THE BOAT OF A MILLION YEARS

Copyright © 1989 by Poul Anderson

All rights reserved, which includes to reproduce this book or portions any

forra whatsoever.

Translation © Zdeněk Uherčík, 2001

Copyright 2001 © for the Czech edition by CLASSIC

Cover Art © by Darrell K. Sweet

ISBN: 80-86139-57-3

Distribuce - tel.: (02)83882490

e-mail: Classic-books@volny.cz Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o

1

Poděkování Věnováno G.C. a Carmen Edmondsonové Salud,

amor, dinero y tiempo para gustarlos.

Kapitola III, „Druh,“ vyšla jako povídka v Analog Science Fiction /Science

Fact v červnu 1988.

Copyright © 1988 by Davis Publications, Inc.

Kapitola V, „Osud nelze změnit“, je věnována zesnulému

Johannesu V. Jensenovi.

Karen Andersenova na mou žádost mírně upravila překlad

epigrafu. Její pomoc vědce a kritika byla neocenitelná během

celé práce na knize.

Můj dík za pomoc různého charakteru zaslouží:

John Anderson, Victor Fernández-Davila a David Hartwell.

I

THULE

1

„Plout až na okraj světa…“

Hannův hlas odezněl a Pytheas na něho úkosem pohlédl.

Seděli v čistě vybílené místnosti a Féničan zde působil

svěže, jako by sem zvenčí pronikl ostrý sluneční paprsek. Snad

to dělal jeho jasný pohled, bělostné zuby nebo opálení, které ani

teď v zimě neztratil. Jinak na něm nebylo nic

zvláštního. Byl středního vzrůstu, štíhlý a pružný, tvář s

orlím nosem rámovaly černé vlasy a pečlivě střižený černý

plnovous. Oblečen byl v prosté tunice, na nohou měl ošoupané

sandály. Jeho jedinou ozdobou byl jednoduchý zlatý prsten.

„Neber to doslova.“ opravil ho Rek.

Hanno se probral ze zasnění a zasmál se. „Kdepak. To je jen

metafora, pochopitelně. Přesto není na škodu vědět to

předem, protože mnoho tvých mužů věří. že žijeme na

kouli. Budou plni strachu a obav nejen z toho že

opustíme mělčiny a vydáme se na bezedný oceán.“

„Mluvíš jako vzdělanec.“ zvolna pronesl Pytheas.

„A nejsem snad? Mnoho jsem cestoval a také studoval. A

ty, pane. vzdělaný muž a filosof, chystáš výpravu do

naprostého neznáma. A dokonce věříš, že se vrátíš.“ Hanno

upil trochu ředěného vína, které před chvílí přinesl

otrok, a položil sklenku s dlouhou stopkou zpět na

malý stolek stojící mezi nimi.

Pytheas se zavrtěl na svém sedátku. V měděném ohřívadle doutnalo

dřevěné uhlí. v místnosti začínalo být teplo, ale také značné dusno. Toužil

po doušku čerstvého vzduchu. „Ta oblast není tak neznámá. Vaši lidé se

odvažují do těch končin. A Lykias mi říkal, že jsi o sobě prohlásil, žes

3

tam byl.“

„To je pravda.“ Hanno se zatvářil skromně.

„Cestoval jsem lam nejednou, jak po souši, tak po

moři. Jsou to divoké končiny plné násilí. Kartagiňané se

zajímají hlavně o cín a některé další suroviny. Dostali se jen k jižním

výběžkům Pretanie, To, co leží dál. je mimo dosah chápání

nejen jejich, ale i většiny civilizovaných lidí.“

„A teď by ses rád vydal se mnou.“

Hanno si chvíli svého hostitele prohlížel, než odpověděl. Pytheas byl také

oděn prostě. Na Řeka byl poměrně vysoký a štíhlý, nad pevně řezaným

obličejem s několika hlubokými vráskami se klenulo vysoké čelo. Na rozdíl

od Féničana byl hladce oholen. Hnědé kudrnaté vlasy mu na spáncích

začínaly šedivět. Hanno si nebyl jistý, jestli pevný pohled jeho šedých očí

je výrazem panovačnosti. nevinnosti nebo obojího zároveň.

„Ano, domnívám se že ano.“ řekl Hanno opatrně.

„Později o tom ještě budeme určitě mluvit. Nicméně

já, stejně jako ty, i když každý svým způsobem, se chci

co nejvíce dozvědět o lidech a jejich zemi. dokud po

ní ještě chodím. Když jsem se doslechl, že ten tvůj

Lykias shání po městě někoho s potřebnými znalostmi a

dovednostmi, rád jsem ho vyhledal.“ Ušklíbl se a pokračoval: „Mimo

to, zrovna potřebuji nějakou práci a z toho podniku může

vzejít nemalý zisk.“

„Nejedeme za obchodem.“ začal vysvětlovat Pytheas. „Povezeme sice

nějaké zboží, ale jen proto, abychom je vyměnili za to. co budeme

potřebovat, ne proto, abychom zbohatli. Přesto můžeme při návratu

očekávat poměrně slušnou odměnu.“

„Předpokládám, že město tu výpravu nijak nefinancuje.“

„Správně. To dělá sdružení obchodníků. Zajímá je, kolik by

stála cesta na Daleký sever po moři a jak by byla bezpečná v

této době. kdy Galové učinili cestu po souši riskantní. A

zdaleka tu nejde jenom o cín. Především mají zájem o jantar,

kožešiny, otroky a všechno ostatní, co ty země mohou

nabídnout.“

„Ano. Galové.“ Víc nebylo třeba dodávat. Kdysi se jako lavina

valili s úbočí hor a ovládli sever Itálie. Starci se ještě pamatují

na rachot válečných vozů. svištěm mečů a ohně stravující

jejich obydlí, na dobu, kdy Evropou táhly smečky vlků a nebe

se černalo krkavci. Hanno pokračoval: „Mám s nimi nějaké

zkušenosti, mohlo by se to hodit. Ale i tak tě musím varovat.

Vyhlídky na úspěch jsou mizivé. Kromě Galů jsou tu ještě

Kartagiňané.“

„Já vím.“

„A přesto chystáš tuhle výpravu,“ řekl Hanno s významně

zdviženým obočím.

„Abych získal vědomosti.“ odpověděl Pytheas velice tiše.

„Mám štěstí, že dva z mých mecenášů jsou… inteligentnější,

než je obvyklé. Cení si vědomostí pro ně samé.“

„Odměna za vědomosti může být dost neočekávaná.“ zasmál se Hanno.

„Odpusť. Jsem jen neotesaný Féničan. Ty jsi vážený muž. zbělily ve

veřejných záležitostech - zdědil jsi dost peněz, jak jsem slyšel - ale hlavně a

především jsi filosof. Potřebuješ navigátora a lodivoda. který' se vyzná v

pobřežních vodách. Jsem si jistý, že jsem ten. koho hledáš.“

„Co vůbec pohledáváš v Massalii?“ zeptal se Pytheas

přísně. „Proč se chceš přidat k podniku, který…

není v zájmu Kartága?“

Hanno zvážněl. „Nejsem zrádce, protože nejsem Kartagiňan.

Je pravdou, že nějaký čas jsem žil i tam. Ale není to mé

oblíbené místo. Jsou puritánští. šarm a grácie Reků či Peršanů

se jich téměř nedotkla. A k tomu ty lidské oběti.“ Ušklíbl se a

pokrčil rameny. „Je bláhové je odsuzovat. Stejně to nic

nezmění. Pokud jde o mně jsem ze staré Fénicie. Z východu.

Alexandr zničil Tyros a po jeho smrti zpustošila zemi

občanská válka. Hledám štěstí kde se dá. V podstatě jsem

tulák.“

„Budu se s tebou muset lépe seznámit.“ řekl Pytheas příkřeji.

než měl v úmyslu. Jak se tomu cizinci podařilo ho tak snadno

získat?

5

„Samozřejmě.“ Hanno se opět vrátil k bodrému tónu.

„Uvažoval jsem. jak ti prokážu své schopnosti. Jistě sis

uvědomil nutnost brzkého vyplutí, že'? Nejlépe hned na

počátku sezóny.“

„Kvůli Kartágu?“

Hanno přikývl. „Ta nová válka na Sicílii na čas odvede jejich

pozornost. Agathokles ze Syrakus je mocnější protivnik. než si

vládcové Kartága připouštějí. Nedral bych se. kdyby se mu

podařilo přenést boj na jejich pobřeží.“

,.Jak to můžeš tvrdit?“ podivil se Pytheas.

„Kdysi jsem tam byl a naučil jsem se být ostražitý. Totéž v

Kartágu. Jistě víš. že se snaží zamezit plavbám za Heraklovy

sloupy způsobem, který by se dal nazvat pirátstvím Ted' se v

Kartágu mluví o blokádě. Pokud válku vyhrají nebo se alespoň

protáhne, nebudou mít zdroje aby ji ihned uskutečnili, ale

později se k tomu jistě dostanou. Tvá výprava potrvá roky.

Dva. Tři. ale pravděpodobně ještě déle. Čím dříve vyrazíš, tím

dříve se vrátíš - pokud se vrátíš - a nenarazíš na kartagiňanské

hlídky. Jaká by to byla ostuda, skončit po takové odysey na

dně moře nebo na dražbě otroků.“

„Budou nás doprovázet válečné lodě.“

Hanno zavrtěl hlavou. „Ne. ne. Na to bychom potřebovali

padesátiveslici, ale tak dlouhá loď nevydrží plavbu severním

Atlantikem. Můj příteli, takové bouře a vlny spatříš jenom tam

A mimo to, kde chceš vézt vodu a zásoby pro tak velkou

posádku? Potraviny zmizí než se naděješ a jejich doplnění

bude přinejlepším věcí štěstí a náhody. Můj jmenovec sice

prozkoumal africké břehy na galérách, ale ten se plavil na jih.

Ty budeš potřebovat plachetnice. Nech si ode mně poradit,

jaké lodě koupit.“

„Zdá se, že ovládáš mnoho dovedností.“ zamumlal Pytheas.

„Prošel jsem mnoha školami,“ odpověděl Hanno.

Ještě hodinu probírali další otázky cesty a posléze se dohodli, že

se opět sejdou příští den. Pytheas doprovodil svého hosta ven a na

chvíli se zastavili u vchodových dveří.

Dům stál na ostrohu vysoko nad zátokou. Na východě, daleko

za městskými hradbami žhnuly svahy hor odrazem paprsků

zapadajícího slunce. Ulice staré řecké kolonie zaplavovalo

šero, zvuky kroků, kol vozů a hlasy lidí se nesly tlumeně

chladným, naprosto nehybným vzduchem. Stožáry lodí v

přístavu se rýsovaly proti slunci, které klesalo do moře a zlatilo

křídla racků, kroužících pod modrou oblohou.

„Nádherný pohled,“ pronesl tiše Pytheas. „Toto pobřeží je jistě nejkrásnější

na světě.“

Hanno pootevřel ústa. jako by chtěl říci, že viděl i jiná,

ale místo toho řekl: „Takže se pokusíme dostat tě bezpečně

zpátky. Nebude to snadné.“

7

2

Tři lodi vypluly za svitu měsíce. Jejich kapitáni se obávali, že by mohli být

spatřeni u Gadeiry nebo Tartessosu – míst, která nyní ovládali Kartagiňané

- a odrazili po setmění. Posádka zpočátku reptala, ale výhled na plavbu po

volném moři z dohledu pobřeží brzy zastínil obavy z noční plavby, která

ostatně na známých trasách nebyla ničím neobvyklým Všechny tři lodě

byly stejné, což umožňovalo lepší plavbu v konvoji. Přestože to byla

plavidla původně obchodní, jejich hlavním nákladem byli dobře ozbrojení

muži, zbytek prostor zabíraly zásoby. Černé trupy byly užší než bylo běžné

a od zvýšené zádi se dvěma kormidelními vesly až k zdobné labutí hlavě,

která na přídi čněla nad ostrým kýlem, měřily dobrých sto stop. Uprostřed

se tyčil jediný stožár, nesoucí hlavní čtvercovou plachtu a košovku. Před

ním byla malá kajuta, za stožárem směrem k zádi byly uloženy dva čluny,

které sloužily jako tažné, v horším případě jako záchranné. Lodě byly

schopny pomalé plavby proti větru pod úhlem osmdesáti stupňů. Použití

kvalitnějšího oplachtění by jim umožňovalo lepší manévrování, ale

jednoduché plachty se snáze ovládaly. Teď, s mírným větrem v zádech,

pluly rychlostí zhruba pěti uzlů.

Hanno vyšel ven. Kajuta, kterou sdílel s důstojníky, byla

pro něho příliš těsná. Většinou spal na palubě s

dalšími členy posádky, kterým také nevyhovovala stísněnost a

zápach podpalubí. Někteří, zabaleni v pokrývkách, spali na slamnících

podél roubem. Ve světle měsíce vypadala paluba jako pokrytá

jinovatkou, jejíž bělost místy narušovaly dlouhé chvějivé stíny.

Ochladilo se a Haiino si přitáhl chlamys těsněji k tělu. Na

pozadí šuměni vln a vánku se ozývalo skřípěni trámů a

občasné cinknutí výzbroje. Loď se mírně pohupovala a Hanno

cítil napětí ve svalech jako by s ní tančil, když podvědomě

vyrovnával náklony.

Na pravoboku. blízko přední hlídky, spatřil postavu. Když

proti stříbřitému měsíci rozeznal Pytheasův profil, vykročil k

němu. „Raduj se.“ pozdravil, „také nemůžeš spát?“

„Chci zkusit nějaká pozorováni.“ odvětil Řek. „Takhle jasných

nocí nás už mnoho nečeká.“

Hanno se rozhlédl. Hřbety vln jiskřily odraženým světlem a

bílá pěna jakoby zpomaleně klouzala po jejich úbočích.

Lucerny zavěšené na ráhnech nijak nenarušovaly obraz,

přestože dobře viděl jejich protějšky, kopírující pohyb

sesterských lodí.

V dálce, kterou v míhavé liře šera a polostínů nebylo možno odhadnout, se

zdvihala temná masa. Iberia. „Zatím nám počasí přeje.“ řekl Hanno a

ukázal na goniometr v Pytheasově ruce. „Je ti ta věc tady vůbec k

něčemu?“

„Mnohem přesnější by to bylo na pobřeží. Kdybychom tak

mohli - no. jistě budou ještě další příležitosti, a oba Medvědi

budou výše na obloze.“

Hanno pohlédl na obě souhvězdí, která zvolna bledla v záři

měsíce, pomalu stoupajícího oblohou. „Co vlastně chceš

změřit?“

„Rád bych určil nebeský severní pól přesněji, než se to

podařilo dosud.“ pronesl Pytheas. „Vidíš, jak dvě nejjasnější

hvězdy v Malé medvědici spolu s první hvězdou ocasu

vymezují tři vrcholy čtyřúhelníku? Doplň si čtvrtý vrchol, a to

je pól. Alespoň přibližně.“

„Já vím. Jsem tvůj navigátor.“

„Omlouvám se. V zápalu jsem na to úplně zapomněl.“ Kajícně

si odkašlal, ale v zápětí nadšeně pokračoval: „Pokud se podaří

pravidlo palce zpřesnit, jistě si uvědomuješ, jaký to bude mít

význam pro námořníky. A ještě větší pro geografy a

kosmografy. Protože se bohům dosud nezlíbilo umístit do bodu

pólu nebo jeho těsné blízkosti žádnou hvězdu, musíme si

pomoci, jak nejlépe dovedeme.“

„V minulosti byly takové hvězdy.“ řekl Hanno. „A opět budou.“

„Co říkáš?“ Pytheas si ho nedůvěřivě prohlížel v

přízračném světle. „Myslíš tím, že se nebesa mění?“

„Během staletí,“ odvětil Hanno a udělal gesto, které mělo

naznačit dlouhý čas. „Zapomeň na to. Stejně jako ty se někdy

zahloubám a mluvím bez rozmyslu. Nemusíš mi věřit. Jsou to

9

námořnické báchorky.“

Pytheas si zuřivě mnul bradu. „Pokud jde o to,“ pronesl

zvolna, „můj přítel v Alexandrii, se kterým si dopisuji, říká, že

v tamní knihovně existují prastaré záznamy, které… Ale to

vyžaduje dlouhé a hluboké studium. A ty, Hanno …“

Féničan nasadil odzbrojující úsměv. „Možná čas od času jen

správně hádám.“

„Ty jsi … zvláštní v mnoha ohledech. Ve skutečnosti jsi mi

toho o sobě řekl velice málo. Je .Hanno' skutečně tvé rodné

jméno?“

„Používám je tak.“

„Připadá mi. že nemáš domov, rodinu, ani žádná jiná pouta.“

řekl. a pak impulzivně dodal: „Přesto na tebe nemohu nahlížet

jako na opuštěného či bezbranného.“

„Děkuji ti, nepotřebuji žádný soucit.“ odvětil Hanno mírně. „Soudíš mě

podle sebe. Opravdu se ti začíná stýskat po domově?“

„Ne, zatím ne. Alespoň ne na této cestě, o které jsem roky

snil.“ Řek se na okamžik odmlčel. „Ale přeci jen

někam patřím. Mám ženu a děti. můj nejstarší syn je

ženatý. Až se vrátím, budou mě asi vítat i vnoučata. Má

nejstarší dcera je už také ve věku, kdy by měla pomýšlet na

sňatek.“ dodal s úsměvem. „Po poradě se svou

ženou, a s jejím souhlasem jsem v tomto ohledu pro ni zanechal u

svého bratra pokyny. Takže možná i moje malá Danae bude mít v té

době své maličké.“ Otřásl se pod náporem chladného větru. „Nač

tesknit, cesta bude dlouhá.“

„A pokud vím. barbarské ženy bývají povolné,“ pokrčil Hanno rameny.

Pytheas se k němu obrátil, ale neřekl nic o mladících, kteří

jsou také snadno k maní. Ať už jsou Hannovy choutky

jakékoli, nepředpokládal, že by se Féničan chtěl intimně

stýkat s kýmkoli z expedice. Kolik humanity se asi skrývá za jeho

žoviální fasádou?

11

3

Překvapivě, jako rána do žaludku, se odevšad vyrojili Keltové. Tucet

vysokých válečníků vyrazilo z lesa a hnalo se travnatým svahem k pláži. Za

nimi vybíhali další. Dvacet, sto, dvě stě. Nebylo možné je spočítat. Ještě

více se jich vyrojilo na mysech uzavírajících zátoku, kterou si lodi zvolily

za kotviště.

Námořníci, kteří připravovali ležení, s křikem odhazovali

nářadí a ve zmatku se sápali po zbraních. Těžkooděnci i lehcí

pěšáci s malými štíty, kteří většinou ani neodložili zbroj,

se prodírali chaosem, aby zaujali obrannou formaci. Přilby, prsní

pláty, štíty, meče a hroty kopí se vlhce leskly v mírném mrholení.

Hanno přiběhl ke kapitánovi vojáků, uchopil ho za

zápěstí a vyštěkl: „Nedávejte najevo nepřátelství. Rádi by si vzali

naše hlavy jako válečné trofeje.“

Kapitán se posupně ušklíbl. „Myslíš, že když se nebudeme bránit, bude z

toho jen sousedská návštěva?“

„To se uvidí.“ Hanno napjal zrak do šera před sebou. Slunce,

které na v zádech, musí být těsně u horizontu. Les za útočníky

se tyčil jako šedá zeď. Válečný pokřik přehlušoval příboj v

malé zátoce, odrážel se od útesů a vyháněl vyděšené racky do

větších výšek. „Někdo nás musel už několik dní pozorovat a

poslat zprávu svým soukmenovcům. Ti pak, kryti lesem,

sledovali náš kurs. Předpokládali, že se utáboříme na některém

z míst, která používají Kartagiňané - vplujeme do nějaké

zátoky, kde uvidíme zbytky ohnišť a tábořiště“ uvažoval

nahlas.

„Proč nepočkali na noc. stačilo by jim jen přemoci

naše hlídky?“

„Určitě se bojí tmy. Tohle asi nebude jejich území. Takže - mám to!

Potřebuji větev nebo ratolest, ale tohle by mohlo stačit.“ Hanno

se otočil a popadl standardu. Vlajkonoš ji ale držel pevně a

odstrčil ho.

„Ponič mu, ať mi ji dá, Demetrie!“ dožadoval se

naléhavě. Žoldnéř okamžik váhal, ale pak souhlasil. „Dej

mu ji, Kleanthe.“

„Výborně. Teď začněte troubit, bijte do štítů, dělejte co největší hluk, ale

zůstaňte na místě.“

Hanno se vztyčeným praporem vykročil vpřed. Sel pomalu a

důstojně, žerď v pravé ruce, obnažený meč v levé. Za jeho

zády řičely trubky a řinčel plech.

Kartagiňané vymýtili stromy až k pramenu, ze kterého brali

vodu. Od břehu to byla vzdálenost asi jednoho athénského stadia.

Plocha ale zarůstala křovinatým podrostem a každý pohyb vněm

byl velmi hlučný, takže překvapivý útok, kterého se plavci

obávali, byl nemožný. Galové zvolna postupovali vpřed bez

zjevného pořádku, po skupinkách či jednotlivcích, pomalu, jako

plíživá smrt.

Byli to vzrostlí bojovníci světlé pleti, většina z nich se honosila mohutným

knírem, žádný z nich se však zjevné dlouho neholil. Ti, kteří neměli vlasy

stažené čelenkou si je handli radou hlinkou a tvarovali do ostnů, které se

jim ježily kolem hlavy. Byli oděni do barevných vlněných kiltů. kalhot

nebo tunik křiklavých barev. Odkryté části těla zdobilo malování a tetování.

Ozbrojeni byli dlouhými meči, oštěpy a kopími. Někteří měli kruhové štíty,

sem tam se na něčí hlavě zaleskla přilba.

Ve středu přibližně polokruhové první linie kráčel velký muž v

pozlacené přilbě, ze které vybíhaly dva rohy. Na krku mu visel

bronzový řetěz, paže mu ovíjely zlaté spirály. Válečníci po

jeho pravici a levici byli takřka stejně okázalí. To musí být

velitel. Hanno se vydal k němu.

Hřmot vycházející z řeckého tábora barbary zmátl. Zpomalili.

rozhlíželi se a začali se mezi sebou dohadovat.

Pytheas napjatě sledoval Hannovo setkání s vůdcem.

Muži k sobě přistoupili a vyměnili si několik

slov. která Pytheas neslyšel. Galové se postupně zastavili,

kousek se stáhli, sedli si. nebo se opřeli o svá kopí. Vyčkávali.

Mžení zhoustlo, světla ubylo a jediné, co viděl, byly

vzdálené stíny.

Během hodiny se takřka setmělo, před lesem zaplály ohně.

13

Hanno se vrátil. Prošel jako další stín mezi Demetriovými

hlídkami, kolem skupinek zamlklých námořníků, aby našel

Pythea u lodí. ne snad proto, že by se tam skrýval, ale odraz

světla od hladiny alespoň trochu prosvětloval vlhké šero.

„Jsme v bezpečí.“ prohlásil Hanno. Pytheas ulehčeně vydechl.

„Ale máme před sebou rušnou noc. Zapálíme ohně a

rozbijeme stany. Vybereme to nejlepší z našich

zkažených zásob a co nejlépe to upečeme a uvaříme, tak aby naši

návštěvníci nic nepoznali. Jim jde spíš o množství.“

Pytheas se snažil něco vyčíst z jeho tváře, která se ztrácela ve stínu. „Co se

stalo?“ zeptal se netrpělivě. „Co jsi udělal?“

S nádechem skrytého posměšku zůstal Hannův hlas klidný.

„Jak víš. ovládám dostatečně jazyk Keltů, abych se s nimi

domluvil a také jsem se stačil seznámit s jejich zvyky a

pověrami. Tito se od ostatních divokých ras příliš neliší, takže

i přes některé malé nedostatky ve vědomostech jsem se s nimi

mohl domluvit. Šel jsem k nim jako herold, což mé osobě

poskytlo ochranu a mohl jsem promluvit s jejich vůdcem. Není

to tak špatný chlapík, jako někteří. Znal jsem horší stvůry v

jeho postavení mezi Helény, Peršany, Féničany, Egypťany…

ale o to teď nejde.“

„Co tedy… co vlastně chtějí?“

„Samozřejmě přemoci nás než stihneme utéct, zmocnit se našich lodí a

vyplenit je. Už tento fakt ukazuje, že tohle nebude jejich vlastní země.

Kartagiňané mají s domorodci smlouvy. Pravda, tito ji z nějakého

dětinského důvodu vypověděli. Tak nebo tak by zaútočili po setmění.

Chvástají se sice svou odvahou, ale když dojde na to. jestli kořist nebo

sláva, nebudou riskovat, že se jim postavíme a většině z nás se podaří s

loděmi odplout. Každopádně se nám ukázali, jakmile jsme se vylodili. Mají

strach z noci a zdejších duchů a bohů. Mohli by je zabít, protože dosud si je

nijak nenaklonili. Na tuhle strunu jsem, mino jiné, hrál.“ „Co jsou zač?“

„Piktové z východu, kteří se tu chtějí usadit.“ Hanno začal

přecházet sem a tam. zvlhlý písek mlaskal pod jeho chodidly. „Nejsou

stejní, jako ty krotké či polodivoké kmeny z okolí Messalie, ale

nemají k nim příliš daleko. Mají mnohem větší respekt před

dovednostmi a znalostmi, než většina prostých Reků.

Jejich ozdoby a řemeslné výrobky jsou skvělé. Nejenom

poslové, ale i básníci a moudří lidé požívají některých zvláštních

výsad. Za pomoci několika obehraných triků a okultistických

hloupostí jsem je utvrdil vtom, že jsem kouzelník, které oni nazývají

druidy, a jemně jsem naznačil, co by je čekalo, kdyby

si na mne dovolili vztáhnout ruku. A před tím jsem ze sebe

udělal básníka, když jsem zarecitoval několik

napodobenin Homérových veršů. Na tom l ještě budu

muset trochu zapracovat. A nakonec jsem jim něco

slíbil.“

„Co jsi mohl slibovat?“

Hanno se hlasitě zasmál. „Rozbij tábor, připrav pohoštění.

Řekni Demetriovým mužům, že budou dělat čestnou gardu. Za

úsvitu budeme mít hosty a předpokládám, že oslavy potrvají

celý den. Očekává se, že je zahrneš dary, ale J z toho si nic

nedělej, zboží máme dost a čest velí, aby oni i udělali totéž a

jejich věci nám mohou být užitečnější. Také l budeme mít

bezpečný doprovod po značný kus cesty k severu.“ Odmlčel

se. Moře s lehkými vzdechy naráželo na pevninu. „A ještě

něco. Jestli bude zítra v noci dobré počasí, pokračuj ve svém

pozorování hvězd, Pytheasi, To na ně udělá obrovský' dojem.“

„Jedna z věcí, kvůli kterým podnikáme tuto cestu,“ zašeptal

druhý muž. „Nechal sis to v záloze.“

15

4

Nechali za sebou cínové doly Dumnonie, přístav, do kterého -

dokud trvá válka - nevpluje žádná kartagiňanská loď a svá tři

plavidla. Lykias zůstal u lodí a dohlížel na jejich vytažení a

opravy. Demetrios organizoval výpravy po západním a jižním

pobřeží. Vnitrozemí a sever Pretanie si Pytheas vyhradil pro

sebe.

Spolu s Hannem a malým vojenským doprovodem překročili

vrchovinu a vstoupili do nížiny, kde divočinu místy střídala

obdělávaná půda a pastviny. Krajině dominoval gigantický

pahorek obehnaný příkopem a násypy. V křídovém kráteru na

jeho vrcholku se nacházelo malé vojenské ležení.

Jakmile si byl velitel pevnůstky jist jejich úmysly, pohostinně

je přijal. Lidé byli žádostiví zpráv o světě a většina barbarů

měla žalostně malý rozhled. Domlouvali se klopotně

prostřednictvím Hanna a jednoho Dumnoniana, který je sem

doprovázel. Ten se však nyní chtěl vrátit Muž, jehož jméno

znělo přibližně jako Segovax se nabídl, že jej vystřídá a

dovede hosty k zázračnému místu, ležícímu nedaleko.

Podzim se neúprosně hlásil prudkými nápory chladného větru

a vzduchem poletovaly první žluté, hnědé a rezavé listy. Cesta

vedla vzhůru neutěšenou pahorkatinou, kde se vzrostlé stromy

vyskytovaly jen vzácně. Skvrny bledého světla, prorážejícího

mezi mraky, se proháněly po vysoké tuhé trávě. Vzdálená

stádečka ovcí se ztrácela v nevlídné pustině. Rekové kráčeli

svižně a na provazech vedli nákladní poníky, které si obstarali

v Dumnonii. Nemohli se vracet zpět do pevnůstky na pahorku.

Jedna zima byla na prozkoumám této země velice krátký čas a

na jaře musí být Pytheas zpět u lodí, Pohled na cíl jejich cesty

se zvolna rozšiřoval. Zprvu to vypadalo malé a Pytheas měl

dojem, že to lidé postavili jen proto, že zrovna neměli nic

lepšího na práci. Jak se blížil, jeho úžas nad mohutností stavby

rostl. Uvnitř náspu, poznamenaného časem, se rýsoval trojitý

kruh ze vztyčených kamenů, snad sedmdesát loktů v průměru,

z nichž nejvyšší dosahoval téměř výše tří mužů. Jejich

vrcholky spojovaly překlady z téhož kamene, stejně

úctyhodných rozměrů. Kámen byl šedý. omšelý, porostlý

lišejníkem. Ta působivá stavba se vymykala jeho chápání.

„Co jeto?“ zašeptal.

„Viděl jsi přeci megalitické stavby na jihu, ne?“

překřikoval Hanno vítr.

„Ano, ale nic takového. Zeptej se ho!“

Hanno se otočil k Segovaxovi a chvíli spolu keltsky hovořili.

„Říká, že to postavili obři na úsvitu světa.“

„Pak je jeho národ stejně ignorantský jako my,“ pronesl tiše

Pytheas. „Nicméně, utáboříme se zde na noc. Snad alespoň

trochu poodhalíme tajemství tohoto místa.“ Ale z jeho úst to

zaznělo spíše jako zbožné přání, než reálná naděje.

Zbytek dne věnoval rozličným pozorováním a svým

přístrojům. Hannova pomoc při těchto činnostech byla spíše

symbolická, a Segovaxovy vědomosti o místě se vyčerpaly už

jeho prvním prohlášením. Pytheas strávil značnou dobu

hledáním přesného středu komplexu. Když se mu to podařilo,

dlouho stál na místě a zamyšleně se rozhlížel. „Myslím,“ řekl s

napřaženou paží. „že nad kamenem vnějšího kruhu na tuto

stranu, bychom viděli vycházet slunce v den letního

slunovratu. Jisty si tím úplně nejsem, ale tak dlouho asi čekat

nemůžeme, že?“

Nastala noc. Vojáci využili možnosti volnějšího režimu,

rozdělali oheň, začali připravovat jídlo a beze spěchu se

připravovali na noc. Vyprávěli historky z tažení, jichž se kdy

účastnili, a smáli se přisprostlým vtipům. Neměli důvod obávat

se napadení smrtelníky a duchové, kteří snad mohli tato místa

17

obývat, nemohli otrlé žoldnéře vystrašit.

Obloha se vyčistila a když noc pokročila, Pytheas

opustil tábořiště, aby se věnoval svým pozorováním, tak

jak to činil při každé vhodné příležitosti. Hanno šel s

ním, nesl voskovou destičku a stylus, aby zaznamenal

výsledky jeho měření. Ovládal fénickou dovednost psaní ve tmě.

Pytheas opatřil své přístroje výstupky a zářezy, které mu

umožňovaly odečítat hodnoty hmatem. Metoda sice nebyla tak

přesná, jak by bylo žádoucí, ale bylo to lepší než nic. Když jim

kámen zakryl záři oline tábora, osaměli pod černou kopulí

oblohy.

Pohltila je nezměrná černota, ve které poblikávaly jiskry lapených hvězd.

Nad nimi se klenul oblouk Galaxie jako mlžná řeka. přes kterou Labuť

rozpínala svá křídla. Lyra tiše zářila a Drak, stojící nezvykle vysoko na

obloze, stáčel svůj krk k pólu. Gigantické kolo vesmíru se zvolna otáčelo, s

přibývající nocí se ochlazovalo a mráz pokrýval kamenné bloky

stříbrošedou jinovatkou.

„Neměli bychom jít raději spát?“ ozval se nakonec Hanno,

„pomalu jsem zapomněl, jak vypadá teplo.“

„Asi ano,“ odpověděl Pytheas, vyrušený ze zamyšlení. „Víc se

tu už nedá zjistit.“ Pak téměř zlostně dodal: „A přece to není

dost! Nikdy nebude. I kdybychom žili milion let, pořád je to

málo.“

5

Po dlouhé cestě na sever, podél stále rozervanějšího pobřeží

lemovaného četnými útesy a ostrůvky, se země konečně stočila

k východu. Moře zde bylo stejně drsné jako břehy, o něž se s

hromovým rachotem tříštilo. Lodě i posádka však zvládly

nepřízeň živlů, při západu slunce spustily kotvy a bylo

rozhodnuto nerozdělávat oline, aby nepřilákaly nevítané

návštěvník}'. Čtvrtého dne se z oparu vynořily rudožluté

vrcholky ostrova a Pytheas se rozhodl proplout mezi ním a

pobřežím. Lodě se k ostrovu přibližovaly až do setmění.

Mužové neviděli žádné svítání, protože v dálce začínala houstnout mília. Za

zádí poslední z lodí se tyčila bílá masa, která jako by sahala z jednoho

konce světa na drahý. Viditelnost byla zatím asi na tucet athénských stadií.

V zádech měli lehký vítr. proto rozvinuli zvlhlé plachty. Příkré srázy

ostrova zvolna mizely za záděmi. Vpředu na pravoboku bylo možno

zahlédnout špinavou skvrnu dalšího, menšího, ostrova. Hluk příboje sílil, až

zněl jako podzemní bouře.

Náhle se přes lodě převalila bílá tma a vítr ustal. Námořníci byli

slepí, lodě nehybné.

Nikdo z nich nezažil takovou mlhu. ani o ničem podobném neslyšel. Muž

stojící pod stěžněm neviděl příď ani záď lodi. Vše zahalila nasedla běl, jako

by se ocitli uvnitř mraku. O přítomnosti vodní hladiny svědčily jen občasné

cákance pěny a pohyb mlhy. způsobený vlnami. Voda se srážela v lanoví a

skrápěla palubu nepříjemnými sprškami. Vilika prkna se matně leskla,

vlhkost pronikala do oděvu, vlasů i do plic. zatímco chlad se prohledával do

morku kostí. Jako by byly loděmi duchů, vznášejícími se pustými

hlubinami. To beztvaré prázdno však bylo plné zvuků a hluku. Vlny

zmohutněly, trap skřípěl a v trámech praskalo. Ozvaly se tóny trub,

posádky na sebe křičely, jak jedna neviditelná loď volala drahou.

Pytheas. stojící na zádi u kormidel, potřásl hlavou a křičel, aby

přehlušil vřavu: „Jak je možné, že jsou tak velké

vlny. když nemáme žádný vítr?“

Kormidelník pevně sevřel páku neúčinného kormidla. Pokrčil rameny. „De

to zezdola,“ zaskřehotal. „Možná se bozi namíchli, že je votravujem.“

19

„Nech spustit čluny,“ navrhl Hanno Pytheasovi.

„Budou nás varovat kdybychom pluh na útes a možná nás odtud

vyvedou.“

„Ne, to nesmíš!“ zařval kormidelník s vyceněnými zuby. „Nemůžeš poslat

chlapy dolu ďáblům. Stejně nepudou!“

„Nikam je neposílám,“ odsekl Hanno, „povedu je.“ „Nebo já,“ dodal

Pytheas. Teď to byl Féničan, kdo zavrtěl hlavou. „To

nemůžeme riskovat. Kdo nás dovedl až sem a kdo by nás

dovedl zpět domů? Bez tebe zemřeme. Ted' mi pomoz

povzbudit posádku.“

Podařilo se mu zklidnit své muže. neboť Pytheasova střízlivá slova v nich

potlačila strach z neznáma. Odvázali člun a odtáhli jej na bok. Když se loď

dostatečně naklonila, shodili jej přes brlení na vlnící se hladinu. Hanno

seskočil dolů. vzal veslo, které mu podával jeden z námořníků, a přidržoval

člun. dokud celá posádka nenastoupila. Když zachytili konec vlečného lana.

byl spuštěn na vodu i druhý člun.

„Doufám, že ostatní …“ začal Hanno. ale zbytek věty

se ztratil v přívalu slané vody.

Loď zmizela ve vlhké mlze. Člun se vyhoupl po úbočí

vzedmuté vlny, jako by šplhal na záda obrovského slona, na

okamžik se zastavil na vrcholku a hned byl sražen do propasti

před následující vlnou. Hanno u kormidla se snažil udržovat

vlečné lano napjaté. „Záběr! Záběr! Záběr!“ řval na posádku.

Muži u vesel, i ti s vědry, prudce lapali po dechu. Voda ve

člunu dosahovala po kotníky.

Náhle je uchopila mohutná síla a roztočila je. Odněkud z mlhy na ně dopadl

slaný vodopád a srazil všechny na dno člunu. Když vzhlédli, loď byla

přímo nad nimi. Další vlna roztříštila člun o obšívku trupu lodi. Dřevo

praštělo, vytrhávané hřeby skřípěly.

Pytheas byl svědkem celého neštěstí. Viděl bezvládné tělo

muže vrženého proti lodi a další vlnu, která spláchla jeho

zkrvavené torzo do moře.

„Lana!“ zařval. Nezdržoval se odmotáváním provazu od

pacholete, vytáhl nůž a odřízl pruh ze zplihlé hlavní plachty.

Volný konec, který hodil přes palubu, okamžitě zmizel v pěně

a mlze. Nikdo z tonoucích, jejichž hlavy tu a tam ve vodě

zahlédl, si ho nevšiml.

Volal po delším lanu. S pruhem plátna, pevně sevřeným v levé

ruce, klouzal podél brlení. Pak se zaklesl paží do lanoví, zapřel

se nohama, co nejvíce se vyklonil a pravou rukou házel další

lano. jako by chtěl bičovat hladinu těžkým bičem.

Nyní ho už námořníci ve vodě mohli vidět kromě okamžiků,

kdy se loď naklonila na druhý bok nebo když se přes něho

převalila vlna. Právě kolem proplouval muž. Pytheas hodil

lano a zasáhl jej do obličeje. Podařilo se mu však zachytit, a s

pomocí dalších námořníků se dostal na palubu.

Třetí muž. kterého Pytheas zachránil, byl Hanno, držící se

vesla. Pak ho opustily sily, a s pomocí dvou námořníků se

dovlekl ke stěžni, kde se zhroutil vedle poloutopeného

Féničana. Nikdo jiný se nepokusil jeho výkon zopakovat.

Stejně už nebylo koho zachraňovat - v dohledu nebyl nikdo z

posádky člunu.

Hanno se zachvěl. „Musíme do kajuty, všichni čtyři.“ procedil

s velkou námahou mezi jektajícími zuby, „nebo zmrzneme. V

té vodě bychom nepřežili ani deset minut.“

V kajutě se svlékli, utřeli a masírovali ručníky, dokud se jim

nerozproudila krev. Když se cítili lépe, zabalili se do teplých

přikrývek. „Byl jsi skvělý, můj příteli.“ přerušil Hanno

ticho. „Nepředpokládal jsem. že učenec - přestože tuhý

chlap, ale pořád učenec - by mohl dokázat něco takového.“

„Ani já ne,“ v Pytheasově hlase bylo patrné vyčerpám.

„Zachránils nás před následky mé pošetilosti.“

„To nebyla pošetilost. Kdo mohl vědět, že se moře za bezvětří

může takhle rychle rozbouřit?“

„Co to mohlo způsobit?“

„Démoni,“ zamumlal jeden z námořníků.

„Ne.“ opáčil Pytheas. „Určitě je to dílo mohutného

21

atlantického přílivu, který se prodírá úžinami a mezerami mezi

tou spoustou ostrůvků a útesů.“

Hanno se neubránil úsměvu. „Stále z tebe mluví filosof.“

„Ztratili jsme člun a štěstěna se k nám možná obrací zády.

Přimluvte se u svých bohů. jestli chcete.“ řekl Pytheas a natáhl

se na svou rohož., já jdu spát.“

6

Žádná z lodí se nepotopila, přestože jedna narazila na útes a

měla trhlinu. Když vítr rozfoukal mlhu a počasí se trochu

uklidnilo, plavci otočili lodě k ostrovu, který čněl vysoko nad

hladinu. Našli bezpečné kotviště s povlovným břehem, kde

mohli na mělčině opravit poškození.

Nedaleko žilo několik rodin: zarostlí rybáři oděni v kůžích,

kteří pěstovali pár kusů domácích zvířat a obdělávali nuzné

zahrádky. Jejich obydlí byly pouhé zídky, nasucho seskládané

z kamenů kolem vyhloubených, jam. a to celé bylo přikryté

střechou z dmu. Zprvu se všichni rozutekli a sledovali plavce z

uctivé vzdálenosti. Teprve když Pytheas přikázal přinést něco

ze zásob, bázlivě se vrátili a rozebrali si je. Zakrátko zvali

Řeky do svých příbytků jako vítané hosty.

To se ukázalo jako velice šťastné v době. kdy od západu přišla

prudká bouře. Lodě byly jakž takž chráněny útesy lemujícími

vjezd do zátoky, který byl obrácen k východu, ale všude jinde

bouře bez zábran zuřila po dlouhé dny a noci.

Ve stanovém táboře by posádka nepřežila. I uvnitř chatrčí na

sebe museli křičet, aby přehlušili hlomoz přicházející zvenčí.

Příbojové vlny. vyšší než městské hradby, bušily do útesů na

západní straně, mnohatunové balvany se vylamovaly ze skal a

valily se do mělkých pobřežních vod. Země se otřásala.

Vzduch byl plný slané mlhy. která se usazovala na tvářích a

oslepovala oči. Svět jako by se řítil zpět k prvotnímu chaosu.

Pytheas. Hanno a ostatní seděli na vrstvě usušených chaluh,

rozprostřených na špinavé podlaze chatrče, kde bylo sotva

vidět na druhý konec místnosti. V ohništi žhnuly řeřavé uhlíky

a chladný vzduch byl prosycen štiplavým kouřem. Pytheas byl

jen jedním z anonymních stínů a jeho slova pronikala

běsněním živlů jako tichý šepot: „Nejdříve mília a teď tohle.

23

Už neexistuje moře, ani země, ani vzduch. Všechno se

smíchalo dohromady. Jako by všechny živly nasály obrovské

mořské plíce. Dále na sever už může být jen Velký ledovec.

Myslím, že jsme se přiblížili k hranicím království života.“

Viděli, jak pozdvihl hlavu. „Ale ještě nejsme na konci naší

cesty.“

7

Po čtyřech dnech plavby směrem na východ po otevřeném moři objevili

badatelé další pevninu. Zdvíhala se strmě nad hladinu, ale podařilo se jim

najít rozlehlou zátoku, chráněnou mnoha ostrůvky. V jejím náručí přebýval

národ, který příchozí pohostinně přivítal. Nepatřili k žádnému z keltských

kmenů, byli ještě o něco vyšší a působili upraveněji. Jejich řeč byla

příbuzná germánskému jazyku, který si Hanno osvojil během svých cest.

proto netrvalo dlouho a snadno se dorozuměl. Přestože jejich železné

nástroje, zbraně, umělecké předměty i způsob života nesly stopy keltského

vlivu, lišili se od nich. Uvažovali mnohem střízlivěji a nebyli tolik posedlí

věcmi mimo tento svět.

Řekové se v této oblasti nechtěli zdržovat dlouho, a po

doplnění zásob počítali s tím, že budou pokračovat v cestě.

Ale jejich pobyt se prodlužoval. Dlouhá cesta plná

nebezpečí a ztrát je vyčerpala. Zde se jim dostalo

pohostinství a také nemalého obdivu. Jak se učili jazyk,

nacházeli nová přátelství upevňovaná společnými zájmy, výměnou

myšlenek a vzpomínek, zpěvem písní, sporty a jinými radovánkami.

Také ženy byly vstřícné. Nikdo z posádky na Pythease nespěchal,

aby dal povel k odplutí, nikdo se neptal, proč ještě

nezvedají kotvy.

Návštěvníci však nebyli parazity. Přivezli s sebou mnoho

nádherných darů. Na svých lodích brali na projížďky muže,

kteří do té doby znali pouze dřevěné čluny poháněné vesly.

Rybáři tak poznávali své vody a okolní osídlená místa lépe,

než kdy vůbec mohli doufat. Začal se rozbíhat obchod a

vzájemné návštěvy byly častější. Ve vnitrozemí byly skvělé

podmínky pro lov a vojáci přinášeli do vesnice množství masa.

Přítomnost Řeků a jejich vyprávění o vnějším světě dodaly

životu novou jiskru. Zakrátko s nimi domorodci jednali jako s

bratry.

Místní lidé tuto zeni nazývali Thule.

Léto vrcholilo a nastaly bílé noci.

Jednou se Hanno se svou dívkou vydali sbírat bobule a ve stinném

25

březovém hájku se pomilovali na měkké provoněné trávě. Když se vrátili

do domu jejího otce. dívka, unavená dlouhým dnem, usnula s úsměvem na

rtech. Hanno s otevřenýma očima hodinu ležel na lůžku z kožešin, vnímal

její teplo, slyšel její dech a oddechování ostatních členů rodiny, do nozder

mu pronikal pach krav, ustájených na druhém konci jediné dlouhé

místnosti. V malém ohništi občas proskočil plamen, ale v místnosti bylo

stále dost jasno díky světlu, pronikajícímu sem zvenčí proutěnými dveřmi.

Nakonec vstal, přehodil přes sebe tuniku a vykradl se ven.

Obloha nad ním byla jasná, v barvě připomínající okvětní lístky

bílých růží. Chvělo se na ní sotva půl tuctu stěží viditelných

hvězd. Vzduch se ochladil a bylo takové ticho, že k

němu doléhalo šplouchání vlnek ze zátoky. Kam až oko

dohlédlo., byla zem postříbřena právě padající rosou. Směrem

do vnitrozemí se terén zvedal k horám, jejichž šedomodré

vrcholky se v dálce zdvíhaly k nebi.

Vyšel z vesnice, kterou tvořily dvě řady k sobě přimknutých

stavení, ukončené velikou sýpkou, která v případě napadení

sloužila jako útočiště. Za ní byly pastviny s roztroušenými úly

a malá políčka, čekající na sklizeň. Prošel mezí nimi a zamířil

k pláži. Cesta, rozblácená volně pobíhajícími prasaty a drůbeží,

po chvilce končila a Hanno si v trávě otřel bosé nohy. Rosa

příjemně studila, trávu blíže pobřeží vystřídaly oblázky. Odliv,

jemuž se jeho středomořský bratranec nemohl rovnat odhalil

velkou část břehu, z něhož stoupala vůně soli. hlubin a

tajemství.

Opodál stál'muž zahleděný kamsi do dáli. Vnikách se mu něco

měděně zalesklo. Hanno k němu přistoupil. „Ty také?“

zamumlal.

Pytheas sebou trhl, otočil se a mechanicky odpověděl: „Raduj se.“ I v

tlumeném světle bylo patrné, že se nutí do úsměvu.

„V tom světle se těžko usíná.“ poznamenal Hanno.

„Nechci ztratit ani minutu z té nádhery.“ přikývl Pytheas.

„Ale astronomii to příliš nesvědčí.“

„Hmm, přes den jsem… shromažďoval údaje, které zpřesní naše

vědomosti o sklonu ekliptiky.“

„Do této doby jsi na to měl spoustu času. Už je po slunovratu.“

Pytheas pohlédl stranou.

„Skoro mi připadá, že se vymlouváš.“ dotíral dále Hanno.

„Proč tady vlastně zůstáváme?“

Pytheas si olízl rty. „Máme … máme stále ještě co objevovat. Je to, jako

bychom našli nový svět.“

„Ano, za devatero horami a devatero řekami.“ poznamenal

suše Hanno.

Pytheas pozdvihl goniometr jako štít. „Ne,, tohle jsou

opravdoví lidé. Pracují, mají děti, dospívají, stárnou a umírají

stejně jako my.“

Hanno se na něho upřeně zadíval. Moře v odlivu tiše šumělo.

Nakonec řekl: „Je to kvůli Vaně, že?“

Pytheas mlčel.

„Zdejší dívky jsou opravdu krásné.“ pokračoval Hanno. „Vysoké,

štíhlé, opálené letním sluncem, s očima jako blankytná obloha a ty

nádherně slámové vlasy - ó, ano. A ta, která s tebou sdílí lože. patří

k nejkrásnějším.“

„Je víc než jen to,“ odvětil Pytheas. „Je… nespoutaná.

Nevzdělaná, ale toužící po vědem. Hrdá a nebojácná. My

Rekové děláme ze svých žen vězně. Nikdy předtím jsem o tom

nepřemýšlel, ale… není to snad naše vina. že se z potěchy

našich srdcí stávají tupá a nemyslící stvoření?“

„Nebo děvky.“

„Vana je jako ta nejtemperamentnější hetéra. Ale není na

prodej, Hanno. Věrně mě miluje. Před několika dny jsme

se rozhodli, že bude mít mé dítě. Padla mi do náručí se

slzami radosti.“

„Je opravdu milá, ale pořád je to barbarka.“

„To se může změnit.“

Hanno zavrtěl hlavou. „Nepodváděj sám sebe, příteli. To se

k tobě nehodí. Sníš snad o tom. že ji vezmeš s sebou?

27

Pokud přežije cestu, v Massalii uvadne a zemře,

jako květina vytržená ze země. Jaký život jí můžeš

nabídnout? Je pozdě. Pro vás pro oba.“

Pytheas na to nic neříkal.

„Ani ty se tu nemůžeš usadit.“ řekl Hanno. „Jen pomysli. Ty. civilizovaný

člověk, filozof, nacpaný v jedné chatrči uplácané z hlíny a proutí s celou

rodinou a dobytkem. Žádné knihy, žádná korespondence, žádné učené

rozhovory. Žádné sochy, chrámy, tradice, nic, co kdy formovalo tvého

ducha. Ona rychle zestárne, ňadra jí poklesnou a zuby vypadají. Začneš ji

nenávidět, protože ona bude návnadou, na kterou ses nechal chytit. Zvaž

to, dobře to zvaž.“

Pytheas zaťal volnou ruku v pěst a několikrát se udeřil do

stehna. „Ale co mám dělat?“

„Odpluj. Jistě snadno najde manžela, který se o dítě

postará. Její otec je na zdejší poměry zámožný. Ona dokáže svou

plodnost a každé dítě je vítáno - mnoho jich umírá. Zdvihni

plachty a poruč vyplout. Hledáme Ostrov ambry, pamatuješ?

Pokud je to jen legenda, alespoň zjistíme, jaká je

skutečnost. Tyto východní břehy a moře skrývají mnohá

tajemství. Měli bychom se vrátit do Pretanie a dokončit její

obeplutí, abychom zjistili její tvar a rozlohu. Pro Evropu je to důležité,

pro Thule to ještě několik staletí nebude znamenat nic. A pak se

vrať ke svým, do svého města, k rodině, ženě. dětem,

vnoučatům. Udělej, co je tvou povinností!“

„Mluvíš tvrdě.“

„Ano. A vážím si tě.“

Rek pozdvihl Hávu, přejel pohledem od vzdálených hor

přes oblohu, jejíž jas zastiňoval hvězdy, přes lesy

a louky k nedozírnému oceánu. „Máš pravdu,“ řekl

nakonec, „měli jsme odplout už dávno. Měli. Jsem

starý blázen.“

Hanno se usmál. „Ne, jenom člověk. Vnesla do tvého srdce

jaro, o kterém jsi myslel, že jsi je dávno ztratil. Už jsem to

viděl mnohokrát.“

„I tobě se to někdy stalo?“

Hanno položil ruku na přítelovo rameno. „Pojď,“ řekl.

„vrátíme se a pokusíme se usnout. Máme před sebou mnoho

práce.“

29

8

Oprýskané, plné šrámů, otlučené, ale vítězné, vpluli tři lodi do

massaliaského přístavu. Byl jasný, chladný, podzimní den a

hladina se třpytila jako safír posypaný diamantovým prachem

Dno bylo zrádné a vítr mírný, pohybovali se jen zvolna.

Pytheas pokynul Hannovi. „Zůstaň se mnou na přídi.“ požádal ho. „možná

je to poslední možnost v klidu si promluvit.“

Féničan se k němu připojil. Poslední hodinu cesty prožíval

Pytheas svým vlastním způsobem. „Ceká tě spousta starostí,“

pronesl Hanno. Všichni se s tebou budou chtít setkat, mluvit s

tebou, slyšet tvé přednášky. Budeš zavalen dopisy a každý se

bude dožadovat exempláře tvé knihy a chtít, abys ji napsal

nejpozději včera.“

Pytheas se mírně usmál. „Ty si nikdy nepřestaneš dělat legraci,

že?“

Chvíli mlčky stáli a hleděli na přibližující se břeh.

Končila sezóna a vlny jak nízké a něžné zde. daleko od Atlantiku

-pohupovaly loděmi, které vplouvaly do přístavu nebo se vy dávaly na

cestu. Veslice, nákladní lodě, umouněné rybářské bárky, sudovité

obchodní lodě - které se nikdy nevydávaly dále od pobřeží - velká

papyrová loď Egypťanů a dvě dlouhé galéry, připomínající

pavouky kráčející po hladině. Ty všechny se snažily dostat

za svými cíli. Vzduch byl plný křiku a povelů, plachty

práskaly, ráhna svištěla, vesla skřípěla v havlenkách. Nad

červenými střechami města se vznášely proužky kouře.

Viděli i statky a vesničky, roztroušené mezi

pokosenými poli a zelenými pastvinami, obklopené háji a žloutnoucími

sady. Stovky' racků prováděly ve vzduchu krkolomné kousky,

jako by se sem přihnala severská vánice.

„Nerozmyslíš si to, Hanno?“ zeptal se Pytheas.

Ten se ušklíbl. „Nemohu. Zůstanu, dokud nedám dohromady

všechny peníze, a pak vyrazím“

„Proč? Nerozumím tomu. Neřekl jsi důvod.“

„Tak je to lepší.“

„Něco ti řeknu, muž tvých schopností by tu měl úžasnou

budoucnost - nepředstavitelnou. Se svým vlivem bych ti mohl

zařídit massalijské občanství, Hanno.“

„Vím, už jsi mi to nabízel. Děkuji, ale nechci.“

Féničan sevřel pevněji zábradlí a Pytheas se dotkl jeho paže.

„Bojíš se. že by ti zdejší lidé mohli vyčítat tvůj původ? Slibuji,

že se to nestane. Nad to jsme povzneseni. Tohle je otevřené

město.“

„Všude jsem cizincem“

Pytheas si povzdechl. „Nikdy… nikdy jsi mi neotevřel svou

duši tak, jako já tobě. A přesto… nikdy jsem necítil. že bych

měl k někomu tak blízko. Ani…“ Zmlkl a oba se zadívali

jiným směrem.

Hanno s úsměvem opět nasadil bodrý tón. „Prožili jsme

spolu úžasné věci, zlé i špatné, strach i veselí, radost i smrt.

Takové zážitky vytvářejí pevná pouta.“

„A přesto je přerveš tak… lehce'?“ podivil se Pytheas. „Prostě

jen řekneš sbohem?“

Než Hanno stačil něco zlehčujícího odpovědět, něco se

zlomilo a Rek přemožen bolestí řekl: „Co jiného je

život, než neustálé dávání sbohem?“

31

II

BROSKVE VĚČNOSTI

K sídlu Yen Ting—kua, podprefekta provincie Řeky mnoha

proudů, se blížil průvod inspektora z města Changan, vyslance

samotného Císaře. Jeho příjezd byl zvěstován poslem, aby byl

pánu domu poskytnut čas na přiměřené uvítání vykonavatele

císařské vůle. Na příští poledne již bylo možno průvod spatřit,

zprvu jako oblak prachu na východě, ze kterého se později

vynořili jezdci - služebnictvo a ozbrojená stráž - doprovázející

kočár tažený čtyřmi bílými koňmi.

