty dva příkré, všemi

barvami hrající mrakodrapy se svým tvarem podobaly

fontánám. Byly tenkrát postaveny ze dne na den. Za

Mackenzieho zády se ozvalo nějaké zasténání.

„Bugiere, trubte na další postup. Dvojnásobnou

rychlostí!“

Z trubky vyšel jen chabý tón, který zase rychle zanikl.

Podobal se trochu dětskému pláči. Mackenzieho v očích

pálil jeho vlastní pot. Nevadilo by příliš, kdyby selhal a

byl zabit... ale pluk, pluk musí -

Napříč ulicí vyšlehl plamen pekelných barev. Po něm se

ozvalo zasyčení, a pak zahřmění. Dlažba před nimi se

proměnila v nerovné trosky zahalené dýmem. Mackenzie

- 205 -

zastavil koně. To bylo jen varování. Ale jestli mají dost

mistrů, pokusí se nás zastrašit? „Děla, pal!“

Všechna polní děla vystřelila téměř současně. Tentokrát

měli kromě houfnic ještě motorizované pětasedmdesátky,

které si vzali ve skladech v Alemany Gate. Nad hlavami

jim svištěly granáty a vybuchovaly na zdech Centrály.

Vítr pak přinášel zpět ozvěny explozí.

Mackenzie strnule očekával esperské paprsky, ale žádné

nevyšlehly. Že by se nám podařilo prolomit jejich

palebnou clonu? Nahoře se pomalu rozplývala oblaka

kouře a Mackenzie překvapeně zjistil, že překrásné

barvy, které ještě před chvílí hrály na mrakodrapech, jsou

ted' mrtvé. V jemných, ladných liniích těch velikých

budov zely neforemné otvory po výbuších. Ten obrat

Mackenziemu připomínal svojí bezútěšností pohled na

mrtvé tělo ženy zavražděné jeho vlastní rukou.

Tak rychlý vývoj událostí se dal těžko očekávat!

Plukovník rozdělil další instrukce a vydal se v čele své

jednotky vpřed. Dělostřelectvo mezitím zůstalo na místě

a pálilo dál skoro až hystericky jednu salvu za druhou.

Vyschlý trávník, který pokrýval celý svah, hořel na

několika místech od odletujících rozžhavených střepin.

Skrz oblaka kouře viděl Mackenzie, jak se budovy

postupně rozpadají. Celé velké kusy čelní stěny se

utrhávaly a padaly. Kostra budovy se chvěla pod tíhou

neustálé palby. Pak dostala přímý zásah, na okamžik ve

své kovové agónii zasténala, a pak se rozpadla na kusy.

Ale co se to skrývalo uvnitř?

Nebyly tam žádné oddělené místnosti ani podlaží, jen

nosníky a záhadné přístroje, sem tam ještě zářila jako

malinké slunce světelná koule. „Budova“ uzavírala v

sobě něco takřka stejně velkého, zářivý sloup s

- 206 -

postranním rýhováním, který připomínal raketu, nebýt

tak obrovitý a nadpozemsky ladný.

Jejich vesmírný koráb, pomyslel si Mackenzie v nastalé

vřavě. Vždyf již naši předkové je také začali vyrábět a my

jsme vždycky plánovali, že jednou zase začneme. Ale

tohle!...

Lukostřelci vydali svůj pronikavý válečný pokřik. Střelci

i jezdci se ihned přidali a všichni se pak oddávali tomu

bláznivému triumfálnímu ryku, tomu vytí šelmy nad

kořistí. U dábla, porazili jsme samy hvězdy! Palba ustala

a Rolling Stones dosáhli vrcholu kopce. Jejich pokřik teď

přehlušoval i vítr. Štiplavý kouř jako by v sobě nesl pach

krve.

V troskách občas ležela postava v modrých šatech. Asi

půltucet těch, co přežili, ustupoval směrem ke korábu.

Jeden lučištník vypálil. Jeho šíp se odrazil od

přistávacího zařízení a přiměl Espery, aby se zastavili.

Přes hromady sutě se valili vojáci, aby je zajali.

Mackenzie zastavil koně. Něco zcela nelidského leželo

rozdrcené blízko nějakého stroje. Bylo to potřísněné krví

fialové barvy. Až tohle uvidí lidé, bude to znamenat

konec Řádu. Necítil však vůbec radost z vítězství. Ve

Svaté Heleně začal docela obdivovat fundamentalismus

těch věřících.

Ale teď nebyl čas na nářky ani na přemítání o tom, jak

nevlídná

bude

budoucnost

lidstva,

nyní

plně

osvobozeného od cizích vlivů. Budova na druhém

vrcholku byla stále ještě nedotčená. Měl by upevnit

zdejší pozice, a pak eventuelně pomoci Philovi.

Vtom se však z vysílačky ozvalo: „Pojďte sem ke mně,

Jimbo. Už je po všem,“ takže už svůj plán ani nemohl

realizovat. Když vyjel za Speyerem, zahlédl, jak se na

- 207 -

vrcholu druhého mrakodrapu třepetá vlajka Pacifických

států.

U vchodu nervózně postávaly stráže. Mackenzie sesedl a

vešel dovnitř. Vstupní místnost byla neuvěřitelnou

přehlídkou fantastických tvarů a barev, takže si tu člověk

připadal jako barbar. Desátník jej vedl chodbou. Tahle

buďova byla zřejmě užívána pro bydlení, kanceláře,

sklady a další účely... Nástěnné abstraktní grafiky byly

dost poničené. Dveře jedné místnosti byly vyraženy

dynamitem a uvnitř mířili čtyři vojáci na dvě stvoření,

která Speyer vyslýchal.

Jedno z nich se zhrouceně posadilo na něco, co by se

dalo nazvat lavicí. Svoji ptačí tvář mělo zabořenou do

sedmiprstých dlaní, její rudimentární křídla se otřásala

vzlyky. Umějí tedy také plakat? pomyslel si Mackenzie

překvapeně. Najednou dostal chuť přitisknout toho tvora

na hruď a trochu jej utěšit.

Druhý stál vzpřímeně v róbě z vlnitého kovu. Jeho

topasovité oči se dívaly do Speyerových z výšky sedmi

stop. Jeho hlas pak proměnil akcentovou angličtinu v

decentní zpěv.

„- z hvězdy typu H vzdálené asi tak padesát světelných

roků. Prakticky není vidět ani z hvězdárny.“

Majorův vyzáblý obličej najednou vyrazil kupředu, jako

kdyby chtěl svého zajatce klovnout. „Kdy přijedou

další?“

„Žádná další loď nepřiletí ještě skoro sto let, a ta stejně

přiveze jen další personál. Jsme v podstatě izolováni

prostorem i časem; jen málokdo sem může letět a pokusit

se vybudovat myšlenkový most přes tuto obrovskou

propast.“

„Hm,“ pokýval Speyer. „Omezeni rychlostí světla.

- 208 -

Myslel jsem si to, pokud ovšem mluvíte pravdu.“

Bytost pokrčila rameny. „Nezbývá nám už teď nic jiného,

než mluvit pravdu, a doufat, že nás pochopíte a pomůžete

nám. Žádná odplata, pomsta ani forma hromadného násilí

není na takovou časoprostorovou vzdálenost možná.