Na vojáky v lesklých brněních a se vztyčenými praporci byl impozantní

pohled. Snad až příliš okázalý v této poklidné krajině, pomyslel

si Yen Ting—ku. Ze svého příbytku na vrcholu pahorku

přehlížel ves Mlýnský kámen, chráněnou hliněnými náspy.

Viděl střechy stavení krytých došky a často i pálenými

taškami lemující úzké uličky, kterými, mezi volně se

pohybujícími vepři, spěchali rolníci, aby na polích dobývali své

živobytí z úrodné spraše. Přenesl svůj pohled dále do

krajiny. Byl počátek léta a na terasových polích se zelenalo proso a

ječmen, od jejichž ploch se odrážely modré postavičky

zemědělců. V dálce mohl spatřit roztroušené statky a usedlosti.

Sady právě odkvětaly a listy ovocných stromů nasávaly ve

slunném dni sílu pro budoucí úrodu. Větve vrb podél zavlažovacích

kanálů se chvěly v mírném vánku, který sem přinášel jejich

vůni. Hřbety táhlých pahorků byly porostlé borovicemi a

cypřiši, které dodávaly krajině zasmušilou důstojnost.

Svahy po pravé a levé straně sloužily jako pastviny a

jejich hřebeny, jasně ozářené sluncem, vystupovaly nad

okolní krajinu.

Na západ od vesnice byly svahy příkřejší a kopce vyšší, pokryté souvislými

lesy. Dlouhá a namáhavá cesta tím směrem vedla do hájemství Tibeťanů,

Mongolů a dalších barbarských národů. Ale i zde na okraji říše byl již vliv

civilizace slabší a každá její známka byla hýčkána více než ve vnitrozemí.

Yen Ting—ku si tiše recitoval:

„Jak je nádherné střídání ročních období,

jež nám věnovali bohové.

A cesta života a zvyku,

již nám odkázali předkové …“

Po několika verších ustal a vyšel ven. Jindy by zůstal a přijal hosta v domě.

nyní se však on i jeho synové oblékli do nejlepších šatů a očekávali příchod

císařského vyslance na rozlehlé verandě sídla. Sluhové vytvořili špalír přes

nádvoří, jehož část tvořilo bludiště z pěstěných keřů. Jeho kompozice

nevtíravě zdůrazňovala bazén se zlatými rybkami, nacházející se ve středu

zeleně.

Ženy. děti a ostatní služebnictvo se po dobu uvítání

nesměli vzdálit z hospodářských stavení.

Dusot koní. hluk a ryk trub ohlásily příjezd. Podkoní sesedl a

podle etikety se v polovině cesty setkal s podprefektovým

komorníkem, aby si vyměnili poklony a uvítací fráze. Nato z

kočáru vystoupil inspektor. Služebnictvo pokleklo a Yen Ting

—ku mu vzdal úctu, jakou mu byl jako šlechtic nižšího

postavem povinován.

Tsai Li zdvořilost opětoval. Byl to nevýrazný, drobný muž.

poměrně mladý na významný úřad jaký zastával zatímco

podprefekt byl vysoký a začínal šedivět. Znaky úřadu, které si

Tsai Li oblékl, když vystoupil z kočáru, také nesly známky

dlouhé cesty. Přesto jevil neokázalou sebejistotu, kterou zdědil

po několika generacích žijících v blízkosti trůnu. Na první

pohled bylo zřejmé, že host i hostitel k sobě chovají sympatie.

Vbrzku si budou moci pohovořit osamotě. Sloužící odvedli Tsai Lie do jeho

komnat, kde byla přichystána lázeň a čisté roucho. Mezitím se také utábořil

jeho doprovod, sloužící na vyhrazených místech uvnitř sídla, vojáci zůstali

ve vesnici. Chystala se hostina a vzduch plnily vůně koření a bylin, opékaly

se rozličné druhy masa - drůbež, selata, mořské želvy i štěňata - vína se

33

ohřívala na správnou teplotu. Z místnosti, kde se připravovali hudebníci a

tanečnice, se občas ozvalo drknutí na citera nebo cinknutí rolničky.

Inspektor podprefekta vyrozuměl, že než se setká s

místními úředníky. chce s ním důvěrně hovořit. Rozhovor se

odehrál v místnosti, ve které nebyl žádný nábytek kromě dvou

paravánů, několika polštářů, opěrek a nízkého stolku, na

kterém spočívala nádoba s vínem a miska s rýžovými koláčky

dovezenými z jihu. Pokoj byl přesto velnu vzdušný a příjemný,

obrázky bambusových hájů, horských scenérií a kaligrafická výzdoba

paravánů byly ukázkami vytříbeného vkusu a mistrovského umění.

Tsai Li vyjádřil obdiv přiměřeným způsobem tak, aby

bylo zřejmé, že nevyžaduje, aby mu ony krásné

předměty byly nabídnuty jako dar.

„Nechť můj pán přijme ponížený dík svého otroka,“ řekl Yen

Ting—ku. „Obával jsem se, že v těchto vzdálených končinách

shledáš náš život nekultivovaným a nehodným tvého zájmu.“

„Nikoli,“ odpověděl Tsai Li a jeho dlouhé nalakované nehty'

se zaleskly, když nesl pohár k ústům. „Vskutku se zdá. že zde

je domovem mír a pořádek. Však běda. blíže hlavnímu městu

stoupá nespokojenost a přibývá banditů, zatímco jinde v říši

bují rebelie a Hsiung—nu za Velikou zdí se stále nevzdal

záměra vtrhnout do země. Jen proto s sebou mám vojenský

doprovod.“ Z jeho tónu bylo jasně cítit jeho pohrdání těmito

nejnižšími ze svobodných. „Avšak díky nebesům nebylo

potřeba jejich zbraní. Astrologové vybrali pro můj odjezd

vskutku ten nejpříhodnější den.“

„Přítomnost vojáků může být užitečná,“ podotkl suše Yen Ting—ku.

„Tak mluví starý zkušený šlechtic,“ řekl s úsměvem Tsai Li.

Vím. že tvůj rod naplňuje císařovu vůli v této prefektuře již

velmi dlouho?“

„Již od dob císaře Wu—ti, který pověřil mého ctěného předka

Yen Clii správou tohoto území, v odměnu za jeho služby při

bojích proti severním barbarům.“

„Ach, to byly nádherné doby,“ vzdychl Tsai Li. „Rozdrtili

jsme je tak. že stále ještě sklízí hořké plody své porážky.“

Yen Ting—ku se zavrtěl na patách, odkašlal si. pohlédl

zpříma přes stolek a řekl: „Můj pán vtom jistě podniká

mnohé, když vážil tak dlouhou a krušnou cestu. Jak

můžeme svým nepatrným dílem přispět k naplnění jeho

spravedlivého cíle?“

„Především chci informace, a pak snad doprovod. Do hlavního

města se donesly zvěsti o mudrci, skutečném svatém muži.

který dlí kdesi na tvém panství.“

„Cože?“ zamrkal Yen Ting—ku.

„Jsou to snad jen povídačky pocestných, ale mnoho z nich se

shoduje. Vyznává učení Tao a údajně již žije velmi dlouho,

díky prostému a střídmému životu.“ Tsai Li po krátké odmlce

dodal: „Je opravdu nesmrtelný? Co mi o tom můžeš říci. vážený

podprefekte?“

Yen Ting—ku svraštil obočí. „Ach ano. už vím. Ten muž si

říká Tu Shan.“

„Vidím, že jsi skeptik, nemám pravdu?“

„Neodpovídá příliš mé představě o svatém muži. ctěný

inspektore.“ zabručel Yen Ting—ku. „Nejeden pobuda se za

svatého prohlašuje. A prostý lid takovým lumpům dychtivě

naslouchá, zvláště v pohnutých dobách jako je tato. Jsou to

tuláci bez pána. kteří kromě žebrání a lichotek neumějí nic

užitečného. Prohlašují o sobě. že ovládají mocné a tajemné

síly. Rolníci jsou ochotni přísahat, že viděli takové, kteří

uzdravují nemocné, vymýtají ďábly, přivádějí mrtvé zpět k

životu a mnoho dalších nesmyslů. A před tím než zmizí,

odlehčí peněženkám mužů a ob těžkají lůna žen řkouce, že toto

je Pravá cesta.“

Tsai Li přivřel oči. „Víme o šarlatánech.“ řekl. ,,Také známe

počestné wulidové kouzelníky - poctivé, avšak nevzdělané a

pověrčivé. Je smutné, že některé jejich praktiky a pověry

časem prosákly do kdysi tak čirého učení Lao-tzu. Opravdu

35

smutné.“

„Což se dvůr namísto toho neřídí zásadami velikého Kung

Futze?“

„Zajisté, leč květiny moudrosti a zásad rostou řídce, ctěný podprefekte.

Musíme je hledat kde jen lze. To, co se o tomto Tu Shanovi doneslo ke

sluchu Císaře, jej přivedlo k domněnce, že jeho hlas by měl zvučně znít ve

sboru říšských rádců.“

Yen Ting—ku hleděl do svého šálku, jako by vněm hledal

vhodnou odpověď. „Nepřísluší mi diskutovat o rozhodnutích Syna

nebes.“ řekl nakonec. „Myslím, že tento muž asi není

schopen napáchat vážné škody.“ Usmál se své myšlence a

pokračoval: „Řekl bych. že jeho rady snad nebudou

horší, než rady ostatních.“

Tsai Li si ho chvíli prohlížel, a pak tiše řekl: „Myslíš tím. pane

podprefekte, že Císař mohl být v minulosti někdy oklamán?“

Yen Ting—ku lehce zbledl, pak zrudl a téměř vyštěkl: „Neřekl

jsem nic neuctivého, vážený mandaríne.“

„Samozřejmě, rozumím.“ řekl Tsai Li uklidňujícím tónem.

„Přesto, mezi námi. smysl je jasný.“

Yen Ting—ku na něho vyděšeně pohlédl.

Tsai Li začínal být netrpělivý. „Prosím, uvědom si. že je to již deset let. co

slovutný Wang Mang obdržel Pověření nebes. Vyhlásil mnoho reforem a

snažil se. aby se jeho lidu vedlo lépe. Nyní se však vzmáhá neklid.

Jednoduše řečeno, v zemi je chudoba a barbaři za hranicemi.“ Význam jeho

slov byl tento: Stále přibývá těch, kteří prohlašují, že Hsin není nová

dynastie, ale pouze výsledek palácových intrik a nastal čas navrátit dynastii

Han moc, která jí po právu náleží. „Je potřeba každé rady. Moudrost a

ctnost často dlí pod nízkou střechou.“

„Situace musí být zoufala, když jsi byl vyslán ověřit pouhé

povídačky.“ vyhrkl Yen Ting—ku. Vzápětí spěšně dodal:

„Jsme pochopitelně poctěni a potěšeni tvou vzácnou

přítomností, můj pane.“

„Jsi velmi šlechetný, vážený podprefekte,“ řekl Tsai—li příkře,

„co mi však povíš o Tu Shanovi?“

Yen Ting—ku se zamračil, pohlédl stranou, zatahal se za

vousy a zvolna začal: „Mám-li být upřímný, nemohu říci, že

by to byl pobuda. Nechal jsem si prověřit vše, co jsem o něm

slyšel, a nemám žádné zprávy o tom, že by kohokoli podvedl

nebo spáchal cokoli špatného. Jenom prostě … svatého muže

si představuji jinak.“

„Ti, kdož hledají Tao, se mohou někdy jevit jako

podivín.“

„Já vím. Ale … tedy poslouchej. Objevil se zde před pěti lety,

procházel vesnicemi na severu a na východě a občas se v

některé na čas zdržel. Doprovázel ho jediný učedník, mladý

muž. bývalý rohlík. Od té doby se k němu přidali další dva,

několik jiných odmítl. Pak se usadil v jeskyni nahoře v lesích

blízko vodopádu, tři nebo čtyři hodiny chůze odtud. Tam

údajně medituje. Byl jsem tam osobně a viděl jsem. že z

jeskyně vytvořil docela příjemný příbytek. Nikoli luxusní, ale

dostatečný. Jeho učedníci si zbudovali chatrč opodál. Pěstují

trochu obilí, chytají ryby. sbírají ořechy, bobule a kořínky.

Lidé jim přinášejí různé dary včetně peněz. Přicházejí, aby

slyšeli jeho slova, ulevili svému hoři - má dar naslouchat -

nechat si požehnat, či jen strávit nějaký čas v jeho mlčenlivé

přítomnosti.

Občas sejde sem dolů, aby tu strávil den nebo dva. A pak je to vždy stejné -

dobře jí a pije v místním hostinci a užívá si ve zdejším nevěstinci. Doslechl

jsem se. že je mimořádným milovníkem. Na druhou stranu, nevím, že by

kdy svedl něčí ženu či dceru. Nicméně jeho chování mi nepřipadá příliš

zbožné, a ani ta kázání, která jsem slyšel, nedávala mnoho smyslu/' „Tao

nelze vyjádřit slovy.“

„Já vím, ale přesto…“

„A pokud jde o milování, od těch, kteří jsou znalí v učení Tao

jsem slyšel, že akt. zvláště trvá-li co nejdéle, pomáhá muži

udržovat jeho Jang v rovnováze s Jing. Ostatně toto tvrdí jen

jeden názorový směr. Někteří s tím nesouhlasí, jak jsem slyšel.

Myslím, že sotva můžeme žádat, aby muž. jehož posláním je

37

zvěstování, odpovídal běžným měřítkům ctihodnosti.“

Yen Ting—ku se kysele usmál. „Jsi tolerantnější než já, můj

pane.“

„Ne. jen myslím, že bych se měl co nejlépe připravit

než se vydám na cestu, abych lépe pochopil vše, co uvidím a

uslyším.“ Tsai Li se zamyslel nad další otázkou. „A co jeho předchozí

život? Co je pravdy na jeho dlouhověkosti? Slyšel

jsem, že vypadá jako mladík.“

„To je pravda, je i silný a má vše, co k mládí patří. Neměl by snad mudrc

vypadat důstojně?“ Yen Ting—ku se zhluboka nadechl. „Podnikl jsem v

tom směru nějaká pátrání. On sám o tom skoro nemluví. Vlastně vůbec,

pokud z nějakého důvodu nemusí, jako třeba když se zmiňoval o dávno

zesnulém Chou Pengovi, jako o svém učiteli. Ale také se nesnaží nijak

zahlazovat stopy. Měl jsem možnost osobně navštívit místa kde přebýval a

hovořit tam s lidmi, když mě obchodní záležitosti zanesly do těch

končin.“

„Řekni mi. prosím, co jsi zjistil, ať to mohu porovnat s

vlastními informacemi.“

„Tedy, je nade vší pochybnost, že se narodil před více než sto

lety v provincii Tří vysokých hor, v rodině kováře. Když

dospěl, pokračoval v řemesle svého otce, oženil se, měl děti a

nebylo na něm nic mimořádného, kromě jeho nestárnoucího

těla. Postupně se tak stal místním zázrakem, avšak nezdá se. že

by z toho nějak těžil. Naopak, když jeho děti založily rodiny a

manželka zemřela, prohlásil, že odchází hledat moudrost, aby

poznal příčiny svého stavu a stavu věcí na světě vůbec. Ztratil

se z rodné vsi a nebylo o něm slyšet až do doby, kdy se stal

žákem Chou Penga. Když starý mudrc také zemřel, Tu Shan

putoval dále a přitom praktikoval a vyučoval Tao po vlastním

způsobu. Nevím, jak to má blízko k tomu. co učil Chou Peng.

Ani nevím, jak dlouho zde chce zůstat. Sám jsem se ho na to

ptal, ale lidé jako on se umí velice šikovně vyhnout odpovědím

na nežádoucí otázky.“

„Děkuji ti. To jen potvrzuje zprávy, které mám. A muž tvého

rozhledu, drahý podprefekte. zajisté chápe, že takový život

naznačuje schopnost ovládání určitých sil a…“

Ve dveřích se objevila postava sloužícího v uctivém postoji.

„Vejdi a mluv,“ vyzval jej Yen Ting—ku.

Tsai Liův tajemník udělal krok dovnitř, poklonil se a hlásil:

„Ponížený služebník prosí za prominutí, že si dovoluje rušit

své pány. Avšak k jeho sluchu se donesla zpráva, které by snad

mohli přikládat významu. Mudrc Tu Shan se po západní cestě

blíží k vesnici. Má můj pán nějaké příkazy?“

„Hleďme. Měďme, jaká zvláštní náhoda.“ pronesl potichu

podprefekt.

„Pokud to je náhoda.“ opáčil Tsai Li.

Yen Ting—ku povytáhl husté obočí. „Domníváš se, že předem

věděl o tvé návštěvě a jejím účelu?“

„Nemusí v tom být nic nadpřirozeného. Podle učení Tao se všechny

věci dějí ve vzájemné harmonii.“

„Mám jej pozvat, či přikázat ať počká, až se mému pánu

zlíbí?“

„Nic takového. Půjdu za ním, ačkoli nesmírně nerad přerušuji

tento skvělý rozhovor.“ Když zachytil překvapený hostitelův

pohled dodal: „Konečně, stejně bych ho byl navštívil v jeho

příbytku. Je-li opravdu hoden úcty, nechť je mu prokázána.“

Se šustěním sametu a brokátu se zvedl z polštáře a vyšel ven. Yen Ting—

ku jej následoval. Inspektorův podkoní přikázal několika mužům, aby

doprovázeli oba hodnostáře, kteří již prošli branou a důstojně kráčeli dolů

k vesnici.

Zdvihl se severní vítr, který ochladil vzduch a línal s sebou

mraky, jejichž stíny se proháněly mezi poli jako obří srpy.

Mezi víry žlutého prachu poletovalo několik havranů a jejich

krákání se neslo nad vzrušenými hlasy davu, který se

shromáždil kolem vesnické studny. Byli tu hlavně lidé, kteří

neměli práci na poli - obchodníci, řemeslníci, jejich ženy a

děti. staří a nemocní. Vojáci z vyslancova doprovodu

39

bezohledně vtrhli do davu, aby zjistili, co se děje.

Posluchači se tísnili kolem vysokého ramenatého muže.

stojícího u okraje studny. Stejně jako všichni rolníci byl

oblečen do jasně modrého prošívaného kabátce a kalhot. Kůži

na bosých chodidlech měl do tvrdá zrohovatělou. Pod dlouhou

kadeří vyrůstající z temene hlavy mu povívaly nepoddajné

černé vlasy. Jeho široký plochý obličej nesl známky dlouhého

pobytu v přírodě. Opřel svou hůl o roubení studny, zdvihl

dívenku stojící vedle a posadil si ji na ramena. Vedle něho stáli

tři mladici ve stejně prostém oděvu.

„Ohó, maličká,“ zasmál se a pošimral děcko na bradě. „Chceš

se projet na koni, malá uličnice?“

„Požehnej jí, pane,“ zaprosila matka.

„Proč. když ona sama je požehnáním,“ odpověděl. „Je stále

blízko Pramene Klidu, k němuž se všichni mudrcové touží

vrátil. Ale ne tak blízko, aby nechtěla nějaký' ten bonbónek,

co, Mei—mei?“

„Je tedy dětství lepší než dospělost?“ zeptal se roztřeseným Hašem

bělovlasý stařec.

„Jak bych ti molů odpovědět, když se mé nebohé hrdlo

dusí prachem cesty?“ opáčil muž rozšafně. „Ne, nejdříve

pohár či tři dobrého vína. Všeho s mírou, včetně odříkání.“

„Ustupte!“ zvolal podkoní. „Udělejte místo pro pána Tsai Li,

Říšského vyslance z města Chang-an a pro pána okrsku, Yen

Ting—kua!“

Hlasy ustaly a lidé spěšně couvali. Poděšené děvčátko začalo

kňourat a natáhlo ruce k matce. Muž je podal ženě a pak Sge

zdvořile až poníženě poklonil, když oba hodnostáři stanuli

před ním.

„Zde je tvůj mudrc Tu Shan. ctěný inspektore,“ řekl podprefekt.

„Zmizte odsud!“ přikázal podkoní vesničanům, „toto je i státní

záležitost.“

„Mohou naslouchat, chtějí-li,“ řekl mírně Tsai Li.

„Jejich pach nesmí urážet nozdry mého pána.“ prohlásil

podkoní a lidé ještě kousek poodstoupili a pak ve

skupinkách zvědavě čekali, co se bude dít.

„Pojďme zpět do domu,“ navrhl Yen Ting—ku. „Dnes se ti

dostalo neobyčejné pocty. Tu Shane.“

„Nejhlubší dík mému pánu.“ odpověděl, „ale jsme ošuntělí,

neumytí a nehodní vstoupit do tvého příbytku.“ Měl hluboký

hlas bez kultivovaného akcentu, přesto nehovořil jako lidé z

nízkých vrstev. Jako by v něm zaznívala mírná ironie a v očích

se mu zablesklo. „Smím vám představit své žáky? Zde jsou:

Chi. Wei. Má.“ Tři mladíci se hluboce poklonili a zůstali tak,

dokud jim Tu Shan nedal nenápadný pokyn.

„Smějí zůstat“ Yen Ting—ku nedokázal zcela zakrýt svůj odpor.

Všiml si toho Tu Shan? K Tsai Limu řekl: „Snad by si můj pán

přál začít se záležitostí, kvůli níž vážil cestu. Tak se dovíme,

není-li to pouhé plýtvání jeho časem.“

Inspektor se usmál. „Doufám, že ne. vážený mudrci. Neboť

jsem tomu již velmi mnoho času věnoval.“ Pak se

obrátil k šlechtici, podkonímu a ostatním, kteří byli těmi slovy

vystrašeni. „Tu Shan má pravdu. Ušetřil mi nepochybně

obtížnou cestu k jeho jeskyni.'' „Náhoda.“ řekl ten o

němž se mluvilo. „Netřeba jasnozřivosti. abych

uhodl účel tvé cesty.“

„Raduj se. neboť pověst o tobě se donesla až ke vznešenému

sluchu Jeho Císařského Veličenstva. Přikázal mi vydat se na

cestu a přivézt tě do Chang-anu. aby Říše měla prospěch z tvé

moudrosti.“

Žáci zalapali po dechu, ale vzápětí obnovili ztracený klid. Tu

Shan však na sobě nedal nic znát. „Syn Nebes má dozajista

nepočítané rádců,“ řekl.

„To ano, ale nejsou mnoho platní. Jak praví přísloví, tisíc

myší se nevyrovná jednomu tygru.“

„Můj pán je snad trochu nespravedlivý vůči rádcům a

41

ministrům. Ohromné úkoly, jimiž se zabývají, jsou nad mé

omezené schopností.“

„Tvá skromnost tě šlechtí. Ukazuje na tvůj dobrý charakter.“

„Ne. jsem jen nevzdělaný hlupák.“ zavrtěl Tu Shan hlavou. .Jak bych mohl

být tak opovážlivý a zdvíhat oči k trůnu Císaře?“

„Podceňuješ se.“ řekl Tsai Li se stopou

netrpělivosti. „Když žiješ tak dlouho, jsi zajisté

velmi inteligentní a nasbíral jsi mnohé zkušenosti. Munoto jsi

přemýšlel o tom. co jsi viděl a sepsal mnohá moudrá

ponaučení.“

Tu Shan se trpce usmál a řekl, jako by mluvil se sobě rovným: „Pokud jsem

se něco naučil, tak jen to, že samotila inteligence a vědomosti nejsou téměř

k ničemu. Nakonec stejně vždy slouží k tomu abychom vymýšleli důvody,

jimiž obhajujeme své činy.“

„No tak.“ neudržel se Yen Ting—ku. „Nejsi přeci

žádný asketa. Císař se štědře odmění těm. kteří mu dobře

slouží.“

Tu Shan pokračoval, jako když učitel vysvětluje látku méně

chápavému žákovi. „Na svých cestách jsem navštívil Chang-

an. přesto jsem se nikdy pochopitelně nedostal na palácové

pozemky. Bydlel jsem v hostincích. Je tam všude tolik zdí.

Všechny čtvrti jsou od sebe odděleny, a když za soumraku

zazní z věží bubny, jejich brány se uzavírají všem, kromě

urozených. Ale v horách člověk může chodit pod hvězdami jak

se mu zlíbí.“

„Pro toho, jenž se drží Cesty, jsou všechna místa stejná,“ řekl Tsai Li.

Tu Shan sklonil hlavu. „Vidím, že můj pán dobře zná Knihu o Cestě

a její síle. Ale pokud jde o mne, jsem jen poloslepý hlupák, který bude

neustále narážet do oněch zdí.“

Tsai Li ztuhl. „Myslím, že hledáš výmluvy, aby ses vyhnul povinnosti,

která ti připadá příliš obtížná. Proč tedy kážeš lidem, když se tak málo

staráš o to, aby jim tvé myšlenky pomohly?“

„To jim nepomůže.“ Hluboký Tu Shanův hlas bylo i přes vítr

dobře slyšet. „Jedině oni sami se mohou vyrovnat se svými

strastmi, stejně, jako každý člověk musí nalézt Tao sám v

sobě.“

Tsai Liův Has byl hladký jako čepel dýky: „Odmítáš tedy

Císařovo dobrodiní?“

„Mnoho vládců přišlo a odešlo. A ještě více přijde a ode|'jde.“

Tu Shan pozvedl ruku. „Pohleď na prach ve vzduchu. Také

kdysi žil. Jen Tao zůstává.“

„Riskuješ trest, mudrci.“

Tu Shan se náhle zasmál a plácl se do stehen. „Jak by mohla

hlava oddělená od těla udílet rady?“ V příštím okamžiku byl

opět vážný. „Můj pane, nechtěl jsem být neuctivý. Říkám jen.

že nejsem připraven na úkol, který máš na mysli a ani jej

nejsem hoden. Vezmi mě s sebou a brzy to sám seznáš. Bude

to lepší, než marnit vzácný čas Syna Nebes.“

Tsai Li si povzdechl. Yen Ting—kuovi, který jej po

očku pozoroval, se trochu ulevilo. „Ty darebáku.“

řekl Tsai Li smutně. „Používáš Knihu - jak je ten

verš? - Jako vodu, hebkou a životodárnou, jež ohladí i

nejtvrdší kámen…'„

Tu Shan se poklonil. „Nebylo by lépe říci. že řeka teče vstříc svému osudu,

zatímco hloupý kámen setrvává na místě?“

Nyní k němu Tsai Li promluvil jako k sobě rovnému:

„Nepůjdeš-li, budiž. Odpusť mi tedy když oznámím, že

jsi pro nás byl… zklamáním.“

Na Tu Shanově tváři se kmitl úsměv. „Jak obezřele jsi to

vyjádřil.“ Pak se poklonil Yen Ting—kuovi. „Pohleď, můj

pane, není důvodu, proč by prach z mých nohou měl znečistit

tvé vzácné rohože. Nejlépe bude, když se já a moji učedníci co

nejdříve vzdálíme z tvé přítomnosti.“ „Dobře.“ řekl podprefekt

chladně. Inspektor mu věnoval nesouhlasný pohled a obrátil se

na Tu Shana. „Tedy, vážený mudrci, žiješ déle než kdokoli

jiný, a přesto na tobě věk nezanechal stopy. Můžeš mi tedy

konečně říci, jak je to možné?“

43

Tu Shan zvážněl, snad i trochu posmutněl. „Vždy se mě na to ptají.

Nuže?“

„Nikdy jsem nedal uspokojivou odpověď, neboť ji

neznám.“

„Jsem si jist, že ano.“

„Řekl jsem, že ne, ale nemám na výběr, že?“ Zdálo se, že

smutek ho opustil. „Říká se, že v zahradách Hsi Wang Mu,

Matky západu, rostou zvláštní broskve. Ten, komu je dovoleno z

nich okusit, se stává nesmrtelným“

Tsai Li na něho dlouho hleděl, než tiše, téměř neslyšitelně odpověděl: „Jak

si přeješ, ctěný mudrci.“ Lidé kolem zatajili dech a začali ustupovat.

Inspektor se poklonil. „Odcházím v úctě.“

Tu Shan poklonu opětoval. „Můj pozdrav Císaři. I on

si zaslouží soucit.“

Yen Ting—ku si odkašlal a po krátkém zaváhání následoval Tsai Lie ven z

vesnice a vzhůru po cestě ke svému sídlu. Jejich doprovod šel v uctivé

vzdálenosti za nimi. Vesničané se s poklonami rozutekli do bezpečí svých

domovů. Tu Shan a jeho učedníci u studny osaměli. Nárazy větru honily po

prašné zemi změť stínů.

Tu Shan uchopil svou hůl. „Pojďme.“ řekl.

„Kam, mistře?“ osmělil se Chi.

„Do našeho příbytku. A později…“ V tu chvíli jako by přes

jeho tvář přeletěl záchvěv bolesti. „Vlastně nevím.

Kamkoli. Snadná západ, do hor.“

„Obáváš se odvety, mistře?“ zeptal se Wei.

„Ne, ne, věřím slovu onoho šlechtice. Ale bude lépe odejít.

Cítím ve větru zlé časy.“

„Jak praví mistr,“ ozval se drze Má. „Za ta léta musel jejich pach cítit

opravdu často. Vskutku jsi okusil oněch broskví?“

Tu Shan se pousmál. „Musel jsem mu něco říci. Pověst o tom

se nepochybně rozšíří a další lidé si k tomu přidají své

výmysly. Nu, to už bychom měli být daleko.“

Vykročil na cestu. „Mnohokrát jsem vás varoval,“ pokračoval, „a dělám to

opět. Nemám žádná vnuknutí, žádná tajemství o která bych se mohl dělit.

Jsem ten nejobyčejnější z lidí. až na to, že mé tělo z jakéhosi důvodu

nestárne. Snažil jsem se to pochopit, ale zjistil jsem pouze, že jedině tento

způsob života mi umožňuje přežít. Pokud mi chcete naslouchal, dobrá.

Pokud ne, odejděte s mým požehnáním Ale mezitím přidejme do

kroku.“

„Proč, říkal jsi, že se nemáme čeho bát, mistře.“

protestoval Má.

„To ano.'' Tu Shanův hlas zdrsněl „Bojím se jen. abych nebyl

svědkem toho, co se nejspíše stane těmto lidem, které tak

bezmocně miluji. Doba je špatná. Musíme hledat odlehlé místo

a Tao.“

Čtyři siluety se rozplynuly v oblaku vířícího prachu.

45

III

DRUH

l

Loď se nakládala v Claudiově doku. Na oceánské plavidlo byla nezvykle

velká, měla dva stěžně, a její černý, baňatý trup mohl mít výtlak snad pět

set tun. Její zlacená záď se nad úchyty kormidelního vesla zdvíhala v

ladném oblouku dlouhého ptačího krku, nesoucího mistrovsky vyřezávanou

labutí hlavu. Taková výzdoba svědčila o značném bohatství. Lugo přišel,

aby se o lodi něco dozvěděl. Tímto směrem měl stejně něco na práci, tak se

tu zastavil, aby zjistil, co se děje na pobřeží. Patřilo to k jeho živobytí,

vědět, co se kde šustne.

Dělníci v přístavu byli otroci. Přestože ráno bylo chladné, jejich

těla se leskla potem, když ve dvojicích vynášeli

amfory ze skladiště, a po úzké lávce je nakládali na palubu.

Vánek od řeky mísil vůni čerstvé pryskyřice z lodi s

jejich pachem. Lugo se vydal k dozorci, stojícímu

opodál.

„Nereida“ odvětil na dotaz, „s vínem, sklem, hedvábím a spoustou dalších

věcí vypluje do Británie. Její kapitán chce stihnout ranní odliv. Hej, ty!“

Jeho bič dopadl na holá záda. Byl lehký, jednopramenný a bez závažíčka,

přesto zanechal stopu mezi lopatkami a bederní zástěrkou. „Pohni se!“

Otrok se na něho podíval prázdným pohledem a trochu zrychlil krok

směrem ke skladišti. „Občas se musej trochu popohnat.“ vysvětlil dozorce.

„Za chvíli by zlenivěli, jen by tu posedávali a houby dělali.“ Povzdechl si.

„Svobodnými! člověku jen stačilo zavolat, když je potřeboval i v

těchhle mizernejch časech. Ale teď. když každej …“

„Je s podivem, že ta loď chce vyplout,“ řekl Lugo. „Vždyť

bude přitahovat piráty, jako plamen svíce láká můry. Slyšel

jsem. že Saxoni a Skoti dělají z pobřeží Armoriky spálenou

poušť.“

„Caeliové měli vždycky rádi dobrodružství, a hádám, že z toho

budou mít i pořádný zisk. když se teď tak málo lodí odvažuje

na moře,“ odpověděl dozorce.

Lugo přikývl, zamnul si bradu a nahlas uvažoval: „Hmm, piráti

často hledají kořist i na pevnině. Není pochyb, že Nereida

poveze ozbrojence, a ani posádka jistě nebude beze zbraně.

Pokud na ně zaútočí třeba Skoti, ze svých kocábek se na tak

vysokou palubu ani nevyšplhají a s trochu slušným větrem ta

loď ukáže záda každé saxonské galéře.“

„Mluvíš jako námořník, přestože tak nevypadáš.'„ Dozorcův

pohled poněkud ztvrdl - nedůvěra byla příkazem dne. Viděl

před sebou středně vysokého šlachovitého muže mladistvého

vzhledu, s úzkým obličejem, vysoko posazenými lícními

kostmi a nepatrně zešikmenýma hnědýma očima. Tvář

rámovaly černé vlasy a černý vous pečlivě zastřižený tak. jak

to právě přicházelo do módy. Oblečen byl v čistě bílé tunice,

přes kterou měl přehozen modrý plášť s kutnou. Na nohou měl

pevné sandály a v nice hůl. přestože kráčel svižně.

Lugo pokrčil rameny. „Sem tam něco pochytím. Rád

mluvím s lidmi. Jako teď s tebou.“ dodal a zasmál se. „Děkuji,

že jsi uspokojil mou zvědavost a přeji ti dobrý

den.“

„Jdi sbohem.“ odpověděl dozorce a opět se věnoval otrokům.

Lugo jakoby bez zjevného cíle pokračoval dál. U brány se

zastavil a obdivoval pohled na právě vycházející slunce.

Před ním plynula Garumna ke svému soutoku s Duraniem. aby se pak

společně vlily do moře. Ze vzdálenosti nějakých dvou tisíc stop se sem přes

třpytivou hladinu neslo pleskáni vesel člunů a byla vidět křiklavá plachta

štíhlé jachty. Mezi tmavozelenými vinicemi na druhém břehu rozeznával

žlutohnědé stěny a růžové obklady dvou sídel, z doškových střech

drobných roztroušených stavem stoupaly proužky dýmu. Všude bylo

mnoho ptactva, vrabci, vlaštovky, kachny, vysoko na obloze kroužili

jestřábi a nad hladinou se míhaly tyrkysové šípy ledňáčků. Jejich křik se

misii s šuměním a šploucháním řeky. Bylo těžké si představit, že necelých

tři sta mil odsud odolává Lugdunum, hlavní město centrální Galie, útokům

47

pohanských Germánů. pokud už nepadlo do jejich rukou.

Nebo to naopak bylo velice snadné. Stiskl rty. No tak,

napomenul se. Byl mnohem náchylnější ke snění, než se na

tuto dobu slušelo. Blízkost těchto věcí zatím nebyla tak patrná,

ale nápis na zdi, který mu jeho židovští přátelé přečetli. začínal

nabývat stále jasnějšího významu. Otočil se a vešel do města.

Byla to jen malá branka v hradbách, které se svými baštami a

cimbuřími tvořily čtverec kolem Burdigaly. Strážný. Germán

ze spojeneckých oddílů, se v polospánku opíral o své kopí,

zády k sluncem prohřívané zdi. Legie, nebo to, co z nich zbylo,

byly v Itálii nebo na hranicích. Mezitím barbaři, jako tenhle

chasnik, opouštěli provincie a usazovali se na římském území.

Na oplátku se museli podřizovat zákonům a poskytovat

vojáky. I když třeba vLugdunensii se vzbouřili…

Lugo prošel mezi stromy a keři do úzké uličky, o

které věděl, že se jmenuje Vindomarianova. Její

páchnoucí kluzká dlažba, pokrytá odpadky, se kroutila mezi

staveními, která sotva ponechávala škvíru pro kousek oblohy. Jako by ta

obskurní ulička vedla staletími zpět do doby, kdy tu

tábořili Biturigové. Nicméně Lugo se musel v průběhu

času naučit znát celé město, staré čtvrti, stejně jako

nové.

Většina lidí, které potkával, byla nuzně oblečena. Zeny spolu

štěbetaly, když nesly prádlo křeče, džbery vody od blízkého

výtoku z viaduktu nebo košíky zeleniny, koupené na trhu.

Nosič s těžkým nákladem se dostal do cesty vozíku taženému

oslem a oba, nosič i majitel osla svorně kleli, když se snažili

navzájem vyhnout. U kraje postával učeň, nesoucí vlnu svému

mistrovi, a povídal si s nějakou dívkou. Dva vesničané v

kabátcích a kalhotách, které už dávno vyšly z módy, patrně

obchodníci s dobytkem, spolu hovořili takovou směsí latiny a

galštiny. že Lugo sotva porozuměl útržku hovoru, který

zaslechl. Opilý muž - podle rukou asi soudní sluha, podle

vzhledu zjevně bez práce - se potácel ulicí a hledal nějaké

povyražení nebo rvačku. Pokles obchodu v posledních deseti

letech vyvolal obrovskou vlnu nezaměstnanosti. Přitiskla se k

němu zbědovaná prostitutka, hledající zákazníky už od

časného rána. Kromě toho, že rukou zakryl váček s penězi,

který měl u opasku, si jí nevšímal. Hrbatý žebrák natahoval

niku pro almužnu ve jménu Krista, když to nepomohlo zkusil

Jupitera, Mithru, Isis, Velkou Matku a keltskou Eponu.

Nakonec už řval jen nadávky. Ušpiněné ježaté děti se honily

nebo hrály hry. Bylo mu jich líto.

Se svými levantinskými rysy se ve městě zcela ztrácel.

Burdigala byla kosmopolitní. Kolovala tu krev Itálie. Řecka.

Afriky i Asie. Přesto mnoho starousedlíků bylo takových, jako

jejich předkové - pevně stavění, okrouhlých tváří, tmavých

vlasů a světlé pleti. Mluvili latinsky s nosovým přízvukem,

který si nikdy neosvojil.

Podle hrnčířova krámku s vyloženým zbožím a svištícím

kruhem poznal, kde má zabočit na širší Teutatiovu ulici, které

se nedávno začalo říkat ulice Svatého Jana. protože se do ní

přestěhoval biskup. To byla nejkratší cesta bludištěm uliček

kuličce Matky Thornbesomské. v niž žil ten. jehož hledal.

Rufus možná nebude doma, ale jistě nebude v práci. Loděnice

neměla zakázky již více než rok a všichni pracovníci byli

závislí na chlebu od státu; občas se účastnili honů na medvědy

pro cirky a podobně. Pokud tu Rufus nebude, byl Lugo

připravený nenápadně se kolem procházet a čekat. Uměl být

trpělivý.

Ušel nějakých sto yardů, když zaslechl hluk. I kolemjdoucí jej zaslechli,

zastavili se, a s nakloněnými hlavami naslouchali odkud přichází. Vzápětí

většina z nich začala mizet do postranních uliček, obchodníci chvatně

sklízeli zboží a zavírali okenice. Několik mužů. od pohledu rváči a

výtržníci, změnilo směr a vydalo se ve směru hluku. Hlomoz byl zkreslený

a tlumený spletí uliček, ale nepochybně se blížil. Lugo poznal, co ten křik,

49

nadávky a hulákám znamenají. Znal to dobře z dřívějška. Dav někoho

honil.

S mrazením si uvědomil, kdo musí být tím pronásledovaným.

Na okamžik se zarazil. Má riskovat? Kordelia. děti a celá jeho

rodina mají před sebou ještě třicet, možná čtyřicet let.

Rozhodl se. Konec konců zjistí, je-li situace beznadějná nebo

ne. Přehodil si přes hlavu kápi pláště s našitým závojem, takže

skryl celý obličej, ale stále dobře viděl. Lugo se naučil, zeje

třeba být vždy připraven.

Snad by ho takhle mohla zastavit vojenská hlídka, ale

pokud by tu nějaká byla. dav by Rufuse nehonil. Místo toho, ušklíbl se,

by byl asi ve vězení.

Lugo se vydal za hlukem tak blízko, jak jen se odvážil. Sel trochu rychleji

než výtržníci, ale ne tak, aby vzbudil nežádoucí pozornost. Zdálo se. že

muže s ostřížím pohledem a zahaleného v kápi si nikdo nevšímá. V duchu

si opakoval prastaré zaříkadlo proti nebezpečí. Nedovol strachu, aby tě

ovládl, měj svaly uvolněné a smysly napjaté, buď připraven jednat v

kterémkoli okamžiku. Klid, pohotovost, pružnost. Klid,

pohotovost, pružnost.

Dostal se na Herkulovo náměstí ve stejné chvíli jako

pronásledovaný muž. Malé prostranství dostalo jméno podle omšelé

bronzové sochy bájného hrdiny. Střetávalo se tu několik ulic.

Ten, který vběhl na prostranství jako první, byl podsaditý

muž s drsným pihovatým obličejem, jeho husté vlasy a

neupravený vous zářily nezvykle rudě. Tunika povlávající

kolem jeho silných paží byla promáčená potem Tohle musí být Rufus.

Lugovi bylo zřejmé, že „Rufus“ je jenom přezdívka.

Štvanec byl stavěný spíše pro sílu než pro rychlost Křik

pronásledovatelů byl stále blíž. Bylo jich kolem padesáti, stejní

proletáři jako jejich oběť, oblečení do špinavých, často

spravovaných šatů. Bylo mezi nimi i několik žen. S

rozevlátými vlasy, které připomínaly rozběsněné Medúzy.

Mnozí třímali zbraně, které někde popadli - nože, kladiva,

klacky, dlažební kostky. Vzduchem létala slova: „Čaroděj!…

Pohan!… Satan!… Zabte ho!“ Vržený kámen zasáhl Rufuse

mezi lopatky. Zapotácel se, ale běžel dál. Hruď se mu prudce

zdvíhala, ústa měl dokořán, oči tupě vytřeštěné jako by byl

slepý.

Lugo bleskově přehlédl situaci. Někdy nelze čekat jak se věci

vyvinou, je třeba se okamžitě rozhodnout. Odhadoval

rozloženi, rychlost, vzdálenost a odhodlání davu. Z jejich

nenávistného řevu běhal mráz po zádech. Šance na záchranu

vypadala poměrně dobře. Pokud neuspěje a neutrpí smrtelné

zranění, brzy se z toho dostane.

„Ke mně. Rufusi!“ vykřikl. A k davu: „Dost! Stůjte, vy

bezectní psi!“

Muž. který dav vedl zavrčel. Lugo uchopil svou dubovou hůl oběma

rukama. Dutiny na koncích hole byly vylité olovem. Zatočil s ní a udeřil.

Muž zařval a odkutálel se stranou. Vypadalo to na zlomená žebra. Dalšího

udeřil těsně pod hrudní kost a vyrazil mu dech. Třetí dostal úder přes

koleno a se zaječením padl na dva chlapi za sebou. Nějaká žena na něho

vyrazila s koštětem. Lugo jej odrazil a udeřil ji přes hřbet ruky. Nějaká kost

zřejmě praskla.

Dav zaváhal, zastavil se, lidé se začali dohadovat. Lugo se na

ně zpoza závoje zašklebil a vykřikl: „Jděte domů! Jak

se opovažujete brát Césarovo právo do svých rukou?

Zmizte!“

Někdo hodil kámen, ale minul. Lugo udeřil holí do nejbližší hlavy. Dával

pozor, aby rána nebyla příliš silná. Věci byl}' už tak dost vážné a mrtvoly

by jen přitáhly pozornost oficiálních míst. Přesto zasažený začal prudce

krvácet, rudá krev se rozstřikovala po zemi a na pohled to vypadalo

dost zle.

Rufus zalapal po dechu. „Jdeme,“ tiše přikázal Lugo. „Pomalu

a klidně. Jestli poběžíme, vrhnou se na nás.“ Otočil se, točil

holí a šklebil se, jak nejhůř dovedl. Koutkem oka vnímal, jak

Rufus jde bokem po jeho pravici. Dobře. I po tom všem

neztratil rozvahu.

Pronásledovatelé se s mumláním vytráceli. Ranění skučeli a

51

naříkali. Lugo vešel do uličky, kterou si již předtím vybral.

Když zašli za roh a Herkules se ztratil z dohledu, otočil se a

úsečně řekl: „Můžeme. Ne, blázne!“ Chytil Rufuse za rukáv.

„Neutíkej. Půjdeme.“

Několik lidi, kteří sledovali zápas, si je ostražitě prohlíželo, ale

nezasahovali. Lugo zahnul do prvního páchnoucího průchodu,

o kterém věděl, že ústí do další ulice. Když byli asi uprostřed,

dal pokyn k zastavení. Přidržel si hůl a volnou rukou rozepnul

fibulu, držící kápi. „Tohle si vezmi.“ řekl a pečlivě zakryl rudé

vlasy. „Teď je to v pořádku. Jsme dva počestní občané, kteří

jdou za svými záležitostmi. Zapamatuj si to.“

Řemeslník vyhlédl zpod kutny. I ve slabém světle temné

uličky se celý jeho obličej leskl potem. „Kdo ses ty?“ zeptal se

roztřeseným hrdelním hlasem. „Co chceš?“

„Rád bych ti zachránil život.“ řekl Lugo chladně, „ale už

nechci ani v nejmenším riskovat STOJ. Dělej, co říkám a brzy

budeme v bezpečí.“ Když si ho druhý muž dál nedůvěřivě

prohlížel. Lugo dodal: „Jdi na úřady, jestli chceš. Jdi hned, než

tví drazí sousedé seberou odvahu a půjdou tě znovu hledat.

Řekni prefektovi, že jsi byl obviněn z čarodějnictví. Stejně se

to nakonec dozví. A až budeš vyslýchán na mučidlech. můžeš

přemýšlet o tom, jak obhájíš svou nevinu. Čarodějnictví je

hrdelní zločin, to snad víš.“

„Ale ty…“

„Nejsem jím vinen o nic víc než ty. Ale mám dojem, že

bychom si mohli pomoci navzájem. Pokud nesouhlasíš,

sbohem. Pokud ano. pojď se mnou a buď zticha.“

Z mohutné hrudi se vydral roztřesený vzdech. Rufus se úžeji

zahalil do kápě a kolébal se po Lugově boku.

Jeho chůze se postupně stávala přirozenější, protože se

nic neočekávaného nedělo. Jednoduše splynuli s davem

„Možná si myslíš, že nastává konec světa,“ poznamenal

Lugo tiše, „ale to jsou jen místní zmatky. Jinde se o tom nikdo

nedoví, a pokud ano, nebude to nikoho zajímat. Vídal jsem lidi, jdoucí za

svými každodenními povinnostmi, zatímco nepřítel právě prolomil

městskou bránu.“

Rufiis na něho pohlédl, suše polkl, ale nic neřekl.

53

2

Lugův dům se nacházel v severozápadním kvadrantu, na ulici

Obuvníků, jednom z nejklidnějších míst ve městě. Bylo

to nenápadné starší stavení, na několika místech se ze zdi odlupovala

omítka. Zaklepal. Otevřel mu správce; vlastnil jen několik málo

otroků, pečlivě vybraných a prověřených časem. „Mám s tímto

mužem důvěrné jednání, Persee,“ řekl. „Možná tu nějaký čas

zůstane, a nepřeji si. aby byl jakkoli vyrušován.“

Kréťan se zdvořilým úsměvem přikývl. „Rozumím, pane,“

řekl. „sdělím to ostatním.“

„Můžeme jim věřit.“ obrátil se Lugo k Rufusovi. „Dobře vědí,

kdo je živí.“ Pak pokračoval k Perseovi: „Jak vidíš - a cítíš -

měli jsme s mým přítelem náročnou práci. Uložíme jej v

Dolním pokoji. Přines co nejdříve občerstvení, ohřej vodu na

koupel, připrav ručníky a čistý oděv. Lůžko je připravené?“

„Vždy je připravené,“ opáčil otrok lehce dotčeně. „A pokud

jde o oděv, tvůj mu jistě nepadne, pane. Půjčím něco od

Duriga. Nebo mám nějaký koupit?“

„To ne,“ rozhodl Lugo. Vbrzku možná bude potřebovat

každou hotovost, která bude po ruce. a kvůli tak malé částce

nechtěl rozměňovat, aby s sebou nemusel vláčet velké

množství mincí. Jeden zlatý solidus se rovnal zhruba čtrnácti

tisícům nummi. „Durig je náš všeuměl.“ vysvětlil Rufusovi.

„Mimo to se můžeme pochlubit znamenitým kuchařem a

dvěma služebnými. Jen skromná domácnost.“ Doufal, že

takové běžné věcí Rufuse trochu uklidní. Potřeboval, aby

Rufus co nejdříve zodpověděl jeho otázky.

Z atria vešli do příjemného, neokázalého pokoje zalitého nazelenalým

světlem, proudícím sem mozaikovými střešními okny. Dlaždicová mozaika

uprostřed pokoje znázorňovala pantera obklopeného pávy. Dřevěné desky

na stěnách nesly motivy mnohem současnější. Ryba a Chi Rho mezi

květinami a Dobrý Pastýř s velkýma očima. Od vlády císaře Konstantina

Velikého bylo možné hlásit se ke křesťanství, a v této části země zvláště k

jeho katolické odnoži. Lugo však zůstával nepokřtěn. Křest by na něho

uvalil některé nepříjemné povinnosti. Většina věncích to dělala stejně a

křest odkládala až na sklonek života.

Jeho žena zaslechla hlasy a vyšla mu vstříc. „Vítej, drahý,“

řekla se šťastným úsměvem. „Vrátil ses brzy.“ Pohlédla na

Rufuse a zvážněla.

„Mám s tímto mužem důležitou práci.“ řekl jí Lugo. „A je to

velmi důvěrné, rozumíš?“

Naprázdno polkla, ale přikývla. „Buď zdráv a vítej,“

pozdravila jej tiše.

Statečné děvče, pomyslel si Lugo. Jen těžko od ní

mohl odtrhnout pohled. Kordelii bylo devatenáct, drobná, ale krásných

tvarů, něžné rty lehce pootevřené, jemný obličej jí rámovala

záplava lesklých hnědých vlasů. Vzali se před čtyřmi lety a

dosud mu porodila dvě děti, obě se těšily dobrému

zdraví. Sňatek mu přinesl některé užitečné styky, přestože

věno nebylo velké, neboť duchovní byli sužováni vysokými

daněmi a množstvím povinností. Mnohem důležitější bylo. že k

sobě byli stále přitahováni a manželství se oběma stávalo

stále větším potěšením.

„Marku, toto je Kordelia, má žena.“ řekl Lugo. „Markus“ bylo nejběžnější,

a tedy bezpečné jméno. Rufus pokývl hlavou a něco zamručel. Lugo

pokračoval: „Musíme se dát ihned do práce. Perseus zařídí potřebné.

Přijdu za tebou, jakmile budeme hotovi.“

Dívala se za nimi. Slyšel její vzdech. Projel jím záchvěv strachu.

Naděje v něm hořela prudkým plamenem, dalo mu mnoho

práce, aby se ovládl a nedal nic znát. Nyní pozná, jaké to

opravdu je.

Nesmi na to pořád myslet. Jeden krok, druhý, pravá noha, levá noha. Tak je

třeba kráčet časem.

Dolní pokoj byl součástí sklepa, který Lugo zbudoval, když

dům koupil. Podobná skrytější místa byla celkem běžná. takže

nepřitahovala zvláštní pozornost. Většinou sloužívala pro

modlení a soukromé bohoslužby. V Lugově případě to bylo

55

místo, kde mohl nerušené hovořit z dosahu všech zvědavců.

Místnost byla široká asi deset stop. stejně tak dlouhá a na

výšku měřila šest stop. Tři malá okénka těsně pod stropem

byla v úrovni chodníčku peristylu. Okenní tabulky byly silné a

neprůhledné, ale do vybílené místnosti jimi pronikalo dost

světla na to. aby zde bylo trochu vidět.

Na poličce vedle lojových svíček ležela ocílka, pazourek a

troud. Na hliněné podlaze byla jen jednoduchá postel, sedátko a nočník.

„Posaď se.“ řekl Lugo. „Odpočívej. Tady jsi v bezpečí, příteli.

Opravdu v bezpečí.“

Rufus se svalil na sedačku. Stáhl si kápi. ale plášť nechal přehozený přes

tuniku. Bylo tu chladno. Vzdorovitě potřásl rezavou hlavou. „Kerej ďas

ty vůbec ses?“ zabručel.

Jeho hostitel se opřel o stěnu a usmál se. „Flavius Lugo.“

řekl. „A ty jsi nezaměstnaný tesař z loděnice, zvaný

Rufus. Jaké je tvé pravé jméno?“

„Co tě to zajímá?“ odpověděl Rufus s obscénním posunkem.

Lugo pokrčil rameny. „Málo. možná vůbec. Mohl bys být ke

mně trochu zdvořilejší. Ta lůza tě mohla zabít.“

„Proč ses do toho plet?“ odsekl ostře. „Hele. nejsem čaroděj, nemám nic

společnýho s magií, nejsem žádnej pohan. Jsem dobrej křesťan a svobodnej

římskej občan.“

Lugo pozdvihl obočí. „Jsi si jist. žes neobětoval Bohu jinde

než v kostele?“ zašeptal.

„Hm, no jednou Eponě, když umírala žena.“ Naježil se a napůl

se vztyčil. „Při lejně Cernunnově! Ty nejsi čaroděj?!“

Lugo pozdvihl paži a levou nikou si významně

pohrával s holí. „Nejsem. Ani neumím číst tvé myšlenky. Přesto

ale. staré zvyky mizí pomalu, dokonce i ve městech. Na

venkově stále přežívá mnoho pověr a z tvé řeči a zjevu

soudím, že tvoje rodina pochází z kmene Cadurciů, a tak

před dvěmi generacemi sem přišla z hor nad údolím

Durania.

Rufus se znovu posadil, chvíli prudce oddechoval, pak se zklidnil. Trochu

se usmál. „Mí rodiče sou z toho kmene,“ zamumlal. „Menuju se, hmm,

Cotuadun, ale nikdo mi neřekne jinak než Rufus. Seš chytrej.“' „Živí mě

to.“

„Ty nejsi žádnej Gal. Každej může bejt Flavius, ale kdes

splašil toho Luga?“

„Usadil jsem se v Burdigale před pěknou řádkou let.“

Zaklepání na prkenné dveře bylo přesně načasováno. „Ach. tady

je náš skvělý Perseus s občerstvením. Předpokládám, zeje

potřebuješ ještě víc než já.“

Správce položil na zem podnos s láhvemi vína a vody, dvěma

poháry a mísou s chlebem, sýrem a olivami. Na Lugův pokyn

odešel a zavřel za sebou dveře. Lugo si sedl na postel a nabídl

Rufusovi takřka neředěné vino. Sobě pak nalil jen kapku vína a

pohár doplnil vodou.

„Na tvé zdraví. Dnes jsi o ně málem přišel.“

Rufus se dlouze napil. „Ach! Kurva, to je to dobrý.“ Zašilhal v

šeru na svého zachránce. „Proč si to udělal? Co z toho máš?“

„No, když pro nic jiného, ta lůza neměla právo tě zabít.