Pracovali jsme však zde podle svého nejlepšího vědomí a

svědomí. Uvědomte si, že ještě není pozdě, nejdůležitější

fakta ještě nebyla prozrazena. Ach, prosím, vyslechněte

mě, pro všechno na světě!“

Speyer pokývl směrem k Mackenziemu. „Všechno v

pořádku?“ zeptal se. „Máme jich tady celou kupu. Asi

dvacet přežilo, tenhle je jejich šéf. Zdá se, že jsou jediní

na celé Zemi.“

„Mysleli jsme si, že jich nemůže být moc,“ řekl

plukovník. Jeho tón byl stejně jako jeho vnitřní pocity

velmi pochmurný. „Předtím jsme o tom spolu diskutovali

a snažili se vyhodnotit jednotlivá fakta. Muselo jich být

málo, protože jinak by jednali daleko otevřeněji.“

„Prosím, vyslechněte mne,“ žadonil ten tvor. „Přicházíme

v lásce. Naším snem bylo vás vést, abychom vás naučili

životu v míru, v naplnění... ah, samozřejmě, i my bychom

na tom vydělali, ale získali bychom další rasu, s kterou

bychom jednoho dne mohli žít jako bratři. Ve vesmíru

žije mnoho ras. Chtěli jsme ovlivnit vaši budoucnost

proto, abyste neskončili tak, jak už jste málem jednou

skončili.“

„Pojem kontrolované historie není pro nás nic nového,“

odsekl

opeyer. „Čas od času se na Zemi vyskytl, naposledy to

vedlo k pekelným pumám. Tak to tedy ne, to pěkně

děkujeme!“

„Ale my o všem víme! Velká Nauka předpovídá s

- 209 -

absolutní jistotou...“

„A tohle předpověděla?“ zeptal se Speyer a mávl rukou

směrem do potemnělé místnosti.

„Jsou samozřejmě malé odchylky. Není nás tolik,

abychom mohli kontrolovat tolik divochů v každém

detailu. Nepřejete si však také, stejně jako my, skončit s

válkami, které vás od nepaměti sužují? To přece není

málo.“

„Zatím se vám samotným povedlo jen vyprovokovat

pěkně ošklivý konflikt,“ řekl Speyer.

Tvor si propletl prsty na obou rukou. „To byla chyba.

Avšak plán zůstává, a je to jediná cesta, jak vést vaši rasu

k věčnému míru. Já, který jsem kvůli vám cestoval mezi

slunci, si tady teď před vámi kleknu na kolena a budu vás

prosit -“

„Zůstaňte klidně stát!“ odskočil od něj Speyer.

„Kdybyste za námi přišli čestně a otevřeně, našli byste

jistě dost lidí, kteří by vám naslouchali. Možná dokonce

hodně lidí. Ale to ne, vaše konání dobra muselo být lstivé

a prohnané a ještě ke všemu si myslíte, že jen vy víte, co

je pro nás dobré. My nemáme podle vás vůbec právo do

toho mluvit. Můj ty Bože, něco tak domýšlivého jsem

ještě neslyšel!“

Tvor pozdvihl hlavu. „A vy vašim dětem vždycky říkáte

celou pravdu?“

„Tolik, kolik snesou.“

„Pak vaše nerozvinutá kultura ještě není připravena

přijmout tato fakta.“

„Kdo vás oprávnil posuzovat, kdo je ještě dítě a kdo ne -

kromě vás samých?“

„A jak poznáte, zda už jste dospělí?“

„Tím, že začneme vykonávat práce pro dospělé a stačíme

- 210 -

na ně. Samozřejmě, že i my, lidé, sem tam děláme chyby,

své vlastní. A my se z nich učíme. To vy jste

nepoučitelní, vy a ta vaše zatracená psychověda, kterou

jste se tady snažili šířit a která chce mermomocí každou

lidskou bytost předělat podle toho jediného vzoru, který

zná.

Chtěli jste znovu nastolit centralizovaný stát, že?

Nepřemýšleli jste třeba jenom na vteřinku o tom, že

feudalismus je možná ten systém, který lidem sedí? Co

když člověk opravdu potřebuje místo, kterému může

říkat své vlastní, ke kterému náleží a jehož je

nedělitelnou součástí; nějakou kontinuitu se svými

tradicemi a svojí ctí; nějaké místo, kde se může svobodně

rozhodovat; nějakou záštitu vlastní svobody před těmi

pány kdesi nahoře, kteří budou chtít stále víc a víc moci;

proč nepřipustit, že existují tisíce způsobů, jak žít? My

jsme tady na Zemi vždycky budovali supervelmoci,

abychom je pak zase záhy bourali. Třeba je celá ta vaše

filozofie mylná. A třeba to, co teď zkusíme, bude to

pravé. Co takhle svět z malých států? Státečků tak silně

zakořeněných, aby se nerozpustily v národ a tak malých,

aby nemohly nikomu uškodit. Států pomalu postupujících

kupředu, bez malicherných sporů a hádek se svým

okolím. Států, které si budou schraňovat svoji identitu.

Vytvoří se tak tisíce víceméně nezávislých přístupů k

našim problémům. Možná se nám pak... samotným...

podaří alespoň některé z nich vyřešit!“

„To se vám nikdy nemůže povést,“ řekl tvor. „Skončí to

zase stejně - nešváry a dalšími válkami.“

„To si myslíte vy. Já si zase myslím něco jiného. Ale ať

už kterýkoli z nás má pravdu, vsadil bych krk na to, že

tenhle vesmír je příliš velký na to, aby si někdo mohl

- 211 -

troufnout všechno předpovědět. A my si o svém životě

chceme rozhodovat sami. Já osobně bych radši zemřel,

než abych se stal poslušným, domestikovaným tvorem v

cizích rukou.

Lidé se o vás dozví hned, jak se vrátí soudce Brodsky do

svého úřadu. Ne, ještě dříve. Pluk se o tom dozví ještě

dneska a město zítra, abychom zabránili nějakým dalším

pokusům o utajování pravdy. A až přiletí vaše další

raketa, budeme už na ni připraveni: ale naším vlastním

způsobem, který nebude nikdo vymýšlet za nás.“

Tvor si přetáhl přes obličej kus svých modrých šatů.

Speyer se otočil k Mackenziemu. Jeho tvář byla zpocená.

„Chcete... chcete ještě něco dodat... Jimbo?“

„Ne,“ zamumlal Mackenzie. „Nic mě nenapadá. Pojďme

si raději zorganizovat štáb, i když nepředpokládám, že

ještě bude třeba bojovat. Zdá se, že to všechno právě

skončilo.“

„To ano.“ Speyer se přerývaně nadechl. „Nepřátelské

oddíly jsou prakticky připraveny vzdát se. Už nemají, za

co bojovat. Brzy budeme moci začít znovu od začátku.“

Nádvoří domu vroubily zdi pokryté popínavými růžemi.

Na ulici se ještě nevrátil běžný každodenní ruch, na jaký

byla zvyklá před válkou.

Služebná uvedla Mackenzieho zadním vchodem a odešla.

Plukovník si to namířil přímo k Lauře, která seděla na

lavičce ve stínu košaté vrby. Sledovala jej, jak přichází,

avšak naproti mu nevyšla. Jednu ruku měla položenou na

kolébce, kterou před sebou pohupovala.

Mackenzie se zastavil a najednou nevěděl, co říkat. Jak

byla hubená!

A pak začala sama, tak tiše, že jí sotva rozuměl: „Tom je

mrtev.“

- 212 -

„Ach, ne.“ Před očima se mu zatmělo.

„Dozvěděla jsem se to předevčírem, když se vrátilo domů

několik mužů z jeho útvaru. Byl zabit u San Bruna.“

Mackenzie si nechtěl vedle ní sedat, ale nohy by ho asi

jinak neunesly. Posadil se tedy na zem a zadíval se na

originální ornamenty na dlažbě. Nebylo tam vlastně nic

jiného, na co koukat.

A Laura pokračovala monotónním hlasem dál: „Stálo to

za to? Nemyslím jen Torna, ale všechny ty ubohé vojáky

- jen pro nějakou politiku?“

„V sázce bylo mnohem víc,“ řekl.