To je věc státu, poté, co bys byl řádně shledán vinným, což.

myslím, nejsi. Musím chránit zákon.“

„Věděl si vo mně.“

Lugo se trochu napil. Bylo to sladké víno z Falernie. „Věděl,“

řekl. „Něco se ke mně doneslo, přirozeně. Tak jsem si

zjišťoval, o co jde. Mám své informátory. Nic, co by tě mělo

znepokojovat, žádné tajné špehy. Stačí na to výrostek z ulice,

který si rád vydělá drobnou minci, když mi řekne něco

zajímavého. Rozhodl jsem se o tobě zjistit co nejvíc. Měl jsi

štěstí, že to bylo právě včas, abych tě vyrval ze spárů těch

parchantů.“

Kolik možností, a z jak hloupých příčin, jsem během let asi

promeškal, napadlo ho. Nesdílel všeobecné módní nadšení pro

astrologii. Jemu se spíš zdálo, že světu vládne čirá náhoda.

Snad dnes padnou kostky v jeho prospěch.

57

Pokud se opravdu hraje. Pokud někdo jako on vůbec kdy žil na

zemi.

Rufus bojovně vystrčil hlavu. „Proč to děláš?“

zaskřípal. „Vo co ti, kurva, de?“

Bylo třeba ho uklidnit. Lugo se snažil zakrýt své pocity za

maskou klidu. „Pij víno a poslouchej,“ řekl. „Vysvětlím to.“

„Podle tohoto domu možná soudíš, že jsem duchovní, nebo průměrně

úspěšný kupec. Nic takového.“ Ale nebylo tomu tak vždy. Diokleciánovy

dekrety zmrazily každého v postavení, ve kterém se narodil, včetně střední

třídy. Ale protože byli postupně drceni mezi mlýnskými kameny daní.

omezení, znehodnocené měny a skomírajícího obchodu, stále více lidí

prchalo. Měnili si jména, stávali se z nich nevolníci nebo přímo otroci,

sezónní dělníci a šarlatáni. Někteří se přidávali k banditům terorizujícím

venkov, jiní prchali k barbarům. Lugo těmto podmínkám přizpůsobil

svůj život s předstihem. Zvykl si hledět dopředu.

„Teď jsem ve službách Aureliana. senátora za toto město,“

pokračoval.

V Rufusových očích se zablesklo nepřátelství. „Slyšel sem vo

něm.“

Lugo opět pokrčil rameny. „Dostal se na to místo pomocí

tučných úplatků, a i mezi jeho kolegy bují obrovská korupce.

No a co? Je to schopný muž, a ví, že je dobré být loajální k těm,

kteří mu slouží. Senátoři se nesmí angažovat v obchodě,

jak jistě víš, ale on má množství jiných zájmů. Na to je

potřeba prostředníků, kteří nejsou jen pouhými loutkami.

Zjišťuji pro něho různé věci, odhaluji rizika,

vyhledávám příležitosti, přebírám vzkazy, vykonávám příkazy

vyžadující diskrétnost, radím, když je třeba. Jsou horší

způsoby obživy. A po pravdě i mnohem méně poctivé.“

„Co je Aurelianovi do mě?“ zeptal se Rufus znepokojeně.

„Nic. Nikdy o tobě neslyšel. A s trochou štěstí aru neuslyší.

Tohle je moje vlastní záležitost. Můžeme si být navzájem

velice prospěšní.“ Lugo zvýšil hlas. „Nechci vyhrožovat.

Nemusíme táhnout za jeden provaz, ale pro tebe bude nejlepší,

když se mnou budeš spolupracovat. Mohu tě, konec konců,

dostat z Burdigaly někam, kde můžeš začít znovu. Pamatuj,

dlužíš mi svůj život. Pokud tě opustím, jsi mrtvý muž.“

Rufus se zaškaredil a opovržlivě máchl rukou. „Zjistěj. žes mě

skoval.“

„Proč, řeknu jim to sám,“ prohlásil Lugo chladně. „Jako řádily

občan jsem nemohl připustit, aby tě dav zabil, ale cítil jsem, že

je mým právem vyslechnout tě soukromě. No tak!“ Rufus

učinil pokus o výpad, ale Lugo položil pohár a popadl hůl do

obou rukou. „Jen hezky seď! Máš sice sílu, ale viděl jsi, co s

tímhle dokáži.“

Rufus se stálil.

„To je lepší,“ zasmál se Lugo. „Nebuď tak nedůtklivý, opravdu

ti nechci nijak ublížit. Znovu poslouchej - to nejhorší, co se ti

může stát, když mě poslechneš je, že tajně opustíš Burdigalu.

Aurelius vlastní rozlehlou latifundii a stačí abych ztratil slovo

a jeden dělník navíc se tam snadno schová. Senátor mi takovou

službičku rád prokáže. V lepším případě, ale to ti nemohu

zatím slíbit se tvůj život změní natolik, že to předčí tvé

nejodvážnější sny z dětství.“

Jeho slova a konejšivý tón zabraly. Pomalu se projevovaly i účinky vína.

Rufus chvilku tiše seděl, pokyvoval hlavou, usrkával víno a hleděl do

prázdna. Pak napřáhl ruku. „Při Trojici, dobře!“

Lugo stiskl jeho mozolnatou dlaň. Toto gesto bylo

v Galii nové. patrně je sem zanesli germánští

přistěhovalci. „Výborně. Teď mi všechno pravdivě

pověz. Vím, že to nebude snadné, ale pamatuj si, mám své

důvody. Mám na mysli jen tvé dobro. S Boží pomocí.“

Dolil poháry. Napětí v něm neustále rostlo, měl co dělat, aby udržel klidnou

tvář.

Rufus se napil. Ruka s pohárem už nebyla příliš jistá. „Co bys

chtěl vědět?“ zeptal se.

„Zaprvé, proč jsi dopadl tak špatně?“

Rufúsův klid zmizel a začal se mračit. „Umřela mi žena,“

59

zamumlal. „Proto.“

„Mnoho mužů ovdovělo.“ řekl Lugo, zatímco se vněm

probouzely bolestné vzpomínky.

Sukovité prsty sevřely pohár, až klouby ztratily barvu. „Livia

byla stará. Bílý vlasy, bezzubá, samý vrásky. Vychovali smě

dvě děti. Kluka a holku. Mají svý rodiny, svý děti. A oba už

sou šedivý.“

„Myslel jsem si to,“ zašeptal Lugo nikoli latinsky. „O Aštoret…“

A nahlas dodal v současném jazyce: „To souhlasí s tím, co

jsem se doslechl. Proto jsem tě vyhledal. Kdy jsi se narodil,

Rufusi?“

„Jak to mám, kurva, vědět?“ vyjel. „Blbost! Chudáci

neumí počítat jako bohatý'. Nevím ani. kdo je letos konzulem Moje Livia

byla mladá jako já. Dyž sme se brali - čtrnáct, patnáct. Byla to

silná holka. Děti z ní padaly jak semínka melounu. Ale jen dvě

zůstaly. Vydržela víc, než vostatní ženský.“

„Může ti být sedmdesát, možná i víc.“ řekl Lugo tiše. „Přesto nevypadáš na

víc než pětadvacet let. Byl jsi někdy nemocen?“

„Ne. jen pár zraněni. Byly to pořádný rány. ale zahojily, se za

pár dní a zbyly jen jizvy. Žádný bolení zubů. V jedny rvačce sem

vo tri přišel a zase narostly.“ Pomalu roztával. „Lidi

na mně koukali stále víc divně. A dyž umřela Livia. už

to bylo moc.“ Rufus vzdychl. „Rikali, že sem ve

spolku s ďáblem. I vona to slyšela. Ale co sem měl,

kurva, dělat? Přej mi Bůh dal silný tělo, říkala.“

„I já tomu věřím. Rufusi.“

„Dyž vonemocněla, skoro nikdo se mnou už nemluvil. Na ulici se mi

vyhýbali a plivali si přes rameno. Sel sem za knězem a viděl sem. že se mě

taky bojí. Rek, abych šel za biskupem, ale ten bastard se mnou

nechtěl mluvit. Pak Livia umřela.“

„Dál,“ neubránil se Lugo.

„Pak sem dlouho chodil do bordelu.“ Rufus celý zrudl. „A ty

děvky mi řekly, abych se už nevracel. Pak mi přeskočilo a

udělal sem bengál. Lidi to slyšeli a vyrojili se před bordelem.

Dyž sem výběh ven začali na mě řvát. Toho, co řval nejvíc,

sem vzal přes hubu. Pak už jen vím, že se na mě vrhli. Sotva

sem se jim vytrhnul. Vyrazili za mnou a bylo jich stále víc.“

„A málem tě zabili,“ řekl Lugo. „Anebo by se přibližně v tuhle dobu k

prefektovi donesla pověst o muži, který nestárne, a protože zjevně není

svatý, musí se paktovat s ďáblem. Zatkli by tě, mučili a byl bys sťat. Jsou

zlé časy. Nikdo neví, co bude. Zvítězí barbaři? Vypukne další občanská

válka? Zničí nás mor, hlad nebo úplný rozvrat obchodu? Náš strach si

vybíjíme na kacířích a čarodějích.“ „Dyť to nejsem!“

„Nic takového neříkám. Jsi ten nejobyčejnější člověk, jakého

jsem kdy potkal, až na to. že … Řekni, slyšel jsi někdy o

někom jiném, koho se čas nedotkl? Třeba příbuzní.“ Rufus

zavrtěl hlavou.

Lugo vzdychl. „Ani já ne. Ale od chvíle kdy jsem to pochopil,

jsem čekal, hledal, usiloval.“ „Uh?“ Rufus rozlil

trochu vína.

Lugo se trochu napil, aby svlažil hrdlo. „Jak myslíš, že jsem

starý ?“

Rufus si ho chvíli prohlížel, a pak řekl hrdelním hlasem: „Vypadáš tak na

pětadvacet.“

Lugo mírně pozdvihl levý koutek. „Stejně jako ty, neznám

přesně svůj věk,“ řekl zvolna. „Ale Hiram byl

vládcem Tyru, když jsem se tam narodil. Podle kronik a

záznamů, které jsem měl možnost prostudovat, to bylo

asi před dvanácti staletími.“

Rufus hlasitě zalapal po dechu a jeho pihy se výrazně odrážely od

pobledlého obličeje. Udělal znamení proti zlým duchům.

„Neměj strach,“ uklidňoval ho Lugo. „Nemám úmluvu s

temnými silami. Ani s Nebem, s žádnou silou či mocí. Jsem ze stejného

masa a kostí jako ty. ať to znamená cokoli. Je to osamělé bytí. Sotva

jsi okusil jak osamělé.“

Zvedl se a s rukama za zády začal přecházet sem a tam.

„Pochopitelně jsem se nenarodil jako Havius Lugo, to je jen

poslední jméno z… už jsem je přestal počítat. To první bylo…

61

ale na tom nezáleží. Bylo to fénické jméno. Byl jsem kupcem,

dokud mě čas nedostal do podobných problémů jako teď tebe.

Pak jsem byl dlouhý čas námořníkem, vůdcem karavan,

žoldnéřem, potulným bardem a vším možným, čím člověk

může být. Byla to těžká škola. Častokrát jsem byl blízko smrti

v bitvách, při ztroskotáních, umíral jsem hladem a žízní a o

vlas unikl mnoha dalším nebezpečím. Častokrát bych byl

zemřel, nebýt neobyčejné vitality tohoto těla. Mnohem

vážnější hrozba, i když pomalá, se objevila, když jsem si

uvědomil, že zešílím z toho množství vzpomínek. Za čas jsem

se naučil zastírat svou schopnost a potlačovat bolest ze ztráty

těch. které jsem miloval. Manželky, přátelé, děti. Pozvolna

jsem se učil tříbit paměť. Dovedu si vše přesně vybavit, jsem

jako chodící Alexandrijská knihovna… vlastně ne. ta

vyhořela.“ Ušklíbl se nad tím přirovnáním. „Samozřejmě mi

občas něco vypadne. Ale většinu užitečných věcí si pamatuji, a

když je třeba, dost přesně si na ně vzpomenu. Naučil jsem se

ovládat smutek…“

Všiml si Rufusova užaslého pohledu a odmlčel se. „Dvanáct staletí?“

vydechl řemeslník. „Viděls Spasitele!“

Lugo se násilně usmál. „Je mi líto, ale neviděl. Pokud se

opravdu narodil za vlády Augusta, jak se říká. tak je to

nějakých … tři sta, čtyři sta let. V té době jsem byl

v Británii. Tehdy tam ještě nebyli Římané, ale čile se

obchodovalo a jižnější kmeny byly svým způsobem dost

kulturní. A nebyly tak všetečné. To je velice žádoucí. Dnes se to už

bohužel nevidí, když je vyhnali divocí Germáni, Skoti a

bůhví, kdo ještě. A také dokonce …

Také jsem se musel naučit dělat se starším. Pudr na vlasy,

barvení a podobné věci jsou těžkopádné a nespolehlivé. Nechal

jsem lidi ať si říkají, jak mladě stále vypadám.

Ale postupně jsem se začal hrbit, šoupat nohama, pokašlávat, dělal jsem. že

špatně slyším, stěžoval jsem si na bolesti a loupání a na zkaženost dnešní

mládeže. To se pochopitelně dalo provozovat jen do určité míry. Nakonec

vždy stejně musím zmizet a začít znova, na jiném místě, pod jiným

jménem. Vždy se snažím zařídit to tak. aby to vypadalo, že mě někde na

cestě potkala nehoda, třeba proto, že mi stáří zatemnilo mozek. Včas jsem

činil přípravy na odchod, nashromáždil dostatek zlata, zjistil jsem vše o

místě, kde jsem se chtěl usadit, případně jsem tam na čas odcestoval a

vybudoval si novou totožnost.

Jako by náhle pocítil únavu ze všech těch staletí. „Podrobnosti,

podrobnosti.“ Zastavil se a zahleděl se na jedno ze slepých

oken. „Snad nesenilním? Obvykle nemluvím takhle z cesty. No, poprvé

jsem našel někoho, kdo je jako já. Rufusi. Doufejme, že

nejsi poslední.“

„Věděl si někdy, uhm, vo někom podobným?“ zamumlal Lilas

za jeho zády.

Lugo zavrtěl hlavou. „Říkal jsem ti, že nikdy. Jak bych mohl?

Několikrát se mi zdálo, že jsem zachytil stopu, ale buď se

ztratila, nebo se ukázala falešnou. Snad jen jednou, ale nejsem

si jistý.“

„Co to bylo… pane? Řekneš mi o tom?“ „Proč bych nemohl?

Bylo to v Syrakusách, kde jsem strávil řádku let, protože měly

dobré styky s Kartágem. Bylo to nádherné město, nádherné.

Žena, jmenovala se Althea, krásná a veselá tím zvláštním

způsobem, jakým některé ženy v těch časech bývaly. Znal

jsem ji, i jejího manžela. On byl bohatým loďařem, já jsem se

v té době plavil na nákladní lodi. která přistávala a vyplouvala,

jak bylo zrovna třeba. Byli spolu více něž třicet let a on byl

plešatý a měl mohutné břicho. Porodila mu dvanáct dětí a

nejstarší z nich už mělo šediny, zatímco ona stále vypadala

jako dívka.“

Lugo zmlkl a pak vyprávění tiše dokončil: „Římané dobili

město a vyplenili je. Nebyl jsem tam. Stále hledám omluvu pro

to, že jsem tehdy odcestoval. Když jsem se vrátil, snažil jsem

se ji najít. Třeba upadla do otroctví a mohl jsem jí vykoupit.

Nakonec jsem však našel někoho, kdo byl natolik

63

bezvýznamný, že unikl vraždění, a ten mi řekl, že zemřela.

Znásilněna a ubita. Nevím, je-li to pravda nebo ne. Jak se

příběhy vypráví, vždy se k nim něco přidá. Už na tom nezáleží.

Je to dávno.“

„To je moc zlý. Škoda, že ses tam nedostal dřív.“ Lugo

znejistěl. „Úhrn, promiň pane. Ty… hm. nevypadáš… nezdá

se, že bys nenáviděl Římany.“

„Proč bych měl? Je to donekonečna ten samý příběh — válka,

tyranie, vraždění a otroctví. Také k tomu svým způsobem

patřím. Teď už Řím stejně mele z posledního.“

„Cože?“ Rufus vypadal poděšeně. „To neni možný! Řím je věčnej!“

„Jak myslíš.“ Lugo se k němu otočil. „Zdá se. že jsem našel

někoho, kdo je také nesmrtelný. Konečně je tu někdo, koho

mohu chránit, sledovat, ujistit se. že to tak opravdu je. Dvě

nebo tři desetiletí na to postačí. I když už teď vlastně

nepochybuji.“

Zhluboka se nadechl. „Chápeš, co to znamená? Sotva,

že? Neměl jsi čas nad tím přemýšlet.“ Hleděl na

neotesanou postavu, nízké čelo, prosťáčka. pro něhož

největším duševním vypětím byla návštěva bordelu. A

sotva kdy přemýšlet budeš, pomyslel si. Jsi

obyčejný tesař, nic víc. A já jsem šťasten, že jsem našel

alespoň tebe. I když Althea - ale ta mi unikla

mezi prsty, vstříc smrti.

„Znamená to. že nejsem jediný,“ dokončil Lugo. „Když jsme

dva. musí nás být víc. Málo. hrstka. Nezáleží to na pokrevním

příbuzenství jako třeba výška, barva nebo různé deformace,

které jsem viděl v rodinách. Ať je to cokoli, je to věc náhody.

Nebo Boží vůle, chceš-li, ale to by Bůh musel být dost

náladový. Některé z mladých nesmrtelných jistě zabíjí slepá

náhoda, stejně tak, jako smrtelné muže a ženy. Přežijeme

nemoci, ale neubráníme se meči, zabije nás splašený kůň,

potopa, oheň, Had. Mnozí jistě zemřou rukou spoluobčanů,

kteří je pokládají za čaroděje, démony a monstra.“

Rufus se schoulil. „Točí se mě hlava.“ zamumlal.

„Bylo toho na tebe hodně. I nesmrtelní potřebují odpočinek.

Spi, chceš-li.“

„Proč nemůžem říct, že smě svatý? Andělé?“ řekl Rufus

zastřeně.

„S tím by ses daleko nedostal,“ nesouhlasil Lugo. „Musel by

ses narodit s královskou krví. Ale nepředpokládám, že se to

kdy stalo. Ne, pokud máme přežít, musíme se naučit sklánět

hlavu.“

„Jak se teda najdeme?“ zeptal se Rufus mezi

škytnutím a uprdnutím.

65

3

„Pojď se mnou do peristylu.“ řekl Lugo.

„Jak ráda,“ řekla radostně Kordelia a téměř tančila po jeho

boku.

Byl jasný vlahý večer. Měsíc skoro v úplňku visel nad

východním obzorem, nebe bylo fialově modré. Na západě

obloha tmavla a objevovaly se hvězdy. Město bylo tiché, jen

cikády cvrčely. Měsíční světlo měkce hladilo záhony, třpytilo

se na hladině bazénku a stříbřilo Kordeliin mladý obličej a

okrouhlá ňadra.

Chvíli mlčky stáli ruku v ruce. „Měl jsi dnes tolik práce,“ řekla

nakonec. „Když jsi se vrátil dřív, doufala jsem… ale

samozřejmě, musel jsi pracovat.“

„Bohužel,“ odpověděl. „Ale příští hodiny patří jenom nám.“

Opřela se o něho. Z jejích vlasů jako by vyzařovaly poslední

zbytky slunečního světla. „Křesťané děkují za vše, co přichází.

Jak snadné je být dnes večer křesťanem,“ řekla trpce.

„Jak se dnes vedlo dětem?“ zeptal se. Jeho syn Julius už

začínal mluvit a podnikal odvážné výpravy po celém domě,

maličká Dora většinou spala v kolébce s pevně zaťatými

pěstičkami.

„Proč? Moc dobře.“ odpověděla trochu překvapeně.

„Vidím je tak málo.'„

„Ale staráš se. Jako málokterý otec.“ Stiskla mu ruku. „Chci ti

dát mnoho dětí. A můžeme začít hned.“ dodala rozpustile.

„Já… snažím se být laskavý.“

Slyšela jak se zajíkl, odtáhla se od něho. oči poděšeně

rozšířené. „Co se děje. drahý?“

Vzal ji za ramena a pohlédl jí do tváře, která v měsíčním světle

ještě více zkrásněla. a odpověděl: „Mezi námi nic. vskutku.“

Kromě toho, že zestárneš a zemřeš. A to přichází tak často, tak

často. Už nemohu spočítat ty smrti. Bolest z toho nelze změřit,

ale myslím, že už nenarůstá. Asi jsem se s tím naučil žít tak.

jako smrtelníci žijí s nevyléčitelnými chorobami. Myslel jsem.

že máme před sebou třicet, možná čtyřicet let, než budu muset

odejít. Jak to mohlo být krásné.

„Čeká mě neodkladná cesta.“ řekl.

„Kvůli tomu, co ti řekl ten… Markus?“

Lugo přikývl.

Kordelia se ušklíbla. „Nemám ho ráda. Odpusť, ale je to tak. Je

to hloupý neotesanec.“

„To opravdu je,“ souhlasil Lugo. „Přesto jsem od něho získal

velmi důležité informace.“

„Můžeš mi říci, o co jde?“ Cítil, že se snaží udržet odstup.

„Odpusť. Nemohu ti říci kam odjíždím, ani jak dlouho budu

pryč.“

Pevně ho sevřela, cítil chlad jejích rukou. „A co barbaři,

piráti a bandité?“

„Cestování s sebou nese riziko,“ připustil. „Zařídil jsem dnes

pro tebe některé věci. Pro všechny případy, drahá, pro jistotu.“

Políbil ji. Její rozechvělé rty chutnaly slaně. „Měla bys vědět,

že tato záležitost se netýká Aureliana, ale pokud by z nějakého

důvodu měla, je potřeba jej neprodleně vyhledat. Nyní by měl

být v Itálii. Stejně tak jsem informoval jeho písaře Corbila.

Budeš-li potřebovat peníze, můžeš si u něho vyzvednout to. co

mi ještě má zaplatit. Dost velkou sumu jsem pro tebe také

zanechal v kostele u kněze Antonia. Později ti dám jeho

stvrzenku. Stáváš se také dědičkou veškerého majetku. Ty ani

děti nebudete trpět nedostatkem“ Pokud se Impérium

nerozpadne.

Objala ho a zoufale se k němu přitiskla. Hladil ji po vlasech,

po zádech a zasypával ji polibky. „No tak, no tak,“ broukal.

„Je to jen pro jistotu. Neboj se. Nebudu nijak zbytečně

67

riskovat.“ To byla pravda. „Vrátím se.“ To už pravda nebyla.

Ta lež ho pálila v útrobách jako roztavené olovo. Až bude

prohlášen za mrtvého, nepochybně se znovu vdá.

Naposledy byl viděn na ordovickém pobřeží, kde jejich skupinka byla

přepadena hordou divokých Skotů…

Odtáhla se, těžce polkla a přinutila se k úsměvu. „J-j-já v-vím.

Bu-budu se za tebe denně modlit. Ale tato noc je naše.“

Byla. Až do chvíle krátce po svitám, kdy Nereida odrazila. Lugovi se

podařilo získat pro oba povolení plout jako cestující. Většina

Británie byla stále bezpečná, přestože ji barbaři dost

vyplenili, ale nikdo se nebude ptát Aqua Sulia a Augusta

Londinia na důvody, proč opustili svou zem. S

dostatkem peněz budou moci začít znovu. Lugo před

několika generacemi na ostrově ukryl slušnou zásobu

zlatých mincí.

„Kéž bys nemusel odjíždět.“ uklouzlo Kordelii.

„Kéž bych nemusel.“ Avšak Rufus byl poznamenaný a v

Burdigale pro něho nebylo bezpečno.

Rufus, trouba a neotesanec, nesmrtelný, který by jistě

bídně zahynul, nebýt inteligentního muže, který' se o něho

postará. Nesmí zemřít. Jakkoli to bylo Lugovi nepříjemné, nemohl se

spolehnout na nikoho jiného nežli na sebe. chtěl-li

shromáždit sobě podobné.

Kordelii neuniklo, jak těžce to Lugo říká. „Nebudu plakat,“ prohlásila.

„Máme tuto noc a mnoho dalších před sebou, až se vrátíš z cesty. Počkám

na tebe. Stále budu čekat.“

Ne, pomyslel si Lugo, nebudeš. To by nemělo smysl. Jednou si

uvědomíš, že jsi vdova, sice mladá, ale čas ti bude šlapat na

paty.

Nebudeš čekat věčně.

Hledám tu. která mě nebude muset nikdy opustit.

IV

SMRT V PALMYŘE

1

Karavana do Tripolisu by měla vyrazit za rozbřesku, a její

vůdce Nebozabad chtěl mít vše připraveno už večer. Všichni

muži musí přesně zvládat své úkoly při stavění i bourání

tábora, protože zdržení nejen stojí peníze, ale také zvyšuje

riziko.

Zamyslel se. Někteří se domnívali, že není třeba se obávat. Je

čas bezpečného míru a Sýrie je pevně v arabských nikách. Což

sám kalif neprojel před třemi lety Tadmorem na cestě do

svatého Jeruzaléma? Nebozabad nebyl však tak důvěřivý. Za

svůj život zažil mnoho válek, které narušily obchod, zničily

zaběhnutý pořádek a po nich vždy přibylo loupeživých hord.

které přepadávaly karavany. Byl rozhodnut využít každou

hodinu, kterou mu Bůh poskytne.

Proto se jeho lidé neutábořili v karavanseraji, ale dole, na

volném místě u Filipské brány. Procházel mezi nimi. hovořil s

velbloudáři. strážnými, obchodníky i prostými lidmi, udílel

příkazy kde to bylo nutné a zmatek a shon pomalu dostávaly

nějaký řád. Když byl se vším hotov, z noci již nezbývalo příliš

mnoho času.

Zastavil se, aby vychutnal chvíli samoty. V chladném vzduchu

bylo cítit kouř několika malých ohnišť, která ještě hořely po

táboře. Jinak vše tonulo ve tmě. ve které sotva rozeznával

špičky několika stanů, které si postavili zámožnější poutníci, a

občas se v ní zaleskl hrot kopí některé hlídky procházející

69

kolem tábora. Bylo nutné, aby všechny činnosti probíhaly

bezvadně už od začátku. Naslouchal tichému hovora mužů.

kteří ještě nešli spát. občasnému odfrknutí koní a chrchlání

velbloudů.

Na obloze se třpytilo nesčíslně hvězd a měsíc v poslední

čtvrti, visící nad západním obzorem, zaléval mdlým světlem

ploché údolí.

Stříbřil okolní vrchy, listy palem, věže a věžičky zdvihající se ze stínu a

cimbuří městských hradeb. Šedobílé zdi se pyšně tyčily, jako by tady

končila step. obklopující tato kotlinu. Zdály se být věčné, neproniknutelné,

jako by život, který za nimi přes den pulsoval, neměl nikdy skončit.

Při té myšlence stiskl Nebozabad rty. Měl jme

zkušenosti. Jen za jeho života Peršané vyhnali Římany,

později zase Římané Peršany a nyní oba národy prchají před

mečem Islámu. A přestože obchodní cesty stále přinášejí

Tadmoru bohatství, město dávno ztratilo svou bývalou slávu. Jak by

bylo krásné žít v Palmyře - jak město nazývali Řekové a Římané

- před tím, než císař Aurelianus zajal Zenobii, v

době. kdy toto město bylo královnou Sýrie.

Nebozabad si povzdechl, otočil se a kráčel zpět. Město, stejně

jako člověk, musí nést osud. který mu určí Bulí. Alespoň v

tomhle mají muslimové pravdu. Cestou odpověděl na několik

pozdravů. „Kristus s tebou, pane. Nechť tě jeho duch provází.“

Každý poznal jeho podsaditou postavu v prosté dželabě.

měsíční světlo stříbřilo jeho vlas i krátce zastřižený vous.

Blížil se ke svému stanu. Byl nevelký', ale z dobrého materiálu - nerad s

sebou, kromě zboží, vozil zbytečnou zátěž. Zevnitř se kolem závěsu

zakrývajícího vchod linulo nažloutlé světlo lampy.

Něčí prsty mu sevřely kotník. Prudce se nadechl, zastavil se a

sevřel rukojeť dýky. „Tiše!“ zaslechl udýchaný šepot. „Pro

lásku Boží, nechci ti ublížit.“

Přesto mu po zádech přeběhlo zamrazení, když upíral oči do

šera. Bledý obrys postavy přitisknuté k zemi. Nahý? „Co se

děje?“ zasyčel.

„Potřebuji pomoc. Můžeme mluvit o samotě? Pohleď, nemám

zbraň.“

Byl si jisty, že ten hlas zná a také byl zvyklý dělat

rychlá rozhodnutí. „Zůstaň zde.“ řekl tiše. Ruka

prosebníka uvolnila sevření. Co nejméně nadzdvihl závěs a

vešel do stanu. Pod tkaninou z velbloudí srsti bylo

příjemné teplo. Hliněná lampa matně ozařovala jeho rohož,

džbán s vodou, umývadlo a dvě nebo tři další drobnosti, jediný

komfort, který si dopřával. Jeho sluha už klečel a čelem se

dotýkal země. „Co si můj pán bude přát?“

„Očekávám návštěvníka. Odejdi stejně opatrně, jako jsem já

přišel. Až uzavřu vchod, dohlédni, ať mě nikdo neruší. A s

nikým o tom nemluv.“

„Setni mi hlavu, jestli promluvím, pane,“ odpověděl otrok a vyplížil se ven.

Nebozabad ho dobře vycvičil - byl mu naprosto oddán. Když odešel.

Nebozabad vyhlédl ven a řekl: „Pojď,“ a ustoupil dovnitř stanu.

Postava vklouzla do stanu a posadila se na zem. Přestože tušil,

co uvidí, nasucho polkl. Byla to opravdu žena. A jaká žena!

Uvědomil si nebezpečí, zamumlal kletbu a pospíšil zajistit

vchod stanu. Pak teprve se obrátil k ní.

Seděla na patách, ruce složené v klíně, havraní vlasy jí spadaly přes ňadra.

Mimoděk ho napadlo, že tohle nemůže být náhoda. Kromě špíny a pruhu

zaschlé krve na levém předloktí byla úplně nahá. Zaschlý pot se leskl ve

světle lampy. Její tělo snad patřilo dávné bohyni. Štíhlý pas, oblé boky a

pevná ňadra. Měla široce posazené lícní kosti, pod klenutým obočím veliké

gazelí oči, rovný nos a plná ústa nad něžnou bradou. Sýrie se v ní mísila s

Římany z východu i západu, s Helény i s Peršany.

Zíral na ni. Vypadala jako dívka. Ne, jako mladá matka. Ani to nebylo

přesné. Nevěděl, jakým slovem ji vystihnout. Ale znal ji.

„Ó Nebozabade, starý příteli, nemám jiné naděje, kromě tebe. Pomoz mi,

jako má rodina kdysi pomohla tobě. Znal jsi nás celý život.“

Čtyřicet podivných let. Ta vzpomínka jim projela jako dýka. V

duchu zabloudil o třicet let zpátky.

I Aliyat toužila po Barikaiově návratu a zároveň se ho bála.

71

Toužila po jeho uklidňujícím objetí a sama jej chtěla utěšit

svou láskou. Tak to bylo vždy, když ztratili některé dítě. Až

dosud si však smrt vybírala mezi nejmenšími. Nejprve mu

však musí říci. co se stalo.

Byl kdesi v Tadmoru, na schůzce s kupcem Taimarsu. Zprávy

z fronty byly zlé. Římané šli od porážky k porážce a Peršané

postupovali do Mezopotámie. kde se jen chabě bránily zbytky

Syrských oddílů. Obchod s pobřežím chřadl, všichni vyčkávali

na výsledek války. Vůdcové karavan, jako Barikai. přicházeli o

práci. Většina z nich byla příliš opatrná, než aby se někam

vydala. On byl však odvážnější a obcházel obchodníky, aby je

přesvědčil, že by své zboží neměli nechávat tlít ve skladech.

Vybavila si jeho srdečný smích: „Všechny je převezu! Ceny v

Tripolisu nebo Bejrútu teď budou nejvyšší! Štěstí přeje

odvážným.“ Souhlasila s ním. Byla dcerou muže, který se živil

stejným řemeslem a proto měla ke svému muži mnohem blíže,

než většina žen. Byla stejně jeho obchodním partnerem, jako

manželkou a matkou jeho dětí. Vždy z hradeb nedočkavě

vyhlížela, kdy se jeho karavana objeví na obzoru.

Ale dnes… Otrokyně ji našla na zahradě a ohlásila: „Pán je zde.“ Aliyat se

stáhlo hrdlo. Sebrala veškerou odvahu, kterou žena musí mít, ať již stojí u

kolébky či u lože umírajícího a spěchala mu vstříc. Její sukně šustily v tichu

plném očí. Všichni už to věděli.

Velká domácnost obývala rozlehlé stavení. Až donedávna se

Barikaiovi, stejně jako předtím jeho otci, vedlo dobře. Aliyat

doufala, že nebude třeba prodat žádné otroky, na kterých dost

lpěla. Prosazovala větší skromnost v provozu domácnosti…

Ale k čemu to teď je?

V atriu se s příchodem večera začínalo šeřit. Její pohled padl

na Pannu stojící ve výklenku, jejíž modř a zlato se odrážely od

vybílených stěn. Na okamžik poklekla a modlila se. aby ta

zpráva nebyla pravdivá. Soška na ni nepohnutě hleděla.

Barikai právě dával STOJ plášť jednomu ze sloužících.

Oděv pod ním měl vyšívaný zlatem, aby dal najevo své bohatství a

důvěryhodnost. Černé vlasy prokvétaly šedinami, na jeho

tváři přibylo vrásek, přesto však kráčel svižně.

„Kristus s tebou, má pani.“ pozdravil ji tak. jak to vždy dělával

před služebnictvem. Vycítil, že něco není v pořádku. Třemi

rychlými kroky došel až k ní a uchopil ji za ramena. „Co se

děje?“

Dvakrát těžce polkla, než se jí podařilo zašeptat: „Pojď se

mnou.“ Sevřel rty do úzké čárky a mlčky ji následoval do

zahrady.

Bylo to stinné místo obklopené zdmi domu, zde bylo možno

zapomenout na okolní svět. Vzduch byl plný vůně jasmínu a

ráží rostoucích kolem jezírka s lekníny. Nebe nad nimi

tmavělo do královské modři a slunce zvolna mizelo za okrajem

střechy. Zde mohli být sami.

Aliyat se otočila k Barikaiovi. ruce volně svěšené, zaťala obě pěsti a

vyhrkla: „Manu je mrtev.“ Ani se nepohnul.

„Dnes ráno tu zprávu přinesl mladý Mogim,“ pokračovala.

„Jemu a ještě několika se podařilo uprchnout.

Jejich oddíl byl na hlídce jižně od Kaleppa, když je

překvapila perská jízda. Mogim viděl, jak Manua zasáhl šíp

do oka a nato spadl ze sedla pod kopyta koní.“

„Jižně od Kaleppa.“ zasípal Barikai. „Už tam. Brzy budou v

Sýrii.“

Věděla, že je to jen slabý štít. který je schopen zvednout proti svému hoři.

Cítila, jak rychle praská. „Manu. Náš prvorozený. Zemřel.“ Ruka, kterou se

znovu a znovu křižoval se roztřásla. „Bože. slituj se nad ním. Nechť jej

Kristus vezme ve své království. Nechť mu pomáhá svatý Georgios.“ Také

bych se měla modlit, pomyslela si Aliyat, ale bez velkého překvapení si

uvědomila, že zní veškerá zbožnost vyprchala.

„Řekla jsi to Agmat?“ zeptal se.

„Ano, samozřejmě. Myslím, že nejlepší bude nechat ji s

dětmi nějaký čas o samotě.“ Manuova mladá žena žila

ve strachu od chvíle, kdy byl povolán do války. Zpráva o

73

jeho smrti ji zdrtila.

„Vyslala jsem posla k Hairanovi, ale je teď kvůli nějakému obchodu v

Emese.“ pokračovala Aliyat. Mladší syn pracoval u obchodníka s vínem

„Sestry truchlí doma.“ Jejich tři žijící dcery se poměrně dobře vdaly, nyní

byla ráda, že se jim podařilo pro ně včas nashromáždit slušné věno.

„Když myslím na budoucnost, napadlo mě, že bych vzal

Nebozabada za učně,“ zamumlal Barikai. „Víš, kdo je to. že?

Syn vdovy Hafsy. Je mu teprve deset, ale je šikovný. Bude to

také milosrdný skutek. Snad potom budou svatí laskavější k

Manuově duši.“

Náhle ji pevně, bolestivě sevřel. „Proč jenom říkám takové

nesmysly?!“ vykřikl. „Vždyť Manu je mrtev!“

Vymanila se z jeho sevření, položila jeho ruce na svá

ramena a jemně ho objala. Tak stáli dlouho, zatímco stíny se

dloužily a světla ubývalo.

„Aliyat, Aliyat,“ šeptal jí pak roztřeseně do vlasů, „má lásko, má sílo. Jak je

možné, že jsi tím, čím jsi? Mou ženou, matkou, babičkou a přitom stále

skoro stejná jako ta dívka, se kterou jsem se kdysi oženil?“

2

Když Peršané dobili Tadmor. nejdříve ze všeho uvalili na

obyvatele těžké daně. Přesto nebyli nejhoršími pány, ne

horšími než Římané, myslela si v skrytu Aliyat. Vyznavači

Zarathuštry ponechávali svobodu víry a bránili vzájemným

roztržkám mezi ortodoxními a nestoriánskými křesťany a mezi

Židy. Mezitím to. že pevně ovládali dobytá území, napomohlo k

obnovení obchodu, a to i s jejich vlastní zemí. Po fídvanácti letech se mezi

lidmi rozneslo, že jejich výboje pokračují dobitím Jeruzaléma a

nyní i Egypta. Aliyat uvažovala, jestli se vydají na Řím, ale

podle toho, co o Itálii věděla se domnívala, že ta země,

rozdělená mezi Lombarďany, katolického papeže a částečně

ovládaná zbytky římských posádek, není zajímavou kořistí.

Objevila se nová zpráva - císař Heraklios, korunovaný v Konstantinopoli,

má být schopný a energický. Avšak má také dost starostí sám se sebou. Jen

s obtížemi se mu podařilo ubránit hlavní město proti divokým Avarům.

V Tadmoru byly tyto zprávy přijímány jako smyšlené

příběhy ze vzdálené země. Aliyat byla snad jediná

žena, která jim naslouchala. Každý měl svůj vlastní život,

kterým musel nějak proplouvat. I jí dny a roky často

splývaly dohromady. Narození vnuka, smrt známého, to byly věci.

jež čněly ve vzpomínkách jako hory lemující cestu

karavany.

Ale přesto se blížil zvrat.

Spolu se statnou služebnou spěchala na tržiště. Z

domu vyšly brzy. aby měly čas na smlouvání a stulily se se

zbožím vrátit, než polední žár zazené lidi pod střechy. Když se s

ní Barikai loučil, stěží jej slyšela. Ten. který' byl ještě

nedávno tak silný, byl sešlý věkem, zkracoval se mu dech a

trápily ho prudké bolesti v hrudi. Lékaři ani knězi nebyli nic

platní.

Aliyat a Mářa prošly klikatou uličkou od domu až na

Kolonádu. Mezi dvěma oblouky, které ji ohraničovaly, se táhly

dvě řady sloupů, jejichž hlavice se směle zdvíhaly k nebi. Na

římse mezi nimi stály sochy významných občanů města a s

75

odstupem staletí přísně shlížely na lidské hemžení. Pod nimi se

tísnily obchůdky, kanceláře kupců, modlitebny, nevěstince a

mezitím posedávali žáci se svými učiteli. Ve vzduchu se mísil

kouř s pachem potu a hnoje, vůní parfémů, koření, olejů a

ovoce. Nad klapáním sandálů, bušením kopyt, skřípěním kol a

údery kladiv se nesly výkřiky a útržky hovorů v aramejštině,

ale také v řečtině, perštině, arabštině, i v jazycích zemí

mnohem vzdálenějších. Z chaosu pestrých oděvů a turbanů

vyčnívaly praporce na dlouhých kopích.

Obchodníci vychvalovali své zboží. Prodavač koberců se

usadil mezi svými balíky, jiný muž opodál vysoko zdvíhal

kožený vak s nabízeným vínem Z měditepcovi dílny se neslo

zvonění kovu o kov a vůz tažený jedním volem a naložený

datlemi z oázy se zvolna prodíral davem. Někde zachrochtal

velbloud. Oddíl perských jezdců v blyštivých brněních a s

pestrými chocholy se hnal za trubačem, který rozrážel dav. Na

ctihodně vyhlížejícího muže. který se právě domlouval s

nastrojenou kurtizánou, dopadlo vědro odpadků. Oba se jen

mírně znechuceně rozhlédli a nedali se rušit. Černě oděný

křesťanský kněz se čile křižoval, když míjel důstojného mága.

Pastevci, kteří přihnali ovce z vyprahlých stepí, lačně hltali

očima všechna lákadla. Do svých stanů se patrně vrátí bez

jediné mince.

Tohle je její město, její lidé. přesto Aliyat cítila podivné

odcizení.

„Paní! Paní!“

Zastavila se a rozhlédla se. Nebozabad si k ní bezohledně razil

cestu davem. Lidé. které při tom odstrčil, kleli a hrozili mu

pěstmi. Ničeho si nevšímal. Když uviděla výraz jeho tváře,

cítila, jak jí v prsou narůstá těžký balvan.

„Paní, doufal jsem. že tě dohoním.“ vyrazil ze sebe mladík.

„Byl jsem zrovna s mistrem - tvým mužem - když dostal

záchvat. Stále volal tvé jméno. Poslal jsem pro lékaře a já se

vydal za tebou.“

„Veď mne.“ nařídila Aliyat.

Znovu stejně bezohledně odstrkoval chodce, dokud se nedostali

k domu. „Počkej zde.“ řekla přede dveřmi do ložnice a sama

vešla dovnitř.

Nemusela Nebozabada zraňovat tím, že ho nechala stát na

chodbě. Ale v tu chvíli nepřemýšlela. Uvnitř již samozřejmě

bylo několik vyděšených a bezmocných otroků. A také její

jediný syn Hairan. Skláněl se nad lůžkem a svíral postavu,

která na něm ležela. „Otče, slyšíš mě? Otče?“ prosil.

Barikai měl oči v sloup, bělmo se děsivě odráželo

od promodralé pokožky. Z úst mu s chrčením vycházela pěna.

Nepravidelně a trhaně dýchal. Ve světle tlumeném

korálkovými závěsy Aliyat viděla, zeje nahý.

Hairan k ní vzhlédl, slzy mu smáčely vous. „Bojím se, že umírá, matko,“

řekl.

„Já vím.“ Poklekla, odsunula mu ruce, lehce Barikaie objala a

položila mu hlavu na hruď. Slyšela, cítila, jak z něj odchází

život.

Povstala, zatlačila mu oči a osušila jeho obličej.

V tu chvíli vešel lékař. „Mohu se o něho postarat, má

paní,“ navrhl.

Zavrtěla hlavou. „Ne, to udělám sama. Je to mé právo.“

„Ničeho se neobávej, matko,“ řekl Hairan ztěžka. „Postarám se

o tebe, budeš mít klidné stáří v hojnosti…“ Slova mu uvázla na

rtech. S vytřeštěnýma očima, stejně jako lékař a otroci, hleděl

na scénu před sebou. Barikai, vůdce karavan, který ani

nedosáhl sedmdesátky vypadal o hodně starší - bílé vlasy,

vyzáblý obličej, tenké kosti potažené seschlými svaly.

Truchlící vdova se zdála být dívkou, která sotva dosáhla

dvaceti let.

77

3

Hairanovi, obchodníku s vínem, se narodil vnuk a v jeho domě

zavládla veliká radost. Hostina, na kterou on a otec sezvali

příbuzné, se protáhla dlouho do noci. Aliyat brzy opustila

ženskou část hostiny a odešla do zadní části domu, kde měla

svůj pokoj. Nikdo jí to neměl za zlé. Vzhledem k věku, který jí

byl přisuzován, jí léta musela být již značnou přítěží.

Nehledala odpočinek, jak se všichni domnívali. Jakmile byla

sama, napřímila se a přestala šoupat nohama. Rychle a pružně

vyšla ven zadními dveřmi. Volný černý oděv zakrývající její

postavu vlál za ní. Hlavu měla jako vždy zahalenou, aby

zakryla čerň svých vlasů. Rodina i sloužící si dříve někdy

všimli, jak mladě vyhlíží její tvář a ruce. Nyní se však již

důsledně halila do širokého šálu.

Minula otroka, jdoucího po své práci, poznal ji a s mírnou úklonou

pozdravil. O tom, co viděl, nebude mluvit. Byl již také starý a věděl, že

staří lidé mívají své podivné libůstky.

Noční vzduch byl příjemně chladivý a svěží. Přestože zákruty

uličky byly plné stínů, znala zde dokonale každý kámen a

snadno došla ke Kolonádě. Odtud zamířila přímo na

tržiště. Měsíc v úplňku ozařoval okolní střechy. Jasné

světlo pohlcovalo třpyt okolních hvězd a její kroky se

rozléhaly bílým sloupořadím. Většina lidí spala.

Trochu riskovala, ale nepříliš. Městské hlídky i za Peršanů dbaly na

dodržováni pořádku. Jednou se musela skrýt za sloup, když vojáci

procházeli v její blízkosti. Hroty kopí se třpytily jako rtuť. Kdyby ji viděli,

mohli trvat na tom. zeji odvedou domů. Případně ji mohli považovat za

kurtizánu, což by vedlo k otázkám, na které neměla odpovědi.

„Proč se tu potuluješ po setmění?“ To byla otázka, na kterou

neznala odpověď. Musela však vyjít ven. jinak by snad začala

ječet.

Nebylo to poprvé.

Na Ulici trhovců zabočila na jih. Po její pravici se tyčila

79

nádherná stavba divadla, nalevo se v měsíčním světle jako

duchové vynořovaly zdi a sloupoví ohraničující tržiště.

Slýchala, že jsou to jen zbytky stavby, kterou zoufalí obránci

rozebrali na opevnění, když je Římané obklíčili při tažení proti

Zenobii. Takové myšlenky vyhovovaly jejímu rozpoložení.

Prošla otevřenou branou na volné prostranství.

Vzpomínka na davy tísnící se tu ve dne jen podtrhovala nynější opuštěnost

místa. Sochy dávno mrtvých vysokých činitelů města, vojevůdců, senátorů,

dokonce i vůdců karavan stály kolem jako stráž u nekropole. Aliyat došla

až doprostřed prostranství a zastavila se. Tlukot srdce a její dech byly

jediné zvuky, které slyšela.

„Minám, Matko Boží, děkuji ti…“ Slova jí odumřela na rtech.

Cítila, že kdyby modlitbu dokončila, musela by znít jako

výsměch.

Proč jí chyběla radost a vděčnost? Syn jejího syna má

syna. V něm Barikai žije dál. Kdyby mohla z noci vyvolat stín

svého drahého, jistě by se usmíval.

Otřásla se. Nedokázala si jej vybavit. Znala slova, kterými by

popsala rysy jeho tváře, ale obraz zůstával zastřený. Vše se

propadalo do minulosti, její milovaní umírali, umírali a umírali

a Bůh jí stále nedovolil je následovat.

Měla by Jej velebit za to. zeje stále silná, zdravá a nedotčená

věkem. Kolik chromých, zubožených, bezzubých, poloslepých

a trápených bolestmi prosí o milosrdenství smrti? Zatímco

ona… Ale co strach z počítám let kradmých pohledů, šuškání a

skrytých znamení proti zlému? Co Hairan, když stojíc před

zrcadlem vidí své šedivé vlasy, vrásčitou tvář a přemýšlí o

matce? Držela se stranou, jak to jen šlo, aby se příbuzným

příliš nepřipomínala a chápala, že tato nedomluvená

konspirace má také zabránit pomluvám mezi sousedy. Až se

nakonec sama stala vyhnancem, navždy osamělá.

Jak mohla být prababičkou, když její lůno bylo stále dychtivé? Byl to snad

trest za nějaký' dávný hřích na který už zapomněla?

Měsíc stoupal po obloze a kolo hvězd se zvolna otáčelo. Něco

z míru a klidu nebes do ní vstoupilo. Zvolna se vydala k

domovu. Nevzdá se. Ještě ne.

81

4

Válka trvala celou generaci, ale Heraklios nakonec zvítězil. Hnal

Peršany tak dlouho, dokud neprosili o mír. Po

dvaadvaceti letech se Římané opět vrátili do Tadmoru.

Vzápětí po nich se ve městě objevil nový obyvatel - Zabdas, obchodník s

kořením z Emesy. Emesa bylo poměrně velké město blíže u pobřeží, tedy i

bohatší a s pevnější správou. Zabdasův rodinný podnik měl v Tadmoru

filiálku. Po chaosu bitev a změně vládců potřebovala reorganizovat. Bylo

třeba pevné ruky a bystrého oka k využití všech příležitostí, které se mohly

naskytnout. Přijel a chopil se otěží. To také znamenalo nadělat si známosti

a spojence mezi zdejšími lidmi. To, že před nedávném ovdověl, jej

znevýhodňovalo. ale již se rozhlížel po nové ženě.

Nikdo o něm Aliyat neřekl, takže když poprvé

navštívil Hairana, bylo to čistě obchodní. Vážnost domu,

hosta i ona sama vyžadovaly, aby byla mezi ženami,

které se hostu budou věnovat, dříve než muži usednou k

jídlu. Ovlivněna jakousi nejasnou potřebou revolty,

odložila pro tentokrát neforemné babičkovské šaty a

oblékla si prostý, ale slušivý oděv. Všimla si, jaký zájem v něm

vzbudila. Jejich oči se setkaly a už dále nemohla

ovládat své rozechvění. Byl to menší muž kolem padesátky, ale

vzpřímený a čilý. hezkého obličeje a jen s několika

šedivými vlasy. Poté. co si vyměnili formální zdvořilosti,

odešla do svého pokoje.

Přestože často zjišťovala, jak je obtížné ze spleti vzpomínek

vylovit tu jedinou, vypěstovala si cit pro některé situace, které

se častěji opakovaly. Dobře chápala význam Hairanových

pohledů, když si myslel, že se nedívá, slov, která pronášel, i

těch, která si nechával pro sebe. Vnímala stále větší vzrušení,

které zachvacovalo ženy. otroky i odrostlejší děti. Lehký

spánek jí nepřinášel úlevu, často vycházela do noci, klid, který

- dříve nacházela v knihách, byl ten tam.

Proto nebyla překvapena, když ji Hairan jednou požádal o

soukromý rozhovor. Došlo k němu jednoho zimního večera,

kdy už celá domácnost spala. Když zaťukala, otevřel a odvedl

ji k vypolštářovanému křesílku. Sám se zkříženýma nohama

usedl naproti na koberec. Na stolku mezi nimi bylo víno, datle

a zákusky. Plameny bronzových lamp vrhaly tlumené světlo na

podlahovou fresku, hladily rudé. modré a hnědé odstíny

koberců, záhyby jeho roucha i vrásky v jeho tváři. Byl již celý

šedivý a značně ztloustl. Mžoural, když si prohlížel její štíhlou

postavu, jejíž křivky zdůrazňoval zelený a zlatý brokát

přiléhavého oděvu. Šátek na hlavě přidržoval zlatý kruh.

„Posluž si. matko,“ vyzval ji nakonec tichým hlasem.

„Děkuji.“ odpověděla a natáhla se pro pohár. Víno příjemně

hladilo na jazyku. Piti i jídlo jí byly stále potěšením. Ani s

věkem neztratily svou přitažlivost, přesto měla stále štíhlou,

takřka dívčí postavu.

„Nemusíš mi děkovat,“ řekl a jeho pohled sklouzl stranou. „Je

mou povinností zajistit, abys nestrádala.“

„Vždy jsi byl pozorný a poslušný syn.“

„Snažím se. jak nejlépe umím.“ Pak rychle pokračoval, aniž se na ni

podíval: „Ale přesto, zdá se. nejsi s námi šťastná, že? Nejsem ještě natolik

slepý a hluchý. Vůbec, nebo jen málokdy si stěžuješ, ale nemohu si

nevšimnout.“

Nedala na sobě nic znát a trochu odměřeně řekla: „Pravda. Ale

není to chyba tvá, ani nikoho jiného.“ Ubližovala mu a musela

se přemáhat. „Myslím, že ty se cítíš jako mladík, uvězněný ve

stárnoucím těle, kdežto já jsem stará žena. jejíž tělo zůstává

mladé. Proč tomu tak je, ví jen Bůh.“

„Kolik… kolik je ti let? Sedmdesát? Ano, mnozí lidé nesou

své roky lehce a dožívají se vysokého věku. I kdyby ses dožila

ve zdraví sta let, nebylo by to nepochopitelné. I o tom jsem již

slyšel. Snad ti je Bůh dopřeje.“ Neuniklo jí. že

pominul fakt, že kromě zubů. které nesly známky

opotřebování, její tělo nijak nezestárlo.

Rozhodla se, že mu pomůže, aby řekl. co má na srdci. „Později pochopíš,

83

jak trpím tím. že jsem zbytečná a na obtíž.“

„Tak nemluv!“ vyhrkl. Konečně zvedl oči. Po tvářích

mu stékaly praménky potu. „Slyš. Vážený muž a obchodník Zabdas

požádal o tvou ruku.“

To vím, řekla si v duchu a nahlas dodala: „Vím, o kom mluvíš.“ Ani slovo

neřekla o dobře utajeném pátráni, které podnikla na vlastní pěst. „Avšak

setkali jsme se pouze jednou.“

„Ptal se na tebe mezi lidmi a nejednou mluvil i se mnou a …

jak jsem řekl. je to úctyhodný muž, dobře zajištěný, s

vyhlídkami do budoucnosti a vdovec, který potřebuje ženu. Ví,

že jsi starší než on. ale to není na překážku. Jeho děti odrostly,

má vnoučata; to, co potřebuje, je hospodyně. Věř mi, ujistil

jsem se o tom.“

„Přeješ si to spojeni. Hairane?“ zeptala se Aliyat tiše.

Upíjela víno. zatímco on si nervózně pohrával s pohárem, těkal

očima sem a tam a koktal. „Nikdy bych tě. matko,

nenutil. Napadlo mě… že by to mohlo být i v tvém zájmu.

Nemohu popřít, že nabízí určitou obchodní… pomoc. Mé

podnikání prožívá krušné dny.“

„Vím.“ Překvapeně na ni pohlédl. „Myslíš, že já jsem snad

slepá a hluchá?“ řekla ostřejším tónem. „Tvému otci jsem,

Hairane, pomáhala v práci tak, jak jsi mi to ty sám nikdy

nedovolil.“

„Já… matko. Nechtěl jsem…“

Usmála se. „Ach. vždy ses snažil být laskavý. Nechejme to teď

být a řekni mi víc o naší záležitosti.“

5

Svatba i následující hostina byly skromné a neokázalé.

Nakonec se nevěsta odebrala do ženichovy ložnice, kde byla

ponechána se služebnou.

Vybílená místnost byla nevelká a prostě zařízená, na stěnách viselo

několik věnců. V rohu stála zastená a přes postel ležely

dva noční úbory. To vše osvětloval tříramenný svícen.

Aliyat věděla, že se od ní očekává, že se převlékne do nočního oděvu

určeného pro ni. Po krátkém zaváhání nechala otrokyni, aby jí pomohla. S

Barikaiem se kdysi milovali nazí, v plném světle mnoha svící. Časy se

mění. nebo snad lidé. Byla příliš dlouho odříznuta od hovorů mladých žen.

Když byla úplně nahá, řekla Zabdasova otrokyně s

úžasem: „Má paní, jsi tak krásná.“

Aliyat spustila nice podél boků. Dotek paží na holém těle ji rozechvěl. Stěží

se ubránila tomu. aby její prsty nezabloudily blíže ke klínu. Dnes v noci

snad konečně okusí slast, po které touží již tolik let. Usmála se. „Děkuji

ti.“

„Slyšela jsem, že jsi stará.“ zajíkla se dívka.