„Ano, slyšela, jsem o tom v rádiu. Stejně si ale myslím,

že to nemělo cenu. Hodně jsem o tom přemýšlela, ale

stále docházím ke stejnému závěru.“

Neměl sílu cokoliv obhajovat. „Možná, že máš pravdu,

holčičko. Já jsem do toho nikdy plně nepronikl.“

„Nejde ani tak o mě,“ řekla, „mám ještě Jimmyho. Ale

Tom byl těžce oklamán.“

Najednou si uvědomil, že před ním v kolébce je jeho

vnouče a že by si jej měl teď asi vzít do náruče a rozjímat

na chvíli o jeho budoucnosti, ale nemohl. V hlavě měl

úplně prázdno.

„Chtěl, aby se jmenoval po tobě,“ pokračovala Laura.

A ty taky, Lauro? pomyslil si. A místo toho řekl: „Co teď

budeš dělat?“

„Něco si najdu.“

Přinutil se na ni pohlédnout. Západ slunce jí hořel na

vrbových lístcích nad hlavou i na tváři, kterou právě

sklonila k děcku, takže jí nebylo vidět do obličeje. „Pojď

zpátky do Nakamury,“ řekl tiše.

„Ne. Někam jinam.“

„Vždycky se ti v těch horách přece líbilo,“ naléhal.

- 213 -

„My…“

„Ne.“ Podívala se mu zpříma do očí. „To není kvůli tobě,

tati. To určitě ne. Ale nechci, aby byl z Jimmyho voják.“

Zaváhala, „Myslím, že někteří Espeři budou dál

pokračovat na nových základech, ale se

stejnými cíly. Asi se k nim přidáme. Jimmy by se měl asi

snažit naplnit to, za co zemřel jeho otec, nemyslíš?“

Mackenzie se těžce vztyčil. „Nevím.“ řekl prostě. „Nikdy

jsem nebyl na takové úvahy... můžu ho vidět'?“

„Ale táti -“

Přešel ke kolébce a podíval se na toho drobečka, který

tam spal. „Jestli se znovu vdáš a budeš mít dceru, dáš jí

své jméno?“ Koutkem oka spatřil, jak Laura sklonila

hlavu a ruce se do sebe pevně zaklesly. Rychle vyhrkl.

„Půjdu. Chtěl bych si s tebou ještě pořádně popovídat,

zítra, nebo někdy jindy, jestli budeš chtít.“

Vrhla se mu do náručí a dala se do pláče. Hladil ji po

vlasech a šeptal jí, jako když byla malá. „Ty bys chtěla

tam k nám, vid? Vždyť to jsou taky tvoje hory, tvoje

země, tam odjakživa patříš.“

„A - ani nevíš, jak bych chtěla.“

„Tak co ti brání?“ Skoro vykřikl.

Jeho dcera se napřímila. „Nemůžu,“ řekla. „Vaše válka

skončila, ale moje právě začíná.“

Neměl, co by jí na to řekl, protože dobře znal sílu její

vůle. Sám ji v ní už od dětství pěstoval. „Doufám, že ji

vyhraješ.“

„Možná. Snad za tisíc let...“ nemohla pokračovat.

Když odcházel, už byla tma. Ve městě ještě stále nešla

elektřina, takže byly pouliční lampy ztemnělé a na obloze

bylo vidět každou hvězdičku. Muži z jeho doprovodu

vypadali i v matném světle lucerny dost hladově.

- 214 -

Zasalutovali mu na pozdrav, a pak za ním jeli až do

kasáren, s puškami připravenými pro případ nějakých

problémů. Avšak jediné, co po cestě slyšeli, byl klapot

koňských podkov na městské dlažbě.

- 215 -

Poul Anderson

KRÁLOVNA VZDUCHU A TEMNOT

Obálka Petr Bauer

Grafická úprava obálky Petr Lukáš

Překlad Jiří Emmer, Jiří Engliš

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Vydalo Nakladatelství Laser

jako svou 39. publikaci.

Plzeň 1992, vydání 1.

Náklad 10 000 výtisků.

Prodejní cena 33 Kč

Digitalizoval SoRex, 2003

http://sorex.wz.cz

- 216 -