„To jsem,“ řekla Aliyat tak. aby otrokyni bylo jasné, že musí mlčet.

Měla pro sebe hodinu či dvě. Myšlenky jí nekontrolované

vířily hlavou, občas se zachvěla. Běh jejích dní v

synově domě byl velice dobře předvídatelný. A to na nich

bylo hrozné.

Když Zabdas vešel, zprudka se posadila. Zavřel za sebou dveře a chvíli si ji

prohlížel. Ve slavnostním oděvu vypadal elegantně. Její oděv byl ze silné

látky a volného střihu, přesto se pod ním jasně rýsovala objemná ňadra. „Jsi

mnohem krásnější, než jsem si myslel,“ řekl opatrně.

Sklopila oči. „Děkuji, můj pane,“ odpověděla se

staženým hrdlem.

Přistoupil blíž. „Jsi uvážlivá žena, ozdobená moudrostí svých let,“ řekl.

„Taková, jakou jsem hledal.“ Zastavil se před ikonou Svatého Eframa

Syrského, jediným obrazem v pokoji a pomodlil se: „Dopřej nám

spokojeného života pospolu.“

Vzal svou noční košili a odešel za paraván. Své šaty přehodil

přes zástěnu pečlivě složené. Když byl hotov, sfoukl jednu po

druhé svíčky na svícnu a odměřeně ulehl.

Je to můj muž, vířilo hlavou Aliyat. Má svoboda. Musím

být k němu dobrá.

Natáhla se k němu, její ústa hledala jeho. „Co je?“ podivil se

85

Zabdas. „Uvolni se, neublížím ti.“

„Můžeš, chceš-li.“ Přitiskla se k němu. „Jak tě mohu potěšit?“

„No, no … To je … Lež klidně, má drahá. Pamatuj na svá

léta.“

Podvolila se. S Barikaiem si občas hrávali na pána a otroka nebo na

kurtizánu a zákazníka. Cítila, že se Zabdas vztyčil na loket. Jeho ruka

sklouzla po její noční košili. Vytáhla si ji výš a roztáhla stehna. Celou

vahou se mezi ně položil. Barikai to tak nikdy nedělal, ale Zabdas byl

mnohem lehčí. Vedla ho. Začal jí přes oděv vášnivě hladit ňadra.

Zdálo se, že si ani nevšiml, jak jej obemkla rukama i nohama.

Zakrátko bylo po všem.

Otočil se na záda a bez pohybu ležel, dokud se jeho dech

nezklidnil. Vnímala jej jen jako jeden z hlubokých nočních

stínů. „Byla jsi tak vlhká. Máš tělo i tvář mladé ženy,“ řekl

nakonec zmateně.

„To pro tebe“ zašeptala.

I přes pokrývky cítila, jak je napjatý. „Kolik je ti doopravdy

let?“ Hairan se tedy neodvážil říci to na rovinu. Ale Zabdas se

odvážil zeptat.

Dobře věděla, že je jí jednaosmdesát. „Nikdy jsem je

nepočítala,“ použila osvědčenou odpověď. „Ale není vtom

žádný podvod, můj pane. Jsem vskutku Hairanovou

matkou. Narodil se, když jsem byla velmi mladá. A jak

můžeš vidět, svá léta nesu mnohem snáze, než většina

ostatních.“

„Je to zázrak,“ zašeptal.

„Jen neobvyklé. Požehnání. Nejsem toho hodná, ale je něco, co

bys měl vědět. Mé měsíčky ještě neskončily - mohu mít tvé

dítě. Zabdasi.

„To je…“ hledal vhodné slovo. „Nečekané.“

„Poděkujme Bohu.“

„Ano. Uděláme to. Nyní však spěme. Ráno mě čeká mnoho

práce.“

87

6

Za Zabdasem přišel vůdce karavan Nebozabad. Bylo třeba

prodiskutovat plánovanou cestu do Damašku. Tak dlouhá

výprava nebyla v těchto časech snadnou záležitostí. Přicházely

zlověstné zprávy o arabském útoku na Persii a ohrožení

Nového Říma.

Obchodník přijal hosta zdvořile, jak to vždy činil v podobných případech a

nabídl mu občerstvení. Aliyat trvala na tom. že je bude obsluhovat sama.

Když seděli nad zákusky. Zabdas se omluvil a na chvíli se vzdálil. Občas

trpěl bolestmi konečníku. Nebozabad čekal o samotě.

Byl to jeden z nejlépe zařízených pokojů v domě, s

vyšívanými rudými drapériemi, čtyřmi sedrniramennými svícny ze

zlaceného bronzu, čajovým stolem s vyřezávanými květinovými

ornamenty vykládaným perletí, na kterém stálo nádobí ze stříbra a

nejlepšího skla. Byl teplý podvečer a dým z kadidelnice činil

vzduch uvnitř poněkud těžkým.

Nebozabad vzhlédl, když dovnitř vešla Aliyat s mísou ovoce.

Zůstala stát naproti němu, černý oděv zahaloval vše kromě

paží a rozvážných, ořechově hnědých očí. „Posaď se, má

paní,“ vybídl ji.

Zavrtěla hlavou. „To se nesluší,“ téměř neslyšitelně zašeptala.

„Pak já budu stát,“ řekl a zvedl se ze stoličky. „Uplynulo

mnoho času od chvíle, kdy jsem tě naposledy viděl. Jak se

máš?“

„Dobře.“ Hlas jí trochu přeskočil. „A jak se vede

tobě? A Hairanovi a ostatním? Slyším o nich tak málo.“

„Příliš se o nikoho nezajímáš, že, má paní?“

„Můj manžel si myslí že… že by to bylo nevhodné… v mém

věku. Ale jak žijí. Nebozabade? Řekni, prosím!“

„Dobře,“ zopakoval její odpověď. „Hairanovi se narodilo další vnouče,

děvčátko. A pokud jde o mně, mám dva žijící syny a dcerku, díky Bohu. A

obchody…“ Pokrčil rameny. „Proto jsem tady.“

„Opravdu jsou Arabové takovým nebezpečím?“

„Bojím se, že ano.“ Odmlčel se a prohrábl si vous. „V době,

kdy jsi byla s mistrem Barikaiem, nechť je šťasten v Nebi, jsi

věděla o všem. co se dělo. Měla jsi velký vliv.“

Stiskla rty. „Zabdas smýšlí jinak.“

„Chce asi předejít klevetám, proto sem nikdy nepozval Hairana, ani nikoho

z tvých příbuzných… Odpusť.“ Viděl, jak jí cuklo ve tváři. „Nic mi do toho

není. To jen proto, že jsi byla paní mého mistra, když jsem byl ještě malý

chlapec a vždy jsi ke mně byla laskavá a…“ odmlčel se a nevěděl, jak

pokračovat.

„Je od tebe milé, že máš starost.“ Trhla hlavou,

která jí mimoděk poklesla. „Ale mám méně si na co

stěžovat než většina ostatních lidí.“

„Slyšel jsem. že tvé dítě zemřelo, je mi to líto.“

„Minulý rok.“ řekla s povzdechem „Ale rány se zahojí.

Zkusíme to znovu.“

„Tobě ještě?… Ne. opět mluvím nevhodně. Měl jsem příliš mnoho vína.

Promiň. Když vidím, jak jsi stále krásná, myslel jsem…“

Zarděla se. „Můj manžel ještě není tak starý.“ „Přesto…

Ne. Aliyat, má paní, kdybys kdykoli potřebovala mé

pomoci…“

Zabdas se vrátil a Aliyat položila mísu. popřála dobré noci a

vzdálila se.

89

7

Zatímco Římané a Peršané se navzájem vyčerpávali, ve

vzdálené Mekce se narodil Muhammad ibn Abdallah, měl vizí.

hlásal nové náboženství, uprchl do Jasribu a poté. co přemohl

své nepřátele přejmenoval své útočiště na Medina Rasul Alláh

(město božího posla) a zemřel jako vládce Arábie. Jeho

nástupce, kalif Abu Bekr potlačil povstání a pokračoval ve

svaté válce, která sjednotila národy a rozšířila Islám v mnoha

zemích.

Šest let poté. co Tadmor znovu dobyly oddíly císaře Heraklia,

jej dobyl kalif Omar. V dalším roce dobyl Jeruzalém a rok nato

navštívil svaté město, když vítězně táhl podrobenou Sýrií a

vlajky Islámu vlály v srdci Persie.

Jeden den strávil v Tadmoru a Aliyat ze střechy viděla nádherné koně a

bohatě strojené velbloudy, slunce odrážející se na přílbách, kopích a štítech

jezdců, nad kterými se nesl hluboký zpěv. Ulice se dmuly a celá oáza

kypěla přívalem dobyvatelů. Přesto si všimla, že většina z nich je velice

chudě oděna. Tak vypadala i jejich zdejší vojenská posádka, dokonce i

důstojníci žili velmi prostě a všichni se pětkrát klaněli Alláhovi, když je k

tomu vyzval hlas muezzina.

Ani oni nebyli špatnými vládci. Daně. které vyhlásili byly

celkem únosné. Několik kostelů přeměnili na mešity,

ale jinak žili s křesťany i Židy v míru. který byl přísně

dodržován. Kádí. jejich nejvyšší soudce, rozsuzoval pře pod

obloukem na východní straně Kolonády vedle tržiště, a

dokonce i ten nejnižší mohl se svou stížností přijít přímo za

ním. Obchod nebyl jejich prudkým vpádem příliš poznamenán, proto

se rychle vzpamatovával.

Aliyat nebyla příliš překvapena, když jí jednou Zabdas

oznámil tónem, který znamenal, že pokud nebude souhlasit,

zavře ji do jejího pokoje: „Učinil jsem významné rozhodnutí.

Tento dům přijme Islám.“

Přesto chvíli nehybně stála, tichá jako stíny, které skromná lampa hořící v

jejich ložnici nedokázala rozehnat. Pak mu pohlédla do očí a zvolna se

zeptala: „To je jistě velice významná věc. Přinutili tě?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. ne. To nedělají. Snad jen nějaké rolníky,

jak jsem slyšel.“ Tváří mu přelétl obvyklý mírný úsměv. „Byli

by raději, kdyby většina znáš zůstala křesťany, protože

můžeme vlastnit půdu, což věřící nesmí a zní platit poplatky,

včetně všech ostatních daní. Mé rozhovory s i mámem byly

obtížné, ale když se upřímně přihlásíme k víře, jistě nebude

proti.“

„Získáš tím mnoho výhod.“ Zrudl. „Chceš mě snad nařknout z

pokrytectví?“ „Ne, ne, to zajisté nikoli, můj pane.“

„Rozumím,“ řekl Zabdas smířlivým tónem. „Pro tebe, která jsi

byla vychována k pokoře před Kristem, to musí být šok. Avšak

pomysli. Prorok nikdy nepopíral. že Kristus byl též prorokem.

Nebyl prostě jenom tím posledním, kterému Bulí zjevil celou

pravdu. Islám zavrhuje uctívám nesčetných svatých, kteří se

tak staví mezi člověka a jeho Boha. Zavrhuje zbytečná a

hloupá omezení a příkazy. Musíme jen uznat, že je jen jediný

bulí a Muhammad je Jeho Prorok. Musíme vést spravedlivý

život.“ Vztyčil ukazovák. „Uvažuj. Dokázali by Arabové to. co

dokázali a co ještě dokáží. kdyby jejich věci nebylo

požehnáno, kdyby nevěřili, že je to pravda? A já nás s tou

pravdou spojím, Aliyat.“ Díval se na ni z takové blízkosti, až

šilhal. „Přijmeš tu pravdu, že? Nemusím tě nutit?“

Trochu vyzývavě prohodila. „Slyšela jsem. že muži,

kteří přijmou Islám, musí podstoupit totéž, co židovští

chlapci.“

„To mi neublíží.“ odsekl, ale rychle se ovládl. „Neočekávám, že by žena

mohla rozumět tak závažným věcem. Prostě mi věř.“

Polkla a přinutila se ke klidu. „Věřím, můj pane,

věřím.“ Snad by ho přiměla, aby počali třetí dítě. jež by

možná přežilo a dalo jejímu životu nový smysl. Málokdy ji

bral do svého lože, většinou jen tehdy, když se mu také

91

podařilo probudit touhu po dítěti. Bylo to, jako by

se jí stále více a více vzdaloval.

Pokud jde o změnu víry, vadilo jí to méně než předpokládal. V

čem jí svatí pomohli během těch nekonečných let?

8

Nemohla ovšem tušit, co pro ni bude ta změna znamenat.

Islám vtrhl do Sýrie příliš náhle. Zabdas jej dobře prostudoval,

než učinil své rozhodnutí.

Ženy věřících musely žít podle starých arabských obyčejů. Na

veřejnosti musely oblékat jašmak, který nalil vše, kromě očí. I

v soukromí, v přítomnosti jakéhokoli muže kromě manžela,

bratra, otce nebo syna, musely být zahaleny. Jakýkoliv projev

necudnosti byl trestán smrtí.

Mužská a ženská část domu byly jakoby odděleny neviditelnou

zdí, od jejíchž dveří měl klíče pouze pán domu. Míra

podřízenosti ženy mužovi nebyla určena zákonem, jak tomu

bylo u křesťanů nebo židů, ale po dobu trvání manželství byla

absolutní. Muž mohl neposlušnou manželku zmrzačit nebo i

zabít. Kromě takových věcí, jako bylo nakupováni na tržišti

neměla spojení s vnějším světem. On, a děti, které mu zplodila,

byli celým jejím vesmírem Pro ni neexistoval žádný kostel, a

pokud mohla doufat v nějaký Ráj, nebyl to ten jeho.

Zabdas jí tato pravidla postupně objasňoval. Aliyat si nebyla jista, že by

muslimské právo bylo tak jednostranné. Byla si jista, že ve většině rodin se

nedodržuje tak přísně. Avšak zde byla fakticky vězněm.

Byla jí též odepřena útěcha vína. Snad se to zlepší, doufala,

když pominul první nával vzteku. K vínu se před tím uchylovala

častěji. než bylo moudré.

Jak plynuly měsíce, cítila se kupodivu méně osamělá než dříve. Když byly

ženy z celé domácnosti nuceny žít pohromadě - nejen ona a otrokyně, ale

také ženy a dcery dvou Zabdasových synů, kteří se k němu v Tadmoru

nastěhovali - zprvu se divoce hašteřily, ale později se k sobě začaly chovat

důvěrně. Její postavení v domě a to, že nestárla, ji vydělovalo. Nyní to však

ty, které s ní sdílely beznaděj, byly schopné přehlédnout a svěřovaly se jí se

svými problémy a ona se podle svých možností snažila jim pomoci.

A postupně zjišťovala, že její izolace není absolutní.

Určitým způsobem splynula s městem více, než se jí to kdy

93

podařilo od Barikaiovy smrtí. Byla sice uvězněna, ale

méně významné ženy domácnosti musely vyřizovat různé

pochůzky, na kterých potkávaly příbuzné a známé, se kterými si

vyměňovaly novinky. Před nimi si nikdo nedával pozor

na jazyk a často se zapomínalo, že také mají bystré oči, dobré

uši a hloubavou mysl. Tak, jako chvění sítě upozorní

pavouka sedícího v jejím středu, že se chytila moucha, tak

si Aliyat skládala útržky informací.

Nebyla při tom. když Zabdas krátce po jejich konverzi

vyhledal kádího, ale podle událostí, které následovaly, mohla

rozhovor zrekonstruovat tak, jako by jim stála za zády.

Kádí běžně naslouchal prosebníkům pod otevřeným nebem.

Přijít mohl kdokoli. I ona, pokud by měla nějakou podloženou

stížnost. Uvažovala o tom, ale dospěla k názoru, že nemá.

Zabdas nebyl hrubý, choval se k ní dobře. A že ji nebral do

svého lože? Co by žena. která začíná devadesátý rok svého

života, přestože mu nedávno porodila dítě, mohla chtít? Už ta

myšlenka samotná byla obscénní.

Zabdas zažádal o soukromé slyšení a kádí k němu svolil.

Seděli v domě soudce Mikal ibn Dirdara a během rozhovoru

popíjeli vychlazený mošt z granátových jablek. Přítomnost

eunucha jej neznervózňovala. Venku by to bylo horší, tam byli

lidé, které znal a ti zase znali další lidi.

„Ano, pochopitelně se se svou ženou můžeš rozvést,“ řekl

Mikal. „To není těžké. Avšak podle práva jí náleží veškerý

majetek, který do svazku přinesla. A myslím, že to není

zanedbatelný majetek. V každém případě by ses musel

postarat, aby nezůstala bez prostředků a bez ochrany.“ Spojil

prsty obou rukou do stříšky a dodal: „A nadto, chceš si

znepřátelit její příbuzné?“

„Hairan dnes již nic neznamená,“ odsekl Zabdas. „Jeho

obchody jdou od desíti k pěti. A ostatní děti z prvního

manželství ji již sotva znají. Ale. hm, požadavky, jež jsi mi

nastínil, by celou věc mohly učinit poněkud složitější.“

Mikal se k němu blíže naklonil. „Proč se chceš zbavit té ženy? Čím se

provinila?“

„Je pyšná, hádavá, náladová… Ne.“ Nevydržel jeho pohled.

„Nemohu říci na svou čest, že by byla neposlušná.“

„Cožpak ti neporadila dítě?“

„Děvče. Dvě předchozí brzy zemřely. Aleje drobná a

často churaví“

„To je ovšem chabý důvod. Staré semeno dává nejistou

úrodu.“

Zabdas dělal, že nerozumí. „Staré, ano. Ale při Prorokovi, pane, bude jí

téměř sto let!“

Kádí sešpulil rty. „A přesto říkáš, že je stále zdravá a

plodná?“

Zabdas se nahnul dopředu. Jeho počínající pleš se leskla se světle, které

sem dopadalo zamřížovaným oknem. Ohryzek mu poskakoval, když

vysokým hlasem pištěl: „To není normální. Nedávno ztratila jeden nebo

dva zuby. Myslel jsem si konečně, konečně!' Ale zase jí narostly, jako by

byla šestileté děcko! Musí to být čarodějnice, ďábel! To je moje stížnost!

Chci vyšetřování a jistotu, že ji mohu vyhnat a neobávat se její pomsty.

Pomůžeš mi?“

Mikal pozdvihl ruku. „Zadrž, zadrž.“ řekl pokojně. „Uklidni

se. Vpravdě je to zázrak. Není nemožného, pro Alláha

Všemocného. Nechovala se ani bezbožně, ani hříšně, není-liž

pravda? Možná jsi udělal dobře, že jsi ji držel v ústraní, když i

ty. její manžel jsi měl takový strach. Kdyby se to rozneslo a

rozšířila se panika, mohla by skončit na ulici. Toho se vyvaruj:'

Pak dodal. „Dávní patriarchové pobývali na zemi téměř tisíc

let. Pokud se Alláhovi Slitovnému zlíbí nechat - Aliyat, tak se

jmenuje? - žít bez stárnutí do sta let. kdo jsme my, abychom

mohli soudit Jeho vůli. či odhalit Jeho záměry?“

Zabdas hleděl do země a skřípal všemi zuby. které mu ještě

zbývaly. „Přesto ale.“ mumlal.

„Má rada zní: Ponechej ji u sebe do té doby, než se vyjeví nějaké

95

zlo. Je to jak spravedlivé pro ni. tak to bude známka tvé

moudrosti.

Podle zákona ti nařizuji neubližovat, pokud neublíží ona, a

nečinit žádných nepodložených obviněni.“ Mikal upil ze svého

poháru a usmál se. „Pokud ti soulož se starou ženou připadá

neslušná, máš jinou volbu. Uvažoval jsi někdy o další

manželce? Můžeš mít čtyři, kromě dalších konkubín.“

Zabdas se v pokročilejším věku již tolik nepoddával svému

hněvu či strachu. Chvíli tiše seděl a díval se do rohu místnosti.

Pak zašeptal: „Děkuji ti, pane, za projev tvé moudrosti.“

9

Nadešel den, kdy Aliyat pozval do své kanceláře. Byla to

stísněná poloprázdná místnost s oknem vedoucím do vnitřního

dvora, avšak tak vysoko položeným, že jím nebyly vidět

květiny ani jezírko venku. V jedné ze stěn byl výklenek. kde

dříve stávaly sošky svatých. On sám seděl za stolem plným

dopisů, účtů a psacích potřeb, který stál na stupínku u zdi

naproti dveřím.

Když vešla, odložil praskající list papyru a ukázal na zem. Poklekla na

holou dlažbu a posadila se na paty. Ticho se prodlužovalo.

„Nuže?“ vyštěkl.

„Co si můj pán přeje?“ zeptala se se sklopenýma očima.

„Co můžeš říci na svou obhajobu?“

„Proti čemu se má bránit tvá služebnice?“

„Nesnaž se mě klamat!“ vykřikl. „Už mám dost tvé

opovážlivosti. Teď jsi dokonce udeřila mou ženu do obličeje.

To je příliš!“

Aliyat vzhlédla a pevně se mu zadívala do očí. „Čekala jsem,

že si Furja přijde postěžovat“ řekla klidně. „S čím přišla? Nech

ji přivést, ať slyším, co řekne.“

Udeřil pěstí do stolu. „Učiním tomu přítrž! Já jsem tu pánem! A

protože jsem laskavý, dávám ti možnost vysvětlit, proč

bych tě neměl dát zmrskat.“

Zadržela dech. To se dalo předpokládat. Měla několik hodin na

to aby ho ovlivnila. „Můj pán by měl vědět, že já a jeho nová

manželka se často dostáváme do sporů.“ Hloupá nehezká a

podezíravá bytost, která se snažila jakýmkoli způsobem vetřít

se do mužovy přízně a získat výsadní postavení v harému.

„Bohužel, tak tomu je.“ To zavánělo nepoctivostí, ale bylo

třeba to říci. „Dnes mě urazila tak. že jsem to nemohla

přehlédnout. Jednou jsem ji udeřila dlaní přes tvář. Začala

kňučet a běžela za tebou, který máš jistě důležitější věci na

práci.“

97

„Již často si mi stěžovala. Snažíš se mít nad ní vrch od té doby,

co přišla do mého domu.“

„Nikdy jsem nežádala víc než úctu, která mi náleží jako tvé

nejstarší ženě, můj pane.“ Nebudu otrokem, psem ani věcí.

„Co to bylo za urážku?“ zeptal se Zabdas.

„Bylo to sprosté. Musím tím znečistit svá ústa?“

„Hmm, objasni to.“

„Ječela na mně. že udržuji svou postavu a sílu

způsoby, o nichž se ve slušné společnosti nemluví.“

„Hm. Jsi si jistá? Ženská paměť je jako přelétavý motýl.“

„Předpokládám, že pokud bys ji nechal přivést, vše popře. Nebyla by to její

první lež.“

„Slovo proti slovu.“ vydechl hlasitě Zabdas. „Čemu má pak

muž věřit? Kdy konečně dojde klidu a nebude muset řešit

takové věci. Ženy,“

„Myslím, že i muži s věkem začínají více tlachat,“ řekla

Aliyat, protože cítila, že nemá celkem co ztratit.

„Jestliže tě propustím bez trestu, pak jen z ohledu na tvůj věk.“

„A co tvůj věk, můj pane?“ zavrčela.

Zbledl a na bílé pokožce jasně vystoupily hnědé skvrny.

„Furja mě nikdy nenašla připraveného!“

Ani jednu noc v měsíci, pomyslela si Aliyat Náhle si s trochou

lítosti uvědomila: Myslí si, že ho obavy ze mne zbavují

potence. Tak to bude.

Začínali se dostávat na nebezpečnou půdu - a Aliyat se stáhla.

„Prosím svého pána za odpuštění. Není pochyb, že ani já. jeho

věrná služebnice, nejsem bez chyby. Doufala jsem jen. že

objasním, jaké malichernosti hýbou harémem. Pokud se Furja

bude ke mně chovat uctivě, budu jí oplácet stejným“

Zabdas si mnul bradu a díval se kamsi za ni. Na okamžik si se

zděšením pomyslela, že toto je okamžik, na který čekal. Pak se

na ni zadíval a řekl důrazně: „Život za tvého mládí byl jiný a

staří lidé se těžko přizpůsobují. A stejně síla, kterou v sobě

stále máš, ti nedovoluje rezignovat. Mám pravdu?“

Těžce polkla. „Můj pán mluví pravdu.“ odpověděla, ohromená

tím, jak se dokázal vcítit.

„Také jsem slyšel, že svému prvnímu manželovi jsi byla velni

nápomocna v jeho obchodech,“ pokračoval. Zmohla se jen na

přikývnutí.

„Nuže. mnoho jsem o tobě přemýšlel. Aliyat,“ řekl rychleji.

„Mám povinnost před Bohem, postarat se nejen o hmotnou, ale

i duchovní stránku tvého života. Pokud nemáš čím vyplnit svůj

čas. a tvá dcera jej již tolik nevyžaduje, snad bychom našli

ještě něco jiného.“

Srdce se jí prudce rozbušilo, v uších slyšela svůj tep.

Opět se zadíval kamsi za ni. „To, co mám na mysli je

neobvyklé, ne snad proti zákonu, ale mohlo by to vyvolat

různé klevety. Chci pro tebe to riziko podstoupit za

předpokladu, že budeš hrát svou roli a zachováš naprostou

mlčenlivost.“

„Co-cokoli si můj pán přeje!“

„Bude to začátek, zkouška. Jestliže se osvědčíš, kdo ví. co

bude následovat? Slyš.“ Vztyčil ukazovák. „Jeden mladík, můj

vzdálený příbuzný z Emesy, by se rád stal obchodníkem. Jeho

otec by mi byl zavázán, kdybych ho sem pozval a vzal do

učení. Zvažoval jsem, že bych neměl čas učit jej všechny

složitosti, pravidla a zvyklosti, které jsou zvláštní pro Tadmor.

stejně jako obecné dovednosti, zvláště, když dojde na dodávky

zboží či vyjednávání s vůdci karavan. Mohl bych snad k němu

přidělit některého ze svých mužů. ale stěží mohu kteréhokoli

postrádat. Myslím, že nyní mi rozumíš. A samozřejmě je nutná

naprostá mlčenlivost.

Aliyat sklonila hlavu. „Věř mi, můj pane!“

99

10

Bonnur byl vysoký, široký v ramenech a štíhlý v pase. Jeho

vous byl zatím jen jemným chmýřím. ale v pažích měl již

mužnou sílu. Pohyboval se s lehkosti gazely, a i jeho oči

připomínaly oči těchto nádherných zvířat. Přestože to byl

křesťan, Zabdas ho přijal srdečně a ubytoval jej spolu s

ostatními mladíky, kteří zde sloužili nebo se učili.

Zabdas před rokem zakoupil menší dům stojící v blízkosti,

nechal jej opravit a přístavkem spojit s hlavní budovou. Tak získal další

kanceláře, skladiště a ubytování pro stále početnější

personál; jeho obchodu se dařilo. Později nařídil práce zastavit,

chtěl nějaký čas vyčkat jaký vliv na obchod s Indií bude mít

podrobování Persie. Domek tedy zůstal nezařízený, neobydlený a

plný prachu.

Proto, když ji tam zavedl, byla Aliyat překvapena, že patrová místnost v

zadní části domku je zařízena. Podlahu kryl nevýrazný, ale silný vlněný

koberec, podél oken visely závěsy. Vedle stolku s karafou na vodu,

pohárky, papyrem, inkoustem a pery stály dvě sedačky. A Bonnur. Přestože

jej Aliyat již znala, srdce sejí prudce rozbušilo.

Hluboce se poklonila. „To není třeba,“ řekl Zabdas s

neobvyklou srdečností. „Toto jednání není přísně podle

zvyklostí, můžeme se tedy chovat neformálně.“

Zabdas začal zvolna procházet po pokoji a pokračoval: „Aby ti

má žena. Bonnure. mohla vše v klidu zodpovědět a ty mohl

bez ostychu a uvážlivě klást otázky, potřebujete klid a

soukromí. Nejsem takový suchar, za jakého mě lidé považují.

Vím, že obchodní zvyklosti zavedené ve městě, jejich

zvláštnosti a jemné odstíny nelze studovat jako účetní knihy, či

gramatiku. Pokud byste byli všem na očích, zájem zvědavců a

dotěrů by vám svazoval jazyk i mysl. Splnění vašeho úkolu by

pak bylo zdlouhavé, obtížné, ne-li nemožné. A jsem si také

jist. že by se na mě lidé dívali s nedůvěrou, kdyby něco

takového vešlo ve veřejnou známost. Mnozí by si snad mysleli,

že začínám senilnět. A to by mohlo velmi poškodit obchod.

Proto tento úkryt. Pokud nebude potřeba tvé práce jinde,

Bonnure. pošlu ti vzkaz a ty přijdeš sem, vchodem z

vedlejší uličky. Poté dám signál tobě. Aliyat. Setkáte se

přesně zde. Později se už budete scházet sami. Také

využiji toho, že jsi se rozhodla mi pomoci a dám ti k

nahlédnutí některé dopisy a smlouvy, abys mi mohla doporučit

nějaká rozhodnutí. Toto nebudeme před nikým tajit. A jindy, bez

vědomí ostatních, se budeš setkávat s Bonnuret“

„Ale pane!“ Chlapec střídavě radí a bledl. „Jen paní a já. nikdo

jiný? Jistě tu bude alespoň služebná, eunuch nebo…“

Zabdas zavrtěl hlavou. „Tvá námitka svědčí o tvé cti. Avšak

kdokoli by byl přítomen, narušil by můj úmysl dát ti možnost

poučit se o zvyklostech v Tadmoru bez případných narážek či

výsměchu.“ Podíval se z jednoho na druhého. „Nikdy bych

nepochyboval, že mohu věřit svému příbuznému a své první

ženě.“ A s náznakem úsměvu dodal: „Konec konců, dosáhla již

vyššího věku, než o jakém většina lidí může snít.“

„Co říkáš?“ vykřikl udiveně Bonnur. „Žertuješ, pane. Ten šál

ani oděv nemohou zakrýt…“

„Je to pravda.“ řekl Zabdas s lehkým zasyknutím. „Sama ti to

jistě, vedle dalších, méně zajímavých věcí. řekne.“

101

11

Slunce se zvolna klonilo k západu. „Tak.“ řekla, „pro dnešek

skončíme, mám ještě povinnosti.“

„I já. A musím také uvažovat o tom, co jsem se dnes od

tebe dozvěděl,“ protáhl Bonnur.

Oba se zvedli ze stoliček, na kterých proti sobě seděli. Náhle

zčervenal a sklopil oči. „Má paní je nesmíme moudrá.“

Bylo to jako pohlazení. „Ne, ne,“ protestovala. „Během

dlouhého života se i hlupák mnohému přiučí.“

Překonal ostych a odvážil se jí pohlédnout do očí. „Je těžké

uvěřit, že jsi… že jsi stará.“

„Nesu svá léta dobře.“ Kolikrát už mechanicky řekla přesně tutéž větu?

„Co všechno jsi musela vidět…“ Pak náhle vyhrkl: „A ta

změna víry! Musela ses zříci Krista!“

„Nelituji toho.“

„Opravdu? Kdyby jenom pro tvoji svobodu, kterou jsi ztratila.

Pro svobodu tvých přátel, tu obyčejnou svobodu moci na tebe

pohlédnout.“

Na okamžik jej chtěla umlčet, protože od ostatních prostor je

odděloval jen závěs ve dveřích. Uvědomila si však, že v

opuštěných chodbách a pokojích, které je oddělovaly od

obydlené části, se jeho tichý hlas změní v nesrozumitelné

šeptání.

„Koho by zajímala stará baba,“ odrazila jej lehkým tónem.

„Víš, že taková nejsi! Že se halíš šálem ti nepomůže. Všiml jsem si,

když ses zapomněla hrbit a šmajdat.“

„Zdá se, že jsi si mě dobře prohlédl.“ Zmocňovala se jí závrať.

„Nemohl jsem si pomoci.“ přiznal zkroušeně. „Jsi příliš

zvědavý.“ A jako by jiná bytost ovládala její jazyk i ruce:

„Bude lepší to udělat hned. Pohleď.“ Odhrnula jašmak a

Bonnur zalapal po dechu. Znovu se zahalila. „Jsi spokojen?

Pomlč o tom, nebo bude konec našim setkáním. Mému pánovi

by se to nelíbilo,“ řekla a odešla.

Její dcerka ji potkala v harému. „Mami, kde jsi byla? Gutne mi

nechtěla půjčit figurku lva.“

Aliyat se snažila být trpělivá. Měla by ji milovat,

ale Thirya byla ufnukaná, často nemocná a velmi se

podobala svému otci.

103

12

Jednotvárnost každodenního života občas narušilo, když

Zabdas dal Aliyat nějaké písemnosti aby je prostudovala a dala

mu nějaká doporučení. V odděleném pokoji se snažila číst. co

jí předložil, ale význam slov jí unikal mezi prsty. Dvakrát se

tam setkala s Bonnurem. Při druhém setkání odložila šál a

oblékla si plášť z lehké látky. „Začíná se oteplovat,“ řekla, „a

já jsem jen stará babička, vlastně prababička.“ Trochu se

sblížili a taková slova mezi nimi již nevyvolávala rozpaky.

Tak zvolna plynulo nepočítané dnů. Co záleželo na jejich

množství? Jeden byl jako druhý, kromě hašteření a drobných

mrzutostí, a v noci, pochopitelně, snů. Pokud jí je naordinoval

sám Satan, dlužila mu poděkování.

Jednou ji Zabdas zavolal do své kanceláře. „Tvé rady nebyly k ničemu.“

řekl rozmrzele. „Ze bys konečně začínala senilnět?“

Potlačila vztek a řekla: „Odpusť, můj pane. že

jsem ti v poslední době nebyla nápomocna. Pokusím se

to napravit.“

„K čemu tě mám? Nejsi už k ničemu. Zato Furja. Ta zahřívá

mé lože a vbrzku jistě otěhotní.“ Mávnutím ruky ji Zabdas

propustil a ještě dodal: „Dobře. jdi. Jdi a počkej na Bonnura.

pošlu ho za tebou. Snad ho konečně přiměješ, aby přestal snít,

jak si poslední dobou navykl. Při všech svatých … při vousu

Prorokově, lituji všech slibů, které jsem vám dal!“

Aliyat se zaťatými pěstmi zvolna kráčela prázdným domem.

Když došla do pokoje, kde se scházela s Bonnurem, začala

přecházet sem a tam. Cítila se jako v kleci. Po chvilce se

zastavila u okna a pozorovala svět za mřížemi. Odtud mohla

přes zdi vidět starobylý Baalův chrám. Prudké slunce jakoby

ještě více vybělilo jeho vápencové bloky. Bronzové hlavice

sloupů u brány se leskly, a reliéfy na žebroví klenby se chvěly

v rozpáleném vzduchu. Chrám byl dlouho prázdný a

nevyužitý, stejně, jako ona sama. Nyní se měl začít

přestavovat. Doneslo se k ní, že Arabové z něj zamýšlí

vybudovat pevnost.

Ale byli ti staří bohové opravdu mrtví? Baal, bůh bouře, Jaribol, bůh

slunce, Aglibol, bohyně měsíce, Aštoret, bohyně plodnosti a života, jež.

strašlivá ve své nádheře, sestoupila do podsvětí, aby získala zpět svého

milého, stále kráčeli neviditelní touto zemí a jejich hlas zazníval z nebes.

Jako by se jí o hruď tříštily vlny moře, které dosud nikdy nespatřila.

Ozvaly se kroky, zachrastily korálky závěsu. Aliyat se otočila.

Bonniir se zastavil, jeho obličej se leskl potem. V rozpáleném

vzduchu pokoje cítila jeho pach - pach muže. Sama byla také

zpocená, oděv sejí lepil na tělo.

Rozvázala šátek a spustila jej na zem „Má paní,“ zajíkl se. „Má

paní.“

Přistoupila k němu. jakoby mimoděk se zavlnila v bocích. Dech sejí

zrychlil. „Co se mnou uděláš. Bonnure?“

Zmateně těkal očima sem a tam. Ustoupil o krok a

pozdvihl ruce. „Ne, prosím“

„Co. ne.“ zasmála se. Zastavila se těsně u něho a donutila jej

pohlédnout jí do očí. „Máme nějakou práci, ty ajá.“

Je-li rozumný, bude souhlasit. Sedne si a začne se ptát, jak nejlépe

vyjednávat s vůdci karavan.

Nedopustím, aby byl rozumný.

105

13

„Musím kvůli obchodu do Tripolisu,“ oznámil jednoho dne

Zabdas. „Budu pryč možná i několik týdnů. Pojedu s

Nebozabadem, který za pár dní vyráží.“

Aliyat byla ráda, že si po příchodu do jeho kanceláře nesňala

závoj. „Přeje si můj pán sdělit mi, o jaký druh obchodu jde?“

„Na tom nesejde. Tvé rady jsou stejně k ničemu. Řeknu ti. co

uznám za vhodné a až uznám za vhodné. Po dobu mé

nepřítomnosti se budeš zdržovat v harému a vykonávat

obvyklé ženské práce.“

„Ano, můj pane.“

Do té doby spolu s Bonnurem strávili o samotě dvě odpoledne.

14

Thirya se zavrtěla. „Mami…“

Aliyat potlačila rozmrzelost. „Pšš, zlato, spinkej.“ Musela

počkat, než děcko přestalo mukat a konečně se uklidnilo.

Cestu znala poslepu. Přitáhla si noční košili úžeji k

tělu. Hlavou jí vířily myšlenky: Plíží se nocí jako

nepokojný mrtvý, vykopaný z hrobu. Aleje to život, za čím jde. Cítila

jemnou cedrovou vůni svého vzrušeného klína.

Všichni spali. V tak malém harému nebyly žádné stráže. Šla po hmatu, až

se dostala do poslední chodby. Nesmí běžet. Žádný zbytečný hluk. Protáhla

se mezi šňůrami korálků ve dveřích. Okny, kterými sem pronikal vzduch z

vychládající pouště, bylo vidět několik hvězd. Tep se jí zrychlil. Uvolnila

oděv a odložila jej stranou.

Vešel dovnitř. Prsty u nohou sevřela koberec.

„Aliyat Aliyat.“ Jeho drsný šepot jí zněl v hlavě jako ozvěna.

Bonnur zakopl, odstrčil sedátko a vzdychl. Tiše se zasmála a

natáhla se k němu.

„Věděla jsem, že přijdeš, drahý.“ Objal ji. Pevně se k němu

přitiskla a vnikla jazykem mezi jeho rty.

Položil ji na koberec, hlavou jí blesklo, že nesmí

zanechat žádné skvrny, uchopila jej …

Zalilo je světlo lampy. „Tady!“ zaječel Zabdas.

Oba se rychle posadili a odtáhli se. Pomalu se postavili.

Lampa, kývající se v Zabdasově nice. vrhala na zdi pitoreskní

stíny. Nevnímala jej jako celek; viděla oči, nos, pahýly zubů.

vrásky a zášť. Po stranách stáli jeho synové. Čepele mečů v

jejich nikách se matně leskly.

„Chyťte je!“ zařval Zabdas.

Bonnur se zapotácel a vztáhl ruce jako žebrák. „Ne, mistře, máj

pane, ne.“

Ihned si uvědomila, že Zabdas to musel plánovat již od začátku. Neměl v

úmyslu nikam jet. Ti tři čekali se ztlumeným světlem ve vedlejším pokoji

na to, o čem si byl jist, že přijde. Nyní se jí mohl zbavit, ponechat si její

107

majetek a být si jistý, že po trestu za cizoložství se nevrátí mstít, ať už je

lidskou bytostí nebo ne. Kdysi by konec uvítala, ale únava z let se někam

vytratila.

„Bonnure, bojuj!“ vykřikla. „Jinak nás sváží do pytle a na

ulici nás ukamenují! Prudce jej postrčila kupředu. „Jsi muž?

Zachraň nás!“

S výkřikem vyrazil vpřed. Jeden z mužů sekl mečem, ale nebyl to zkušený

bojovník a minul. Bonnur zachytil ruku s mečem a pěstí udeřil útočníka do

nosu. Druhý bratr zmateně poskakoval okolo, bál se, aby nezasáhl

nesprávné tělo. Zápolící dvojice se otřela o Aliyat. Na paži jí zůstala krvavá

skvrna. Vyběhla.

Zabdas stál ve dveřích. Vyrazila mu lampu z roztřesené ruky a ta se

rozbila na podlaze. Olej vzplál žlutým plamenem Zabdas se zapotácel a

zaječel, když mu oheň olízl nohy.

Protáhla se závěsem, chodbou a po schodišti k zadnímu vchodu. Vyběhla

do uličky, která mezi holými zdmi tonula v přízračném šeru. V době, kdy se

karavany připravovaly k odjezdu, zůstávala Filipská brána otevřena i v

noci. Bude-li opatrná, a vyhne se osvětleným místům, hlídky si jí nemusí

všimnout.

Ubohý Bonnur! Na pláč však bude čas později. Teď musí

přežít.

15

Krátce před tím. než opustili údolí a vydali se do stepi, mohli ještě cestující

v karavaně za sebou vidět věže Tadmoru. zachycující první sluneční

paprsky. Z oblohy nad jejich hlavami se začaly ztrácet poslední hvězdy.

Ten den takřka nezahlédli známky toho, že by někde v krajině

byli lidé. Poté. co Nebozabad opustil římskou silnici a vydal se

zkratkou přes poušť, neměli před sebou nic, než cestu,

vyznačenou tisíci těch, kteří se před nimi ubírali stejným

směrem. Na noc se utábořili u bahnitého jezírka, kde mohli

napojit koně. Velbloudi spásali okolní polosuché keře a muži

se občerstvovali vodou z měchů.

Vůdce se prodral ruchem tábora k jednomu ze svých

velbloudem. „Teď převezmu ten balík, Hatíme,“ řekl. Muž se

s porozuměním ušklíbl. Byl zvyklý, jako všichni, že pašováni

patří k tomuto druhu obchodu a nekladl zbytečné otázky.

Balík byl jakýsi dlouhý ranec převázaný provazem, pečlivě

uložený mezi nákladem velblouda. Nebozabadův otrok jej za

ním odnesl do stanu, položil na zem a s hlubokou úklonou

vycouval před závěs, kde zůstal, aby nikoho nevpustil dovnitř.

Nebozabad poklekl, rozvázal uzly a rozbalil látku.

Aliyat se zvolna posadila. Pot jí slepil vlasy a dželabu, do které

byla zahalena. Měla rozpraskané rty a v očích nepřítomný

výraz. Jakmile se však napila a něco pojedla, začala rychle

pookřávat.

„Mluv tiše,“ připomněl jí. „Jak se ti jelo?“

„Bylo tam horko, sucho a zvedal se mi žaludek,“ řekla chraptivě. „Ale

přesto jsem ti navždy dlužnicí. Hledali mě?“

Přikývl. „Brzy po tom. co jsme vyjeli. Dohnalo nás pár arabských vojáků

- Zabdas musel asi vzbudit kádího. Ale byli ospalí a

nedůslední. Ani jsme tě nemuseli tak dobře schovávat.“

Prsty si prohrábla rozcuchané vlasy a usmála se na něj. „Ty jsi

mi pomohl, drahý příteli.“

109

Seděl před ní se zkříženýma nohama a zamračeně si ji

prohlížel. „Jednal jsem unáhleně. Mohlo mě to stát hlavu.

Mám také rodinu, na kterou musím myslet.“

Chytila ho za zápěstí. „Raději bych zemřela, než abych ti měla nějak

ublížit. Dej mi měch s vodou, trochu chleba a zmizím v poušti.“

„Ne. to není možné. Byla by to jen pomalá smrt. pokud by tě

nenašli nomádi. Což by bylo ještě horší. Pořádně se zahalíš,

celou cestu nepromluvíš a budeš se držet stranou. Řeknu, že jsi

chlapec, můj příbuzný, který si vydupal výlet do Tripolisu.“

Trpce se usmál. „Někteří samozřejmě nebudou věřit tomu

.příbuznému' a budou se mi za zády smát, ale ať. Můj stan je

tvůj až do konce cesty.“

„Bulí ti oplať, pokud já nebudu moci. Nechť se Barikai v nebi

přimluví za tvou duši.“

Nebozabad pokrčil rameny. „Nevím, jaké dobro z toho může

vzejít, když vlastně pomáhám k útěku cizoložnici.“

Slzy jí vytvářely stružky v zaschlém potu a brada se jí

roztřásla. „To je v pořádku,“ pronesl chvatně. „Říkala jsi, jaké

útrapy tě k tomu dovedly.“

Vzala jeho ruku do dlaní a pevně ji stiskla.

„Uvědom si, Aliyat,“ řekl a odkašlal si, „že pro tebe nemohu

udělat víc, než toto. V Tripolisu ti dám nějaké peníze a budu tě

muset opustit. Zůstaneš sama. Pokud se mě někdo zeptá, jestli

jsem ti pomohl, popřu to.“

„A já popřu, že jsem tě vůbec viděla. Nemusíš se

ničeho bát, ztratím se.“

„Kam? Jak budeš žít, opuštěná?“

„Dokáži to. Je mi více než devadesát let. Zanechaly na mě nějakou

stopu?“

„Ne,“ zamumlal udiveně. „Jsi zvláštní, zvláštní.“

„Přesto, jenom žena. Nebozabade. Mohu udělat něco, co by alespoň

částečně splatilo tvou laskavost. Jediné, co mohu nabídnout, jsou

vzpomínky. Takové, které si odneseš s sebou.“

Seděl, ani se nepohnul.

Přitáhla se blíže. „Je to mé přání,“ zašeptala. „Budou to

i mé vzpomínky.“

111

16

A jak jsou příjemné, pomyslela si. když o něco později usínala. Měla bych

jeho ženě závidět.

Dokud nezestárnou. Dokud jednoho z nich nezabije nebo

neochromí nemoc. Aliyat nebyla nikdy v životě nemocná. Její

tělo se již zotavilo z útrap předešlé noci a dne: Prostupovala ji

příjemná otupělost. ale byla schopna se kdykoli probudit do

plné bdělosti.

Trochu se usmála. Dopřeje muži odpočinku. Mohla by jít ven a

chvíli se procházet pod měsícem s hvězdami. Ale je to příliš

riskantní. Počká. Naučila se čekat.

Kdesi hluboko se ozvala bolest. Ubohý Bonnur. Nešťastná

Thirya. Pokud by ale měla plakat pro každého smrtelníka,

nebyl by jejímu pláči konec. Ubohý Tadmor. Ale před ní leží

nové město, svět a celý čas.

Žena, jíž se čas nedotkne, má jen jednu volbu jak žít - žít

svobodně.

V

OSUD NELZE ZMĚNIT

1

V příběhu o Olafu Tryggvasonovi se vypráví o tom, jak jej

navštívil Nornagest, když pobýval v Nidharosu a dlouhou dobu

dlel na králově dvoře, neboť Host s sebou přinesl mnoho

nádherných příběhů. Za prodlužujících se večera, kdy rok spěl

do své chladnější části, muži seděli u ohňů a dlouho

naslouchali. Byly to příběhy z dávných časů a vzdálených

koutů země. Některé své příběhy zpíval, neboť byl skaldem a

uměl se po anglickém způsobu doprovázet hrou na harfu. Našli

se tací. kteří jej nazývali lhářem, protože podle jejich soudu

nemohl tolik cestovat ani být tak dlouho živ. Avšak ty král

Olaf umlčel a sám dychtivě naslouchal.

„Žil jsem na statku v Uplandu,“ řekl mu Host. „A teď, když

mé nejmladší dítě odtamtud zemřelo, dolehla na mne únava

bytí víc, než kdy dříve, můj pane. Dostala se ke mně zvěst o

tobě a tak jsem spěchal zvědět, je-li to pravda.“

„Vše dobré, co jsi slyšel, je pravda.“ odpověděl mu kněz

Conor. „S Božím požehnáním přináší do Norska nový den.''

„Avšak tvůj první den je již velice vzdálen, že, Hoste?''

zamumlal Olaf. „Slýcháme o tobě znovu a znovu.

Všichni - i když tví sousedé v horách tě neviděli mnoho

let a já sám jsem myslel, že musíš být mrtev.“ Když si ho

prohlížel, viděl před sebou statného, vzpřímeného muže

s šedivými vlasy i vousy, vjeho výrazném obličeji však marně

hledal hlubší vrásky. „Opravdu jsi nijak nezestárl.“

„Jsem starší, než vypadám, pane,“ řekl Host s povzdechem „Host Nořen,

že? Jaká zvláštní přezdívka.“ řekl král zvolna. „Pověz, jak jsi k ní přišel?“

113

„Snad bys to ani neměl vědět,“ řekl Host a obrátil

hovor jinam.

V tom byl velmi zběhlý. Stále a znova jej Olaf přesvědčoval,

aby přijal křest pro spásu své duše. Přesto mu nevyhrazoval

trestem ani smrtí, jak to dělal většině zatvrzelých. Hostovy

příběhy byly tak poutavé, že chtěl tuláka udržet ve své

blízkosti.

Zato Conor byl neústupnější a vyhledával Hosta téměř denně.

Byl posedlý svou misionářskou činností. Připlul s Olafem z

Dublinu. Tehdy král přistál v Norsku, svrhl jarla Hákona a

získal zemí pro sebe. Nyní král povolával misionáře z Anglie,

Německa i Irska a Conorovi se asi zdálo, že se ocitá mimo

hlavní proud.

Host mu vždy vážně odpovídal: „Tvému Kristu nejsem nikterak neznámý.

Častokrát jsem se setkal s ním i jeho souputníky. Avšak také jsem nedal

slovo Odinovi. či Thorovi.“ A s lítostivým úsměvem dodal: „Znal jsem

tolik různých bohů.“

„Ale toto je jediný pravý Bůh. Nevzpírej se nebo budeš

zatracen. Vbrzku se zawší tisíc let od Jeho příchodu mezi lidi.

Opět se vrátí, nastane konec světa a probudí mrtvé, aby je

soudil.“

Host se díval někam daleko za něho. „Bylo by nádherné věřit,

že se opět setkám s těmi, které jsem ztratil,“ zašeptal a nechal

Conora pokračovat v jeho litaniích.

Navečer, po jídle, když byly ze síně odneseny jídelní stoly a

ženy přinesly rohy s pivem, spřádal vlákna dalších příběhů,

zpíval nové písně a odpovídal na všetečné otázky. Jednou

přišla řeč na bitvu u Bravelliru a jeden ze strážných se chlubil

druhému: „Můj předek Oráni z Bryndalu byl mezi Islanďany,

kteří bojovali proti králi Sigurdovi. Prosekal se vřavou tak

blízko, že viděl, jak padl král Harald Modrozub. Starkad sám

už tehdy nemohl Dány zachránit.“

Host se zavrtěl. „Odpusť, ale u Bravelliru nebyli žádní Islanďané. Norové

ten ostrov objevili až později.“

Válečník se naježil. „Což jsi nikdy neslyšel píseň,

kterou o tom Starkad složil? Vyjmenovává v ní udatné

válečníky obou stran.“

Host zavrtěl hlavou. „Slyšel a neříkám, že jsi lhář, Eyvinde.

Dáváš jen dál to, co jsi sám slyšel. Ale Starkad nikdy takovou

píseň nesložil. To udělal jiný skald dávno po něm a vložil mu

ji do úst. Bravellir byl krvavý…“

Chvíli tiše přemýšlel, zatímco v zahloubených ohništích

praskala polena. „Je možné, že už je to tři sta let? Přestal jsem

to počítat.“

„Chceš říci, že Starkad tam nebyl, kdežto ty ano?“ namítl

voják.

„To ne, samozřejmě, že tam byl. Ale ne takový, jak se vypráví,

a už vůbec ne chromý a poloslepý stářím.“

Opět se rozhostilo ticho. Král Olaf dlouho sledoval hru stínů ve

vypravěčově obličeji, než se tiše zeptal: „Pak tedy, znal jsi

ho?“

Host přikývl. „Ano. Abych byl přesný, setkali jsme se vzápětí po

Bravelliru.“

Jeho hůl byla zároveň kopím, neboť nikdo neceslxwal na Sever neozbrojen.

Avšak na malém vaku. který měl přehozen přes záda, se v pouzdře houpala

harfa. Nikomu nebyl nebezpečný. Když padl večer, přespal na statku a za

pohostinnost zaplatil vyprávěním příběhů, zpěvem písni a novinkami z

dalekých končin. Jindy se zabalil do pláště, napil se vody z potoka a pojedl

kousek chleba a sýra, který mu dal na cestu jeho poslední hostitel. Tak

putoval většinu svého života, od konce světa k jeho počátku a zase zpět.

Dnešek byl chladný a slunce viselo nízko nad jižním obzorem na

bezbarvé, vymetené obloze. Lesy, pokrývající vrchy Gautlandu, tiše

stály v nízké mlze. Břízy začínaly žloutnout a zeleň dubů a

buků už nebyla tak sytá jako před nedávném Z okrajů

stinného lesa svítily zralé bobule a vlhký pach země plnil plíce.

Z kopce, na který Host vyšplhal, měl celou krajinu jako na

dlani, až tam. kde se ztrácela v mlžném oparu. Mezi lesy se

115

sem tam objevila louka či obdělávané pole. Tak daleko, že

vypadaly jako dětské hračky, viděl dvě stavení s malými

přístavky; zjejich střech stoupal vzhůru dým. Poblíž nich se

vinul potok, který ústil do jezera lesknoucího se na obzoru.

Byl již dost daleko od bitevního pole posetého mrtvolami a troskami. Hejna

kroužících havranů už byla stěží viditelná. Jejich křik již nebylo takřka

slyšet. Občas se ozvalo zavytí vlka, které chvíli viselo nad lesy, a pak

zesláblo a rozpadlo se do krátkých ozvěn.

Ti, kdo přežili, se vraceli domů. Nesli s sebou své zraněné

příbuzné a přátele, ale na většinu mrtvých sotva hodili trochu

hlíny. Jednu takovou skupinu dnes ráno potkal. Říkali, že král

Sigurd vzal tělo svého nepřítele, krále Haralda, do Uppsaly,

aby je zde pohřbil v mohyle a se všemi poctami.

Host se opřel o kopí a smutně se usmál. Jak často to už viděl

poté. co si mladí mužové v bitvách vytloukali život z těla.

Nevěděl. V běhu staletí ztratil přehled. Nebo spíše nikdy neměl

srdce to počítat. Nebyl si ničím jistý. I teď, jako jindy, měl

chuť říci sbohem, to jediné, co se dalo pro mladé muže udělat.

To nebyla skaldská drápá, která mu nyní přecházela přes rty.

Slova byla severská, aby jim mrtví, pokud naslouchají, rozuměli,

ale neoslavovala odvahu, ani neoprašovala vzpomínky

na hrdinské činy. Použil básnickou formu země vzdálené odtud

tisíce mil na jih. Stvořili ji moudří, drobní, šikmoocí lidé. kteří

vytvářeli věci neobyčejné krásy, přestože i tam meče

často tančily nespoutané tance.

„Léto odchází, chlad vítězí nad karmínovými listy.

A nebeské cesty husí - kam vedou?

Země začíná rudnout, když duše naslouchají volání větru.“

Když skončil, chvilku tiše postál, pak se otočil a odešel.

Dánové, které dříve potkal, viděli muže. jehož hledal, jak se

vydal za skupinkou šesti Švédů směrem k východu. Odešel

tedy k Bravelliru a pátral v okolí, dokud nenašel stopy, které

bylo možno sledovat. Musel si pospíšit, ale přesto se

nepohyboval rychleji, než obvykle. I tak za den urazil nejméně

tolik, jako by jel na koni.

Sel po zvířecích stezkách. Králové zvolili Bravellir za místo utkání,

neboť tam byla rozlehlá louka, kterou od jihu k severu přetínala

cesta, ležící zhruba v polovině cesty mezi Haraldovou Scanií a

Sigurdovým Švédskem Nicméně, krajina kolem byla velmi

řídce osídlena. Těch šest bylo jedněmi z mála, kteří mohli

podat svědectví o tom, jak strašná to byla bitva. Měli zřejmě

namířeno k pobřeží Baltu, kde čekala loď nebo lodě,

které je přivezly. Bylo nutné, aby byla připomínána, aby se o ní

zpívalo, aby po staletí nevymizela z myslí lidí. Rolníci, kteří obdělávají

těch pár polí v okolí, brzy zapomenou.

Host lehce našlapoval. Větve stromů tvořili nad jeho hlavou

baldachýn, kterým jen občas prorazil sluneční paprsek, aby

narušil monotónní šero lesa. Po kmeni stromu vyběhla veverka

jako rudý plamen. Odněkud se ozvala hrdlička. V křoví po

jeho levici zapraskalo a v podrostu zmizel mohutný stín. Los.

Hostovi se vybavily dávno zasuté příjemné vzpomínky. Přesto

však dál neúnavně sledoval stopy. Nebylo to obtížné. Snadno

nacházel šlépěje, zlomené haluze, roztrhané pavučiny, stlačené

bochníky mechu, kde se mužové usadily k odpočinku. Na

rozdíl od něho, který byl dlouhý čas profesionálním lovcem,

tito neměli o chování v lese ani potuchy. Stejně jako muž.

který je sledoval a neustále zkracoval vzdálenost. Stopy, které

zanechával, byly podobné spíše obřím, než lidským.

Čas plynul. Stíny se prodloužily, slunce bylo nízko a jeho

paprsky dostaly tmavě zlatou barvu. Vzduch se trochu

ochladil.

Náhle se Host zastavil. Předklonil se a s nachýlenou hlavou

naslouchal. Slabě k němu doléhal povědomý hluk.

Rozeběhl se. Ve zvuku, zprvu tlumeném listím a podrostem začínal

rozeznávat údery, řinčení, praskot, kletby a těžký sípavý dech. Host si

117

připravil kopí a plížil se dál jak nejtišeji dovedl.

Přes cestu ležel mrtvý muž. Horní polovinou těla padl do

křoví, z jehož tmu ještě kapala jasně rudá krev. Byl rozťatý

jednou ranou od levého ramene až k hrudní kosti. Mezi pahýly

žeber bylo vidět roztrhané plíce. Potem slepené plavé vlasy

lemovaly tvář porostlou chlapeckým chmýřím. Široce otevřené

oči prázdně hleděly k obloze.

Host se pokusil jej obejít, ale šlápl na další tělo. Za blízkým

křovím se ozýval hluk boje. V zorném poli se mihli muži.

zbroj, krev a zase krev. Zbraně o sebe narážely, skřípaly po

přílbách, dřevěné štíty duněly pod jejich nárazy. Další

bojovník padl. Z přeťatého stehna stříkala krev, divoce se

zmítal a ječel. Lidské hrdlo není stavěné na takový křik. Čtvrtý

válečník padl zalit vlastní loví mezi vzrostlé kopřivy. Hlavu s

tělem spojoval jen úzký pruh svalů.

Host se skrčil za nízkou borovicí. Skryt za větvemi mohl

pozorovat celou scénu. Z přepadené šestice zbyly jen dva.

Stejně jako jejich společníci měli na sobě jen kalhoty, košili a

kabátec. Pokud měl někdo z nich brnění, nestihl je včas obléct.

Oba měli válcovité přilby kryjící i část obličeje. Jeden třímal

štít a meč. druhý se oháněl válečnou sekerou.

Jejich protivníkem byl bojovník v těžké drátěné košili

sahající po kolena, s kónickou přilbou s chráničem nosu.

okovaným štítem v levé a nevídaně velkým mečem v pravé ruce.

Byl to obrovský muž. Hosta převyšoval alespoň o hlavu a

v ramenech byl tak široký, že jistě neprošel dveřmi.

Ruce a nohy připomínaly kmeny mladých dubů. Hruď mu kryl

rozevlátý černý vous.

Dvojice se již vzpamatovala z nenadálého útoku. Kroužili kolem obra a

úsečně se domlouvali. Muž s mečem učinil přímý výpad. Čepele se v

okamžiku nárazu zaleskly v šikmých slunečních paprscích a se skřípěním

po sobě sjely. Sved zachytil protiúder štítem Prudký náraz jej srazil na

jedno koleno, ale okamžitě se vzchopil. Bojovník se sekerou se mezitím

dostal za záda soupeře.

Obr to věděl. Prudce se otočil vpravo, takže jej úder minul o

několik palců a švihl mečem. Muž upustil sekeru a zíral na

kost, frčící ze zbytku jeho pravého předloktí. Obr rychle

ustoupil dozadu na okraj travnaté rovinky, která jej teď dělila

od bojovníka s mečem. Rozeběhl se proti němu. Náraz byl tak

drtivý, že Sved padl bezmocně na záda. Stále ale držel meč a

štítem si kryl hruď. Obr se odrazil a oběma nohama na něho

dopadl. Vzduch mu prudce vyrazil z plic a Hostovi se zdálo, že

slyší praskání žeber. Pak útočník udělal krok stranou a dvěma

ranami zbavil zmítající tělo života.

Rozhlédl se. Sekerník prchal a kličkoval mezi kmeny. Obr jej

několika skoky dohonil a v běhu jej skolil. Jekot muže s uťatou

nohou zvolna přešel z úpění do tichého skučení až zmlkl.

Z mohutné hrudi vyrazil síních. Muž zarazil třikrát meč do

země. otřel jej o jednoho z padlých a zasunul do pochvy. Jeho

dech se zvolna uklidňoval. Sejmul přílbu a čepec, odhodil je na

zem a chlupatou paží si setřel pot z čela.

Host vyšel ze svého úkrytu. Obr sevřel jílec meče. Host opřel

kopí do rozsochy vedle stojícího stromu a ukázal prázdné ruce.

„Přicházím v míru,“ řekl.

Bojovník zůstával ve střehu. „Jsi sám?“ Jeho hlas byl hřmotný

jako příboj na útesech.

Host pohlédl do očí připomínajících kousky namodralého ledu utopené v

nevlídném obličeji a přikývl. „Jsem. Mimoto, po tom, co jsem viděl,

myslím, že Starkad se nemusí bát nikoho a ničeho.“

Bojovník se ušklíbl. „Och, tak ty mě znáš. Ale naše cesty se

dosud nesetkaly.“

„Každý na Severu slyšel o Starkadovi Silném. A… já tě

hledám“

„Opravdu?“ Překvapení se změnilo v nelibost. „Pak od tebe

bylo mrzké, že jsi stál stranou a nepomohl mi.“

„Nebylo to zapotřebí.“ řekl Host co nejmírněji. „Všechno bylo

příliš rychlé. Nikdy jsem neviděl tak bleskovou práci se

119

zbraní.“

Starkad trochu roztál a zeptal se přátelštějším tónem: „Kdo jsi, že mě

hledáš?“

„Užívám mnoha jmen. Na Severu jsem nejčastěji zván Hostem“

„Co ode mne chceš?“

„To je dlouhý příběh. Mohu napřed vědět, proč jsi

pronásledoval a zabil tyto muže?“

Starkad se zahleděl k slunci, jehož paprsky

prorážely mezi potemnělými kmeny stromů. Jeho rty se

bezhlesně pohybovaly. Pak pokývl hlavou, pohlédl Hostovi do

očí a promluvil:

„ Zde vlci nebudou hladovět.

Hárala nasytil havrany

a čest jsme získali,

jen Odin nás přemohl.

Piva nemám,

leč tyto nepřátele nabízím Haraldovi,

jenž nikdy neskrb lil,

bych svůj vděk ukázal jemu.“

Takže je pravda, co se říká. pomyslel si Host. Nejenže je

Starkad nejlepším z válečníkům, ale také má duši skalda. Co v

něm ještě dřímá?

„Ach tak,“ řekl zvolna Host na znamení, že chápe. „Bojoval jsi za Haralda

a chtěl jsi pomstít svého pána když padl, přestože tím válka skončila.“

Starkad přikývl. „Doufám, že jsem potěšil jeho ducha.

Snad ještě raději bych tím potěšil jeho předka, krále

Frodilio, jenž byl nejskvělejším z urozených a vždy mi

dopřával hojnost zlata, zbraní a jiných příjemných věcí.“

Host se zachvěl a po zádech mu přeběhl mráz. „Byl to snad Frodi

Fridleifsson Dánský? Říká se, že Starkad byl na jeho dvoře. Ale ten

přeci zemřel před mnoha generacemi.“

„Jsem starší, než vypadám,“ řekl Starkad opět nevrle a

otřepal se. „Po té práci mne spaluje žízeň. Nevíš, kde je

tu nějaká voda?“

„Vím. jak najít vodu, pokud mne budeš následovat,“ řekl Host.

„Co s těmi mrtvými?“

Starkad pokrčil rameny. „Nejsem havran, abych je obral.

Necháme je mravencům.“ Mouchy už bzučely kolem slepých

očí, vyplazených jazyků a chuchvalců sražené krve. Mýtinou

se začínal šířit zápach.

Host už byl sice zvyklý na podobné věci, ale raději je měl rychle za sebou.

Nechtěl příliš myslet na sirotky, matky a vdovy. Životy těch, které znal,

byly krátké, pouhý záchvěv roků, a nakonec na ně. kromě něho, všiclmi

zapomněli. Vzal své kopí a vydal se dolů stezkou.

„Budeš se vracet do Dánska?“ zeptal se.

„Myslím, že ne,“ zamumlal Starkad za jeho zády. „Sigurd si zajistí, aby mu

příští král v Hleidře byl zavázán a podpoří nevraživost místních vládců.“

„To je příležitost pro bojovníka.“

„Nechci sledovat, jak se říše, kterou Frodi vytvořil a Harald

upevnil, rozpadá.“

Host si povzdechl. „Podle toho, co jsem slyšel, zhynulo u Bravelliru šéme

čehosi velkého. Co tedy budeš dělat?“

„Mám několik lodí. najmu posádku a popluji jako jiní vikingové na

východ do Wendlandu a Gardariki. To je harfa, co máš na zádech?“

Host přikývl. „Zabývám se všelikými věcmi, ale především

jsem skald.“

„Pak tedy pojď se mnou. Až se dostaneme na dvůr, složíš

drápu o tom. co jsem dnes vykonal. Dobře se ti odměním“

„Ještě si o tom musíme promluvit.“

Nastalo ticho. Po chvíli Host zahlédl znamení, která vyhlížel, a odbočil.

Vyšli na mýtině porostlé jetelem. Bujnou trávou protékal potůček a mizel

mezi stromy, které se kolem tyčily jako temná zeď. jejíž zelené vrcholky

dosud zlatily paprsky zapadajícího slunce. Nebe na východě bylo

modrofialové a hejno havranů se odněkud vracelo do hnízdiště.

Starkad se svalil na zem a hltavě pil. Když se pak zvedl a voda

121

odkapávala z jeho vousu viděl, že Host je v pilné práci. Tulák

odložil plášť a vysypal obsah svého tlumoku. Nyní sbíral suché

větve roztroušené pod stromy a křovinami rostoucími kolem

paseky. „Co to děláš?“ zeptal se Starkad.

„Připravuji se na noc,“ odpověděl Host.

„Cožpak tu kolem nikdo nežije? Stačila by nám nějaká chatrč

pasáka vepřů.“

„To nevím. Než bychom něco našli, stejně by padla tma. A

myslím, že tady se vyspíme lépe. než na špinavé podlaze, kde

musíš čichat kouř a prdy.“

„Och, často spím pod širou oblohou a také začínám mít hlad.

Vidím, že máš s sebou trochu jídla, rozdělíš se?“

Host na něho úkosem pohlédl. „Ty mi to jen tak nevezmeš?“

„Ne. ne. nejsi přeci nepřítel, dokonce ani cizinec. „A ani žena,“

zasmál se Starkad. „To je dost škoda.“

Host se usmál. „Rozdělíme si tedy to, co je. a já nastražím oka. Při

troše štěstí si ráno opečeme nějakého hraboše nebo

veverku či ježka.“ Po chvilce dodal: „Nechceš mi

pomoci? Když budeš dělat, co ti řeknu, budeme do

setmění hotovi.“

Starkad se zvedl. „Myslíš, že jsem lenoch? Samozřejmě ti

pomohu. Jsi snad Fin nebo jsi mezi nimi žil, že ovládáš

zálesácké triky?“

„Ne, stejně jako ty jsem se před dlouhým časem narodil v

Dánsku. A loveckému řemeslu jsem se naučil už v dětství.“

Host bez velkého údivu zjistil, že si musí dávat pozor na jazyk. Starkad

nebyl zvyklý přijímat příkazy a jeho povýšenost dřímala nehluboko. Jednou

dokonce vykřikl: „Cožpak jsem otrok!?“ a napůl vytasil meč. Pak jej

zasunul, udeřil se pěstí do otevřené dlaně a udělal, co po něm Host žádal.

Všiml si. jak mu náhlá bolest zkřivila tvář.

Na západě stále ubývalo světla a objevily se první hvězdy.

Když se na mýtinu snesla tma. byl tábor hotov. Ukryt z větví vystlaný

kapradím je chránil před ranní rosou, noční mlhou i případným

deštěm. Host rozdělal svidříkem oheň a malý val z drnů

udržoval jeho teplo uvnitř. Svou zásobu chleba a sýra

doplnil oříšky a bobulemi, puškvorcem. kořínky a

šiškami. Když je trochu opekl, bylo dost jídla pro

oba.

Pak si sedl u ohně a z čerstvé větve vyřezával vidlici na rozen.

Oheň byl o hodně menší, než jaký by válečník dokázal rozdělat

a udržovat. Takřka neprskal a jeho světlý kouř příjemně voněl

po smole. Přestože se v této roční době vzduch již rychle

ochlazoval. Starkad zjistil, že nemusí sedět ani příliš blízko,

aby mu bylo teplo.

Žluté a rudé plameny vykrajovaly z šera Hostův nos a lícní

kosti, propůjčovaly jeho očím lesk a proplétaly šedý vous

tmavými stíny. „Znáš mnoho užitečných věcí,“ řekl Starkad.

„Opravdu chci, abys šel se mnou.“

„Promluvíme si o tom,“ řekl Host a dál si hleděl práce.

„Proč? Vždyť jsi říkal, že mě hledáš.“

„To je pravda,“ zhluboka se nadechl Host. „Dlouhá léta jsem

byl pryč, dokud mě vzpomínky na Sever nepřemohly a já se

musel vrátit, abych viděl, zdali se ještě osiky chvějí za bílých

nocí v čase letního slunovratu.“ Nezmínil se o ženě, která

zemřela po třiceti letech, kdy s ní a jejím kmenem jako

pastevci brázdili rozlehlé stepi Východu. „Ztratil jsem naději a

nic jsem již nehledal až do doby. kdy jsem procházel lesy a

vřesovišti Jutlandu a opět se ve mě probudil můj starý jazyk,

který se od mého odchodu příliš nezměnil. Tehdy jsem začal

slýchat o Starkadovi. Toho musím najít. Sledoval jsem zprávy

o něm až do Hleidry. kde mi řekli, že se přeplavil přes Záliv,

aby se připojil ke králi Haraldovi a táhl s ním do války.

Sledoval jsem jej až k Bravelliru. Tam jsem se dostal navečer,

když už jatka skončila. Ráno jsem našel skupinku mužů, kteří

jej viděli a ukázali mi, kterým směrem odešel. Vydal jsem se

kudy mi naznačili a teď jsme oba tady.“

Obr se ošil. „Co tedy ode mě chceš?“ zabručel nevrle.

123

„Nejprve bych chtěl znát tvůj životní příběh. Některé

zkazky o tobě byly opravdu divoké.“

„Jako bys bez povídaček nemohl vydržet.“

„Hledal jsem vědomosti po celém světě. Hmm… jak jinak

může vypravěč zaplatit za nocleh nebo skald skládat oslavné

písně na vojevůdce, pokud se za jeho rty neskrývá něco. co

stojí za vyprávěni?“

Starkad sice odložil meč. ale položil ruku na střenku nože.

„Jsou to snad nějaké čáry? Mluvíš záhadně, Hoste.“

Poutník se mu zadíval do očí a odpověděl: „Přísahám, že

nebudou žádná zaklínadla. To, co hledám, je mnohem podivnější.“

Starkad potlačil zachvění. Jako by chtěl zahnat strach, řekl rychle: „Mé

činy jsou dobře známy, přestože mimo mně nikdo neví všechno. Je

pravdou, že během času se vyrojily odporné i divoké příběhy. Můj otec měl

statek na severu Zealandu a má matka pocházela z poctivého rodu rybářů.

Měli ještě další děti, které žily a zemřely jako každý druhý, ať již věkem,

nemocí, v boji či na moři.“

„Jak dlouho jsou mrtvi?“ zeptal se Host tiše.

Starkad dělal, že otázku přeslechl. „Už tehdy jsem byl veliký a

silný. Od dětství se mi příčilo orat pole nebo tahat z moře sítě

plné páchnoucích ryb. Když mi bylo dvanáct. vydal jsem se na

vikingskou výpravu. Jeden z našich sousedů měl loď, na které

jsme vypluli, a když jsme se setkali l's dalšími, loupili jsme

nějaký čas podél Norských břehů. Zůstal jsem tam přes zimu s

jedním z velitelů, zatímco ostatní se předtím vrátili na senoseč.

Od té doby má pověst rostla.

Mám ti vyprávět o plenění, vypalování i kruté zimě, obžerství a

hladu, obětem bohům, vítězstvích nad bouřemi i chvílích, kdy

nás rozhněvaní bohové málem utopili, o králích, kterým jsme sloužili

i o těch. které jsme porazili? Roky jsou v mé hlavě zpřeházené a

vybledlé, jako trosky vraků na útesech.

Frodi, král z Hleidry mě vzal k sobě. když jsem jednou přežil

ztroskotám. Přidělil mi místo velitele své gardy a já mu

dopomohl k tomu. aby se stal největším mužem těch dní. Ale

jeho syn Ingjald se projevil jako lenoch, lakomec a nenasyta.

Vyčetl jsem mu to, a znechucen opustil zemi. Od té doby se

čas od času vracím, abych pozdvihl meč za muže

Skjoldungova rodu, kteří za to stojí. Harald byl nejlepší a stal

se prvním mezi králi v celém Dánsku, Gautlandu a jistě i

Šédsku. Ale Harald je mrtev, jeho dílo zbořeno a já jsem

opětsám“

Odkašlal si a odplivl. Snad to byla jeho obrana proti dojetí.

„Slyšel jsem, že Harald byl už starý. Museli jej do Bravelliru

vézt na voze a prý byl skoro slepý.“

„Zemřel jako muž!“

Host přikývl a mlčky pokračoval v jídle. Ani Starkad

nepromluvil. Když se najedli, uhasili znovu žízeň v

potoce, poté poodešli každý na jinou stranu, aby se vymočili.

Když . se Starkad vrátil k ohni, Host tam už byl, zabalený

v přikrývkách. Noc již značně pokročila. Thorův vůz

zářil mimořádně jasně těsně nad vrcholky stromů a

Severka se o něco výše třpytila jako hrot kopí.

Starkad se rozkročmo nahnul nad oheň, ruce zaťaté v pěst založil v bok a

zachrochtal: „Dlouho jsi mě úskočně sledoval. Co chceš? Ven s tím nebo tě

rozseknu vejpůl.“

Host zvedl hlavu. Tlumené světlo se mu míhalo po tváři.

„Poslední otázka.“ řekl. „Jak se dovíš, kdy jsi se narodil,

Starkade?“

Obr zaklel. „Stále se jen ptáš a ptáš a nic nenabízíš. Co jsi zač?

Dřepíš si tu na šunkách jak nějaký finský čaroděj!“

Host zavrtěl hlavou. „To jsem se naučil daleko na

východě.“ odpověděl klidně, „stejně, jako mnoho

dalších věcí. a nic z toho nemá co dělat s čarodějnictvím.“

„Naučil ses zženštilosti, ty který sis dal záležet, abys přišel pozdě na bitevní

pole a čekal, zatímco já bojoval proti přesile šesti!“

Host se proti němu vztyčil, napřímil se a hlasem,

připomínajícím zvuk čepele vytahované z pochvy, řekl:

„Nebyl to můj boj. ani jsem nemusel pronásledovat muže, kteří

125

pro mě neznamenali hrozbu.“ Ve slabém světle pod hvězdami

a Mléčnou dráhou vypadal, že je snad vyšší než obrovitý

válečník. „Slyšel jsem o tobě, že chceš být stále v předních

liniích, tvá klatba tě nutí dělat strašné a kruté skutky zas a

znovu. Prý je to nenávist Thorova, která tě pronásleduje. Také

se povídá, že tvým ochráncem je Odin, patron čarodějů. Je to

snad pravda?“

Obr polkl a jako by se scvrkl. Rozmáchl se do prázdna. „Plané řeči,“

zavrčel, „to už stačí.“

Ale Host pokračoA^al. „Ale také jsi zrazoval. Kolikrát, za celý ten čas?“

„Zmlkni!“ vykřikl, ale pak dodal klidněji: „Co ty

víš o tom, jak přibývají léta? Mlč, nebo tě rozmáznu jako

jepici, kterou jsi.“

„To by nemuselo být tak snadné.“ oponoval Host. „I můj život

je dlouhý. Žiji o mnoho déle než ty, příteli.“

Starkad zalapal po dechu.

„Nikdo v těchto končinách,“ pokračoval Host suše, „není zvyklý počítat

roky, jako to dělají na Jihu nebo na Východě. Podle toho, co jsem slyšel,

žiješ asi tři lidské životy. To znamená, že lidé si pamatují své pradědy, kteří

o tobě vyprávěli. Takže to je asi sto let, odhaduji.“

„Já… myslel jsem… že víc.“

Host se mu opět zadíval do očí, řekl tichým rozechvělým hlasem, který

sotva přehlušoval noční vánek: „Já sám nevím, jak jsem starý. Ale když

jsem byl chlapcem, v těchto zemích ještě neznali kov. Nože. sekery, hroty

šípů i oštěpů i své pohřební komory jsme dělali z kamene. To nebyl Jo-tun,

kdo vztyčil dolmeny, táhnoucí se v řadách touto zemí. Byli jsme to my, tví

předkové, kteří tam pochovávali své mrtvé a obětovali svým bohům. Avšak

,my' jsme minulostí. Přežil jsem je, stejně, jako jsem přežil další generace.

Až do dneška, Starkade.“

„Jsi šedivý,“ dostal ze sebe válečník, jako by tím chtěl popřít

jeho slova.

„Zešedivěl jsem již jako mladý muž. Někomu se to stává, však víš. Ale

jinak jsem se nezměnil. Zranění se mi hojí rychle a bez jizev. Když mi

vypadne zub, naroste nový. Je tomu tak i s tebou?“

Starkad těžce polkl a přikývl.

„Při tvém způsobu života jsi jistě utržil více zranění než já,“

řekl Host zamyšleně. „Já jsem byl vždy tak mírumilovný, jak

to jen okolnosti dovolily, a tak opatrný, jak tulák musí být.

Když válečníci na vozech vjeli do země, kterou nyní nazýváme

Dánskem…“ Zachmuřil se. „Ale to je zapomenuto, jejich

války, jejich skutky, dokonce i jazyk. Jen moudrost přetrvává.

To je to, co po celém světě stále hledám“

Starkad se zachvěl. „Hoste.“ zašeptal, „za svého mládí jsem

slýchal zvěsti o poutníkovi. Nornagest. Jsi to ty? Vždy jsem si

myslel, že je to jen báchorka.“

„Často jsem opouštěl Sever na stovky let. A vždy jsem se vrátil. Má

poslední návštěva zde skončila asi před osmdesáti lety. Ne proto, že by mi

domov scházel tolik jako dříve, ale…“ Host si opět povzdechl. „Stále více

mě unavuje toulat se jako vítr. Takže lidé si mě ještě pamatují, že?“

Starkad zmateně zavrtěl hlavou. „Když o tom

uvažuji, to už jsem musel být na světě. Asi jsem byl

někde na cestách…

Je pravda, že norny řekly tvé matce, že zemřeš, až dohoří svíčka, ona ji

proto sfoukla a ty ji stále nosíš při sobě?“

Host se ušklíbl. „A ty sám věříš, že délka tvého života je

ti dána Odinem?“

Pak zvážněl. „Nevím, co způsobilo, že mi dva jsme stejní. Je to stejně

temná záhada, jako smrt pro ostatní lidi. Jsou to norny či bohové? Touha

dozvědět se pravdu a naděje, že najdu někoho podobného, mě hnala do

všech koutů světa. Vidět, jak milovanou ženu následují do hrobu vaše děti

… Nenalezl jsem však nikoho, nenalezl jsem ani odpověď. Vlastně, slyšel

jsem mnoho odpovědí a poznal mnoho bohů. V cizině jednomu říkají

Kristus, dále na jih je Mohamed a na východě vzývají Buddhu a někteří

tvrdí, že svět je jen Brahmův sen a jiní uctívají množství bohů, duchů a

skřítků, stejně, jako u nás na Severu. A skoro všichni tvrdili, že jejich národ

zná pravdu, zatímco ostatní žijí v bludu. Nezaslechl jsem ani zmínku,

že…“

„Netrap se tím,“ řekl Starkad odhodlaně. „Věci jsou

takové, jaké jsou a naprosto nikdo se nevyhne svému osudu. Svoboda

127

muže je v tom. že po sobě zanechá vznešené jméno.“

„Chtěl jsem vědět, zdali jsem jediný a má nesmrtelnost je

trestem za nějaké strašné provinění, jež jsem už zapomněl,“

pokračoval Host. „Ale tak tomu nebude. Rodí se podivné

bytosti. Většinou jsou slabé nebo zmrzačené, ale čas od času se

narodí někdo, kdo je jako čtyřlístek. Jsme my, kteří

nestárneme, také takoví? Bude nás jistě velice málo. Většina z

nás zahyne ve válkách nebo nešťastnou náhodou dřív, než si

uvědomí svoji odlišnost. Mnozí jsou zabiti vlastními lidmi,

kteří se bojí jejich spojení s nečistými silami. Některým se

podaří uprchnout, přijmou nové jméno a naučí se skrývat, čím

jsou. Také jsem to tak dělal a málokdy jsem zůstával déle na

jednom místě. Jen jednou jsem našel národ, který byl ochoten

mě přijmout takového, jaký jsem - jako mudrce z Východu

nebo černokněžníka. žijícího v hlubokých lesích, jak to znají

Seveřané - ale za čas se nashromáždilo tolik hoře a hrozivých,

tíživých vzpomínek, že jsem musel odejít.

Nikdy jsem nenašel nikoho podobného. Sledoval jsem mnoho stop, někdy

to trvalo roky, ale všechny vedly do prázdna. Nakonec mě naděje opustila a

já zamířil domů. Severské jaro je stále mladé. A pak jsem se doslechl o

tobě.“

Host obešel ohniště a položil Starkadovi ruce na ramena. „Zde,

kde má cesta začala, také končí,“ řekl a na řasách se mu chvěly

slzy. „Jsme dva a nikdy nebudeme sami. Teď si můžeme být

jisti, že mezi nám podobnými jsou i ženy. Budeme si pomáhat

a povzbuzovat se, dokud je nenalezneme. Starkade, můj

bratře!“

Válečník stál chvíli bez pohybu, než řekl: „To… přišlo… tak

náhle.“

„Ano.“ přitakal Host. „Měl jsem mnoho času na přemýšlení od

chvíle, kdy jsem se o tobě doslechl. Nespěchej. Máme

mnohem více času, než ostatní lidé.“

„Myslel jsem, že jednou zestárnu a zeslábnu stejně jako Harald,“ vydechl

Starkad s pohledem upřeným do tmy. „Přesto, když jsem se poprvé ocitl v

boji, myslel jsem, že takhle… Ale teď mi říkáš, že budu věčně mladý.

Věčně.“

„To je břímě, které se mi často zdálo nesnesitelné, řekl

Host. „Snad bude lehčí, budeme-li jej sdílet.“

Starkad sevřel sukovité ruce v pěst. „Co s tím budeme dělat?“

„Budeme chránit ten dar, který, konec konců, možná přichází

shůry, a ti kdo jej nesou, někdy svými činy změní svět.“

„Ano,“ řekl Starkad s neskrývanou radostí. „Nehynoucí sláva a

já budu věčně užívat jejích plodů. V čele svých šiků budu

dobývat impéria a královské dvory.“

„Zadrž, zadrž,“ brzdil jej Host. „Nejsme bohové. Je možné nás

zabít, utopit, upálit jako kohokoli jiného. Přežil jsem ty

nespočetné roky jen díky tomu, že jsem byl opatrný.“

Starkad si ho chladně změřil a výsměšně zachrochtal: „Chápu to. A ty

chápeš, co je čest?“

„Nemyslím, že bychom se měli skrývat. Musíme ale pojistit svou

bezpečnost jak pomocí síly, tak tím. že budeme mít připravený

vhodný úkryt pro chvíle, kdy nám nebude štěstí přát. Potom, zvolna,

můžeme důvěryhodným lidem vyjevovat, kdo jsme. Jejich úcta nám

pomůže, ale to nestačí. Abychom je mohli vést, musíme

sloužit, musíme dávat.“

„Jak můžeme dávat, když nemáme zlato ani poklady. věci, kterých si

smrtelní vikingové cení.“

Host se zachmuřil. „Myslím, že takhle bychom se začali hádat.

Bude lépe, když pro dnešek skončíme a půjdeme spát. Zítra, až

si odpočineme, budeme jasněji m'ažovat.“ „Jak můžeš spát - po

tomhle?“ „Cožpak nejsi unaven?“

Starkad se zasmál. „Poté, co jsem sklidil bohatou žeň?“

ale rychle umlkl, když viděl, jak sebou Host

škubl. „Dobře, jak si přeješ. Spát.“

Avšak v přístřešku se neustále převaloval a rozhazoval rukama, až se

nakonec Host vyplížil ven.

Našel suché místo u potůčku, ale rozhodl se, že namísto

129

spánku bude odpočívat při meditaci. Poté, co zaujal pozici

lotosu, se v něm rozhostil klid. To nebylo nic obtížného, neboť

dávno předčil všechny své guru z východních zemí. Měl staletí

na to, aby ovládl tělo i mysl tak, jak ho to učili. Pochyboval, že

by bez tohoto umění byl schopen nést své břímě. Jak daleko se

asi dostali všichni ti mistři a učedníci? Podařilo se někdy

Nadhovi či Lobsangovi vymanit se z Kruhu?

A co on? Stále se držel naděje a nikdy ji neztratil.

Znamená to snad, že ztratil víru? „Om mani padme hum.“

Žádná podobná slova jej nikdy nevzala za srdce. Bylo to snad jen proto, že

to nedovolil? Najde někdy Boha, Jehož by mohl

vyznávat?

Zvolna začal umrtvovat své tělo a city, stejně, jako to činili mudrcové.

Dosáhl umění, kterému se oni jen nepatrně přibližovali. Jeho vůlí se dech i

tep stávaly nezřetelnými, až se zdálo, že zmizely docela. Přestal vnímat

chlad a stal se nocí, básní jež se nade vším rozprostřela.

„Měsíc zvolna klouže výšinou,

jeho jasný břit protíná temnotu,

mráz a hvězdy tiché jako smrt,

ta připomínka dalšího únavného roku.“

Uplynulo několik hodin, když jej vyrušil zvuk. Obloha nad korunami

stromů východním směrem začínala blednout. V bezbarvém pološeru se

leskly kapky rosy, kolem se vznášela mlha, s níž se mísil mužův dech.

Zurčení potůčku znělo nepřirozeně jasně.

Starkad odhodil pár větví a vylezl z přístřešku. V ruce nesl

svinutou drátěnou košili a meč v pochvě. Krví podlitýma

očima těkal kolem, až našel Hosta a vydal se k němu.

Ten se vztyčil a uvítal jej: „Dobré ráno.“

„Seděl jsi tu celou noc?“ podivil se Starkad a zavrčel: „Také jsem špatně

spal.“

„Doufám, že jsi si alespoň trochu odpočinul. Půjdu

se podívat na oka.“

„Zadrž. Dříve, než vezmu něco z tvých rukou…“

Hosta zamrazilo. „Něco není v pořádku?“

„Ty. Tvůj hadí jazyk. Bylo to jako noční můra, když jsem se snažil

pochopit, co jsi včera říkal. Teď mi to vysvětlíš.“

„Proč, vždyť jsem to již udělal? Jsme muži, kteří

nestárnou. Naše samota skončila. Ale musí tu být další a mezi

nimi ženy. které je třeba najít a podržet. Na to budeme

přísahat, staneme se bratry…“

„Jakými bratry?“ vyštěkl Starkad. „Já budu vojevůdce a král. ty můj skald a

rádce. Ale takhle jsi to neříkal, že?!“ Ztěžka polkl. „Nebo chceš být také

králem?“ a radostně zvolal: „Samozřejmě! Rozdělíme si svět mezi

sebe!“

„Při tom můžeme zahynout.“

„Naše sláva však nezahyne.“

„Nebo ještě hůře. budeme bojovat proti sobě. Jak mohou dva

táhnout za jeden provaz, když náplní jejich života je smrt a

zrada?“

Vzápětí si Host uvědomil svou chybu. Chtěl říci. že vše je

záležitostí síly a moci. Ovšem její uchopení a udržení bývá

často hrubé a nečisté. Ale dříve než mohl pokračovat. Starkad

sevřel jílec meče a jeho tvář zbělela, jako by byla vytesána z

mrámora. „Pošpinil jsi mou čest.“ zavrčel zlověstně.

Host pozvedl otevřenou dlaň. „Zadrž. Nech mě to vysvětlit.“

Starkad se nachýlil dopředu a nozdry se mu chvěly. „Co jsi o

mně slyšel? Mluv!“

Host cítil, že bude muset. „Říká se, že jsi zajal jakéhosi

bezvýznamného krále a poté. co jsi mu slíbil život, jsi jej

oběsil jako oběť Odinovi. Jiného jsi prý za peníze zabil

v jeho vlastní lázni. Ale…“

„Musel jsem!“ zařval Starkad. „Vždy jsem byl vyhnancem.

Ostatní byli… příliš mladí a …“

„A tvá osamělost tě tak trýznila, že jsi slepě oplácel rány.“ řekl

Host. „Chápu to. Bylo mi to jasné hned, jak jsem se o tobě

131

dozvěděl. Často jsem se cítil stejně. Vzpomínka na některé mé

činy pálí víc než žhavé železo. Je to stejné, jen s tím rozdílem,

že jsem nezabíjel.“

Starkad si odplivl. „Jo. Chránil sis své roky, jako babizna

zachumlaná v hadrech.“

„Což nevidíš,“ zvýšil Host hlas, „že pro nás oba se věci změnily? Teď je

před námi něco jiného, než bojovat s lidmi, kteří nám nikdy neublížili. Byla

to tvá žízeň po slávě, bohatství a moci; co tě zbavilo cti.“

Starkad vykřikl, tasil meč a ťal.

Host takřka nepozorovatelným pohybem uhnul, přesto mu

hrot čepele rozťal levou paži po celé délce. Rukáv

okamžitě nasákl krví, která vzápětí odkapávala do potůčku, který

se zde dělil na dvě menší ramena.

Stáhl se dozadu a vyčkával, přikrčený, s nožem v ruce.

Starkad se nehýbal. „Za to, cos řekl, bych tě měl rozseknout

vedví.“ vydechl a hrubě se zasmál. „Ale s tímhle stejně dlouho

nevydržíš. Skoda. Myslel jsem, že budeš můj přítel. První

opravdový přítel v životě. Inu, norny tomu nechtěly.“

To naše povahy, pomyslel si Host. Jak snadno bych

tě teď mohl zabít. Jak tady tak stojíš, jsi naprosto

bezbranný proti stovkám smrtících triků, které znám.

„Musím tedy dál jít sám. jako dosud,“ řekl Starkad.

Staniž se, řekl si v duchu Host.

Prsty pravé ruky hmatal pod rozseknutým rukávem a stahoval k

sobě okraje rány. Odpoutal se od bolesti, až ji vnímal jen jako

lehký mlžný opar a silou vůle potlačoval krvácení.

Starkad rozkopl přístřešek a vzal zněj své věci. Přes oděv, ve kterém spal, si

přetáhl drátěnou košili, nasadil si čepec a přilbu, připnul meč a uchopil štít.

Když byl připraven k odchodu, udiveně pohlédl na stojícího muže. „Ty se

ještě držíš na nohách? Mám tě snad dorazit?“

Kdyby se o to pokusil, byl by to nejspíše jeho

konec, ale jenom se otřásl a odvrátil se. „Ne,“ zamumlal, „je to

jak noční můra. Půjdu vstříc svému osudu, Nornageste.“

Za zvuku lámaných versi vkročil do lesa a po chvilce zmizel z

dohledu.

Host se pak posadil a věnoval se svému zranění.

Podařilo se mu zastavit krvácení dříve, než ztratil

příliš mnoho krve. Přesto bude několik dní zesláblý. To

mu nevadilo, protože zde mohl zůstat, dokud nebude

schopen cesty. Nějaké jídlo v okolí vždy najde. Začal

sešívat ránu.

Raději ani nemyslel na to jak zacelí ránu, která zůstala v jeho duši.

133

2

„Já a Starkad jsme se setkali jen krátce,“ pokračoval Host. „Než

jsem poté opět odešel do ciziny, ještě jsem o něm

několikrát slyšel; a když jsem se vrátil, byl již dlouho

mrtev, zabit v boji. jak si přál.“

„Proč jsi tolik cestoval? Co jsi hledal?“ zeptal se král Olaf.

„To, co jsem nikdy nenašel.“ odpověděl Host. „Mír.“

I když to není zcela přesné, pomyslel si. Častokrát nalezl mír v blízkosti

krásy a moudrosti, v náručí ženy. když slyšel smích dětí. Ale jak krátké to

bylo! Ten čas. kdy byl naposledy ženatý v Uplandu v Norsku, mu připadal

jako sen jediné noci: Krásná Ingrid, jejich děti v kolébce, kterou sám

vyřezal, její statečnost v době. kdy byla už šedivější než on. krutá léta její

staroby a pak už jen pohřby a pohřby. Kudy asi teď Ingrid putuje? Nemohl

ji následovat, nikoho z těch. kteří kroužili virem jeho paměti, ani tu první a

nejsladší, ověnčenou břečťanem a s pazourkovým nožem v ruce…

„Bůh je mír.“ řekl kněz.

Snad. snad. Kostelní zvony teď zní Norskem stejně, jak je

tomu již celou generaci v Dánsku. Tam duní nad svatyní

Matky, kde si on a dívka s věncem z břečťanu podali květiny.

„Viděl vozataje a jejich bouřlivé bohy jak pustoší zem. viděl

bronz a železo, kryté vozy jedoucí na jih do Říma, vikingské

lodi sužující západ Anglie, nemoci a utrpení, život znovu a

znovu trpělivě se rodící a zase umírající, čekáni na slunovrat,

který přinese vzkříšení. Také by mohl odejít, kdyby chtěl, a

spolu s listím se rozletět ve větru.

Olafuv kněz hlásal, že každá cesta jednou skončí a přijde smrt“

Jak by bylo krásné, kdyby to byla pravda. Všichni lidé tomu

věří. Proč by nemohl i on?

Přistup ke mně, sejmu z tebe tvé těžké břímě a dám ti

odpočinout.

O několik dní později Host řekl: „Dobře, přijmu tvůj křest.“

Kněz slzel dojetím a Olaf nadšeně hulákal.

Večer v síni po obřadu Host vyňal svíci, zapálil ji o pochodeň

a ulehl na lavici, odkud na ni dobře viděl. „Nyní mohu zemřít.“

oznámil.

Nyní já mohu jásat.

Soustředil se na plamen svíčky, až s ním splynul v jedno.

Naplnil celou jeho bytost. Světla přibývalo a jemu se zdálo, že

z něho vystupují všechny dávno ztracené tváře. Blíž a blíž.

Tep. poslušný jeho vůle, byl stále slabší.

Olaf a mladí bojovníci stáli tiše v bázni, kněz klečel v temném koutě a

neslyšně se modlil.

Plamen svíce se zachvěl s zhasl. Nornagest ležel bez

pohnutí. Do smě pronikalo svištění větru, ohlašujícího

příchod zimy.

135

VI

SETKÁNÍ

1

V dálce zářilo jasné zlatavé světlo, jako by opět vyšla Jitřenka. Občas se

skrylo za výběžky lesa. ale poutníci, cestující na západ, je vždy opět spatřili

proti obloze, nesoucí několik řídkých mraků, která se klenula nad rovinou s

roztroušenými vesnicemi a poli. na nichž se již začínala zelenat budoucí

sklizeň.

Hodiny se vlekly a slunce začínalo Svobodu Volodarovnu

bodat do očí. Vpředu se v čirém vzduchu zdvihaly vrchy. Pod

nejvyšším z nich se rozkládalo město. Za jeho zdmi a

baštami se tyčily kupole a štíhlé věže. kouř stoupal

z tisíců ohnišť; to vše se skvělo v úžasném jasu.

Zaslechla zvony. Nebyl to osamělý hlas zvonečku venkovské kaple,

ale akord mnoha velkých zvonů, jejichž zvuk se nesl

krajinou, jako by chtěl dosáhnout uší andělů, či

příbytku Jarilova.

Gleb Ujev ukázal před sebe. „Ta zvonice s pozlacenou kupolí patří ke

chrámu Svaté Sofie,“ řekl. „Není to jméno žádné svaté, ale znamená to

,Svatá Moudrost'. Název pochází od Řeků, kteří na Rus přinesli

křesťanství.“ Byl to pomenší zavalitý muž s tupým nosem, řídkým,

šedivějícím vousem a značnou dávkou domýšlivosti. Jeho pokožka

prozrazovala léta cestování a útrap, kvalitní roucho pak to, že ze všech

riskantních podniků vyšel vítězně a se ziskem.

„Takže tohle všechno je nové?“ zeptala se Svoboda užasle.

„Ano. Chrám a některé další stavby.“ odpověděl Gleb. „Kníže

Jaroslav Vladimirovič je nechal vystavět poté, co získal tyto

země a přesunul sem svůj dvůr z Novgorodu. Ale Kyjev byl

vždy významným městem. Byl založen už za Rurikových časů.

a to je, tuším, asi dvě stě let.“

A pro mě to bylo jen jako sen, pomyslela si

Svoboda. Bylo by to pro mě méně skutečné než staří

bohové, kteří snad stále přebývají skryti v lesích, nebýt kupců jako

Gleb, kteří se občas zastaví ve vesnici. Jejich zboží si málokdo

může dovolit, ale jejich vyprávění dychtivě naslouchá

každý.

Zamlaskala na svého koně a lehce jej pobídla do slabin. Nížiny podél řeky

ještě nevyschly po jarních záplavách a blátivá cesta koně unavovala. Za ní a

jejím průvodcem se pohyboval jeho průvod - půl tuctu námezdních nosičů a

dva učni, řídící naložené vozy. za nimiž byla uvázána nákladní zvířata. Zde,

v bezpečí před bandity a jezdci Pečeněhů, mohli odložit zbraně a jet pouze

v tunikách a kalhotách. Gleb se ráno vyšňořil, aby při příjezdu vypadal

náležitě důstojně, a přes brokátový kabátec si přehodil plášť lemovaný

kožešinou.

Svoboda byla také ve svátečním vlněném plášti zdobeném

výšivkami. Vyhrnutá sukně odhalovala jemně

vypracované jezdecké boty. Podnebí zbarvilo její pokožku do

jemně bronzového odstínu, fyzická práce jí dodala sílu, aniž by

ohnula její záda či poznamenala pokožku na rukou.

Byla dobře stavěná a na svět se dívala párem široko

posazených modrých očí. Obličej doplňoval tupý nosík, plná

ústa a pevná brada, což byly jejich rodové znaky. Její otec byl

svého času prvním mužem vesnice a všichni její manželé

byli vždy něco víc než kován, lovci, chovatelé dobytka nebo

handlíři. I tak se ale musela nutit ke klidu a srdce

hrozilo, že vyskočí z hrudi.

Když se dostala na dohled k Dněpru, bezděky zatajila dech.

Před ní se valila hnědá masa, která byla, jak odhadovala, široká

alespoň pět set kroků. Po její pravici byl proud rozdělen

nízkým zatravněným ostrovem. Z každé strany řeku napájely

drobné přítoky. Protější břeh byl kupodivu více zalesněn.

Domy se táhly od vody k městu a přimykaly se k jeho

hradbám, zatímco sady, drobné statky a pastviny byly

roztroušeny po okolních kopcích.

Na tomto břehu byla jen hrstka zablácených chýší. Jejich obyvatelé,

nádeníci a zemědělci, jim věnovali jen letmý pohled. Na podobné příchozí

byli zvyklí. Jen ona lákala pohledy a byla příčinou tlumeného šeptání.

137

Obchodníky málokdy provázely ženy, a když, nebývaly urozeného

původu.

Přívoz už čekal. Jeho majitel spěchal ke Glebovi, a

když se dohodli na ceně, zavolal muže k veslům.

Poplují natřikrát. Lávka byla příkrá, neboť molo bylo

vystavěno nad úroveň každoročních záplav. Gleb a Svoboda se

nalodili mezi prvními. Zvolili si místo na přídi, aby měli lepší výhled.

Ozvalo se zvolání, dřevo zaskřípalo, voda vyšplouchla a loď

odrazila od břehu. Vanul chladný vlhký vítr plný pachů

řeky. Bylo vidět kachny a husy, drobnější ptactvo,

jednou nad nimi přelétla labuť, ale jinak zde bylo méně

ptáků než u nich doma, kde se tolik nelovilí.

„Přijeli jsme v neklidné době,“ varoval ji Gleb. „Město je plné

cizinců a rvačky jsou na denním pořádku. Opovrhují knížecími

výnosy. Dokud se budu věnovat svým obchodům, budu tě

muset nechat samotnou. Buď opatrná, Svobodo Volodarovno.“

Netrpělivě přikývla, sotva vnímala slova, která už tolikrát slyšela. Celou

svou pozornost soustředila na to, co bylo před nimi. Jak se blížili k

západnímu břehu. lodí. které u něj kotvily stále přibývalo, až nebyla

schopná je spočítat. Za loděmi, stojícími na kotvách na volné vodě, byly

další a další. Musely jich být stovky. Nebyly to veslice, či vydlabané bárky,

na jaké byla zvyklá z domova. Byly dlouhé a stihlé, s obšřvkou z

překládaných fošen, pestře pomalované a mnohé přídě zdobily vyřezávané

hlavy fantastických zvířat. Vesla, ráhna a vytažené stožáry ležely srovnány

na kozlících položených přes sedačky veslařů. Jejich plachty se musí

rozvinout jak křídla, když vyplují na volné moře!

„Ano, úžasná obchodní flotila,“ řekl Gleb. „Je zde skoro

celá. Možná již zítra vyplují do Konstantinopole. Nového Říma.“

Svoboda opět poslouchala jen na půl ucha. Snažila se

představit si moře, se kterým se lodi na konci řeky potkají.

Rozprostíralo se do nekonečna, bylo drsné, temné a slané,

mořští hadi a bytosti podobné napůl rybám a napůl lidem

brázdili jejich vlny. Tak to alespoň slyšela. Představa se jí však

nedařila. A pokud jde o Basilej, je možné tvrdit, že vedle ní

vypadá Kyjev malý a ubohý?

Je potřeba jít a vidět!

Povzdechla si a přestala myslet na svou touhu. Je

teď před ní mnoho nového. To, co mohla ztratit nebo získat se nedalo

předvídat. Nikdy neslyšela, že by se nějaká žena odvážila

toho. co ona. Také žádná nebyla tak nucena, jako ona.

Znovu se vrátily vzpomínky, tajné myšlenky, které ji napadaly,

když byla sama a uklízela v domě či pracovala na zahradě,

sbírala v lese brusinky či dříví na podpal nebo za bezesných

nocí upírala oči do černé tmy. Mohla by opravdu být

výjimečná, princeznička ukradená z kolébky, dívka, jejíž osud

určili staří bohové nebo křesťanští svatí? Tyto pocity s věkem

většinou mizely. Ale v ní ožívaly zas a znova.

Žádný princ na koni nepřijel, žádná liška ani pták jí neoslovili

lidskou řečí. Život prostě plynul dál a roky ubíhaly, až se z

toho nakonec vymanila. Jednala sama za sebe. A teď byla tady.

Srdce jí bušilo stále rychleji. Pod jeho údery zvolna mizel strach.

Zázraky se dějí!

Přívoz narazil do mola a posádka začala spěšně vykládat. Gleb

se začal prodírat davem dělníků, prodavačů, námořníků,

vojáků a přístavních povalečů. Svoboda se držela těsně vedle

něho. Dávala si pozor, aby se v jeho přítomnosti ovládala,

protože se cítila zmatená. Tohle v ničem nepřipomínalo trh ve

městě, které znala, jež bylo sotva něčím větším než

pevnůstkou, do které se vesničané uchylovali v době

nebezpečí.

Teď se mohla dívat, naslouchat, přemýšlet a učit se. Právě mluvil s

úředníkem od kapitána přístavu a se zástupcem knížecí správy. Jednomu ze

svých mužů zanechal pokyny ohledně vyložení zbývajícího nákladu a pak ji

vedl vzhůru do města.

Klenutá vstupní brána se dvěma věžičkami po stranách a

hlavní věží se otevírala dokořán v mohutných bílých hradbách.

Stráže v přílbách a drátěných košilích se opíraly o svá kopí a

bez překážky nechávaly dovnitř i ven proudit pěší. jezdce, káry

139

tažené osly či dobytčaty či stáda skotu a ovcí vedených na

porážku. Jednou zahlédla strašlivé zvíře, které jistě muselo být

výplodem zimničného snu. a jehož Gleb nazval velbloudem.

Za branou se ulice kroutila vzhůru. Většina domů. které ji

lemovaly, byla dřevěná, s fasádami v živých barvách. Mnohé

měly dvě, dokonce i tři podlaží. Několik zděných stavem se

dokonce honosilo zasklenými okny. Střechy byly převážně

šindelové nebo byly pokryty právě kvetoucími drny. Nad nimi

se zdvíhala zlacená kopule zvonice zakončená křížem.

Hluk, pachy a tlačenice Svobodu zcela pohltily.

Gleb musel zvyšovat hlas, když ji upozorňoval na

zajímavé lidi. Kněze v černém plášti a s dlouhým

plnovousem poznala hned, zato mnohem hůře oděný muž byl asi

poustevník, který vyšel ze své jeskyně v nedalekých lesích,

aby si ve městě cosi zařídil, zatímco skvostně oděný stařec v

nosítkách byl jistě biskup. Všichni obyvatelé - hospodyně,

dohadující se na přeplněném trhu, obtloustlí kupci, nádeníci, otroci,

děti a rolníci z okolí - se oblékali s nekonečnou rozmanitostí,

avšak nikde nezahlédla vzory známé z domova. Procházeli tu

zašpinění námořníci, vysocí plavovlasí Seveřané. Poláci, Wendové,

Litevci i Finové, obyvatelé stepí s vysokými lícními kostmi, zahlédla i

dvojici Byzantinců, oblečených s nedbalou elegancí. Ztrácela se mezi

tím, ale to už ji dav, opilou úžasem, postrkoval dál.

U domu blízko jižních hradeb se Gleb zastavil. „Tady se

ubytuješ,“ řekl. Přikývla. Zmínil se o tom už před časem

Plátenický mistr, jehož dcery se již vdaly z domu, si

přivydělával poskytováním podnájmu důvěryhodným osobám.

Otevřela jim služka a vzápětí se objevila paní domu. Gleb jí zaplatil a jeho

sluhové přinesli dovnitř Svobodina zavazadla. Hospodyně je zavedla do

malého pokoje s úzkou postelí, stoličkou, noční mísou, umývadlem a

džbánem na vodu. Nad postelí visel obrázek muže se svatozáří, orámovaný

nápisem. Hospodyně vysvětlila, že je to svatý Jurij. který zabil draka a

zachránil pannu z jeho spárů. „Ten tě bude nejlépe chránit, drahá.

Předpokládám, že jsi se přišla do města vdát?“ Ostrý, spěšný akcent přiměl

Svobodu, aby zpozorněla.

„Tak doufáme,“ odpověděl Gleb. „Zařídit zasnoubení potrvá

několik dní, Olgo Borisovno, a pak ještě vybavit svatbu …

Ted' je, myslím, dáma unavena po dlouhé a vyčerpávající

cestě.“

„Jistě. Glebe Iljeve, aby ne. Určitě má i pořádný hlad.

Dohlédnu, aby ohřáli polévku. Až budete hotovi, přijďte oba

do kuchyně.“

„Budu muset rychle jít,“ řekl. „Obchodník dnes musí být

bystrý- a rychlý jako sokol. Když padne na dobrý obchod,

držet a nepustit.“

Zena odešla, stejně tak i jeho sluhové. Ve chvilce osaměli. V

pokoji, který mši jen jedno malé okno potažené tenkou kůží,

bylo málo světla. Svoboda stěží viděla Glebovi, stojícímu u

dveří, do obličeje. „Setkáš se dnes s Igorem Olegovem?“

zeptala se potichu.

„Asi sotva,“ vzdychl. „Přeci jenom je to významný muž se

silným hlasem ve shromáždění… a teď, když je tu flotila, má

mnoho práce nejen jako dodavatel, ale musí jednat s lidmi

mnoha národností a to vyžaduje dávku diplomacie i intrik a

…“ Bylo vidět, že nemá chuť příliš to rozvádět. „Pošlu mu

pozdrav a budu doufat, že mě přijme zítra. Pak sjednáme, kdy

se s ním setkáš a… a já se budu modlit, aby to dobře dopadlo.“

„Říkal jsi. zeje to jisté.“

„Ne, říkal jsem pravděpodobné. Má zájem. Znám jej dobře. I jeho

situaci. Ale jak to mohu zaručit?“

Teď bylo na ní, aby si povzdechla. „Máš pravdu. Říkal jsi, že

pří nejhorším najdeš někoho trochu méně dobře

situovaného.“

„K tomu… nemusí dojít,“ řekl s pohledem upřeným na stébla poházená po

podlaze. „My dva jsme přece staří přátelé, ne? Budu tě opatrovat ještě více

než dosud.“

„Byl jsi ke mně víc než laskav,“ odpověděla

zdvořile. „Tvá žena musí být šťastná.“

141

„Měl bych už jít,“ zamumlal. „Ubytovat své lidi a uskladnit zboží. Zítra,

jakmile to bude možné, přijdu a řeknu ti. co je nového. A do té doby, Bůh

s tebou, Svobodo Volodarovno.“ Otočil se a rychle odešel.

Chvíli se snažila utřídit si myšlenky a pak se vydala do

kuchyně. Olga jí nalila misku silného hovězího vývaru s

pórkem a mrkví, k tomu jí dala kus černého chleba a hroudu

másla. Pak si sedla na lavici na druhé straně stolu a dala se do

řeči. „Gleb Ujev mi toho o tobě tolik vyprávěl…“

Svoboda pokračovala v rozhovoru s navyklou

opatrností. Co všechno jí o ní asi řekl? S úlevou zjistila, že

byl obezřelý jako obvykle. Popsal ji jako bezdětnou vdovu,

která nemá možnost se znovu vdát v nepřívětivém rodném

kraji. Z lásky k bližnímu a v naději, že dobrý skutek dojde uznání v

nebi, vybral jí z mnoha nápadníků obchodníka Igora Olegova z Kyjeva.

Vyhlídky byly dobré; jako venkovanka se může ve městě mnohému

přiučit, a na druhou stranu, jako žena má co nabídnout.

Gleb tedy zařídil prodej jejího dědictví, čímž získala slušné věno a

vzal ji na tuto obchodní cestu.

„To je neštěstí, to je neštěstí,“ bědovala Olga a dělala, že si

otírá slzy. „Žádné z tvých dětí nepřežilo i manžel ti zemřel, a

ty jsi pořád tak mladá a krásná. Nemohu to pochopit.“

Svoboda pokrčila rameny. „Bylo kolem toho hodně zle.

Nemluvme o tom, prosím.“

„Nu ano, ty vesnické sváry. Lidé si tam vidí do talíře a umí být na sebe

opravdu zlí. A pak je napadají bezbožné myšlenky. Spíš jim přijde na mysl,

že máš smůlu proto, že tě uhranula čarodějnice, než proto, že jsi prošla

mnoha strastmi. Snad ti Bůh alespoň nyní dopřeje dobrého života.“

Takže Gleb se nemýlil, když říkal, že pravdu nelze říkat

naplno. Kupecká moudrost. Chvilku o něm přemýšlela. Vycházeli

spolu velice dobře. A kdyby ta svatba nevyšla, kdo ví. Ať

by si knězi říkali něco o hříchu… Ale ne. Gleb byl již šedivý

a zbývalo mu příliš málo času, než aby ranila ženu,

kterou nikdy neviděla. Sama dobře věděla, jak bolí

ztráta.

Když dojedla. Olga šla opět po své práci a Svoboda se vrátila do svého

pokoje. Vybalila si věci a uvažovala co dál. Vždy měla co na práci, i kdyby

to bylo jen předem nití. Ale všechny věci. které zaplňovaly její domov byly

nenávratně pryč, stejně jako domov sám Nelákala ji zahálka, ani nechtěla

spát. jak byly venkované ve vzácných chvílích volna zvyklí. Tak se

nechovala starostova dcera a žena významného muže.

Zamračeně chodila po pokoji, lehla si na postel,

ale opět vstala. Neměla by snad pomoci Olze v

domácností? Raději ne, neznala její zvyklosti a nadto, Igor

Olegov by to asi nepovažoval za důstojné jeho budoucí ženy.

Pokud z toho něco vzejde. Co byl vlastně zač? Gleb

říkal, že je to správný chlapík, ale on jej nemohl vidět z

pohledu ženy. takže vše, co jí o něm povídal, jí

připadalo trochu neskutečné.

Poklekla před obrazem svatého Jurije, aby si vyprosila požehnaní. Teď

teprve si mohla dobře prohlédnout jeho vyzáblou tvář s velkýma očima.

Slova modlitby jí však uvázla v hrdle. Byla dbalou, avšak nepříliš horlivou

křesťankou a dnes nenalézala náležitou pokoru.

Vstala a zvolna v ní zrálo rozhodnutí. Proč by měla zůstávat

mezi těmito zdmi? Gleb jí sice kladl na srdce, aby byla

opatrná, ale vždyť sama často vycházela do lesa. nebála se

vlků ani medvědů, a nikdy se jí nic nestalo. Dokázala zastavit

splašeného koně, vzteklého psa sama zabila sekerou a za

hradbami hradiště dokázala spolu s ostatními vesničany

vzdorovat nájezdům Pečeněhů. Mimoto, venku pulsoval nový,

nádherný, neznámý život. Vysoká zvonice se blyštěla na

slunci…

Samozřejmě! Chrám Svaté Sofie. Kde jinde by mohla nalézt ta

správná slova modlitby. Tam Bulí jistě naslouchá a pomůže.

Bezpochyby.

Oblékla si plášť, zapnula všechny knoflíky, přehodila kapuci

přes hlavu a vykročila. Nikdo by jí nemohl zabránit v odchodu,

ale bude lépe, odejde-li nepovšimnuta. Minula sluhu či otroka,

který čistil kachlová kamna v hlavní síni. ale ten jí věnoval

pouze mdlý pohled. Dveře se za ni zavřely a Svoboda splynula

143

s ruchem ulice.

Zprvu se pohybovala nesměla, ale za chvíli se uvolnila. Nikdo

se k ni nechoval limbě. Několik mladíků si ji sice se zájmem

prohlíželo a několikrát do sebe významně šťouchli, ale to ji

spíše příjemně vzrušilo. Sem tam do ní někdo náhodou strčil,

ale bylo to méně často než při jejich příjezdu. S blížícím se

večerem se ulice vyprazdňovaly. Po chvíli před sebou uviděla

chrám a zamířila k němu.

Když se před ním ocitla, zatajil se jí dech. Odhadovala, že má

dobrých šedesát kroků na délku a jeho bílé a světle zelené zdi s

výklenky a klenutými oblouky se tyčily do neskutečné výšky.

Čtyři prosklená okna. dosahující výšky jistě deseti mužů.

nesla znamení kříže, dvě další, stejně velká, byla zdobena

symboly hvězd. Dlouho stála v obdivu, aniž se zmohla na

jediný pohyb. Nakonec sebrala odvahu a vykročila vpřed.

Prošla kolem řemeslníků pracujících na výzdobě. Srdce jí

prudce bušilo. Není to zakázané? Ale všimla si. že kromě

knězích vcházejí a vycházejí i prostí lidé. Vstoupila.

V tu chvíli ztratila pojem o čase. Cítila se jako rusalka

vznášející se pod hladinou. Na okamžik pochybovala, jestli

skutečně neutonula a tady se nevznáší jen její duch. Utápěla se

v tichu a pološeru, světlo pronikající barevnými skly oken

rozehrávalo bány na freskách… a tam. ta přísná tvář nad její

hlavou byl Kristus, Pán světa v kruhu svých apoštolů a drobná

postava vzadu, vytvořená z malých polodrahokamů, byla jeho

matka a… píseň, hluboký nápěv znějící zpoza vyřezávané

zástěny a za zvuku zvonů stoupající k nebi, to byla modlitba k

jeho Otci … Ulehla na chladnou dlažbu, tváří k zemi.

Až po dloiihé době si uvědomila, že se něco změnilo. V kostele se setmělo

a byla zde sama, kromě několika duchovních a množství rozžatých svíček.

Kam se všichni poděli? Pokřižovala se a spěšně vyšla ven.

Slunce bylo nízko a z dosud modrého nebe se rychle vytrácela

barva. Téměř prázdné ulice se nořily do šera a okny

probleskovaly nažloutlé plameny svící a lamp. Její kroky, dech

i šustěni sukní zněly v tichu neobvykle silně. Na tomhle rohu

doprava, na příštím doleva … ne, počkat, tamten dům, s

přečnívajícími konci krokví, vyřezanými do tvaru hlav, nikdy

neviděla. Zabloudila.

Zastavila se, zhluboka vydechla a kysele se ušklíbla. „Blázne,“

zašeptala. „V tvém věku by se ti to už nemělo stávat“. Proti

tmavnoucímu nebi se černaly střechy, nad nimiž se chvěly tři

hvězdy. Na opačné straně oblohy se rozlévalo bledé světlo

stoupajícího měsíce. Věděla tedy. kde je západ a východ. Dům,

ve kterém je ubytována, je u jižních hradeb. Když se jí v těch

klikatých uličkách podaří udržet směr, měla by jej najít.

Vždycky může zaklepat na nějaké dveře a zeptat se na cestu. Je

jisté, že by Olga mohla ztropit povyk a Gleb by jí pak vyčinil.

Postavila se zpříma. Je přeci dcerou starosty Volodara. Zvedla

plášť nad kotníky, aby jej příliš neušpinila, a opatrně

našlapujíc pokračovala v cestě.

Šero zvolna ustupovalo noci. Ochladilo se. I když

se měsíc občas vyhoupl nad střechy nižších domů. jeho

světlo bylo dosud příliš slabé.

Z pootevřených dveří vycházelo slabé světlo, kouř, pach.

kvasu a kuchyně. Ozývaly se bujaré hlasy a smích. Hospoda

plná opilých chlapů. Zahalila se a přešla na druhou stranu.

Znala to z dob, když s manželem občas navštívili město.

Velice brzy přišel této zábavě na chuť a pak se domů potácel

mokrý a čpící.

Vzadu se ozvaly rychlé hlučné kroky. Zrychlila. Ten druhý také a vzápětí

byl vedle ní. „Ha,“ zamrmlal. „Zdravim.“ Stěží mu rozuměla.

Došli na místo ozářené měsícem a tady jej zřetelněji

uviděla. Byl o hlavu vyšší a jeho silueta zakrývala hvězdy na

západní obloze. Kromě kadeře na pravé straně měl vyholenou

hlavu a pod kdysi zlomeným nosem se ježil knír. Chlupatou

hrud' i mohutné paže měl plné tetování. Oblečen byl do napůl

145

rozvázané košile, volných kalhot a krátkého kabátce. Všechno

bylo ztuhlé starou špínou. Nůž na jeho opasku připomínal

velikostí meč - zbraň, kterou směla ve městě nosit jen

knížecí garda.

Démon! Zamrazilo ji, ale vzápětí jej poznala. Varjag. Už o

nich slyšela. Seveřani a Rusové přepadávající plavce. Živoucí

bouře. Odvrátila pohled a chtěla odejít.

Silná ruka ji uchopila za pravou paži. „No, no, kam tak

rychle?“ zasmál se. „Chceš si přece užít, ne? Já tě pobavím“

„Nech mě!“ vykřikla a snažila se vytrhnout. Prudce s ní trhl a

ramenem jí projela ostrá bolest.

„Jdeme, tady je ulička, to se ti bude líbit.“ Z jeho pachu sejí udělalo zle.

Vykřikla.

„Ticho! Stejně ti nikdo nepomůže!“ Volnou rukou ji udeřil, až

se jí zatmělo před očkna. Začala dupat a ječet.

„Ticho, nebo … Ááá.“ Odhodil ji na dlažbu a když vzhlédla,

viděla, že se obrací ke dvěma mužům, kteří se k nim blížili.

Museli být ve vedlejší uličce a slyšet můj křik, napadlo

ji. Ať mi pomohou! Kriste, Dazbogu. Jařilo, svatý

Juriji, dejte jim sílu!

Varjag vytáhl nůž. „Zmizte!“ vyštěkl. „Není tu nic pro vás.

Zmizte!“ Uvědomila si, že je opilý a o to nebezpečnější.

Menší z těch dvou udělal několik kroků směrem k němu.

Pohyboval se s odměřenou jistotou a elegancí velké kočky.

„Myslím, že by sis měl jít někam zchladit hlavu, příteli.“

pronesl klidně. Také on vytáhl nůž. Vedle Varjagova však

vypadal jako párátko, a ani on sám se nezdál být žádným

velkým bojovníkem Jeho drobná postava byla zahalena v plášti

lemovaném kožešinou a nohavice kalhot měl zasunuté ve

vysokých botách z jemné kůže. Svoboda si toho stačila

všimnout ve světle lucerny, kterou jeho společník nesl v levé

ruce.

Varjag se zašklebil. „Navoněnej hejsek a kripl,“ posmíval se. „Ty mi budeš

říkat, co mám dělat? Padejte nebo vám rozpářu panděra.“

Druhý muž položil lucernu. Pravá nika mu chyběla. předloktí

zakončovala kožená manžeta, ze které trčel ocelový hák. Na

rozdíl od svého společníka byl robustní a svalnatý, oblečen byl

prostěji, ale také kvalitně. Vytáhl krátký' nůž. „My dva.“

zamumlal. „Ty sám. Cadoc řek jít, ty di.“ V ruštině měl zjevně

co dohánět.

„Vy dva švábi!“ zařval Varjag. „Ať mě Perun srazí,

mám toho dost!“

Dlouhým skokem se vrhl vpřed. Čepel se zaleskla. Ten drobnější - Cadoc? -

trochu uhnul. Nastavil nohu, lehce strčil a Varjag tvrdě dopadl na dlažbu.

Muž s hákem se rozesmál. Varjag zaklel, zvedl se a skočil po něm.

Hák se mihl vzduchem a jeho ostrý konec pronikl hluboko do útočníkovy

zdvižené paže. zatímco nůž zanechal rozšklebenou ránu na

zápěstí druhé ruky. Dlouhý nůž mu vypadl na zem. Varjag

zaječel bolestí. Cadoc se k nim přitočil, chytil

Varjagův jediný pramen vlasů a s gustem jej odřízl.

„Druhou trofej si vezmu mezi tvýma nohama.“ vyhrožoval

poťouchle. Ale to už Varjag mizel ve tmě. Ještě

chvíli se k nim nesla ozvěna jeho kvílení.

Cadoc se sklonil ke Svobodě. „Jsi v pořádku, má paní?“ zeptal

se. „Zde, opři se o mne.“ Pomohl jí vstát.

Jeho společník chtěl sebrat Varjagův nůž. „Nech to ležet,“

poručil Cadoc. Mluvil rusky, aby mu Svoboda rozuměla.

„Nechci, aby to u nás našla hlídka. Ten žabikuch by nám moc

neposloužil. Jdeme. Hluk jistě přilákal pozornost, kterou si

nemůžeme dovolit. Pojď, má paní.“

„Jsem, jsem v pořádku,“ řekla zajíkavě. Opravdu jí nebylo nic,

kromě několika modřin. Stále však byla trochu otřesena.

Cadoc jí položil niku na rameno a ona se nechala slepě vést.

Muž s lucernou řekl něco. co muselo znamenat: „Kam jdeme?“

„Do našeho podnájmu, samozřejmě.“ odsekl Cadoc rusky.

„Kdybychom potkali hlídku, nic se nestalo, vyšli jsme

se jen trochu napít a pobavit. Souhlasíš s tím, má paní? Dlužíš

147

nám malou laskavost a my bychom nechtěli zmeškat zítřejší

vyplutí proto, že nás budou vyslýchat Jaroslavovi úředníci.“

„Musím domů,“ zaprosila.

„Půjdeš. Dovedeme tě bezpečně zpět, buď bez obav.

Ale I napřed…“ Zezadu se ozvaly výkřiky.

„Poslouchejte. Někdo už tam je. Našli nůž a jestli

mají lucernu, uvidí i krev.“ Cadoc je vedl úzkou temnou uličkou.

„Půjdeme oklikou, ale ušetří nám to nepříjemnosti. Na hodinu

či dvě se skryjeme a pak tě doprovodíme, má paní.“

Vynořili se na široké ulici zalité měsícem. Uvažovala, jak dalece těm

dvěma může důvěřovat. Nebylo by moudřejší i trvat na tom, aby ji ihned

odvedli do jejího podnájmu? Kdyby odmítli, mohla by křičet a bránit se

jako před tím. Ale to by asi nebylo to nejlepší. Zalilo ji horko a srdce se jí

prudce rozbušilo - nikdy nepotkala nikoho podobného. A asi ani nepotká.

Ráno odplouvají a ona se opět stane něčí manželkou.

Náhle Cadoc chytil svého druha za rukáv a zahlaholil: „Holá, Rufusi,

nepřejdi to.“ Před nimi se objevil dům, dveře byly

otevřené. Očistili si nohy a vešli do místnosti, ve které

dvojice nočních lamp nejasně osvětlovala stoly a lavice.

„Lokál,“ zašeptal jí Cadoc do ucha. „Tohle je hostinec pro ty, kteří si

to mohou dovolit. Buď, prosím, potichu.“

Teď poprvé uviděla zblízka a ve světle Rufůsovu poďobanou

pihovatou tvář a ohnivě zrzavé husté vlasy a vousy. Cadoc byl

již od pohledu cizinec, s úzkým obličejem a orlím nosem, očí

měl mírně zešikmené jako Finové, ale hnědé a velké. Černé

vlasy mu spadaly na ramena, stejné barvy byla i do špičky

zastřižená bradka, i jeho zlatý prsten - had, zakusující se do

svého ocasu - byla cizí práce. Zřídka potkala někoho, kdo byl

tak připraven se smát jako on.

„Podivuhodné,“ řekl tiše. „nikdy jsem netušil, že dáma v

nesnázích může být tak půvabná.“ Poklonil se. jako by vzdával

hold princezně. „Znovu opakuji, ničeho se neobávej. Náležitě

se o tebe postaráme. Želbohu, s tvým oděvem je to horší.“

Pohlédla dolů na špinavé vilike skvrny.

„Mohu, mohu říci. že jsem upadla,“ zajíkla se. „Je to pravda.“

„Myslím, že to uděláme jinak.“ řekl Cadoc. Rufus je

následoval do pokoje v prvním patře. Byl prostorný, s

dřevěným obložením, závěsy v zasklených oknech a rohoží na

podlaze. Zařízen byl čtyřmi postelemi, stolem, několika

sedačkami, komfort doplňovalo několik dalších kusů nábytku.

Rufus vyňal svíci ze své lucerny a zapálil svíčky v

sedmiramenném mosazném svícnu. Jeho zručnost

prozrazovala, že pravou ruku musel ztratit již dávno a umí se

bez ní dobře obejít.

„Jsme tu jen dva.“ obrátil se Cadoc ke Svobodě. „Za ty peníze to stojí. A

teď…“ Přidřepl k truhle, z kapsy vylovil klíč a odemkl zámek. „Většina

našeho zboží je. samozřejmě, na lodi. ale některé zvlášť cenné věci. ať již z

ciziny či zakoupené zde v Kyjevě, máme tady. Včetně…“ Začal

přehrabovat obsah. „Á, tady je to.“ Vyndal látku, která se leskla v

mihotavém světle. „Lituji, že v tuto hodinu nemůžeme připravit horkou

lázeň, má paní. ale támhle je umývadlo, nádoba s vodou, mýdlo, ručníky a

džbán. Posluž si a pak si oblékni toto. Rufůs a já se mezitím samozřejmě

vzdálíme. Když trochu pootevřeš dveře a podáš nám svůj oděv. postaráme

se. aby byl vyčištěn.“

Zrzoun se zašklebil a něco si brblal v neznámém jazyce. Cadoc

mu odpověděl a chvilku mu domlouval, dokud nepřikývl.

Každý z nich pak vzal malý svícen se svíčkou a odešli.

Zmatená Svoboda osaměla. Je to snad sen? Ocitla se

snad v zemi elfu nebo zde. mezi baštami

křesťanství, potkala dvojici starých bohů? Náhle se zasmála. Ať se

stane cokoli, je to tak nádherně nové!

Odložila brože, rozvázala šněrování, přetáhla šaty přes hlavu a poté je

podala pootevřenými dveřmi. Něčí ruka je okamžitě uchopila. Zavřela

dveře a šla se umýt. Nespěchala a vychutnávala chladivé doteky zinky na

nahém těle. „Ještě ne!“ zavolala, když se ozvalo zaklepání a rychle se

utřela. Pohled na šaty. položené na posteli, jí vyrazil dech. Byly z jemné

lesklé tkaniny v modré barvě s nádechem do zlata a několika stříbrnými

knoflíky. Když si šaty oblékla, zjistila, že sukně jí částečně odhaluje nohy.

To bude přitahovat pozornost, pomyslela si s uzarděnim. Rychle si upravila

pramen vlasů, který jí vykukoval ze stočených copů. a přitom si všimla, jak

149

jejich jantarová barva dobře ladí s šaty. „Vstupte,“ řekla trochu

nejistě.

Vešel Cadoc s podnosem v levé ruce. Zavřel za sebou a položil

tác s karafou a dvěma poháry na stůl. „Nikdy mě nenapadlo, že

hedvábí může být tak krásné.“ řekl.

„Cože?“ otázala se Svoboda. Měla dojem, zeje na ní vidět,

jak prudce jí bije srdce.

„To nic. Bývám trochu neomalený. Prosím, posaď se a napij se se mnou.

Vzbudil jsem sklepníka, aby mi dal, co má nejlepšího. Uvolni se a zapomeň

na ten nepříjemný zážitek.“

Posadila se na stoličku. Než ji Cadoc následoval, nalil do

pohárů rubínovou tekutinu, která zavoněla létem. „Jsi velice

laskav.“ zašeptala. Jako Gleb, napadlo ji, a pak si bezděčně

doplnila: Ne, Gleb je stárnoucí venkovský kupec. Umí sice číst

a psát. ale co vlastně jiného umí, zná a dokázal mimo svůj

úzký okruh? „Jak se ti odměním?“ zeptala se a vzápětí v duchu

dodala: To jsem řekla pěknou hloupost!

Ale Cadoc jen pozvedl svůj pohár a odvětil: „Můžeš mi

říci své jméno, má paní. a cokoli, co uznáš za vhodné. Postačí, když

mě nakrátko potěšíš svou přítomností. Napij se, prosím“

Trochu usrkla a víno ji hebce pohladilo po jazyku. To nebylo

víno z trnek rostoucích za vsí. „Já… já jsem…“ Málem mu

prozradila jméno, které dostala při křtu. To by bylo neopatrné.

Byla si jista, že mu může věřit, ale kdyby se je náhodou

dozvěděl nějaký čaroděj, byla by bezbranná vůči kouzlům.

Málokdy na ně myslela. „Svoboda Volodarovna,“ řekla jméno,

které používala doma, „Z… z daleka. Kde je tvůj přítel?“

„Rufus? Ach, poslal jsem ho. aby nechal vyčistit tvé šaty.

Nebude nás rušit. Dostal také džbán vína. aby mu dělal

společnost. Je to velice věrný a odvážný muž. ale trochu

omezený.

„Je tvým sluhou?“

Přelétl snad jeho tváří stín? „Doprovází mě velmi, velmi

dlouho. Přišel o ruku. když mi kryl záda v boji proti tlupě

Saxonů, kteří nás přepadli. Bil se dál levou rukou a podařilo se

nám uniknout.“

Kdo byli Saxoni? Lupiči? „S takovým zraněním přeci nemohl

bojovat. Většina mužů by musela zakrátko zemřít!“

„Máme tuhý kořínek. Ale dosti. Jak to, že jsi byla venku po setmění,

Svobodo Volodarovno? Jistě nepatříš mezi ženy, pro které je to běžné. Bylo

velké štěstí, že jsme byli s Rurusem v doslechu. Byli jsme na sklence na

rozloučenou u ruského faktora, se kterým jsem se seznámil, rozloučili jsme

se, protože brzy ráno vyplouváme a náhle… Ach, zdá se, že Bůh nedopustí,

aby dáma jako ty trpěla.“

Víno jí zahřívalo krev a přestože pamatovala na varovaní,

vysypala ze sebe všechno, co o ní říkal Gleb Olze Borisovně

a… a dostala se až k Igoru Olegovovi. Díky obezřelým

Cadocovým otázkám si ani neuvědomovala, co všechno mu

řekla.

„Ach,“ vzdychl nakonec. „Poděkujme svatým, že jsme

tě zachránili. Útok toho primitivnílio žoldáka by jistě nezůstal

bez následků, pokud by tě vůbec nechal naživu.“

Odmlčel se a po chvilce pokračoval. „Té hospodyni a

muži, jenž zastupuje tvého otce můžeš říci, že jsi se

zdržela v kostele, ztracena v modlitbách. Zde to není nic

mimořádného.“

Vzdorovitě pozdvihla hlavu. „To jim mám lhát? Mám svou čest!“

„Ale no tak,“ usmál se. „Nepřišla jsi právě z

kláštera.“ Přesně jej nechápala, ale cítila, kam míří. „Kolikrát

v životě jsi zalhala, abys nemusela říci zraňující

pravdu? Proč stavět dobráka Gleba do nepříjemné situace, když

vynaložil tolik úsilí ve tvůj prospěch?“ řekl a

nestydatě dodal: „Jako prostředník, který Igorovi přivedl

skvostnou manželku, může očekávat výhodné obchody.

Nezkaz mu to, Svobodo.“

Opět se napila, aby zakryla svůj zmatek. Cadoc dolil prázdný pohár.

„Chápu,“ řekl. „Jsi mladá a mladí lidé mívají ideály. Přesto ale máš fantazii

a kuráž obvyklé v mnohem pozdějším věku. Mohla bys tyto vlastnosti

151

využít k úplně jinému způsobu života. Uvažuj o tom.“

„Mluvíš tak, jak by mluvil můj děd. Jak jsi vlastně

stár?“ zeptala se.

„Jsem ještě docela zachovalý.“ odvětil rozverně.

Posedla ji nezvladatelná zvědavost. Naklonila se dopředu,

přestože si byla vědoma jeho pohledu na svých ňadrech. Z vína

jí bzučelo v hlavě, jako by byla na louce plné čmeláků. „Vůbec

nic jsi mi o sobě neřekl. Kdo jsi?“ Kníže či bojar, jehož jméno

po otci nekončí na „ov“, ale „vič“?

„Jsem obchodník. Zabýval jsem se obchodem dlouhá léta. až jsem

trochu zbohatl a mohl si dovolit vlastní loď. Vozím

hlavně luxusnější zboží: jantar a kožešiny ze severu, látky,

oděvy a lahůdky z jihu. Toto zboží zabere málo místa, je

lehké a dá se na něm dobře vydělat.“ Snad i na něho

začínalo působit víno, protože trochu nesouvisle dodal:

„Umožňuje mi to setkávat se s mnoha různými lidmi. Je to

moje posedlost.“

„Odkud jsi?“

„Ach. přišel jsem přes Novgorod, jako většina kupců z mých

končin. Přes jezera, řeky a převlaky až sem. Vpředu je teď

veliký Dněpr se svými vodopády - nejtěžšími převlaky i pro

náš vojenský doprovod, kvůli nájezdníkům ze stepi - pak už

moře a nakonec Konstantinopol. Ne. že bych takhle cestoval

každý rok. Na to je to příliš dlouhá cesta. Většina našeho zboží

se překládá už tady v Kyjevě. Vracím se pak do přístavů ve

Švédsku nebo Dánsku, někdy jedu do Anglie. Jak už jsem řekl,

chci cestovat tak, jak to jen jde. Byla má odpověď

dostatečná?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Myslela jsem, jaké jsi národnosti?“

Nyní mluvil již mnohem opatrněji. „Rufus a já jsme z Cymriu,

jak té zemi říkají její obyvatelé. Leží na stejném ostrově jako

Anglie a je to poslední zbytek dávné Británie. Pro mě je to

dobré, alespoň tam nikomu nevadí moje angličtina. Rufusovi

to je jedno, je to můj dlouholetý společník. A sám používá

svou přezdívku tak dlouho, že své pravé jméno asi už

zapomněl. Já jsem plným jménem Cadoc ap Rhys.“

„Nikdy jsem o té zemi neslyšela.“

„Samozřejmě.“ řekl s povzdechem „Sotva jsi mohla.“

„Mám dojem, že jsi cestoval mnohem více, než jsi mi řekl.“

„Opravdu jsem prošel mnohé končiny.“

„Závidím ti,“ vyrazila prudce, „tolik ti závidím!“

Pozdvihl obočí. „Co? Je to těžký život, často nebezpečný, stále

osamělý.“

„Ale svobodný. Jsi svým pánem Kdybych tak mohla cestovat

jako ty.“ Ztěžka polkla a snažila se zadržet slzy, které se jí

draly do očí.

Zvážněl a odmítavě zavrtěl hlavou. „Ty nevíš, Svobodo

Volodarovno. co se většinou stane s ženami kupců, které se

vydají na cestu se svými manžely. Já ano.“

Pochopila. „Jsi osamělý muž, Cadocu. proč?“

„Využij co nejlépe život, který máš.“ poradil jí. „Všichni

máme své cesty, po kterých musíme kráčet.“

„I ty.“ Ale tvá síla zmizí, tvá hrdost se rozpadne, zakrátko se

vrátíš do země a brzy poté bude tvé jméno zapomenuto. Prach

ve větru.“

Trhl sebou. „Ano. Zdá se.“

„Nezapomenu na tebe!“ vyhrkla.

„Cože?“

„Ne, nic. Jen jsem unavená, celá se třesu a myslím, že jsem

příliš pila.“

„Chceš se vyspat, než bude tvůj oděv připraven?

Nebudu tě strašit… Svobodo, ty pláčeš.“ Cadoc

obešel stůl a položil jí ruce na ramena.

„Odpusť, jsem slabá a hloupá. Nebývám taková, věř mi.“

„Samozřejmě, drahá. Vím, jak se cítíš.“ Rty se dotýkal jejích

vlasů. Otočila se k němu a cítila, jak ji líbá. Byl něžný. Její

153

slzy chutnaly jako moře.

„Jsem docela čestný muž,“ zašeptal, když ji líbal na

tvář. Vnímala žár jeho dechu a těla. „Nebudu tě k ničemu

nutit.“ „Nemusíš,“ slyšela svou odpověď. „Odplouvám

krátce po úsvitu. Svobodo, a tebe čeká svatba.“

Pevně jej přitáhla a zaťala prsty do jeho pláště. „Už jsem měla

tři manžely.“ řekla, „a někdy, na břehu jezera, při jarních

slavnostech v Kupale. Ano, Cadocu.“

Viděla, že řekla příliš mnoho. Teď bude muset odpovídat na jeho otázky a v

hlavě má takový zmatek. Ale on ji jen vzal za ruku, jemně ji zvedl a

vedl k posteli.

Opět se ocitla ve snu. Tolik ho chtěla. Vášeň jí pronikala jako

dravý proud. Ať očekávala cokoli, bylo to nic v porovnání s

tím. co přišlo. Místo prudkého a krátkého milování ji

nekonečně dlouho svlékal, vedl ji, aby i jemu pomohla z oděvu

a jeho ústa a prsty stále věděly, co mají dělat. Položil ji na

úzkou postel a stále ji líbal a hladil, dokud se k němu dychtivě

nevzepjala.

Poté se mazlili, smáli a žertovali, na zemi rozprostřeli dva

sypký vycpané slámou, milovali se a dováděli jako děti.

Odpočíval s hlavou mezi jejími prsy a ona jej znovu a znovu

pobízela, v žertu přísahal, že netušil, že jí nebude stačit.

Skla v oknech zešedla a ze svíček zbyly krátké oharky,

z nichž stoupal nahořklý kouř. Začínala pociťovat

pronikající chlad.

„Musím tě doprovodit do tvého domu,“ řekl, drže ji v náručí.

„Ještě ne,“ zaprosila.

„Lodě brzy vyplují. A tebe čeká tvůj vlastní svět.

Především si musíš odpočinout, drahá.“

„Jsem unavená, jako bych zorala deset polí,“ zamumlala a zahihňala se.

„Ale byl jsi to ty, kdo oral. Ty uličníku. Sotva chodím.“ Zatahala jej za

hebkou bradku. „Děkuji, děkuji.“ „Na lodi se dobře vyspím. A až se

vzbudím, vzpomenu si na tebe. Bude se mi po tobě stýskat. Ale to je asi

cena. kterou je třeba zaplatit.“

„Pokud…“

„Říkal jsem ti, že obchody, jimiž se teď zabývám, jsou pro

ženu příliš nebezpečné.“

„Až skončí sezóna, vrátíš se domů. že?“

Vztyčil se a jeho tvář byla popelavá jako svítání za

oknem. „Už nemám žádný domov. Obávám se. že ne. Nerozuměla

bys tomu. Pojď, musíme si pospíšit. Nesmíme zničit to,

co máme.“

Mlčky čekala až se oblékne a dojde jí k Rufusovi pro šaty. Hlavou jí vířila

jedna myšlenka: Má pravdu. Je to nemožné a i kdyby, bylo by to nesmírně

krátké a plné bolesti. Má pravdu, přestože sám neví proč.

Její šaty byly ještě vlhké po vyprání a lepily sejí na tělo. S

trochou štěstí se dostane do svého pokoje nepozorovaně. „Byl

bych rád, kdybych ti mohl věnovat ty hedvábné šaty, ale

těžko bys to vysvětlovala.“ Možná si na ni vzpomene, až

je někde jinde dá nějaké jiné dívce. „Rád bych ti nabídl něco k

jídlu, ale tlačí nás čas. Pojď.“ Byla opravdu zesláblá hladem,

únavou a bolestí. Tak to bylo správně. Připomnělo jí to, kam patří.

Na ulicích se válela mlha. Slunce bylo jen světlejší skvrnou na

východě, který Svoboda opustila. Drželi se s Cadocem za ruce.

Mezi Rusy je to pouze výraz přátelství a nikdo okolo nemohl

postřehnout, kdy jejich stisk zesílil. Beztak byly ulice téměř

prázdné. Jeden z kolemjdoucích jim ukázal cestu k domu Olgy

Borisovny.

Když k němu došli, zastavili se. „Šťastnou cestu, Svobodo,“

popřál jí.

„I tobě,“ sotva se zmohla na odpověď.

„Budu na tebe vzpomínat.“ řekl se smutným úsměvem,

„víc, než je rozumné.“

„Nikdy na tebe nezapomenu, Cadocu.“ Vzal její ruce do svých a poklonil

se. Pak se otočil a odcházel. Za okamžik zmizel v mlze.

„Nikdy.“ řekla do prázdna.

Chvíli stála bez pohybu na místě. Nebe zvolna modralo a kdesi

vysoko se paprsky slunce odrazily od roztažených perutí

155

letícího sokola.

Snad je to takhle nejlepší. Okamžik ukradené svobody, který mi pomůže

snášet běh let.

Tři manžely jsem pohřbila a vždy jsem si myslela, že to je

vysvobození, když jsem se modlila nad čerstvým hrobem,

neboť oni uvadali a chřadli, již to nebyli ti muži, kteří vedle mě

o svatbě tak pyšně stáli. A Rostislav si mě prohlížel, vyptával

se, obviňoval a bil mě, když byl opilý. To mnohem horší byly

pohřby dětí. Ti malí umírali a umírali, že jsi ani neměla čas je

poznat. Byli jako jiskry, které proletí a zhasnou. Jen Světlana

byla ženou, než ji při porodu zabilo mé vnouče.

To bylo konečně to poslední hoře. Pak vesničané i mé žijící

děti mě nemohli dále snést - tu věc, která zjevně nestárne.

Zprvu se mě báli, pak mě nenáviděli. Ani já jsem to už

nemohla snášet. Byla bych uvítala den, kdy by za mnou přišli

se sekyrami a klacky a ukončili to.

Až Gleb Ujev. ošklivý, lakomý malý Gleb měl tolik

mužnosti, že si nevšímal podivností, ale viděl pouze ženu,

která nebyla ani božím dítětem, ani zplozencem pekel, ale

jen ztracená a zmatená jako nikdo jiný. Ráda bych se mu odměnila

něčím lepším, než je stříbro. A ještě raději bych byla,

aby k tomu nemuselo dojít.

Díky němu jsem našla způsob jak přežívat. Budu Igoru Olegovovi tou

nejlepší ženou. Časem se seznámím s někým jako je Gleb, a až se čas

naplní, najde pro mě místo, kde budu moci začít znovu. Vdova po jednom

muži se snadno vdá do jiného města nebo na vzdálenější usedlost, nikomu

to nebude připadat nezvyklé a nikdo jí nebude klást otázky, na které nechce

odpovídat. Je samozřejmě nutné postarat se o děti. dokud nevyrostou.

Budu tak dobrou matkou, jak to jen půjde.

Po tváři jí přelétl úsměv.

Kdo ví? Možná, že několik manželů bude podobných jako

Cadoc.

Vlhké šaty se na ni lepily a po nohách jí občas steklo pár kapek. Otřásla se

chladem a pomalu vešla do domu.

157

VII

STEJNÝ DRUH

l

Zvyk je železná košile, která se připomene tím. že občas někde tlačí. „Co

vlastně víš vo ty štětce. Lugo?“ zeptal se Ruíus. Mluvil latinou, kterou

kromě knězích na západě Evropy již stovky let nikdo nemluvil.

A také Cadoc toto jméno skoro tak dlouho nepoužíval. Řecky

odpověděl: „Procvičuj si více soudobé jazyky a používej

správné výrazy. Slovo, které jsi použil, se příliš nehodí pro

nejžádanější a nejdražší konstantinopolskou kurtizánu/' ,,Kurva

zůstane kurvou,“ nedal se Rufůs. přesto však použil oficiální

jazyk císařství. „Vyptáváš se na ní a podplácíš lidi vod ty

doby, co smě tady. Celý tejdny. A já abych si točil mlejnek.“

Pohlédl na pahýl svého pravého zápěstí. „Kdy už konečně

začneme něco dělat?' „Možná, že brzy.“ odpověděl Cadoc.

„Nebo také ne. To záleží na tom. co ještě zjistím o té božské

Athéně. Pokud něco zjistím A na dalších okolnostech. Nejenže

musím co nejdříve změnit svou totožnost, ale oba se musíme

poohlédnout po jiném zaměstnání. Obchod s Ruskem půjde co

nevidět ke dnu.“

„Jo. jo. to řikáš pořád. Já se vo sebe postarám. Ale co s tou

ženskou? Nic si mi vo ni pořádně neřek.“

„Protože k tvým silným stránkám nepatří to, že bys zklamání

přijímal trpělivě.“ Cadoc přistoupil k otevřenému oknu

a zadíval se ven. Ze sluncem vyhřáté ulice sem stoupal pach kouře,

dehtu a hnoje, provázený občasnými závany vůní. rachotem kol,

klapáním kopyt, křikem a pleskáním nohou. Z pokoje ve druhém

patře viděl přes střechy, ulice a městské hradby bránu a

přístav Kontoskalionu. Z doků trčely stožáry lodí a ještě dál se

třpytilo Marmarské moře. Hladinu brázdila směs lodí od

plochých člunů přes nákladní plachetnice, až po mohutné koráby,

s vesly trčícími ze spodní paluby. Bylo těžké si představit, že nad

tím vším se vznáší temný stín.

Cadoc si založil ruce za záda. „Přesto ti už ale mohu něco

prozradit.“ řekl. „Dnes snad zjistím, jsem-li na konci cesty,

nebo jestli to byla špatná stopa. Celé to pátrání bylo velice

pochybné. Někdo mi řekl, že od kohosi kdysi cosi slyšel. S

obtížemi jsem pana Kohosi vystopoval, neboť byl stále na

cestách a dozvěděl jsem se. že je to jen mlhavá vzpomínka na

něco, co zaslechl z třetí nebo kolikáté ruky. Tak.

V podstatě, ,Athéna' je poslední jméno, které ta dáma používá. To ostatně

není nic neobvyklého. Změna jména je vjejí profesi běžná; nechce

pochopitelně prozradit svůj původ a také nebyla vždy miláčkem města.

Zjistil jsem, že dříve pracovala jako Zoe v jednom z, lepších bordelů v

Galatě a jsem si skoro jistý, že předtím byla na této straně Zlatého Rohu ve

čtvrtí Fanar. jako vcelku podřadná prostitutka, která si říkala Eudoxia. Ještě

dále jsou zprávy nedůvěryhodné a nejasné. Hodně lidí už zemřelo nebo

nějakým způsobem zmizelo.

Způsob jejího chování je vždy stejný. Navenek vstřícná, ale ve

skutečnosti tajnůstkářská žena vyhýbající se pasákům -

dříve jim někdy i platila, aby ji nechali na pokoji,

pokud to bylo nezbytné - která nikdy neutrácí víc, než je

nutné. Místo toho šetří a investuje, předpokládám, že s výhledem

na to. že postoupí o další příčku. Nyní je nezávislá a s

vědomostmi a styky, které má. jistě i vlivná. A…“

Přestože se snažil mluvit věcně, od páteře až ke

konečkům prstů jím projelo zamrazení. „V pátrání jsem se dostal

přinejmenším třicet let do minulosti, Rufusi. Takže

jí může být padesát i více let. A stále je niadá a stále je

krásná.“

„Věděl jsem, že stále hledáš.“ řekl zrzek nezvykle potichu, „ale už

jsem přestal věřit, že někoho najdeš.“

„I mě vira skoro opustila. Přes všechno mé hledání jsi

byl zatím jediný, koho jsem během staletí potkal. Nikoho před

tebou, nikoho po tobě. Naděje pak slábne. Snad,

159

konečně, dnes…“ Cadoc se otřásl a se smíchem se otočil.

„Zakratičko s ní mám schůzku. Ani se neptej, kolik

těch pár hodin bude stát!“

„Dej si pozor,“ zabručel Rufus. „Kurva je kurva. Já si vyrazím

najít nějakou levnější, hm?“

Náhle Cadoc sáhl do kapsy a podal mu plnou hrst stříbrných miliariů.

„Přidej to ke svým a užij si. starý brachu. Skoda, že hypodrom je dnes

zavřený. Určitě ale znáš nějaký' odeon, kde bude program dost oplzlý, aby

uspokojil tvé nároky. Jen, prosím, příliš nemluv.“

„Tos mě naučil. Užij si. Doufám, že to dopadne tak, jak si

přeješ, pane. Vezmu pár těch drobáků a koupím ti oučinej

škapulíř pro štěstí.“ Bylo vidět, že Rufus nemá příliš jasno. Pak

ovšem, pomyslel si Cadoc. nemá ponětí, co to znamená najít

dalšího nesmrtelného, a k tomu ještě ženu. Snad se mu rozsvítí

později.

Vlastně ani já sám nevím, co to pro nás bude znamenat.

Rufus vyšel ven. Cadoc sňal z věšáku vyšívaný plášť a přehodil si jej přes

bohatě zdobenou dalmatiku. Na nohou měl boty se zatočenou špičkou až z

daleké Cordoby. Na odpolední schůzku s Athénou bylo třeba pečlivě

zvolit oděv.

Již dříve se nechal ostříhat nakrátko a oholil si vousy. Mluvil plynně

řecky a po svých toulkách městem mohl být považován za

Byzantince. Bylo to trochu riskantní, ale měl k tomu důvod. Bylo

zvykem, že ruští obchodníci se zdržovali na předměstí Sv.

Mama. na galatské straně Rohu. S městem je spojoval most

u Blašernské brány, přes který se vždy navečer vraceli.

Oficiálně mezi ně stále patřil. Stálo jej hodně peněz a

výmluvnosti, než se mu podařilo zařídit si povolení k ubytování

přímo ve městě. Úředníkům tvrdil, že není rodilým Rusem a

v dohledné době se chystá přestat s obchodem Obojí byla

pravda. Zvolna se mu dařilo tlačit věci tam, aby byly ku

prospěchu jemu i místním mocným. Vrozený talent a praxe mnoha

generací jej naučily přesvědčivosti. Uměl dovést své

intriky k maximální dokonalosti.

Ulice byly plné hluku a spěchu. Procházel jimi, dokud se

nedostal kMese. ulici, jež se několikerým větvením táhla z

jednoho konce města na druhý. Vpravo dole viděl sloup

nesoucí Justiniánovu jezdeckou sochu, stojící na

Konstantinově náměstí, za ním se nezřetelně rýsovaly zdi

císařského paláce, senátu, soudu a hypodromu. Ještě dále se

zdvíhaly kopule chrámu Hagia Sophia a zahrady a bělostné

budovy Akropole, jako oslava věčnosti i pomíjivosti.

Zabočil doleva. Nádhera a vyumělkovanost čišely zpod arkád

lemujících ulici. Zde nebylo místa pro jednoduchost. Hemžili

se tu dělníci, nosiči, vozatajové, sedláci i knězi nižších stupňů.

I Podomní prodavači a kejklíři hýřili barvami, když vyvolávali

své zboží a nabízeli divy a zázraky. Dokonce i otroci

významných domů byli oblečeni v nákladných pestrých

livrejích. Kolem prošla nosítka s urozeným velmožem, zlatá

mládež povykovala před vinárnou a mezi davem procházela

hlídka v lesklých pancířích. Za běžcem, který rozrážel chodce,

jel nadutý důstojník se svým jízdním oddílem. Prapory a pláště

jim vlály v čerstvém mořském větru. Nový Řím se zdál být

nesmrtelně mlád. Víra zde ustupovala obchodu a diplomacii.

Setkávali se zde zdvořilí muslimští Syřané, drsní katoličtí

Normané i lidé z mnohem exotičtějších krajů a podivnějších

vyznání. Cadoc s uspokojením splynul s davem.

Na Theodosiově náměstí přešel na jeho severní stranu a

nevšímal si dotěrných obchodníků ani žebráků. Pod viaduktem

si na chvíli odpočinul. Otevřel se před ním pohled na hradby a

cimbuří, Dningarijskou bránu a dále na celý Zlatý' Roh. Za

vodou se zdvíhaly zelené pahorky, na nichž zářila bílá staA'ení

Pery a Galaty. Vzdálené hejno racků vířilo jako živá sněhová

bouře. Bohatství přístavu se pozná podle množství racků,

uvažoval Cadoc. Jak dlouho potrvá, než jich začne ubývat?

Setřásl smutek a pokračoval dolů po svahu směrem k severu

dokud nenašel dům. který hledal. Zvnějšku to bylo neokázalé

161

dvoupatrové stavení s růžovou omítkou, sevřené v řadové

zástavbě. Byl však dost prostorný pro jednu ženu, její

služebnictvo a orgie, které v něm pořádala.

Bronzové klepadlo mělo tvar mušle hřebenatky. Cadocovi

poskočilo srdce. Věděla, že tento symbol západokřesťanských

poutníků kdysi patříval Aštoret? Sevřel klepadlo zpocenými

prsty.

Když se dveře otevřely, stál tváří v tvář rozložitému černochovi v kalhotách

a košili asijského střihu. Nebyl to eunuch a vypadal spíše na sluhu než

otroka. Rozhodně byl schopen bez potíží vyhodit každého, koho by jeho

zaměstnavatelka označila za nežádoucího. „Kristus s tebou, ctěný pane.

Mohu se zeptat, čeho si žádáš?“

„Jmenuji se Cadoc ap Rhys a paní Athéna mě očekává.“ Vyňal

kousek pergamenu s doporučením, které obdržel, když zaplatil

její zprostředkovatelce. I když ta žena uznala, zeje vhodným a

čistým zákazníkem, přišel na řadu až za týden. Cadoc podstrčil

dveřníkovy zlatý byzant - což působilo dost rozmařile, ale

mohlo to zvýšit jeho šance.

Přinejmenším mu to zajistilo úctu. V doprovodu štěbetajících

krásných dívek a dvou eunuchů prošel bohatě zařízenou vstupní

halou, jejíž stěny zdobily malby s decentními erotickými

motivy, a po širokém schodišti jej zavedly do jednoho z

rohových pokojů. Stěny i strop pokrývalo rudé hedvábí, na

podlaze ležel orientální koberec s květinovými motivy, hitarzovaný

ebenový stůl, na kterém stála karafa s vínem, poháry z malovaného

skla, podnosy s datlemi, zákusky a pomeranči, lemovaly

polstrované židle. Malými okny sem proudilo trochu světla,

které doplňovaly svíce, hořící v mnohoramenuých svícnech. Ze zlaté

kadidelnice stoupal vonný dým. Na bidélku ve stříbrné kleci seděl

skřivan. Zde jej Athéna očekávala.

Odložila harfu na kterou drnkala. „Vítej, pane Cadocu z

daleka.“ Měla hluboký hlas, zdaleka ne tak melodický jako

zvuk nástroje, který ještě dozníval. „Buď dvojnásob vítán,

jestli přinášíš zprávy o zázracích, jež jsou jako svěží mořský

vánek.“

Poklonil se. „Má paní je příliš laskavá k prostému poutníku.“ Přitom ji

pečlivě odhadoval jako možného protivníka. Seděla na pohovce s bílým,

zlatě vyšívaným opěradlem, v plášti, který více zdůrazňoval, než zakrýval.

Ze šperků měla pouze náramek, náhrdelník a tři malé, ale exkluzivní

prsteny. Měla dost inteligence na to, aby zdůraznila svou osobnost více. než

své bohatství, a svého ducha více, než svou osobnost. Její postava přesně

odpovídala východnímu pojetí smyslnosti, ale odhadoval, že skrývá sílu i

pružnost. Její tvář bylo možno jednoduše označit jako příjemnou. Široký

obličej s rovným nosem, plnými rty a ořechovýma očima pod klenutým

obočím. Černé vlasy hrající do modra spadaly na šíji v barvě skořice. Nebyl

to vzhled, co ji přivedlo do tohoto domu. ale vědomosti, úsilí, vnímavost.

Byla to žeň - jak asi? - dlouhé zkušenosti.

„Nevidím zde žádného prostého muže.'„ řekla s lehkým

smíchem. „Usedni a občerstvi se. Můžeme se trochu

seznámit.“

Slyšel, že nikdy nespěchala do ložnice, i když zákazník

naléhal. Takovému se již málokdy dostalo druhého pozvání.

Konverzace a flirt byly předehrou k nevyrovnatelnému

vyvrcholení.

„Viděl jsem zázraky,“ pronesl Cadoc, „ale na ten největší jsem

musel čekat do dnešního dne.“ Služebná mu sňala plášť a on se

posadil vedle. Další dívka poklekla, aby jim naplnila poháry.

Na Athénin nenápadný pokyn se sloužící s poklonami vzdálili.

Obrátila se k němu a lehce pohnula řasami. „Opravdoví muži z

Británie jsou mnohem kultivovanější, než se mi doneslo,“

řekla tiše. „Přicestoval jsi přímo odtamtud?“ Všiml si tvrdosti

v jejím zdánlivě stydlivém pohledu a věděl, že jej odhaduje.

Pokud by chtěl ženu, která toho má více v hlavě než v ústech,

tady je.

Takže…

Srdce mu překotně bušilo. Sebeovládání, které po staletí

pěstoval, začínalo polevovat. Upil trochu vynikajícího vína a usmál

se. „Ne,“ odpověděl. „Nebyl jsem v Británii, či Anglii a

Walesu, jak se to nyní nazývá, velmi dlouhý čas. Přestože

163

jsem tvé služce řekl. že tam žiji. není to můj domov.

Ani žádná jiná země. Při své poslední návštěvě zde, jsem

se o tobě doslechl. To mě přimělo, abych se sem co

nejdříve vrátil.“

„Lichotníku.“ odvětila po zvážení odpovědi a seděla dál jako ostražitá

kočka.

„Snad tví… návštěvníci… přicházejí s neobvyklými

zvláštnostmi, které uspokojuješ, ač ti to nemusí být zcela po

chuti. Je jistě těžké, zachovat si svou nezávislost. Budeš tedy

chtít naplnit můj rozmar? Je to naprosto neškodné. Chci si jen

krátce promluvit. Rád bych ti řekl příběh, který tě snad pobaví.

To je vše. Mohu?“

„Slyšela jsem mnoho příběhů, ctěný pane,“ řekla se špatně

skrývaným napětím. „Přesto pokračuj.“

Pohodlně se opřel a nechal slova volně plynout,

zatímco ji koutkem oka pozoroval. „Můžeš to nazvat báchorkou,

které spřádají námořníci při hlídkách za bezvětří či v krčmách

přístavu. Pojednává o jednom člověku, který byl v tom čase

námořníkem, i když později prošel mnoha jinými řemesly

a povoláními. Považoval se za zcela obyčejného člověka

a stejně tak na něho pohlíželi i druzí. Ale jak roky šly,

všiml si čehosi podivného. Nebyl nikdy nemocen a nestárl. Zjeho

ženy se stala vrásčitá stařena a zemřela. Jeho děti

zešedivěly a jejich dětí počaly a vychovaly své děti,

zatímco tento muž byl takový, jako v den svých třicátých

narozenin. Není to zvláštní?“

Neunikl mu její dychtivý výraz. Mám ji, zajásal.

„Zprvu se zdálo, že je miláčkem bohů. Neměl žádné

mimořádné schopnosti, ani nekonal mimořádné věci. Přestože

bohům přinášel četné oběti, a s postupem času a narůstajícím

zoufalstvím utratil mnoho peněz za rady mágů, nedostalo se

mu útěchy ani vysvětlení, když ho opouštěli ti, jež miloval.

Zvolna se přitom nechuť, podezírání a obavy jeho okolí

změnily v nenávist. Čeho se dopustil, že nese takové prokletí,

jaká je cena za vykoupení? A co vlastně je - čaroděj, démon,

zombie? S vypětím sil odolával útokům na svůj život. Když

proti němu mělo být zahájeno vyšetřovaní, uprchl. S největší

pravděpodobností by byl mučen a odsouzen k smrti. Přestože

věděl, že běžná zranění se mu rychle zahojí, těžká pro něho

mohou být stejně fatální, jako pro kohokoli jiného. Přes svou

osamělost miloval život a jeho ruch stejně, jako za svého

mládí.

Stovky a stovky let putoval po tváři země. Z času na čas se

poddal své touze, někde se usadil, oženil se a měl rodinu,

stejně jako smrtelníci. Ale vždy je ztratil, a když se zdánlivě

blížil jeho konec, zmizel. Mezi těmito řídkými obdobími se

věnoval obchodu, řemeslu při kterém se člověk objeví tu a zase

tam, aniž si jej kdokoli lépe všimne. Často se za obchodem

plavil po moři a poznal ty nejvzdálenější kraje. Ale také hledal

něco víc. Byl jediný nebo byl jeho druh pouze velmi vzácný?

Ti, které nezahubila nešťastná náhoda či lidská zášť se jistě,

stejně jako on, naučili skrývat. Pokud tak tomu opravdu je, jak

se pak mohou navzájem na jít?

A jestliže jeho osud byl nejistý a nepředvídatelný, o co horší to

musí být pro ženu? Co ona může dělat? Přežily jistě jen ty

nejtvrdší a nejschopnější. Ale jak? „Zajímá tě ta hádanka, má

paní?“

Jakoby na uklidnění upil trochu vína. Dívala se někam za něj a ticho se

prohlubovalo.

Nakonec se zhluboka nadechla a vyhledala jeho pohled. „To je

opravdu zvláštní příběh, mistře Cadocu.“

„Jen báchorka, samozřejmě, fantazie pro tvé pobavení.

Nechci být považován za blázna.“

„Rozumím.“ Po tváři se jí mihl stín. „Pokračuj, prosím. Nalezl

tento nesmrtelný muž někoho jemu podobného?“ „To zbývá

dopovědět, má paní.“

„Ach tak,“ přikývla. „Ale řekni o něm více, stále je pro mne jen

165

přeludem. Kdy se narodil a kde?“

„Řekněme, že to bylo v dávném Tyru. Byl chlapcem, když král

Hiram pomáhal králi Šalamounovi se stavbou chrámu v

Jeruzalémě.“ „Tak dávno!“ zajíkla se.

„Myslím, že asi dva tisíce let. Ztratil měřítko, a když se snažil nahlédnout

do kronik a záznamů zjistil, že jsou útržkovité a v mnohém si odporují. Ale

na tom nezáleží.“ „Setkal… setkal se se Spasitelem?“ zašeptala.

S povzdechem zavrtěl hlavou. „Ne, v té době byl

jinde. Viděl však přijít a odejít mnoho bohů. A králů a

národů. Musel s nimi žít pod různými jmény v době jejich

rozkvětu i pádu. Jména, stejně jako roky. přestal počítat.

Byl Hannem, Ittiobaalem, Snefrem, Faonem, Šlomem, Rašídem,

Goborem, Flaviem Lugem a dalšími, na které si už nevzpomíná.“

Seděla napjatě, jakoby se chystala utéci či se k němu vrhnout.

Sotva slyšitelné se zeptala: „Je možné, aby mezi oněmi jmény

bylo i jméno Cadoc?“

Pohodlněji se opřel a upřeně se na ni zadíval. „Mohlo by,

pokud by paní sama sebe dříve nazývala Zoe a předtím

Eudoxia a předtím… jmény, které si snad dosud pamatuje.“

Prudce se zachvěla. „Co ode mě chceš?“

Opatrně položil svou sklenku, pozdvihl před ní otevřené dlaně,

usmál se a tiše řekl: „Cokoli mi dáš, třeba nic. Jak bych tě

mohl zaujmout, i kdyby to bylo mou touhou, kdybys nechtěla?

Pokud nemáš ráda neškodné blázny, už o mně nikdy

neuslyšíš.“

„Co nabízíš?“

„Společnou a trvalou důvěru. Pomoc, radu, ochranu

a konec osamělosti. Vím mnoho o tom. jak přežít a umím se

postarat. Mám své úkryty a poklady pro zlé časy. V tuto dobu

disponuji slušným jměním. Ale co je důležitější, jsem věrný

svým přátelům a ženě bych byl raději milencem, než

pánem. Kdo ví, co když děti nesmrtelných budou také

nesmrtelné?“

Okamžik jej studovala. „Ale stále něco skrýváš, nemám

pravdu?“

„Fénický zvyk, který nestálý život jen posílil. Odnaučím se

to.“

„To jsem nikdy nedělala,“ vydechla a objala ho.

167

2

Leželi na polštářích na široké posteli. Slova se proplétala jako

výhonky keřů po jarních deštích. Občas se letno dotkli,

ale rozpálená pokožka začínala chladnout. Ve vzduchu se ještě

vnášela vůně vášně a milování a oba propadli mírné

otupělosti. Rozum se probudil nejdříve. Slova byla jasná a

tón věcný.

„Před čtyřmi sty lety jsem žila jako Aliyat v Palmyře.“ řekla.

„A ty ve své Fénicii?“

„Mé rodné jméno je Hanno.“ odpověděl. „Používal jsem je velmi často,

dokud nevymizelo za všech jazyků.“

„Kolik dobrodružství jsi musel prožít.“

„A ty.“

Škubla sebou. „Raději bych o tom nemluvila.“

„Stydíš se?“ Vzal ji jemně za bradu a otočil ji

tváří k sobě. „Není proč,“ řekl důrazně. „Já se nestydím.

Museli jsme přežívat, jak jen to šlo. Teď je to za námi. Ať to

zmizí v temnotách, stejně jako pád Babylónu. Teď patříme jen

své budoucnosti.“

„Nemyslíš… nemyslíš, že jsem hříšná?“

Zasmál se. „Kdybychom jenom trochu upřímně hovořili o své

minulosti, byla bys to ty, kdo by byl šokován.“

„Ani se neobáváš Božího prokletí?“

„Za dva tisíce let jsem se naučil mnohé, ale nic o bozích.

Vyjma toho, že i oni se objeví, mění se, stárnou a umírají.

Pokud je cosi vyššího nad námi, myslím, že se to o nás vůbec

nestará.“

Na řasách sejí zaleskly slzy. „Jsi silný a laskavý.“ Schoulila se blíže k

němu. „Vyprávěj mi o sobě.“

„To by trvalo dost dlouho a já začínám mít žízeň.“

„Tak s tím něco uděláme,“ řekla s úsměvem, natáhla se pro

zvonek na okraji stolu a zazvonila. „Máš samozřejmě pravdu.

Máme před sebou celé věky na to. abychom si mohli

povídat o minulosti. Řekni mi tedy něco o Cadocovi. musím

jej poznat, abychom mohli zvážit plány do budoucna.“

„Dobře, začalo to. když se jeden starý Říman vrátil z

Británie… Ne. počkej. Z té radosti jsem na něco zapomněl.

Nejdříve ti musím říci o Rufusovi.“

Vešla služebná a sklopila zrak. přestože ji dvě nahá těla zjevně

nevyváděla z rovnováhy. Athéna poručila přinést víno a

občerstvení z předního pokoje. Než se tak stalo. Cadoc si

utřídil myšlenky. Když osaměli, popsal svého společníka.

„Ubohý Rufus.“ povzdechla si. když skončil. „Jak asi bude závidět.“

„Toho se neobávám,“ odpověděl Cadoc. „Je zvyklý se mi

podřizovat a já za něho na oplátku myslím. Dopřávám mu

sdostatek jídla, pití a žen, a je spokojen.“

„Takže nemohl být příliš velkou útěchou v tvém osamění,“

řekla potichu.

„Ano. Ale několikrát mi zachránil život, takže mu vděčím

i za tento úžasný den.“

„Darebáku.“ Políbila ho. Zabořil obličej do jejích voňavých

vlasů a po sladkém zákusku a poháru vína pokračoval ve

vyprávění.

…západní Britové si podrželi některé známky civilizace. Občas mě

napadlo, že bych se mohl vydat do těchto míst. kde je život stejný, jako v

dobách rozkvětu císařství, ale po dlouhou dobu bylo obtížné vydat se na

cestu at již s penězi nebo bez nich. A život mezi Brity nebyl tak špatný. Sžil

jsem se s nimi. Bylo snadné měnit totožnost a žít na docela rozumné

úrovni. I když jsem mohl počkat na Angličany, Franky či Normany, neboť

celá Evropa začínala být civilizovanější. A potom, jak už jsem řekl, ruský

obchod mi umožnil příjemný způsob života a potkával jsem množství

rozličných lidí, jak během cest, tak i zde ve Středomoří. Zdálo se mi, že je

to jediný způsob, jak najít někoho podobného. Ty jsi jistě chovala

podobnou naději. Athéno - Aliyat.' „Dokud to nezačalo být příliš bolestné.“

řekla sotva slyšitelně.

Políbil ji na tvář, ona mu opětovala polibek na ústa a zavrněla:

„Už to skončilo. Našel jsi mě. Stále nemohu uvěřit, že je to

169

pravda.“

„Je to pravda a nedovolíme, aby to bylo jinak.“

Pak se naprosto prakticky zeptala: „Co navrhuješ dál?“

„Nu,“ řekl. Je na čase, abych skončil s Cadocem Je na očích déle než je

zdrávo a některým starým známým by to mohlo být divné. Mimo to, od té

doby, co se normanský velmož prohlásil králem Anglie, mnoho mladých

Angličanů, včetně lumpů, cestuje na jih. aby se přidalo k císařské gardě. Ti.

kteří někdy slyšeli o Cadocovy vědí, jak je nepravděpodobné, aby se tento

Welšan stal kupcem.

Co je horší, po smrti knížete Jaroslava si říši

rozdělili jeho synové a neustále spolu válčí. To využívají

barbaři ze stepí a cesty jsou nebezpečné. Dají se očekávat nové

ruské útoky na Konstantinopol a to zasadí obchodu další hroznou ránu.

Dobře si pamatuji, co způsobili předchozí nájezdy.

Takže Athéna a Cadoc skončí se svými řemesly, odeberou se

jinam a přeruší styky se všemi, kdo je znali. Ze všeho nejdřív,

pochopitelně. Aliyat a Hanno zpeněží své jmění.“

„Mluvíš, jako bys chtěl odejít z Konstantinopole.“ řekla zachmuřeně. „Je to

nutné? Vždyť je to královna světa.“

„Ale nezůstane jí navždy.“ pronesl pochmurně.

Udiveně na něho pohlédla.

„Uvažuj.“ řekl. „Normani dobili poslední výspu císařství v

Itálii. Saracéni ovládají vše na jih od Španělska až po Sýrii. Ti

se v poslední době nechovají příliš nepřátelsky. Avšak porážka

císařských vojsk u Manzikertu v minulém roce není jen

vojenský debakl, který vedl krychle výměně císařů. Turci již

zabrali Arménii a Anatolii mají na dosah. Pokud se jim císař

postaví na Jónském pobřeží, snadno ho smetou. Balkánské

provincie trpí a Normani se derou na východ. A tady upadá

obchod, narůstá bída a nespokojenost, korupce soutěží s

neschopností. Obávám se, že na Nový Řím se řítí katastrofa.

Ale my se odtud včas ztratíme.“

„Ale kam? Existuje nějaké příjemné a bezpečné místo?“

„Ano. některá muslimská města jsou skvělá. A slyšel jsem. že

dále na východ je rozlehlá, nádherná a mírumilovná říše. ale je

to cizí národ a cesta je tam dlouhá a vede přes mnohé

překážky. Do západní Evropy by to bylo snazší, ale ta je

zaostalá a neklidná. Od té doby, co jsou církve rozděleny, se

tam lidem z ortodoxních zemí žije těžko. Museli bychom

přestoupit na katolické vyznání a něčeho tak nápadného bych

se rád vyvaroval. No, nakonec můžeme nějakých sto, dvě stě

let zůstat v Římském impériu. V Řecku nás nikdo nezná.“

„Řecko? Cožpak se nevrací k barbarství?“

„Ne tak zcela. Na severu je sice velká populace Slávu a v Thesálii zase

Vlachů, Normani se plaví po Egejském moři, ale města jako Théby a Korint

jsou stále bohatá a dobře chráněná. Je to nádherná země plná vzpomínek.

Tam bychom mohli být šťastni.“

Cadoc pozdvihl obočí a pokračoval: „Ty jsi na to

dosud nemyslela? Tak, jak žiješ teď, můžeš žít nejvýš

dalších deset let. Pak se musíš ztratit, než si muži

všimnou, že nestárneš. A veřejnosti jsi příliš na

očích, než abys mohla zůstat v těchto končinách.“

„To je pravda,“ řekla s úsměvem. „Měla jsem v úmyslu

oznámit, že jsem se změnila, chci se kát za své hříchy a

odjíždím daleko, abych dožila svůj život v modlitbách,

chudobě a při pomoci bližním. Již jsem zařídila vše pro rychlý

a nenápadný převod svého majetku v případě, že bych se

musela rychle ztratit. Konec konců, je to můj způsob života -

znizet z jednoho místa a začít na novém.“

„Vždy takhle?“

„Nutnost,“ řekla posmutněle. „Nejsem schopna být jeptiškou či

poustevnicí nebo něčím podobně nepřirozeným. Většinou se

vydávám za zachovalou vdovu, ale peníze nakonec dojdou,

pokud mě rychle nezruinují nějaké převratné události jako

válka, krádež nebo mor. Ať je to cokoli, musím začít od

začátku mezi nejnižšími a pracovat, šetřit a tiše trpět, než se

zase vzpamatuji.“

171

„Můj život je podobný,“ usmál se soucitně.

„Muž má více možností,“ řekla a po chvilce dodala:

„Předem jsem si některé možnosti ověřovala a

souhlasím. Korint je stabilní a bude pro nás nejlepší.“

„Cože?“ vyrazil užasle. „To mě necháš, abych dokola mluvil o

věcech, ve kterých máš dávno jasno?“

„Je třeba, aby muž prokázal své schopnosti.“ Cadoc se rozesmál. „Úžasné!

Žena, která mě dokáže takhle vodit za nos, je zrovna ta, se kterou

chci navždy zůstat“

Pak zvážněl. „Ale nyní je třeba, abychom odjeli, jak

jen to bude možné. Pryč z téhle… špíny do prvního

opravdového domova, který budeme mít od té doby, co…“

Položila mu prsty na ústa. „Tiše. drahý. Kéž by tomu tak bylo. Ale

nemůžeme jednoduše zmizet.“

„Proč ne?“

„Vzbudilo by to příliš velkou pozornost,“ řekla s

povzdechem. „Přinejmenším by mě hledali. Jsou zde

vysoce postavení muži. kterým nejsem lhostejná, a ti by se

mohli obávat, že se mi přihodilo něco zlého. A kdyby se jim

podařilo nás najít…“ Zaťala drobnou pěst. „Musíme

pokračovat v předstírání. Ještě přibližně měsíc, abych

připravila půdu. Budu třeba rozhlašovat že se

chystám na pouť do svatých míst nebo něco podobného.“

Po krátké chvilce řekl: „Dobře, co je měsic proti staletím.“

„Pro mě to bude nejdelší měsíc v životě. Slib mi. že se během

něj budeme často vídat.“

„Samozřejmě.“

„Nebude mi příjemné brát od tebe peníze, ale víš, že budu

muset. Jakmile budeme volní, stejně budou naše.“

„Hmm, budeme muset všechno naplánovat a zařídit spoustu

věcí.“

„Nechme to na příště. Náš čas dnes rychle vyprší. Budu se muset připravit

pro dalšího muže.“

Sevřel rty a pak řekl: „Nemůžeš se omluvit, že jsi náhle

onemocněla?“

„Bohužel. Právě on patří k těm nejvlivnějším. Jeho slovo

znamená rozdíl mezi životem a smrtí. Bardas Manasses patří k

radě obrany města.“

„Aha. takže někdo z vysokých vojenských kruhů chápu.“

„Ach můj nejdražší, vidím, že tě to zraňuje.“ objala ho Athéna.

„Nemysli teď na nic jiného, než na nás dva. Ještě hodinu

můžeme být v ráji.“

Byla přesně tak moudrá, pokaždé jiná a vždy tak vzrušující,

jak se o ní říkalo.

173

3

Malé procesí přešlo most přes Roh a blížilo se k Blašernské

bráně. Sestávalo ze čtyř Rusů a dvou Normanu, dvojice vpředu

nepatřila ani k jedné z těchto národností. Rusové nesli na dvou

tyčích značně těžkou truhlu. Normani patřili k Varjažské

gardě, byli v přílbách a pancířích, na ramenech nesli válečné

sekery. Přestože zrovna nebyli ve službě, a za doprovod dostali

zvlášť a dobře zaplaceno, měli úřední povolení, takže hlídky

pustily skupinu bez vyptávání dál.

Šli dál až do ulic pod městskými hradbami. Do výšky nad nimi

se zdvíhaly střílny a cimbuří. Ráno bylo dosud mladé, stíny

hluboké a od vody sem přicházel chlad. Nechali za sebou

rezidence boháčů a vstoupili do skromnější a rušnější čtvrti

Fanar.

„To je hnus,“ zamrmlal Rufus latinsky. „Ty jsi dokonce prodal

i svoji loď, že jo? A určitě se ztrátou. Za pár dní ses zbavil

úplně všeho.“

„Proměnil jsem to ve zlato a drahokamy, to se dá snadno

převézt.“ opáčil Cadoc zvesela ve stejném jazyce. Přestože

neměl důvod nevěřit jejich doprovodu, opatrnost byla jeho

přirozeností. „Během dvou týdnů odjíždíme, cožpak jsi

zapomněl?“

„Ale zatím…“

„Zatím budou uloženy na bezpečném tajném místě, odkud si je budeme

moci bez předchozího ohlášení vyzvednout v kteroukoli denní či noční

hodinu. To zařídila Aliyat. Ty jsi mě vůbec neposlouchal.“

„Copak asi slíbila těm svým vznešeným a urozeným, že máme

tak zametenou cestu?“

Cadoc se ušklíbl. „To, co jsem i já sliboval jiným vznešeným a urozeným -

že také dostanou svůj krajíc. I žena se snadno naučí, jak to na světě chodí.“

Rufus jen zavrčel.

Dům klenotníka Petrose Simonidese vyhlížel nevábně. Ale

Cadoc již dlouho věděl aktivitách, které provázely jeho

oficiální obchody. I někteří členové dvora je shledávaly

užitečnými, a tak nad nimi úředníci vždy přimhouřili oko.

Petros návštěvníky vřele přivítal, a dva mladíci, které nazýval

svými synovci, ač se mu ani v nejmenším nepodobali, jim

pomohli odnést truhlu do sklepa, kde ji uložili v dobře

maskovaném výklenku. Slušná částka peněz změnila majitele.

Cadoc odmítl pohostinství domu s poukazem na nedostatek

času a opět vyšli na ulici.

Takže, Arnulfe, Svatopluku a všichni ostatní, děkuji,“ řekl.

„Můžete jít, kam se vám zlíbí. Jen velice dobře pamatujte, že

musíte naprosto mlčet. To ovšem neznamená, že byste se

nemohli napít na mé štěstí a zdraví.“ dodal a rozdělil mezi ně

obsah dalšího měšce. Námořníci s vojáky odešli.

„Ty si myslíš, že Petros nemá dobré víno a jídlo?“ zeptal se

Rufus.

„Jistě má,“ odvětil Cadoc, „ale já opravdu spěchám. Athéna si

pro mě rezervuje celé odpoledne a já se na to musím jít do

lázní dobře připravit.“

„Ha! Tak je to od chvíle cos jí potkal. Nikdy jsem tě neviděl

tak zamilovanýho. Jako by ti bylo patnáct.“

„Cítím se jako znovuzrozený,“ řekl Cadoc s pohledem upřeným do dálky.

„Také budeš, až najdeš tu pravou manželku.“

„Při mým štěstí to bude pěkná svině.“

Cadoc se rozesmál, udeřil Rufuse do zad a vsunul do jeho

jediné dlaně byzant. „Jdi utopit své chmury. Anebo si to rozdej

s nějakou pěknou samičkou.“

„Díky,“ řekl Rufus bez zjevné změny nálady. „Dneska jsi jak

beránku, otřes se.“

„To jen z čiré radosti,“ zamumlal Cadoc a s hvízdáním

odcházel.

Rufus zůstal na místě a posmutněle se za ním díval.

175

4

Hvězdy spolu s měsícem v poslední čtvrti poskytovaly dost

světla. Ztichlými liduprázdnými ulicemi občas prošla hlídka na

jejímž pancíři se odráželo světlo lucerny, připomínka toho,

jaká síla udržuje mír ve městě. V ulicích bylo bezpečno.

Cadoc zhluboka vdechl noční vzduch. Denní žár vystřídalo

příjemné teplo, nikde ani stopy po prachu, kouři a zápachu

dne. Když se blížil ke Kontoskalionu. větřík přinesl sotva

postřehnutelnou vůni dehtu. Jak mohou vůně přivolávat

vzpomínky, pomyslel si s úsměvem. Galéra zakotvená v

egyptské části přístavu v Tyru, poznamenaná počasím a solí

mnoha moří. a jeho otec, stojící vedle něj, držící jej za ruku.

Teď zvedl tutéž ruku k obličeji. Chloupky jej zašimraly na

rtech a ucítil Aliyatin jasmínový parfém Bylo to jako dlouhý

polibek na rozloučenou.

A ta nádherná únava. Tiše se zasmál. Když přišel, řekla mu, že

velký Bardas Manasses vzkázal, že nemůže přijít, jak bylo na

večer domluveno, takže nyní má se svým nejdražším čas navíc.

Něco jako prémii od Afrodity. „Teď už vím, co je to

nesmrtelná síla,“ zavrněla později s hlavou na jeho hrudi.

Zívl. Jak rád by spal. Kéž by to bylo po jejím boku. Sloužící si

již povšimli, že se k tomuto cizinci chová jinak, než k

ostatním hostům. Není třeba provokovat jejich

zvědavost. Drby by se mohly dostat k nesprávným

uším.

Ale již brzy, brzy!

Tma náhle zhoustla, když zahnul do úzké uličky vedoucí k

přístavu a k hostinci, kde byl ubytován. Po obou stranách se

tyčily vysoké cihlové zdi, mezi kterými prosvítal jen úzký

proužek hvězdné oblohy. Zpomalil a opatrně našlapoval, aby o

něco nezakopl. Ticho se prohlubovalo. Zaslechl snad za sebou

kradmé kroky? Uvědomil si. že několikrát zahlédl postavu v

177

dlouhém plášti, zahalenou kápí. Měl snad ten člověk čirou

náhodou tutéž cestu?

Na okamžik jej oslnilo světlo lucerny, která se náhle rozžala v

průchodu, který právě míjel. „To je on,“ ozvalo se. Z průchodu

vyběhli tři muži. Zaleskla se čepel meče.

Cadoc uskočil dozadu. Stál zády ke zdi a útočníci mu

blokovali ústupové cesty.

Vytáhl nůž. Dva z mužů byli ozbrojeni stejně. Šetřil dech a neplýtval silami

na protesty nebo volání o pomoc. Pokud se neubrání sám, stejně bude do

minuty mrtev. Levou rukou rozepnul sponu pláště.

Muž s mečem zaútočil. Ve světle lucerny, položené na

zemi vedle průchodu, vypadal jako rozmazaný stín. Na těle

se mu zaleskl kov prsního plátu. Čepele zavířily a

Cadoc v poslední chvfli uhnul. Hodil svůj plášť do útočníkova

obličeje. Ozvalo se zaklení a meč máchl naslepo. Cadoc

uskočil vpravo, doufal, že se mu dostane do zad.

Ale soupeř byl velmi zkušený. Učinil výpad stejným

směrem. Kdyby byl Cadoc průměrným bojovníkem, byl by mu

meč probodl břicho. Takhle však ránu odrazil a

ustoupil.

Opřel se o zeď a na lopatkách cítil ostré hrany cihel. Vycenil

zuby a vyzývavě se rozhlédl. Muži s dýkami byli mimo dosah.

Ozbrojenec s mečem se chystal k novému výpadu.

Náhle se ozval dupot sandálů a v matném světle se mihla zrzavá kštice. Hák

proťal šermířovo hrdlo a Rufus jím prudce trhl. Muž upustil meč, máchl do

prázdna, klesl na kolena a kloktavě chroptěl.

Cadoc dopadl na všechny čtyři, uchopil meč, vztyčil se a

ustoupil krok zpět. Nebyl sice mistrem v boji s touto zbraní,

ale během staletí se ji naučil ovládat velmi dobře. Stejně jako

většinu bojových technik, které se za tu dobu vyvinuly. Druhý

muž s nožem odcouval do bezpečné vzdálenosti. Cadoc se

otočil právě ve chvíli, kdy se třetímu skoro podařilo dostat se

za jeho záda. Meč mu zasáhl ruku a podle tvrdého nárazu

Cadoc poznal, že kost povolila. Chlap zaječel, zapotácel se a

zmizel ve tmě.

Rufus vytrhl hák z hrdla oběti a vykročil k poslednímu

útočníkovy. Ten na nic nečekal a hledal spásu v útěku. Rufús

se zastavil. „Zranili tě?“ zeptal se.

„Ne.“ řekl Cadoc. když popadl dech. Srdce mu prudce bušilo,

ale jeho mysl byla chladná a čirá jako ledovce v moři kolem

Thule. Jeho pohled padl na muže v brněni, který se svíjel a

chroptěl v kaluži krve. „Pojďme, než se tu někdo objeví,“ řekl

a odhodil zrádný meč.

„Do hostince?“

„Ne,“ odpověděl a vydal se rychlým krokem pryč.

Pomalu se uklidňoval. „Věděli, kdo jsem. Věděli,

kudy půjdu, takže jistě vědí i to, kde bydlím. Kdokoli je

poslal, zkusí to znovu.“

„Hned jsem si myslel, že bude dobrý tě trochu hlídat. U toho

fanarijskýho psa jsi nechal pořádnej balík.“

„Nemám být na co hrdý.“ řekl Cadoc bezvýrazně. „Ukázal jsi

se mnohem prozíravějším než já.“

„Pcha, jsi zanilovanej. To je horší, než kocovina. Kam pudem?

Na větších ulicích snad bude bezpečno. Můžeme přespat v

nějakým jiným hostinci. Jestli jsi bez peněz, já ještě nějaký

mám.“

Cadoc zavrtěl hlavou. Vyšli na hlavní třídu, spoře osvětlenou

měsícem. „Ne, budeme se do úsvitu skrývat a pak se vmísíme

mezi lidi, kteří půjdou z města. To nebyli obyčejní lapkové

nebo nájemní vrazi. Brnění, meč - přinejmenším jeden z nich

byl císařským vojákem.“

179

5

Vsevolod. zvaný Tlustý', který byl vysoce vážený mezi

ruskými kupci, vlastnil dům na předměstí Sv. Mama. Protože

jej používal jen v čase, který trávil v Konstantinopoli, byl dům

neveliký, zato zařízený s barbarskou rozmařilostí a během jeho

návštěv jej s ním sdílela nejedná prostitutka. O dům se starali

dva mladíci, jeho příbuzní, na jejichž loajalitu se mohl

spolehnout. V patře se nacházel pokoj, o jehož existenci věděl

jen málokdo.

Slunce se již sklánělo za obzor, když vešel dovnitř. Šedivý plnovous mu

spadal na břicho, které nadouvalo jeho vyšívaný oděv. V ruce svíral džbán.

„Přinesl jsem víno,“ oznámil. „Levné, ale hodně. Budeš to potřebovat.

Vezmi.“ řekl a podal je Cadocovi.

Ten vstal a bez zájmu zaplatil. Rufus vzal džbán místo něj a

začal nasávat. Spal celé hodiny, zatímco Cadoc chodil sem a tam mezi

holými zdmi. nebo bezmyšlenkovitě hleděl z okna na Zlatý'

Roh a kopule města za ním.

„Co jsi zjistil, Vsevolode Izaslavěviči?“ zeptal se Cadoc také rusky a

zdánlivě lhostejně.

Kupec ztěžka dosedl na postel, která pod nim povážlivě

zaskřípěla. „Spatné zprávy,“ zamumlal. „Když jsem přišel k

obchodu Petrose Simonidese, už tam stála hlídka. Dalo mi

práci, abych z nich vůbec něco dostal, ale nic nevěděli. Prý byl

zatčen kvůli výslechu.“ Následoval vzdech silný jako štěpní

vichr. „Jestli je to pravda, jestli ho nepustí, tak je v háji

nejlepší odbytiště pašovaného zboží, jaké jsem kdy měl. Ó,

všemocní svatí, pomozte ubohému starci, aby vydělal na chléb

pro svou ženušku a milované děti!“

„A něco o mně?“

„Pochop, Cadocu Ryševe. Neodvažoval jsem se příliš

naléhat. Už nejsem mlád jako ty. S mládím a silou mě opustila

i odvaha. Pamatuj na Pána v těchto důležitých dnech svého

života, než přijde stáří a hoře. Ale mluvil jsem s

kapitánem městské gardy, kterého trochu znám. Je to tak, jak jsi se

obával. Chtějí tě dostat. Neví sice proč, ale mluvil o

rvačce poblíž tvého hostince a nějakém mrtvém. Ale to už vím

od tebe.“

„To jsem si myslel,“ řekl Cadoc. „Děkuji ti.“

Rufus odložil džbán a zeptal se: „Co budem dělat?“

„Zůstaňte tady, je to bezpečný úkryt. Za čas pojedu domů do

Černigova. Můžete plout se mnou. Rekové na mé lodi nebudou

vědět kdo jste a mohl bych tě vydávat za krásnou mladou

otrokyni. co Rufusi,“ rozřehtal se.

„Nemáme peníze na cestu,“ namítl Cadoc.

„Nevadí, jste mí přátelé, bratři v Kristu, zaplatíte ni později.

Třicetiprocentní úrok. souhlas? A řeknete mi. jak jste se dostali do těch

potíží. Abych věděl, do čeho jdu.“

„Dobře, jakmile vyplujeme.“

„Výborně.“ Vsevolodovy oči těkaly z jednoho na druhého.

„Mohli jsme si užít veselou noc, trochu popít, ale vidím, že

nejste zrovna v dobrém rozmaru. Je to hrůza, přijít o všechny

peníze. Nechám vám sem přinést polévku. Dobře se vyspěte,

uvidíme se zítra.“ Zvedl se a hřmotně vyšel z pokoje. Dveře se

za ním s prásknutím zavřely.

Konstantinopol byla jako modravý opar, vznášející se nad

hladinou, kterou zapadající slunce barvilo do zlatová. Šero se

rozlévalo místností jako dým Cadoc se napil a položil džbán.

„Vážně mu to řekneš?“ zeptal se Rufus.

„Ale ne. samozřejmě, že mu neřeknu pravdu,“

odpověděl Cadoc také latinsky. „Něco si vymyslím. Něco

věrohodného, co mu neuškodí. Něco o úředníkovi, který' se mě

chtěl zbavit a zmocnit se všech mých peněz, než aby

čekal na podíl ze zisku.“

„Ta mrcha na tebe mohla žárlit,“ napadlo Rufuse. „Je možný,

že Vsevolod ví, že jsi za tou Athénou chodil.“ , „V každém

případě si musím něco vymyslet,“ řekl Cadoc a hlas se mu

181

zlomil. „Stále to nechápu.“

„Hmm? Dyť je to jasný jak bradavice na nose. Ta kurva to

práskla nějakýmu amantovi. Navždycky by tě umlčeli - pak by

teda šli po mně - a šábli se o tvý peníze. Měli smě kliku, že

smě přežili, ona vyhrála. Pro nás lov skončil. Jestli chceme

zůstat naživu, nesmíme se vrátit něj akej ch dvacet - třicet let.“

Rufus se zhluboka napil a zamumlal: „Zapomeň na ní.“

Cadoc udeřil pěstí do stěny, až spadl kus omítky. „Jak to mohla udělat!?

Jak mohla!?“

„To bylo jednoduchý. Líčil si na ní past.“ Rufus poklepal

Cadoca po rameni. „Neber si to tak. Než uběhne jedna generace,

přijdeš si k další truhle zlata.“

„Proč? „ Cadoc se opřel o stěnu s tváří v dlaních.

„Kurva je kurva.“ pokrčil Rufus rameny.

„Ale ne. vždyť je… nesmrtelná… nabídl jsem jí…“ Cadoc

nebyl schopen pokračovat.

Rufus, jehož tvář se ztrácela v šeru, stiskl rty. „Přijdeš na to.

Zamysli se. si přeci chytřejší, než já. Jak dlouho dělá to, co

dělá? Čtyři sta let. říkal si? To musí bej spousta chlapů. Tisíc

za rok? Teď možná míň. ale dřív určitě.“

„Říkala, že získala tolik svobody, kolik jen mohla.“

„Ukázala ti, jak jí na ní záleží. Víš přece, co chce spousta

chlápků po děvkách. A holky se za to snaží urvat aspoň něco.

Na to se vona už může vybodnout. Co si asi po čtyřech stech

letech myslí vo chlapech? A tebe by k tomu ani neviděla

zestárnout.“

VIII

DVORNÍ DÁMA

1

Po celý den jemně mžilo a déšť se mísil s mlhou, která se

vznášela nízko nad zemi. Bylo ticho, jako by celý svět spal.

Okura se z verandy dívala do zahrady, kde se v oparu ztrácely

skalky a zakrslé cypřiše. Voda. odkapávající z šindelové

stříšky, ulpívala na vybělené zdi, která zahradu ohraničovala.

Dále nedohlédla. Přestože široká jižní brána zůstala otevřena,

stěží rozeznávala ulici za ní. plnou kaluží a s jednou třešní bez

listí. Menší palác, stojící o něco dál. zcela zmizel v mlze. Jako

by Kjóto snad nikdy neexistovalo.

Zachvěla se a vracela se do domu. Minula dva nebo tři

sloužící, kteří ve svých vatovaných oděvech vypadali jako

nemotorné balónky. Dech se jí srážel u úst. ale její dlouhé

kimono bylo dostatečně teplé, a pečlivě zvolené zimní barvy

navozovaly pocit zádumčivé elegance. V paláci ji přivítalo

šero a zdálo se jí, že se i ochladilo. Závěsy ani okenice

nezabránily vlhkému chladu, aby nevnikal dovnitř a mosazné

ohřívače s dřevěným uhlím mnoho tepla nevydávaly.

Přesto zde stále měla určité pohodlí. Misamiči byl tak laskav.

že jí dovolil přespávat v západním pavilonu. Mezi posuvnými

stěnami, ohraničujícími místnost, se krčily dvě skříně a hrací

stolek na go. Působily tak opuštěně, až měla dojem, že by

nejraději zalezly pod tenké tatami, kryjící podlahu. Nikdo tu

nebyl a závěsy byly zataženy, takže polštáře a matrace, ležící

na zemi. vypadaly ve světle několika svíček jako beztvaré

hroudy.

183

Otevřela jednu za skříní, kde měla mezi rodinnými šperky,

které jí dosud zůstaly, uloženo kóto. Říkala mu Kukaččí Píseň.

Jak vhodné pro den jako je tento, pomyslela si. Pták, který je

symbolem nestálé lásky, posel mezi světem mrtvých a živých,

ztělesňující neúprosný běh času. V hlavě jí zněla oblíbená

melodie z doby, kdy byla mladou dívkou. Od té doby ji

několikrát hrála svým mužům - alespoň těm dvěma, na kterých

jí opravdu záleželo. Ale, uvědomila si, teď je nástroj naladěn

do zimní tóniny.

Vešla služebná, přistoupila k ní. poklekla a řekla tichým,

vysokým hlasem: „Přišel posel od urozeného pána Jasuhira.

má paní.“ Svým výrazem dávala najevo, že je to přípustné.

Intimní vztahy mezi Šikuzen no Okurou, dvorní dámou v

paláci bývalého císaře Cušimikada, a Nakahari no Jasuhirou,

nižším rádcem samozvaného císaře Go Toba. trvaly již dlouhá

léta. Sama mu říkala Mi-juki, Hluboký Sníh, neboť to byla

jeho první výmluva, aby s ní mohl strávit noc.

„Přiveď jej.“ nařídila Okura s tlukoucím srdcem Služebná se vzdálila a

vrátila se s poslem, který zůstal stát na verandě. Přes průsvitný závěs Okura

viděla, že je to ještě chlapec. Všimla si, že jeho brokátový plášť je suchý a

bílé kalhoty takřka bez poskvrny. Mimoto, že měl pláštěnku z rýžové

slámy, musel ještě přijet na koni. Přes tvář jí přelétl úsměv. Hluboký Sníh

bude dodržovat etiketu až do konce.

Úsměv se vytratil. Bude to konec pro oba.

S obvyklými ceremoniemi vyňal posel to, co nesl pod

pláštěm a klekl si. aby vyčkal na odpověď. Služebná

předala dopis a vyšla ven. Okura rozvázala tkanici a

rozvinula svitek. Jasuhira použil bledozelený papír, připevněný k

vrbové hůlce. Jeho písmo již nebylo tak pečlivé, jako dříve;

začínal být dalekozraký.

„S nevolí jsem se doslechl, že jsi ztratila své postavení u dvora.

Doufám, že tě manželka bývalého císaře ochrání před hněvem,

který na sebe přivolal tvůj příbuzný. Šizuken no Misamiči. Co

s tebou bude bez jeho ochrany, když i já jsem nyní takřka

bezmocný? Naplňuje mě to smutkem, jež je schopen vyjádřit

snad jedině Tu Fu. Já jen mohu připojit své skromné přání, že

se snad konečně brzy setkáme.

„Rok ztrácí své barvy, a mé rukávy, jež halí tě, jsou vlhké jako země.

Však déšť slaný skrápí je, jak moře žalu, když smutním za

tebou.“

Jeho poezie se sotva vyrovná čínským klasikům, pomyslela si Okura, ale

přesto ji touha po jeho blízkosti naplnila neočekávaným smutkem. To ji

překvapilo. Vášeň, která kdysi naplňovala jejich vztah se již dávno změnila

v přátelství a sama už si ani nedokázala vzpomenout, kdy spolu naposledy

sdíleli lože.

Snad to, že se opět setkají, je posílí v přesvědčení, že své

neštěstí nenesou v osamění. Zaslechla, že nový vojenský

vládce zkonfiskoval tisíce usedlostí rodin, které podporovaly

císaře, ale to pro ni bylo pouhé číslo, stejně nepředstavitelné,

jako duševní život sedláka, nádeníka nebo psa. Tento dům

připadne přívržencům rodu Hodžo, ale pro ni znamenal jen

ubytování, bez jakéhokoli vztahu k předkům. Ztráta postavení

na ni dolehla mnohem hůře. Byla odříznuta od svého světa.

Snadno by jej mohla odmítnout. Ale jeho osamění je jistě

horší. Alespoň si mohou poskytnout vzájemnou útěchu.

Je třeba dodržet formu, i když svou odpověď bude forulovat

jako prosbu. Okura poklekla a tiše přemýšlela, zvažovala a

tříbila verše, než zavolala služebnou. „Budu potřebovat

švestkovou hůlku.“ nařídila. To se k její odpovědi bude hodit

mnohem lépe, než třešeň. Vybrala perlově šedý papír, a než

zamíchala inkoust, měla slova jasně před očima.

„Květy rozkvetou a sladce zavoní, pak vítr lístky

rozvane.

V ovoce trpké se promění, jež opadá a na holých větvích, dva

185

výhonky se k sobě natahují.“

Jistě porozumí a přijde.

Pečlivě ozdobně zabalila svitek, jak to zasluhoval

a předala jej komorné, která jej odevzdala poslovi. Ten se na koni

přes město dostane zakrátko, avšak jeho pán bude muset

použít kočáru taženého volským spřežením, jediného způsobu

dopravy, který je vhodný pro velmože, a cesta sem mu

potrvá jistě hodinu. Okura má tedy dost času na přípravu.

Přisunula si blíže svíčku a sklonila se k zrcadlu. Nikdy nebyla zvlášť

krásná: Příliš úzký obličej, lícní kosti příliš vysedlé, oči příliš daleko od

sebe, ústa příliš velká. Přesto byla pečlivě napudrovaná. obočí vytrhané a

namalované ve správné výši, zuby náležitě načerněné. Její postava s

vyvinutým poprsím a útlými boky také nebyla ideální. Avšak to oděv

zakrýval a hedvábí po ní přirozeně splývalo, když se pohybovala správným

způsobem. Avšak její vlasy, lehce se vlnící v nádherném vodopádu až na

zem. vynahradily všechny nedostatky.

Když se upravila, nechala připravit rýžové víno a zákusky. Její

a Jasuhirovy vyhlídky nebyly nakonec tak špatné, měla ještě

několik sloužících. Masamiči odvezl svou ženu, dvě

konkubíny a děti k příteli, který mu nabídl dočasný příbytek.

Jeho majetek putoval s ním. Navrhoval Okuře, že se k nim

může přidat, ale zjevně se mu ulevilo když prohlásila, že má

své vlastní plány do budoucna. Nikdo z dobře vychované

rodiny se nikdy nevhodně nezmínil o muži, který jí často

posílal vzkazy a občas zůstal přes noc.

Slunce bylo za mraky a vodní hodiny odvezeny, takže Okura

nebyla schopna přesněji určit čas. Předpokládala, že Jasuhira

přijede kolem poledne, v hodině koně. Kvůli služebnictvu

nechala přistavit paraván na patřičné místo a když uslyšela na

verandě kroky, poklekla za ním. Je to i kvůli němu, pomyslela

si trpce. Když se setkali, jako by se svět rozpadl do drobných

úlomků. Navyklé zdvořilostní fráze se nyní hodily více než

kdy jindy.

Strávili chvíli formalitám a nezávazným hovorem Pak nechala

konvence stranou a odsunula paraván. Dříve to znamenalo

výzvu k milování. Dnes stačilo jen několik poetických náznaků

v konverzaci, ale touha již chyběla oběma. Chtěli j en volně

mluvit.

Pro služebné Kodaju a Úkon alespoň nebude tak obtížné držet

se v povzdálí. Vešly s patřičnou úctou a přinesly občerstvení.

Hodné dívky, pomyslela si Okura, když odešly. Co s nimi asi

bude? Trochu ji překvapilo, když si uvědomila, že si přeje, aby

si nový pán ponechal služebnictvo a dobře se o ně staral. Ale

protože věděla, co je zač, obávala se, že tomu tak nebude.

Posadili se na zem. Zatímco si Jasuhira zamyšleně prohlížel

květinový motiv na svém pohárku, napadlo ji, že snad musel

přes noc zestárnout. Zešedivěl již před lety, ale oválný obličej,

oči. poupě úst a jemný vous byly stejné, jako v době jeho

mládí. Nejedná dáma vzdychala a přirovnávala jej k Zářícímu

princi z dvě stě let starého Murasakiho příběhu. Dnes však

kapky deště narušily pudr, rozmazaly raz a odhalily váčky pod

očima, skvrnitou pokožku a prohlubující se vrásky. I jeho

ramena byla povadlejší, než si pamatovala.

Neztratil však nic z dvořanské elegance, se kterou upil z

pohárku a pronesl: „Ach, vynikající, Asagao.“ Nazval ji

Svlačcem, jménem, které pro ni používal v soukromí. „Chuť,

vůně a teplo. .Zářící světlo'.“

Bylo na ní. aby dokončila literární narážku. „Avšak bojím

se, nikoli, věčné štěstí,“ a aby citaci trochu okořenila, dodala:

„A pokud jde o Svlačec, nebyla by v mém věku

vhodnější Borovice?“

„Proto jsem věnoval pozornost tříbení konverzace. Zanechejme však

nepříjemných témat a hovořme o minulých časech a jejich radostech.“

„Pokud na to budeme mít sílu,“ řekla a myslela tím, pokud

na to budeš mít sílu. Já sama jsem ji vždy musela nalézt.

187

„Doufal jsem, že ti pán Cušimikado zachová dosavadní

postavení.“

„Za těchto podmínek je propuštění to nejmenší, co se mi

mohlo stát,“ řekla. Nepodařilo se mu zcela zakrýt údiv.

Vysvětlila to. „Bez rodiny, vlastnící rýžová pole, bych sotva

byla něčím více než žebrákem a po propuštění ze služby bych

ani neměla kam odejít na odpočinek. Ostatní by mnou

opovrhovaly a brzy bych se stala obětí pletich.“

„Opravdu?“

„Ženy umí být stejně kruté, jako muži, Mi-juki.'„

Ukousl kousek koláčku, zjevně proto, aby si uspořádal

myšlenky. Po chvíli řekl: „Musím říci, že proto, že znám

situaci, dávám ti malé naděje.“

„Proč myslíš?“ Odpověď sama dobře znala, ale také věděla to,

že vysvětlování jemu samotnému pomůže.

„Věc se má tak. že pán Cušimikado zůstal stranou povstání.“

řekl. „ale pokud nebojoval proti generálům rodu Hodžo,

rozhodně jim také nepomáhal. Nyní, myslím, cítí potřebu

dostat se do přízně, neboť by mohli někoho z jeho rodu dosadit

za příštího císaře, pokud náš současný nejvyšší zemře nebo

odstoupí. To, že se zbaví členů těch rodin, které se účastnily

povstání je základní tah. A pán Tokifusa, který byl jmenován

vojenským velitelem Kjóta, o tom bude patřičně zpraven.“

„Zajímalo by mě. jaký hřích z minulého života donutil pána

Go-Tobu, aby uchvátil trůn. jehož se již dříve vzdal.“

„Ach, to nebylo nic naivního či nepromyšleného. Bylo to ušlechtilé úsilí,

jež mělo velkou naději na úspěch. Uvědom si, že s ním byl jeho bratr -

bývalý císař Juntoku - a rodiny nejenom jako naše. ale i vojáci Tairů. kteří

by rádi pomstili to. čeho se Minamoto dopustil na jejich otcích. Také

mnoho mnichů pozdvihlo zbraně.“

Okura pocítila smutek. Pamatovala si, jak často mniši z hory

Hjej sestupovali do tohoto města a terorizovali je. Nezůstávalo

jen u výhrůžek, ale zabíjeli, mrzačili. pálili a loupili.

Přicházeli, aby podpořili politické směry, které jim

vyhovovaly, ale oč byli lepší než bandy lupičů, které v té době

fakticky ovládaly západní část hlavního města?

„Ne, to bude kvůli našim vlastním hříchům,“

pokračoval Jasuhira. „Jak daleko jsme se dostali

od zlatých časů. Mohli jsme mít císaře, který by opravdu

vládl.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Okura. když vycítila, že potřebuje dát průchod

své hořkosti.

„Což nebyli císařové po generace jen loutkami vnikách

mocných? Na trůn byli dosazováni jako děti a v dospělosti

nuceni k životu v nečinnosti a zahálce. A zatím zem vlhla krví.

když rody válčily o to. kdo jmenuje šóguna.“ Nadechl se a

stejně vzrušeně pokračoval: „Šógun vládne armádě z

Kamakury. Ten je opravdovým pánem říše. Nebo byl. Teď

Hodžové vyhráli válku rodů a jejich šógun je ještě chlapec

další loutka, která bude dělat, co sejí řekne.“

Zarazil proud slov a začal se omlouvat: „Odpusť, Asagao, jsi

jistě překvapena mou příkrostí, a zbytečně, neboť žena nemůže

rozumět těmto věcem.“

Okura. která naslouchala všemu, co jí kdy říkal a měla mysl

otevřenou, řekla: „Ano. to není pro ni. Ale rozumím tomu,

že tě bolí, co všechno jsme ztratili. Ubohý Mi-juki, co

s tebou bude?“

Jasuhira. již trochu klidněji, pokračoval: „Měl jsem lepší pozici, když jsem

žádal o shovívavost, než Masamiči a většina ostatních. I tak musím brzy

opustit svou rezidenci v Kjótu. Odjedu na statek na východě, blízko Ise,

který jsem si mohl ponechat. Pachtýři pomohou mně i těm, co

přijedou se mnou.“

„Ale budeš žít v bídě! A tak daleko, mezi hrubými venkovany.

To je stejné, jako bys byl na kraji světa.“

Přikývl. „Často potečou mé slzy. Ještě…“ Dále nebyl schopen

citovat, neboť měl málo příležitostí k procvičováni mluvené

čínštiny, ale byl si jist, že báseň dobře vystihuje

189

nepřízeň osudu. „Slyšel jsem, že je tam krásný výhled

na í posvátnou horu Fudži. Vezmu s sebou také několik knih

a svou flétnu.“

„Pak nejsi zcela poražen. To je paprsek v temnotách.“

„A co ty? Co se stalo v tomto domě?“

„Včera přišel šlechtic, jemuž rezidence připadla.

Nejhorší buran z venkova, tvář nenapudrovanou, ošlehaný

jako sedlák, vlasy a vousy z něho trčely na všechny strany,

měl způsoby opičáka a dialekt tak hrubý, že mu skoro nebylo

rozumět. A vojáci z jeho doprovodu vypadali jako divoši z

ostrova Hokaidó. Když vidím z čeho odcházím, minií to můj

stesk po Kjótu. Dal nám několik dní na sbalení.“

Jasulura po chvilce váhání řekl: „Můj život bude sice poněkud

drsný pro urozenou dámu. ale pokud nemáš nic jiného, připoj

se k mému doprovodu. Po zbytek našich dní budeme nalézat

útěchu jeden ve druhém.“

„Děkuji ti. drahý starý příteli.“ odpověděla tichým hlasem, „ale já už jsem

cestu zvolila.“

Dopil STOJ pohárek a ona jej znovu naplnila. „Vskutku? Ať

na tom budu jakkoli, budu šťasten, když se tobě povede dobře.

Kdo tě bere pod svou ochranu?“

„Nikdo. Vydám se do chrámu u Higašijamy, neboť jsem tam

častokrát pobývala s manželkou minulého císaře a

představený chrámu mě zná. Tam složím sliby.“

Nečekala, že se tak poleká. Málem upustil pohárek a víno mu potřísnilo

oděv. „Cože? Myslíš všechny sliby? Staneš se jeptiškou?“

„Myslím, že ano.“

„Necháš si ostříhat své nádherné vlasy, oblečeš hrubé černé

roucho a budeš žít… Jak vlastně budeš žít?“

„Ani nejhorší bandita neublíží jeptišce. I v nejnuznější chatrči

se pro ni najde kout a rýže do její misky. Chci stále putovat od

svatyně k svatyni, abych něčím užitečným naplnila roky, které

mi ještě zbývají. Během těch let se ti snad občas ozvu. Tak na

sebe nezapomeneme,“ dodala s úsměvem Zmateně zavrtěl

hlavou. Jako většina dvořanů, málokdy cestoval dále než jeden

den cesty od Kjóta. A to vždy v kočáře a z důvodů spíše

společenských, než religiózních; vidět kvetoucí stromy v jarní

krajině, listy javorů na podzim, obdivovat se veršům a psát své

vlastni, o měsíci nad jezerem Biwa … „Pěšky,“ zašeptal, jako

by to slovo musel dlouho hledat. „Cesty, jež déšť mění v

močály. Pohoří, strže a nespoutané řeky. Hlad, déšť, sníh, vítr.

neúprosné slunce. Hloupí venkované. Zvěř. Démoni a

duchové. Ne.“ Položil pohárek, napřímil se a řekl klidněji: „To

nesmíš. Je to nesmíme těžké i pro mladého muže. A ty,

stárnoucí žena. zajisté zhyneš hroznou smrtí. Nedovolím to.“

Než aby mu připomínala, že nad ní nemá žádnou moc. a

protože jeho zájem ji dojímal, řekla laskavě: „Což se ti zdám

tak slabá?“

V tichu, které nastalo, šiji prohlížel, jako by zrakem pronikal přes látku a

zkoumal tělo. které kdysi tak často ležívalo pod jeho. Ale ne, to by ho

nikdy nenapadlo, pomyslela si. Jako slušný muž považoval nahotu za

nepřípustnou a vždy měli na sobě alespoň kousek oděvu.

Nakonec zamumlal: „Je opravdu záhadou, že se tě léta

takřka nedotkla, pokud vůbec. Snadno se můžeš

vydávat za dvacetiletou ženu. Ale kolik ti vlastně je?

Známe se takřka třicet let a když jsi přišla ke

dvoru, bylo ti asi dvacet. Takže jsi jen o málo

mladší než já. A mě už síly zvolna opouštějí.“

Máš pravdu, uvažovala. Sledovala jsem, jak si dáváš knihu

stále dále od očí, nakláníš hlavu, abys lépe slyšel. Chybí ti

polovina zubů. Stále častěji tě trápí nemoci, kašel a tepleji se

oblékáš, protože ti je zima. Co všechno tě bolívá, když ráno

vstáváš? Znám ty příznaky dobře. Často jsem je vídala, i to,

jak jim podléhají ti, které jsem milovala.

Ten nápad se v ni zrodil před několika dny, když přišly špatné zprávy a ona

zvažovala, co dál. Snažila se jej zapudit, ale nedal se odbýt. Když promluví,

co se stane? Měla by mu důvěřovat. Nebyla si však jistá, zdali mu to

pomůže nebo jen prohloubí jeho žal.

191

Budu k němu upřímná, rozhodla se. Alespoň v samotě, která

jej čeká, bude myslet také na něco jiného, než na ztrátu, kterou

utrpěl.

„Není ni tolik, kolik myslíš, můj drahý.“ zašeptala. „Chceš

znát pravdu? Musím tě ale varovat, patrně si budeš

myslet, že jsem se zbláznila.“

Mlčky si ji prohlížel, než stejně tiše odpověděl: „Pochybuji. Je

v tobě mnohem více tajemství, než jsi kdy vůbec prozradila.

Něco neurčitého tuším, jen jsem nikdy nechtěl vyzvídat.“

Pak jsi moudřejší, než jsem si myslela, řekla si v duchu. Rozhodla se.

„Pojďme ven. To, co ti chci říci, není pro cizí uši.“

Aniž by si oblékli pláště, vyšli společně na verandu, obešli

pavilon a krytou kolonádou došli k altánku nad jezírkem. V

jeho blízkosti byl vztyčen kámen o velikosti dospělého muže.

do něhož byl vytesán znak rodu. jemuž rezidence ještě

nedávno patřila. Zde se Okura zastavila.

Vážně zarecitovala pasáž, kterou si vybrala z

Lotosové šutry. Jasuhira jí stejně vážně odpověděl:

„Ano, to mi stačí.“ Patřil k sektě Amidistů, kteří

věří. že Buddha osobně dohlíží na celý lidský rod.

Tiše stáli a hleděli na okolní krásu. Altánek byl plný mlhy, která se srážela

na vlasech, řasách a oděvu. Chlad a ticho.

„Předpokládáš, že je mi asi padesát let“ řekla. „Ve

skutečnosti je mi více než dvakrát tolik.“

Zalapal po dechu, odvrátil se a znovu na ni zpytavě pohlédl.

„Jak je to možné?“

„Nevím,“ řekla s povzdechem. „Vím jen. že jsem se narodila

za císaře Toba, jehož prostřednictvím vládl rod Fudžiwara tak

pevně, že v celé zemi byl mír. Vyrůstala jsem jako ostatní

dívky z urozených rodin, až na to, že jsem nebyla nikdy

nemocná a od té doby, co jsem dospěla v ženu. jsem stále

stejná.“

„Jaký je tvůj osud?“ zašeptal.

„To opravdu nevím Modlila jsem se, studovala, meditovala a

postila se. ale žádné osvícení nepřišlo. Nakonec jsem dospěla k

názoru, že nejlepší bude, žít ten dlouhý život tak, jak to nejlépe

půjde.“

„To musí být… velmi těžké.“ „To je.“

„Proč jsi to skrývala?“ zeptal se rozechvěle. „Ty musíš být

světice, bódhisatrva.“

„Dobře vím, že nejsem. Trápí mě nejistota, touha, strach,

naděje a všechny tělesné nectnosti, A když se poprvé začalo

mluvit o tom. že nestárnu, sklízela jsem jen žárlivost,

opovržení a hrozby. Ještě nikdy jsem se neodvážila zříci se

světa a žít v posvátné chudobě. Ať jsem cokoli, Mi-juki,

nejsem svatá.“

Zamyslel se. Na druhém konci zahrady se neurčitě rýsoval

obrys zdi. Nakonec se zeptal: „Co budeš dělat? Jaká budou tvá

příští léta?“

„Když mi bylo čtrnáct, vzala jsem si staršího muže, na jehož jméně již

nezáleží. Byl vinný a moji rodiče si ten sňatek přáli. Mně byl lhostejný, ale

nevěděla jsem, jak jej odmítnout. Nakonec, poté, co se mnou strávil tři

noci, ze mě udělal svou druhou manželku. Dopomohl mi k postavení na

dvoře císaře Toby. který' však brzy odstoupil. Porodila jsem mu dvě děti.

Pak Toba zemřel a krátce nato ho následoval i můj manžel.

Mezitím vypukly války mezi rody Taira a Minamoto. Využila

jsem příležitosti, abych se vyvázala ze služby císařovy vdovy,

vzala jsem své dědictví a vrátila se do rodiny, ze které jsem

vzešla. Pomohlo mi, že žena mimo dvůr žije ve větším ústraní.

Ale jak prázdný život to byl!

Nakonec jsem se svěřila svému milenci, vinnému muži,

který mi na několik let poskytl přístřeší na svém

venkovském sídle. Později provdal mou dceru mimo Kjóto a já

jsem se vrátila pod jejím jménem. Mnoho lidí se tehdy divilo, jak moc se

podobá své matce. S jeho pomocí jsem opět vstoupila do služeb

císařské rodiny. Časem jsem si zvykla na pohrdání, které

měli u dvora pro lidi z provincií, ale když si všimli,

193

že zůstávám stále mladá…

Chceš slyšet všechno?“ zeptala se unaveně. „Toto bylo mé třetí

převtělení. Uskoky a podvody, děti, které jsem porodila a pak

zařídila jejich adopci někde daleko, aby nebylo vidět, jak ony

stárnou, zatímco já ne. To bolelo nejvíc. Nevím, kolik toho

ještě vydržím.“

„Proto chceš spálit všechny mosty.“

„Měla jsem to udělat už dávno. Váhala jsem, protože jsem

nevěděla, co se stane s mými příbuznými. Teď už je to

vyřešeno. Je to pro mě vysvobozeni.“

„Pokud složíš sliby jeptišky, nebudeš se sem moci

vrátit, jak jsi to činila dříve.“

„Ani nechci. Mám dost intrik a hloupé zábavy. Zívala jsem

vícekrát, než je na noční obloze hvězd, dívala se hodiny do

prázdna a čekala, že se něco. cokoli, stane.“ Dotkla se jeho

ruky. „Ty jsi mi dal důvod, abych vytrvala. Ale ty také musíš

jít. Mimo to. jsem zvědavá, jak dlouho obhájí svůj

neoprávněný nárok na Kjóto.“

„Myslím, že jsi si vybrala obtížnější cestu, než si vůbec dovedeš

představit.“

„Ne těžší než ty. které teprve přijdou. Žijeme v těžké

době. Konečně, lidé mají k potulné jeptišce úctu a nikdo se jí

zbytečně neptá. Snad jednou najdu odpověď na to. proč tolik

trpíme.“

„Budu mít někdy tolik odvahy jako ona?“ zeptal se do deště.

Opět se dotkla jeho paže. „Obávám se, že tě mé vyprávění

naplnilo tísní.“

Stále hleděl do stříbřitě bílé mlhy před sebou. „Kvůli tobě,

snad. Pro mě se ale nic nezměnilo. Dokud budu žít. zůstaneš

stále mou Asagaou. Nyní jsi mi pomohla pochopit, j ak j sem

smrtelný. Budeš se za mě modlit?' „Vždy,“ slíbila.

IX

PŘÍZRAKY

1

Ještě chvíli tiše postáli a pak se vrátili dovnitř. Tam hovořili o

kráse, vyvolávali milé vzpomínky a něžností, které spolu kdysi

sdíleli. Víno mu lehce stouplo do hlavy. Když se však loučili,

bylo to se vší úctou a zdvořilostí, jaká náleží šlechtici a dámě

císařského dvora.

Byl to kouř, co ji přivedlo k vědomí? Zprvu si uvědomovala

jen jeho štiplavost v nose a pálení v plicích. Bolestivě se

rozkašlala a přitom se jí hlava málem rozskočila bolestí. Na

podlahu s rachotem dopadly kusy omítky a klouzaly po nijako

ledové kry hnané bouří. Opět ji přepadl dávivý kašel. Skrze

hluk a bodavou bolest vnímala sílící praskot.

Otevřela oči a přes slzy a štiplavý kouř viděla rozmazanou

změť plamenů. Jedna strana kaple hořela a oheň již začínal

olizovat strop. Neviděla na něm fresky svatých, zmizely i

ikony ze stěn - což je opustili? - jen oltář stál pevně na místě.

Ve virech kouře a rozpáleného vzduchu se jeho obrysy

chvějivě vlnily. Na okamžik ji zachvátil pocit, že se pohybuje

a chce ji svou vahou rozdrtit nebo že navždy odletí na

kouřovém baldachýnu.

Žár na ni útočil ve stále žhavějších vlnách. Podařilo se jí

zvednout se na všechny čtyři. Hlava jí bolela tak. že nebyla

schopna ji zvednout. Po chvilce koutkem oka zahlédla něco, co

ji přinutilo hlavu alespoň pootočit. Když si uvědomila na co se

dívá, ztěžka dosedla na zem.

Sestra Elena. Ležela na zádech tichá a nehybná snad ještě

více než oltář nad ní. V otevřených očích tančily odrazy

195

plamenů. Z otevřených úst jí visel oselily jazyk. Vysoko vykasané

roucho odhalovalo bělostné nohy a bedra. Na břiše a stehnech

se mísily pramínky krve s bílými zasychajícími skvrnami.

Varvara to nevydržela a začala zvracet. Jednou, dvakrát, potřetí. Hlavu jí

trhala prudká bolest. Když bylo po všem a zbyla jen pachuť v ústech a

palčivý pocit hrůzy, vynořily se otázky. Roztěkaně uvažovala, jestli tohle

bylo konečné porušení všeho nebo projev Boží milostí, přičemž opatrně

zakrývala stopy toho, co se stalo Eleně.

Byla jsi mou sestrou v Kristu, uvažovala Varvara. Tak mladá,

příliš mladá. Kéž bys mě nebyla brala tolik vážně. Jak sladký

byl tvůj smích. Jak krásné by bylo bývalo nit někdy chvilku

pro sebe. jen my dvě. špitat si drobná tajemství a chichotat se

jim před odchodem na modlitbu. Teď mi nezbývá než věřit, že

se za svou mučednickou smrt dostaneš do nebe.

Slova poletovala hlavou na křídlech bolesti, nakopávána údery

srdce, vtahována do víru závratě. Plameny hučely a žár byl

stále blíž. Hvězdičky jisker tančily v chomáčích kouře a

několik jich dopadlo na rukáv, kde zhasly. Zatím. Musí se

dostat co nejrychleji ven. jinak uhoří zaživa.

Na okamžik ji přemohla únava. Proč nezemřít zde. po boku

malé Eleny? Ukončit běh staletí, teď. kdy stejně všechno

končí. Stačí se jen několikrát zhluboka nadechnout a agónie bude

krátká. A pak už jenom mír.

Mezi vířícím kouřem a sazemi prorazilo mosazně žluté slunce. Zatímco

uvažovala o smrti, instinktivně se plazila ke dveřím. Úžas a překvapení ji

vrátily do skutečnosti. Rozhlédla se. Nikdo nebyl nablízku. Převážně

dřevěné budovy kláštera byly v plamenech. S námahou se postavila a

klopýtavě se k nim vydala.

Na volném prostranství se v ni probudila zvířecí ostražitost.

Přikrčila se u zdi a znovu se rozhlížela. Mužský i

ženský klášter stály stranou od města, jak bylo zvykem.

Řeholníci a řeholnice by se byli mohli ukrýt za jeho

hradbami, ale na to nebyl čas. Tataři se přihnali příliš brzy

a jejich jezdci je odřízli od bezpečí. Jeptišky a mnichové

se rozprchli po klášteře. Vzývaly Pannu a všechny svaté, ale na

ječící bojovníky modlitby neplatily.

Varvara viděla, že i kdyby se jim podařilo utéct, nebylo by to k

ničemu. Pereslavl padla. Tataři ji patrně zpustošili dříve, než

napadli klášter. Z městských hradeb stoupal dým a zanechával

špinavé šmouhy na čisté předvečerní obloze. Občas vyšlehly

plameny, které dodávaly scéně přízračný, načervenalý nádech.

Maně si vzpomněla, že Pán sestupoval před Izraelity v podobě

sloupu dýmu za dne a sloupu ohně za noci. Byl Jeho Has také

tak silný, jako hluk plamenů, nesoucí se z hořící Pereslavli?

Menší vsi, rozeseté po krajině, byly také v plamenech.

Zdálo se, že se Tataři shromažďují v blízkosti města. Menší

jízdní oddíly se připojovaly k hlavnímu šiku. Pěší bojovníci

sháněli do skupin zajatce. Nebylo jich mnoho. Ale pak si

Varvara všimla, že ani nájezdníků není takové množství, o

jakém mluvily zprávy. Sotva několik stovek. Předcházely je

zvěsti, že jejich armáda je početná jako hejno kobylek. Neměli

ani žádná brněni, většina podsaditých jezdců byla oblečena do

kůže a kožešin. Občas se mezi nimi zaleskl kov, ale většinou to

byl hrot kopí, než přílba. Jeden zjezdců vpředu nesl standardu,

žerď. ze které visely - dobytčí ocasy? Jejich koně připomínaly

šedohnědé poníky s dlouhými hlavami.

A přesto se tito válečníci línali zemí jako bouře. Kdo nestačil utéct, toho

roznesla kopyta koní. I řeholníci před lety slyšeli o tom, jak do Rusi

zatlačili divoké Pečeněhy, prosící o pomoc a slitování. Hordy útočily jako

drak s tisíci nohama, před nímž prší déšť šípů…

Přesto byla země plná zeleně, zdánlivě plná míru. Na hladině

se odrážely sluneční paprsky a řeka Trubez se proměnila

v proud zlata. Nad mokřinami při jejích březích se

vznášela hejna vodního ptactva.

Varvara věděla, že řeka je její jediná, byť slabá, naděje.

Jak se k ní dostat? Četné zhmožděniny ji bolely a

každou kost cítila jako přítěž. Za ní byly jen plameny, nezbývalo

než jít. Zkušeností vyváží neobrarnost. Kousek popolézt, znehybnět,

rozhlédnout se. a bude-li vzduch čistý, znovu se posunout o pár stop.

197

Potrvá dlouho, než se dostane k cíli, ale čas je to, čeho má

dostatek. Hystericky se zasmála.

Zpočátku ji kryl klášterní sad. Jak bylo krásné sledovat jeho proměny.

Záplavy růžových a bílých květu na jaře. vlnící se zeleň v létě. zemitě

sladkou vůni podzimu a černé holé větve, vypínající se proti šedivé zimní

obloze. Kolik let jej takhle pozorovala, sama neví. Vzpomněla si na lidi. se

kterými tento pohled sdílela. Elena, panovačná Marina, tučná, tichá Juliana,

biskup Simeon. vážný ve skrytu svého mohutného plnovousu - všichni

mrtví, ať již zemřeli dnes či před lety, přízraky. A ona sama, také možná

mrtvá, bez naděje na klid. rusalka, plazící se ke své řece.

Za sadem se rozkládaly pastviny. Varvara zprvu myslela, že v

sadu vyčká příchodu tmy, ale strach ji hnal dál. Její plazení stále více

připomínalo hada. Rychle se rozpomínala na to, co se naučila v

mládí. Před příchodem křesťanství na Rus, a ještě několik

generací potom, byly ženy zvyklé chodit do lesů stejně, jako

muži. Neodvažovaly se sice do hlubokých hvozdů bez

cest, kde číhala divoká zvěř a démoni, ale ve světlých hájích,

plných ořechů, hub a různých bobulí, byly jako doma.

Přívětivý zelený les jejího dětství se jí zdál blíže nežli klášter.

Nebyla schopna si vzpomenout, co se dělo poté, co se

nájezdníci dostali ke kapli.

Náhle se vrhla na zem. Přes vyčerpání jí srdce rychle bušilo a hlavou jí

prolétla slova díků. Měla štěstí, že nezůstala v sadu. Několik tatarských

koní projíždělo skrz a pokračovalo ke stoupání, na jehož hřebenu sad

končil. Jednoho z jezdců si stihla prohlédnout - široký opálený obličej, úzké

šikmé oči a rozježený vous. Měla by ho znát? Je jedním z těch v kapli?

Projeli blízko, avšak minuli ji, aniž by si jí všimli.

S úlevou si vydechla. Až později si vzpomněla, že oni

nevěří v Boha, ani žádné svaté, kromě Dazboga. Další dávná

vzpomínka, další přízrak.

Od východu se začínalo šeřit, když dosáhla bažiny u řeky. Dýmem, který

dosud stoupal z města, probleskovaly plameny. Z okolních vesnic jistě zbyl

jen popel a ohořelé ruiny. Po skupinkách se rozhořívaly táborové ohně

Tatarů. Byly rudé a stejně drobné, jako muži, kteří kolem nich seděli.

Chladné bláto stahovalo Varvaře sandály, dostávalo se mezi

prsty a až nad kotníky. Našla vyvýšené místo, kde tráva nebyla

tak vilika, padla na zem, stočila se do klubíčka a zaťala prsty

do dmu. Země. matko všeho, neopouštěj mě, zachraň své dítě!

Vyšly první hvězdy. Neměla daleko k pláči.

Pak ze sebe kus po kusu svlékla oděv. Lehký vánek jí

chladil nahou kůži. Nechala oblečení na hromádce a pomalu se

plazila rákosem, dokud se nedostala k vodě. Vypláchla si ústa a dlouze

pila. Každý kousek jejího těla žíznil. Pak se sklonila a pečlivě se

vydrhla. Sedla si na bobek a nastavila bedra

proudu. Očisti mě. prosím. Voda ji hladila a laskala.

Světlo hvězd a Mléčné dráhy stačilo, aby našla cestu zpět. Tam

počkala až oschne. Začínalo jí být trochu zima. ale netrvalo to

dlouho. Mimoděk se ušklíbla, když si uvědomila, že jako

dědictví si z kláštera odnesla nakrátko ostříhané vlasy. Dnes v

noci se to hodí. Když si oblékla šaly. málem se pozvracela.

Teď si teprve uvědomila pach potu. krve a Tatarů, který se z

nich linul. Jen s velkým sebezapřením se přiměla, aby je opět

nesvlékla. Snad by to i udělala, kdyby ty odporné pachy

nepřekrýval pach kouře. Další dědictví, další vzpomínka.

Nesní se svléknout. Co by ji chránilo před nočním chladem?

Přestože v životě nebyla nemocná, byla tak oslabená, že by se

horečce těžko ubránila.

Na nejvyšším místě pahorku ulehla a upadla do polospánku, plného šepotu

přízraků.

Vzbudilo ji svítám. Se sténáním a kýcháním se nejistě

posadila. Jak chladný úsvit obnažoval krajinu, uvědomovala si,

že i v ní narůstá mrazivá jistota. Opatrně se protahovala a

cítila, jak se klouby zvolna rozhýbávají a bolest se zmenšuje.

Zranění se ještě ozývala, ale věděla, že až se během dne

zahřeje, rychle se začnou hojit.

Stále se krčila mezi rákosím, ale občas se odvážila

vyhlédnout ven. Viděla Tatary jak plaví koně, ale proud

špínu rozpouštěl dříve, než se k ní dostala. Skupiny jezdců se

táhly od horizontu k horizontu. Mnozí byli obtíženi kořistí.

Mezerami mezi zvířaty, mířícími k táboru, zahlédla zajatce. Mladí

199

muži a ženy. Ti se dají dobře prodat jako otroci.

Ostatní jsou mrtvi.

Stále si nemohla vzpomenout na poslední hodiny v klášteře.

Ani nechtěla. Snad to způsobil úder do hlavy. Úplně jí stačila

představivost. Když Tataři zaútočili, řeholníci se patrně

rozprchli. Varvara pak asi chytila Elenu za ruku a běžely se

schovat do kaple svaté Eudoxie. Byla malá. stranou a nebyly v

ní žádné cennosti, snad ji ti ďáblové minou. Ale nestalo se tak.

Ale co se dělo potom? Jak zemřela Elena? Varvara předpokládala, že ona

sama se mohla ubránit třem až čtyřem Tatarům. Byla silná a dobře rostlá,

přežila mnohé strázně a byla zvyklá se o sebe postarat. Nakonec ji zřejmě

některý z Tatarů omráčil úderem do hlavy. Ale co Elena? To byla jemná,

křehká, éterická bytost. Ta mohla jen ležet a čekat až všechno skončí. A

nakonec jí možná ten poslední chlap, když viděl, co jeho druh udělal

Varvaře, udělal totéž. To ji zabilo.

Alespoň, že nepoužili nože. To by ani Varvara nepřežila.

Přestože měla dost tvrdou hlavu, nebýt vitality, která jí pomáhá

přežít staletí, také by neunikla. Za to může děkovat Bohu.

„Ne.“ řekla nahlas. „Nejdříve ti poděkuji za to, žes nechal

Elenu zemřít. Nebýt toho. zlomilo by jí to do konce života a

noci by sejí změnily v děsivé můry.“

Ještě jeden pocit vděku sejí mihl hlavou.

Voda v řece i hodiny pomalu plynuly. Raci byli stále hlučnější. Kolem

bzučela hejna much. přitahována jejím páchnoucím oděvem. Začínal ji

trápit hlad. Vzpomněla si na to. co se kdysi naučila, lehla si na břicho u

malé tůňky a čekala.

Samota netrvala dlouho. Vynořovaly se další přízraky. Mluvily

na ni, osahávaly ji, pošťuchovaly. Zprvu to bylo hrozné. Proti

své vůli viděla opilé manžely a další dva darebáky, kteří ji

dostali během jejího putování. S třetím měla více štěstí - měla

po nice nůž. „Do prdele s Tatarama,“ zavrčela. „Přežila jsem

předtím, přežij u i teď.“

I vzpomínky na ně. Když nic jiného, pokoří nové přízraky

stejně, jako ty staré. Možná to potrvá léta. Ale ona má času

nepočítané. A nakonec jí síla. díky které žije tak dlouho,

pomůže se přes to přenést a žít v pokoji.

„Dobří mužové, vraťte se. Chybíte mi. Přece jsme spolu bvli

šťastni?“

Otec. Bělovousý dědeček, který jí všechno dovolil. Starší bratr

Bohdan, se kterým tak často zápasila a později si tak dobře

rozuměla, než strašná nemoc rozežrala jeho útroby a zabila jej.

Mladší bratr a také sestry, se kterými si tolikrát hrála a

laškovala. Sousedé. Dir, který ji ve dvanácti stydlivě políbil na

palouku plném jetele a bzukotu čmeláků. Dodnes si vzpomíná,

jak se sní zatočil svět. Vladimír, její první manžel, silný muž,

dokud jej věk nepokořil. Až do konce se k ni choval dvorně. A

několik dalších, které měla ráda. Přátelé, kteří při ní stáli a

knězi, kteří jí utěšovali, když se do jejího domu vrátilo hoře.

Jak dobře si pamatuje na malého, ošklivého Gleba Iljeva, který

jí jako první pomohl, když se domov změnil v past. A synové,

dcery, vnuci, vnučky, pravnuci. Čas je všechny odvál. Každý

přízrak měl tvář. která se měnila, stárla, až si nakonec nasadila

masku smrti.

Ale ne úplně každý. Některé znala příliš krátce. Je zvláštní, jak

je živá vzpomínka na toho cizího kupce - Cadoc se jmenoval? Ano,

Cadoc. Jaké štěstí, že jej neviděla stárnout. Kdy to asi bylo?

Od té noci v Kyjevě mohlo uběhnout asi dvě stě let.

Samozřejmě mohl zemřít dříve, mladý a krásný.

Ostatní se ztráceli v mlze. Tady si nebyla ani jistá, jestli někteří z nich byli

skuteční nebo jenom vzpomínky na sny, které jí uvízly v paměti.

Z rákosí vyskočila veliká žába a s žuchnutím dopadla pod

křoviny vedle Varvary. Několikrát přešlápla, usadila své

tučné, nazelenalé tělo a číhala na mouchy. Varvara ztuhla a zaťala

niku v pěst. Žába ji nezpozorovala.

Pnidce sebou smýkla, a než žába stačila uskočit, udeřila ji do

hlavy. Roztrhla ji a zuby rvala maso z kostí, které s tichými

slovy díků házela do řeky. Blízko břehu plavalo několik kačen.

201

Kdyby se svlékla a potopila se, mohla by některou chytit za

nohu. Ale raději ne. Toho by si Tataři mohli všimnout.

Namísto toho vyhrabala nějaké jedlé kořeny šáchoru. Nikdy

nezapomněla umění, jak přežít v lese.

Ale jinak… Domnívala se, že to bylo narůstající zoufalství a pocit, jako by

její duše patřila jinam, co ji přivedlo do kláštera. Ale to nebylo všechno.

Měla za sebou příliš mnoho loučení. V božím domě mohla nalézt skrýš na

dlouhý čas.

Klid a mír byl vůkol, avšak nikoli v ní. Tělesné chtíče

se stále hlásily a také toužila cítit to drobné teplo v náručí a malá,

sající ústa hledající mléko. Snažila se tyto pocity držet na

uzdě. Někdy se jako výsměch víře vynořily vzpomínky

na staré, zenite bohy a zachvátila ji touha podívat se, co je za zdmi a pak

putovat někam daleko za obzor. A k tomu razné drobné

prohřešky, nešváry mezi sestrami, netrpělivost TOČÍ kněžím.

stále ty samé úkoly. Ale přesto, byl zde mír. A i mezi rutinníni

pracemi a zmateným hledáním svatosti našla si v průběhu let

čas na to. aby obnovila své síly. Zjistila, jak udržet

vzpomínky v podvědomí, aniž by je zapomněla nebo ji

zahltily svým množstvím. Ochočila své přízraky.

Dlouhé listy ostřice se zavlnily ve větru. I ona se zachvěla. Co

když prohraje? Pokud není na světě jedinou, je údělem jejího

druhu šílenství a potupná, osamělá smrt?

Anebo je opravdu jediná, ať již požehnaná či prokletá? Ani v

klášteře nebyly záznamy o někom takovém od

Metuzalémových dob. Sama se o tom nikomu nezmínila.

Zkušenost staletí to nedovolila. Jako vdova vstoupila do

kláštera, neboť církev vdovám doporučovala stát se nevěstami

Kristovými.

Pro jistotxi. jak dekády plynuly a ona zůstávala stále mladá…

Nad bažinou se ozvaly výkřiky, povykování a údery bubnů. Opatrně

vyhlédla. Tataři balili svou kořist a řadili se do pochodové formace.

Odjížděli. Neviděla žádné zajatce, ale předpokládala, že jsou uvázáni s

ostatní kořistí na nákladních koních. Z polorozbořených a sazemi

zčernalých hradeb Pereslavli stále stoupaly tenké proužky kouře.

Tataři mířili na severovýchod, k Dněpru a Kyjevu.

Velké město bylo vzdáleno den pochodu, na koních tam dorazí

ještě dříve.

Kriste Pane. smiluj se. chtějí napadnout Kyjev?

Snad ne, na to je jich málo.

Ale další hordy se jistě potulují po Rusi. Jejich ďábelský král

musí mít nějaký plán. Mohou se spojit a až nabrousí meče.

otupené z předchozích jatek, změní se v příval, kterému země

neodolá.

V božím domě jsem hledala věčnost. Prolétlo Varvaře hlavou.

A nahlédla jsem, že i ona má konec.

Já také?

Samozřejmě, může mě zabít čepel, oheň, hlad, povodeň.

Jednoho dne tedy asi zemřu. Už teď si připadám jako duch, či

méně než to. mezi smrtelníky, kteří mě obklopují.

Zprvu sestry, potom mniši a laičtí knězi a nakonec i

návštěvníci kláštera si začínali Varvary všímat. Přibližně po

padesáti letech za ni začali přicházet rolníci se svými starostmi

a poutníci putovali mnoho dní. aby ji požádali o pomoc.

Přestože se bála následků, svěřila se svému zpovědníkovi se

svou minulostí a ten, s jejím neochotným souhlasem, o tom

řekl biskupu Šimonovi. Ten měl později v úmyslu informovat

metropolitu. Pokud dosud neměli v klášteře Panny

opravdového svatého, budou mít alespoň zázrak.

Ale jak s tím bude moci žít?

Tuto otázku však nemusela nikdy řešit. Biskup, kněží, věřící

jsou mrtvi nebo se rozutekli. Všechny klášterní záznamy

shořely. Vše kolem podléhá zkáze a mnohé bude zapomenuto,

neboť smrt bude plnit lidské mysli. Někdo si na ni bude možná

pamatovat, ale málokdo o ní bude mluvit a vzpomínka na ni

zemře s ním Objevili se snad Tataři jako popřeni Boha a Jeho

rozhodnutí, že je nehodná - či se distancoval od břemene, které

žádné dítě Adamovo není schopno nést - nečistá a plná světské

203

pýchy tak, že si snad mohla myslet, že na ní záleží?

Ležela v trávě. Země a slunce, měsíc a hvězdy, vítr a déšť,

láska. Starým bohům rozuměla lépe, než Kristovi. Ale lidé na

ně zapomněli, připomínali si je jen v tancích, při slavnostech a

když si u ohnišť vyprávěli staré báchorky. Zbyly z nich jen

přízraky.

A nebem nad Rusí se žene věčná pomsta a křižují jej hromy a blesky, ať

patří Perunovi či svatému Juriji drakobijci. Varvara nabírala sílu ze země,

jako ji dítě saje s mateřským mlékem. Když Tataři zmizeli z dohledu,

vztyčila se. zahrozila za nimi pěstí a zvolala: „My vydržíme! Nakonec vás

porazíme a zaženeme tam. odkud jste přišli!“

Když se zklidnila, svlékla se, pečlivě vyprala šaty,

rozprostřela je aby uschly a sama se ještě jednou

umyla. Pak našla v okolí něco k jídlu. Ráno se vydala

prohledat trosky.

Popel, zuhelnatělé dřevo, úlomky cihel a kamenů tiše ležely pod netečnou

oblohou. Uvnitř dvou očazených, ale nepoškozených kostelíků byla

naházena mrtvá těla. Venku jich bylo roztroušeno mnohem více a nesla

známky velmi kruté smrti. Když procházela kolem, z mrtvol s křikem

odlétali havrani a zlostně kroužili kolem. Nedalo se dělat už nic jiného, než

se pomodlit.

Podařilo se jí najít oblečení, boty. nepoškozený nůž a

několik dalších užitečných drobností. Pokaždé, když si něco

brala, v duchu poděkovala mrtvému majiteli. Její cesta bude

těžká a nebezpečná. Neskončí, dokud nenajde nový domov, ať to

znamená cokoli.

Než se za dalšího svítání vydala na cestu, vykřikla k nebi:

„Pamatuj si mé jméno! Už nejsem Varvara. Jsem opět

Svoboda.“ Volná.

X

V HORÁCH

1

V místech, kde se úbočí hor zvedala na své dlouhé cestě k Tibetu, ležela

vesnice. Tři strany horského údolíčka se příkře zdvíhaly do výše a

vymezovaly blízký, avšak velmi vysoký obzor. Z háje cypřišů a zakrslých

dubů vytékal potok jako stříbrná stuha, propletl se mezi staveními a ztrácel

se vbambusem zarostlé pahorkatině na východě. Lidé zde na políčkách a

terasách pěstovali obilí. sóju. zeleninu, melouny a pár ovocných stromů.

Chovali prasata, slepice a měli také malé jezírko, kde bylo možné chytat

ryby. Těch dvacet stavení s drnovými střechami napůl schovaných v zemi, i

jejich obyvatelé, zde byly tak dlouho, že slunce, déšť. sníh. vítr a čas z nich

vytvořily součást krajiny. Patřily k ní stejně, jako bažanti, pandy a pestré

jarní květy.

Na východ se otevíral pohled na zalesněnou vrchovinu,

chlubící se všemi odstíny zelené a hnědé, vlevo a vpravo se k

nebi tyčily věčně bílé vrcholky hor. Pahorkatinou se vinula

cesta, někdy sotva stezka, která končila ve vsi. Skoro nikdo

tudy nechodil. Několikrát za rok někteří z obyvatel sešli dolů

do městečka, kde prodali, co vypěstovali, nakoupili pár věcí

potřebných k životu a po několika dnech se vrátili. Tam také

odváděli naturální daně. Také proto sem místodržící jen zřídka

posílal své úředníky. A pokud ano. inspektor zůstal pouze

jednu noc, poptal se starších, jak se daří, vyměnil si

zdvořilostní fráze a spěchal zpět. Toto místo mělo poněkud

tajemnou pověst.

Tak tomu alespoň bylo pro lidi zvenčí. Pro ostatní bylo

svaté. Díky úctě či bázni, a také pro jeho odloučenost, se mu

vyhýbaly války i loupeživé nájezdy. Žilo svým vlastním životem a

vzdorovalo jen těm nejobyčejnějším lidským trápením a

205

rozmarům přírody.

Čas od času se nějakému poutníkovi podařilo překonat

vzdálenost, obtíže a nebezpečí cesty. Jak čas ubíhal, někteří z

nich zůstávali, uchváceni klidem a mírem vesnice. Kromě

pověstí a Mistra nikdo nevěděl, odkdy a jak dlouho zde život

plyne tímto způsobem.

Proto nastalo velké pozdvižení, když se do vsi vřítil pasáček a

ječel, že spatřil pocestného. „Měl by ses stydět žes nechal

krávu bez dohledu.“ peskoval jej dobromyslně dědeček.

Chlapec se bránil, že dobytče dobře uvázal a teď stejně široko

daleko není žádný tygr. Bylo mu odpuštěno. Lidé se začínali s

křikem sbíhat. Učedník udeřil do gongu v kapli. Jeho kovový

hlas se odrážel od stěn údolí, mísil se se zurčením potoka a

šuměním větru.

V horách přichází podzim brzy. Lesy se báňaly do žlutohnědá,

tráva usychala, listí šustilo pod nohama a na cestě se leskly

kaluže, které tu zůstaly po nočním dešti. Na hluboce modrém

nebi teď neplul jediný mráček. Ptáci s křikem líně plachtili v

chladném vzduchu, který klesal podél úbočí hor. Pach kouře z

ohnišť jen zdůrazňoval jeho mrazivost.

Když se cizinec vynořil za posledním zákrutem cesty.

shromáždění vesničané s úžasem viděli, že je to žena.

Její rozedraný a často spravovaný oděv z hrubé bavlněné

tkaniny již ztratil původní barvu. Boty byly také na rozpadnutí a

hůl v pravé nice byla vyleštěná neustálým používáním. Přes levé

rameno měla přehozenu starou pokrývku, na které byla

přivázána dřevěná miska a jedna nebo dvě další drobnosti.

Přesto to nebyla stará žebrácká. Byla štíhlá a vzpřímená a

kráčela pevně a svižně. V místě, kde se jí šál svezl trochu

stranou, bylo vidět černé vlasy, zastřižené těsně pod uši. Její

poněkud úzká tvář. přestože ošlehaná větrem, byla bez vrásek.

Takový obličej tu nikdy nikdo neviděl. Nevypadala ani jako

lidé z nížin, odkud přicházela.

Starší Tsong vystoupil dopředu. Protože jej nenapadlo nic

lepšího, přivítal ji podle starého zvyku, přestože zatím každý

příchozí byl muž. „Jménem Mistra a všech obyvatel, vítám tě v

Ranní Rose. Nechť tvé kroky vede Tao, nechť tě provází mír.

bohové a dobří duchové. Nechť je požehnána hodina tvého

příchodu. Vejdi jako host, odejdi jako přítel.“

„Přijmi můj ponížený dík, ctný pane.“ Nikoho nepřekvapilo, že

mluvila se zcela neznámým přízvukem. „Přišla jsem, abych

nalezla… osvícení.“ Když to slovo vyřkla, celá se zachvěla.

Její víra musela být silná.

Tsong se otočil a pokynul směrem ke kapli a Mistrovu domu

za ní. „Zde je domov Cesty,“ řekl. Několik vesničanu se po

straně usmálo. Jejich domov.

„Smíme znát tvé jméno, abychom je mohli sdělit Mistrovi?“ zeptal se

Tsong.

Po nepatrném zaváhání řekla: „Říkám si Li, vážený pane.“

Přikývl a vítr si pohrával s jeho řídkým vousem, když říkal: „Pokud sis jej

vybrala, jistě jsi vybrala dobře.“ S její výslovností mohlo znamenat míru

vzdálenosti. Nevšímal si neklidu, šeptání a poznámek mezi lidmi a dále

nevyzvídal. „Pojď, posilníš se a pobudeš se mnou.“

„Ty… jsi vůdce.“

„V tento čas, mladá paní, v tento čas. Prosím, pojď.“

Ve tváři se jí objevil podivný výraz, něco mezi odevzdáním a

nadčasovým odhodláním. „Ještě jednou přijmi mé nejhlubší

díky,“ řekla a následovala jej.

Vesničané se rozestoupili, někteří utrousili pár přátelských slov. Byli

zvědaví a nesmělí a ve vatovaných oděvech vypadali jako velké dětí s

upracovanýma rukama, širokými tvářemi a plochými nosy. Když Tsong.

jeho rodina a Li odešli, ještě chvíli postávali, povídali si a pak se jeden po

druhém trousili ke svým ohništím, ručním mlýnkům, stavům, nářadí a

zvířatům, k věcem, které je udržovali naživu od počátku času.

Nejstarší Tsongův syn žil se svou ženou a dítětem u otce.

Drželi se v pozadí kromě příležitostí, kdy přinášeli jídlo a čaj.

Dům o čtyřech místnostech, se stěnami z dusané hlíny, byl

207

větší než ostatní. Poněkud tmavší, ale příjemně vytopený.

Přestože zařízení bylo prosté, zjevně to nikomu nevadilo.

Panovala tu srdečnost a milá nálada. Tsong a Li se usadili na

rohožích u nízkého stolku a jedli silný vývar s rudým pepřem,

jehož vůně se mísila s vůněmi koření a zásob, zavěšených pod

střechou.

„Umyj se a odpočiň si. než se setkáš s ostatními

staršími,'' navrhl.

Lžíce v ruce se jí zachvěla. „Prosím.“ A vyhrkla, „kdy uvidím učitele?

Musela jsem ujít dlouhou a nebezpečnou cestu.“

Tsong se zachmuřil. „Chápu tvoji touhu, ale my o tobě vskutku

nic nevíme, slečno, hmm, Li.“

„Odpusť.“ odpověděla a sklopila oči. „Myslím, že to.

co mu musím říci. je jen pro jeho uši. A myslím… věřím, že mě

bude chtít vyslechnout co nejdříve. Co nejdříve!“

„Nic nelze uspěchat. To by bylo nezdvořilé a možná i nešťastné. Co vlastně

o něm víš?“

„Žel, ne víc než dohady. Prošla jsem různými místy a

slyšela rozdílné příběhy. Zprvu ty vypadalo jako

výmysly prosťáčků. Svatý muž. žijící daleko na západě, tak

svatý, že i smrt se mu vyhýbá. Teprve když jsem se

dostala do těchto končin, kdosi mi řekl, že zde

přebývá. Málokdo řekl více. Zdálo se mi. že se bojí o něm

mluvit, ačkoli jsem o něm nikdy neslyšela nic

špatného.“

„Ani jsi nemohla,“ řekl Tsong. obměkčen její vroucností.

„Musíš mít odvážného ducha, když ses odhodlala k takové

cestě. Ty, mladá žena a zcela sama. Tvé hvězdy musí být silné,

když jsi neutrpěla žádnou újmu. To je dobré znamení.“

V šeru již tak dobře neviděl a nevšiml si, jak sebou cukla. „Přesto je třeba,

aby náš čaroděj věštil z kostí,“ pokračoval zamyšleně, „a musíme obětovat

předkům a duchům a podstoupit obřad očištění, protože jsi žena.“

„Čeho se může svatý muž obávat, když si podrobil i čas?“

vykřikla.

Jeho tón ji poněkud zchladli. „Myslím, že ničeho. Jistě bude

chránit svůj milovaný lid, jako to činil doposud. Co bys o něm

chtěla vědět?“

„Všechno, všechno,“ zašeptala.

Tsong se usmál a zbytky jeho zubů se zaleskly ve světle,

které sem dopadlo úzkým okénkem „To by mohlo trvat léta,“ řekl.

„Je s námi již po staletí, ne-li déle.“

„Kdy přišel?“ zeptala se napjatě.

Tsong upil čaje. „Kdo ví? Má knihy, umí číst a psát, ostatní z nás

nikoli. My počítáme měsíce, ne roky. Proč taky? Pod jeho

vlídným vedením náš život plyne tak šťastně, jak to

hvězdy a duchové dovolí. Vnější svět nás nijak neobtěžuje.

Války, pohromy, mor, to je jen bzučení komára, které sotva dolehne do

městečka, kam chodíme na trh. Nevím ani. kdo je teď císařem v

Nankinu. A ani mě to nezajímá.“

„Mingové porazili a vyhnali cizí Juany před nějakými dvěma

sty lety. Císařský dvůr teď sídlí v Pekingu.“

„Ach, jsi vzdělaná,“ odkašlal si stařec. „Naši předkové něco zaslechli o

nájezdnicích ze severu, a my víme. že teď už jsou pryč. Ale Tibeťané jsou k

nám mnohem blíže, přesto po generace nevpadli do těchto končin, ani do

naší vesnice. Dík za to budiž Mistrovi.“

„On je vaším pravým vládcem, že?“

„Ne, ne.“ zavrtěl důrazně plešatou hlavou. „Vládnout

nám by bylo pod jeho důstojnost. Radí starším, když o to

požádáme, a my pak jeho rad dbáme. Vede nás Cestou od dětství a

během života a my se, podle svých schopností, rádi

necháváme vést. Když někdo s Cesty sejde, potrestá jej, ale

uvážlivě a nikoli přísně. Jen opravdové zlo se trestá

věčným vyhnanstvíra“

Tsong se zachvěl, než pokračoval. „Přijímá poutníky. Z

některých, a někdy i z našich mladíků, pokud mají zájem, čas

od času vybírá své učedníky. Pomáhají mu v jeho světských

potřebách, naslouchají jeho moudrosti a snaží se, aby dosáhli

alespoň nepatrné míry jeho svatosti. To jim samozřejmě

209

nebrání, aby si sami nezaložili rodiny. A často i sám Mistr

poctí některou rodinu, kteroukoli rodinu ve vsi, svou

přítomností a krví.“

„Svou krví?“

Když Li uslyšela odpověď, začervenala se. „Máš se mnoho co

učit, mladá paní. Mužské Jang a ženské Jiň se musí spojovat

ku prospěchu těla, duše a celého světa. Já sám jsem Mistrův

vnuk. Dvě z mých dcer inu porodily děti. Jedna se již vdala,

ale její manžel se jí nedotkl dokud nebylo jisté, že budou

vskutku požehnám Tu Shanovým dítětem. A druhé, která je

chromá na jednu nohu. náhle stačí jako věno jediná pokrývka.

Taková je Cesta.“

„Ach tak.“ pronesla tak tiše, zeji sotva slyšel. Zbledla.

„Pokud s tím nesouhlasíš.“ řekl laskavě, „i tak se s

ním můžeš setkat a nechat si požehnat. Nikoho

nenutí.“

Svírala lžíci, jako by to bylo poslední pevné pojítko se zemí.

„Ne. podřídím se jeho vůli.“ pronesla ztěžka. „Já. která jsem

putovala tolik li a hledala tolik let.“

2

Mohl by být prostým vesničanem jako ostatní - každý z nich

byl jeho bližším nebo vzdálenějším příbuzným - stejně dobře

stavěný, ve stejném silném kabátě a kalhotách, se stejnou

špínou a mozoly na nohách, když se uvnitř zul. Vousy měl

stále černé a jemné, vlasy stažené do copu. Dům. který obýval

se svými žáky, byl velký, ale nikoli největší. Jako všechny

ostatní měl hliněnou podlahu a rovnou drnovou střechu.

Místnost, do které ji jeden z mladíků zavedl, než se s úklonami

vzdálil, nebyla nijak zvlášť zařízena. Stála tam postel, dost

široká pro dva, několik rohoží, židle, stůl, popsaný svitek plný

kaněk a znečištěný od much. Na zdi nad kamenným oltářem

byla dřevěná šatní skříň, vedle stála menší mosazná truhla,

patrně na knihy, několik misek, pohárů, hadrů a další věci

denní potřeby. Malé okno bylo ve větrném dni zavřeno. Jedna

lampa stěží stačila zaplašit tmu. Když Li vcházela, měla obavy

ze zápachu. Nakonec to nebylo tak hrozné, přestože vzduch

byl těžký, plnila místnost nikoli nepříjemná směs starého

kouře, oleje, zbytků, které ulpěly na botách, člověčiny a staletí.

Přivítal ji vsedě a pozdvihl niku k požehnání. „Vítej.“ řekl s horalským

akcentem. „Nechť tě duchové provázejí na Cestě.“ Přitom šiji zkoumavě

prohlížel. „Přinášíš dary?“

„Jsem jen chudá poutnice. Mistře,“ řekla s hlubokou

úklonou.

Pousmál se a řekl: „Ano, to mi již řekli. Ničeho se neobávej.

Většina těch. kteří sem přicházejí, věří, že jim dary zajistí

přízeň bohů. Inu, pokud jim to pomáhá, je to v pořádku. Ale

hledající duše je tou nejvyšší obětí. Usedni, paní Li a

promluvme si, ať poznáme jeden druhého.“

Vědoma si rady starších, poklekla na rohož blízko jeho nohou. Zadíval se jí

do očí. „Vykonala jsi to. co žádná žena, kterou jsem kdy poznal,“ začal tiše.

„také úplně jinak mluvíš.“

211

„Jsem teprve krátce v těchto končinách, pane.“

„Myslím tím. že nemluvíš jako člověk z nížin, který pochytil

něco z horalského nářečí.“

„Myslím, že jsem se naučila více než jeden čínský dialekt. Dlouho jsem

pobývala v Říši Středu,“ vyrazila prudce.

„I já jsem hodně cestoval.“ Sklouzl do frází používaných v

provinciích Šan-si nebo snad Ho-nan, i když to neznělo přesně

tak. jak si to z těchto bohatých a lidnatých provincií na

severovýchodě pamatovala. Z jeho úst zněla slova poněkud

těžkopádně. „Bude ti více vyhovovat, když budeme mluvit

takto?“

„Nevím. Mistře.“

„Je to dlouho, co jsem … Ale odkud vlastně přicházíš?

Pozdvihla tvář, srdce jí bušilo o překot. S úsilím, jako by

krotila divokého koně, se jí podařilo promluvit klidně:

„Narodila jsem se za mořem, v zemi zvané Nippon, Mistře.“

Údivem se mu rozšířily oči. „Šla jsi velmi daleko při hledání

spásy.“

„Daleko a dlouho, Mistře.“ V ústech jí vyschlo. Zhluboka se nadechla.

„Narodila jsem se před čtyřmi sty lety.“

Prudce vyskočil. „Cože?“

Také vstala. „Je to pravda. Čistá pravda,“ řekla zoufale. „Jak

bych ti mohla lhát? Osvícení, které hledám, jsem hledala, bylo v

tom, že najdu někoho jako já, kdo nikdy nestárne.“

Už nemohla udržet slzy. Objal ji. Přitiskla se k němu a cítila, že se také

třese.

Po chvíli uvolnili objetí, stáli proti sobě a mlčky se na sebe

dívali. Venku burácel vítr.

Náhle ji zalil nepříjemný chlad. Osušila si oči a řekla: „Máš jen mé slovo.

Velmi brzy jsem se naučila být nenápadná tak, aby se o mně nikdo

nezajímal a nikdo si mě nepamatoval.“

„Věřím ti,“ odpověděl chraplavě. „To, že jsi přišla, cizinka,

žena. to mluví za všechno. A já se bojím nevěřit ti.“

„Budeš mít mnoho času, aby ses ujistil,“ odpověděla a

nuceně se zasmála.

„Čas,“ zamumlal. „Stovky, tisíce let. A ty jsi žena.“

Probudil se v ni starý strach a rychle pozdvihla ruce. Měla co

dělat, aby nezačala ustupovat. „Jsem jeptiška.

Zaslíbila jsem se Amida Butsu - Buddhovi.“

Zatnul zuby a pomalu přikývl. „Jak jinak bys mohla cestovat bez

překážek?“

„Má cesta nebyla vždy bezpečná. V divočejších krajích této říše

mě častokrát ohrožovali. Někdy jsem se i prohřešila

vůči svému slibu, přijala jsem ochranu muže, když mi

ji nabídl a zůstala s ním do jeho smrti.“

„Já tě nebudu soudit,“ přislíbil.

„Vím. Ptala jsem se… na ženy odtud… Ale co ten slib? Dříve jsem

myslela, že nemám na výběr, ale teď…“

Zasmál se tak. že ji málem vyděsil. „Hoho! Mohu tě z něho

vyvázat.“

„Jak?“

„Jsem přece Mistr, ne? Lidé se ke mně nemusí modlit, ale vím,

že to dělají. Dokonce více, než ke svým bohům. A nic zlého se

proto neděje. Naopak. Je tu mír, generaci za generací.“

„Ty jsi… předvídal jsi to?“

Pokrčil rameny. „Ne. Já sám jsem stár asi jeden a půl tisíce let. Ani si

dobře nepamatuji, kdy jsem sem přišel.“

Minulost se v něm opět probudila. Upřel nepřítomný pohled na

stěnu za ní a rychle a tiše se rozhovořil: „Roky se mísí v jeden

nepřetržitý tok, mrtví jsou skuteční jako živí a živí jsou stejně

neskuteční jako mrtví. Jednou, už je to dávno, jsem zešílel.

Bylo to jako živý sen. Ujali se mě nějací mniši a zvolna, ani

nevím jak. mě léčili, až jsem byl schopen opět normálně

uvažovat. Myslím, že něco podobného se stalo i tobě. I pro mě

je často stále obtížné rozlišit, co si doopravdy pamatuji. A tolik

jsem toho zapomněl.

Stejně jako ty jsem si uvědomil, že nejbezpečnější

je být potulným mužem víry. Když jsem sem přišel, dobře mě

213

přijali a zamýšlel jsem zde zůstat jen několik

let. Ale čas šel dál a dál a tohle bylo příjemné místo, kterému se

nepřátelé začali vyhýbat jakmile se pověst o mně roznesla.

Co lepšího jsem si tedy mohl přát? Vždy jsem se snažil,

abych svým lidem nijak neuškodil. Myslím, že o mně

smýšlejí v dobrém.“

Zachvěl se, jako by chtěl setřást tíhu let, udělal krok a vzal ji za ruce. Jeho

dlaně byly veliké, ale jemnější než dlaně vesničanů. Slyšela, že žije z jejich

práce. On sám již dávno neprovozoval kovářské řemeslo. „Ale kdo jsi

ty, Li? Kdo jsi?“

„Užívala jsem mnoho jmen.“ řekla s úzkostným povzdechem.

„Okura, Asagao, Jukiko - jména nemají význam, mění se s

postavením a každý přítel má pro nás jinou přezdívku. Byla

jsem dvorní dámou u dvora, který je nyní jen pouhým stínem.

Jakmile již nebylo možné předstírat, že jsem smrtelná, a

protože jsem se obávala prozradit pravdu, stala jsem se

jeptiškou a žebrala z místa na místo, od svatyně ke svatyni.“

„Já jsem to měl snazší.“ připustil. „Ale také jsem zjistil, že je

lepší být stále na cestách a držet se dále od mocných, kteří by

mě snad chtěli k sobě připoutat. Než jsem nalezl tento ráj. Proč

jsi opustila… Nippon? Tak nazýváš tu zemi?“

„Vždy jsem doufala, že najdu někoho jako jsem já a

učiním konec osamělosti a najdu nějaký smysl. Snažila

jsem se najít odpověď v Buddhovi. ale žádné osvícení

nepřišlo. Pak se naši zemi pokusili napadnout

Mongolové, ti, kteří dobyli Cínu. ale božská bouře zničila

jejich loďstvo. Číňané se tehdy odvažovali daleko na

moře. i k nám. Tato země je naší duchovní matkou, kolébkou

civilizace. Všimla si jeho zmatku a uvědomila si, že je

nízkého původu a žil v ústraní dávno před tím. než se ona

narodila. „Slýchali jsme o mnoha posvátných místech v Číně a

napadlo mě. že kde jinde, než zde, bych mohla najít

další nesmrtelné. Vydala jsem se tedy na pouť - lodní kapitán

považoval za čest, že mě má na palubě - a od přístavu jsem

pokračovala pěšky. Neměla jsem však představu, jak

je tato země rozlehlá.“

„Nikdy ses nechtěla vrátit domu?“

„Co je domov? Kromě toho, Číňané se přestali plavit dále od pobřeží a

zničili všechny své velké lodě. Pod trestem smrti je zakázáno opustit říši.

To jsi neslyšel?“

„Zde nám nikdo nevládne. Vítej, vítej,“ Pustil její ruce a pevně ji

uchopil v pase. Dech se mu zrychlil. „Nalezla jsi

mě, jsme konečně spolu, má ženo! Čekal jsem, modlil

se, obětoval duchům, zkoušel mnohá zaklínadla, až jsem

se vzdal naděje. A pak jsi přišla. Li.“ Jeho ústa

hledala její.

Odvrátila tvář a slabě protestovala. Nedbal. Nepoužil násilí,

přesto nebylo možné se mu ubránit. Vzdala se mu, jako se

vzdává bouři nebo spánku.

215

3

Zima zaútočila oslepujícími přívaly sněhu a ledovým větrem,

který se honil mezi chalupami a strkal zmrzlé prsty do každé

škvíry. Klid, který pak nastal, byl tak mrazivý, že ticho jen

zvonilo. Hvězdy se třpytily nad bílou plání, která odrážela

jejich lesk. Lidé vycházeli ven, jen aby doplnili zásoby jídla a

topiva. V domech se pak krčili u malých ohnišť nebo spali

zachumláni do ovčích houni.

Li bylo špatně. Na počátku těhotenství tomu tak bylo každé

ráno. To, že otěhotněla nebylo žádné překvapení - velmi často

se s Tu Shanem milovali. Nikdy jej neodmítala. Byl pozorný a

ona jej postupně učila tomu. co je jí příjemné, dokud sama také

občas nedosáhla vrcholu, a pak ležela příjemně unavená a

vdechovala jeho vůni. To dítě. které spolu čekají, také bude

možná nesmrtelné.

Přesto nedokázala projevovat takové nadšení jako on. Kdysi

nemívala neblahé předtuchy. Kdyby měla alespoň něco na

práci. Konec konců, v Kjótu bylo vždy plno barev, hudby,

ceremonií a často nechutných, ale častěji jenom lechtivých

intrik. I při jejích cestách se alespoň neustále měnila krajina a

lidé, obavy byly snídány radostí z drobných vítězství nad

překážkami, nebezpečenstvími či zoufalstvím. Zde mohla,

pokud by chtěla, prášit stále stejné hadry, vařit pořád stejná

jídla, zametat tutéž podlahu, vylévat vědra stále stejné špíny - i

když tyto práce náležely učedníkům - a tlachat se ženami,

jejichž největším zážitkem byla loňská sklizeň na zahrádce za

stavením.

Jejich mužové na tom nebyli o mnoho lépe. A nadto se v její přítomnosti

necítili nejlépe. Věděli, že si ji Mistr vybral a neobratným způsobem jí

projevovali úctu. Také však nezapomínali, že je žena, a brzy jí brali jako

samozřejmou, sice posvátnou, ale běžnou součást života, jakou byl Tu

Shan. Jako žena také nemohla zasedat v radě mužů. To jí snad chybělo

nejméně.

Jednoho dne, kdy seděla ponořená ve vzpomínkách na ostrov

ztracený kdesi v hlubokém moři, se náhle otevřely dveře a

dovnitř proniklo ostré sluneční světlo znásobené odrazem od

závějí. Zalila ji vlna mrazivého vzduchu. Tu Shan vstrčil dovnitř

hlavu, pak vešel a zavřel za sebou. Místnost opět

naplnilo šero. „Hůů,“ zaržál a dupáním oklepával sníh s bot.

„Je tam zima. že by zmrzla výheň i kovadlina.'' Slyšela

ho to říkat alespoň stokrát, stejně jako spoustu dalších

oblíbených průpovídek.

Li vzhlédla vzhůru zrohože na které klečela. Před očima jí

tančily mžitky. Bylo to způsobeno odrazem světla od mosazné

truhly, neustále pečlivě leštěné učedníky, na kterou předtím

snad hodinu či více hleděla v polospánku, který byl pro ni

únikem před těmi nudnými měsíci.

Náhle ji napadlo něco, z čeho se jí zatajil dech. Zprvu ji

zarazilo, proč ji to nenapadlo dříve, ale bylo to asi proto, že

nový způsob života odsunul vše ostatní do pozadí a teprve

když začal být jednotvárný, začínaly se jí hlavou honit otázky.

„Podkůvko,“ oslovila ho přezdívkou, kterou pro něho

vymyslela. „Nikdy jsem se nepodívala do tamté truhly.“

Chvilku stál s otevřenými ústy. jako by nevěděl co říci. pak

zvolna odpověděl: „Jsou tam knihy a hmm. svitky ano svitky.

Svaté texty.“

Dychtivě se zeptala: „Směla bych je vidět?“

„To není nic pro obyčejné oči.“

Vstala a ostře odpověděla: „Také jsem nesmrtelná, copak jsi

zapomněl?“

„Ach ne, ne,“ zamával rukama v obraně. „Ale jsi žena.

nepřečteš je.“

Li se v myšlenkách vrátila zpět o několik staletí. Dámy u

dvora v Kjótu byly sečtělé v místním nářečí, ne však v čínštině,

jež byla klasickým jazykem vyhrazeným jen mužům. Přesto

se sama vzdělávala v psaní a čtení a v Číně občas nalezla

217

čas a klidné místo k tomu, aby se v této dovednosti zdokonalovala.

Nadto většina textů, které přečetla, byla

buddhistických a tato víra se v těchto končinách mísila s

taoismem a primitivním animismem. Některé pasáže jistě pozná.

„Ale ano.“ odpověděla.

„Opravdu?“ zavrtěl hlavou. „Nu ano, bohové tě

učinili výjimečnou… Dobře, prohlédni si je, chceš-li. Ale

zacházej s nimi opatrně, jsou velmi staré.“

Radostně přistoupila k truhle a otevřela ji. Zprvu viděla jen beztvaré šedivé

stíny. Pozdvihla lampu, kterou držela v ruce. Bledý plamen se zachvěl.

Truhla byla plná hniloby, plísně a houbových vláken.

Zasténala. Mnoho nechybělo a byla by vylila olej z lampy

mezi tu spoušť. Volnou rukou zatápala uvnitř a vytáhla jakýsi

cár.

Tu Shan se k ní nahnul. „Tak. tak. Nějak se tam musela dostat voda. To je

hrozné.'' Hodila vlhký útržek zpátky, položila lampu na místo a pohlédla na

Tu Shana. „Kdy ses naposledy díval dovnitř?“ zeptala se tak tiše, zeji

sotva slyšel.

Bezradně těkal očima po místnosti. „Nevím, nebyl důvod.“

„Nikdy jsi nečetl ty posvátné texty? Znáš je zpaměti?“

„Byly to dary od poutníků. K čemu mi jsou?“ zeptal

se a prudce dodal: „Nepotřebuji! žádné čmáranice. Já jsem

Mistr. To stačí.“

„Neumíš číst ani psát.“

„Oni. hmm, oni si myslí, že ano. No a co? Rám se, ublížilo to někomu?“

Otočil se k ní. „Přestaň mě obtěžovat. Jdi. Jdi vedle a nech mě o

samotě.“

Přemohla ji lítost. Konec konců, byl to prostý, zranitelný

člověk, jenž byl sudbou bohů nebo démonů, či díky

slepému osudu, odsouzen k nesmrtelnosti. Přežíval jen díky své

venkovské tvrdosti a vychytralosti. Osvojil si vznešeně znějící fráze,

které by jako mudrc měl říkat. Avšak nezneužil svého postavení

zde, stal se svatým, který za málo poskytuje jistotu, ochranu, jednotu. Ale

neměnný běh let a ročních období jej otupil a, jak si všimla,

také zbavil odvahy.

„Promiň.“ řekla a vzala ho za ruku. „Nechtěla jsem ti nic

vyčítat. Neboj se, nikomu to neřeknu. Vyčistím truhlu a od

nynějška se o tyto věci budu starat za tebe - za nás oba.“

„Děkuji ti,“ řekl stále ještě rozmrzele. „Přesto stále trvám na

tom. abys zůstala v zadních místnostech dokud nepadne tma.“

„Přijde za tebou žena,“ řekla chladně. „Očekává se to,“

odpověděl a jeho hlas zesílil. „Tak tomu bylo od… od počátku.

Co jsem měl dělat. A nemohu jim náhle odepřít požehnání.

Nebo snad ano?“ „A je krásná a mladá.“

„Někdy. A pokud ne, i tak se k nim chovám laskavě.“ V hlase se mu

ozývalo rozhořčení. „Kdo jsi ty, že o mně můžeš říci. že jsem bez víry?

Kolik mužů jsi potěšila v době, kdy jsi byla jeptiškou?“

„Nic proti tobě nemám.“ řekla a otočila se. „Dobře,

už jdu.“ Přímo fyzicky cítila, jak se mu ulevilo.

Když Li vešla do zšeřelé místnosti, kde čtyři učednici hráli

jakousi liru s hůlkami rozhozenými na podlaze, všichni rychle

vyskočili. Nemotorně se poklonili a v rozpacích hleděli jeden

na druhého. Dobře věděli proč přišla, ale neodvažovali se něco

říci.

Jsou tak mladí, pomyslela si.

Usmála se na ně. „Mistr mě posílá, abych vás vyzkoušela z

Diamantové sutry.“

4

Byl deštivý den, když vesničané pohřbívali prvorozené dítě

Mistra a Paní. Doufali, že bude slunečno, ale podle slov

kouzelníka, i známek na drobném tělíčku, nemohli již déle

otálet. Jaro přišlo ten rok později. Vlhko a drsný chlad

přetrvávaly až do léta. vnikly do plic malého děvčátka, které

několik dní těžce lapalo po dechu, až zůstalo tiše ležet. Jako by

219

nikdy před tím nesálo mléko, nesmálo se, neplakalo, nemazlilo

se.

Li a Tu Shan sledovali, jak kouzelník ukládá rakvičku do

hrobu, do něhož crčela voda. Učednici stáli vedle nich,

vesničané kolem tvořili těsný kruh. Za nimi se v mlhách tyčily

šedavé obrysy vznešených vrcholků, kapky deště jí narážely na

obličej a promáčely čapku. Zapařená vlna páchla. Prsy nalité

mlékem ji bolely.

Kouzelník se vztyčil, zpod provazu, kterým byl opásán, vytáhl modlitební

mlýnek a začal jím točit, přičemž obcházel hrob drobnými krůčky. To byla

ochrana před zlými duchy. Učedníci a několik vesničanů také roztočili své

mlýnky. Všichni se zvolna kývali a vzduch plnil monotónní nápěv.

,,Zvěčnělí předkové, mocné duše, zvěčnělí předkové, mocné duše…“

Znovu a znovu opakovali slova pohanského rituálu, jehož se Tao a učení

Buddhovo takřka nedotkly.

Tu Shan zdvihl ruce a pronášel slova, která se k

obřadu více hodila. Ale drmolil je naprosto mechanicky. Říkal je tak

často. Li si toho sotva všimla. Stejně jako on,

zažila mnoho smrtí. Nedokázala si teď vzpomenout, kolik

dětí porodila a vzápětí pohřbila. Sedm, osm, tucet? Ještě

více bolelo vidět děti stárnout. Buď sbohem, dceruško. Ať

odcházíš kamkoli, doufám, zeje to místo, kde není samota

ani strach.

Li si nyní naprosto chladně uvědomila, že v ní dozrálo

rozhodnutí.

Pohřeb skončil. Lidé se za drmolení modliteb rozcházeli po

své práci. Jen kouzelník zůstal. Bylo na něm, aby zasypal hrob.

Tiše pokračoval ve své pohřební písni a první hroudy hlíny

narazily na víko rakve.

Učednici se pro tentokrát odebrali do domů svých rodičů. Li a

Tu Shan vešli do prázdného domu. Dveřmi, které nechal

dokořán, proudilo do místnosti světlo, několik uhlíků v ohništi

ještě hřálo. Svlékl si kabát a hodil jej na postel.

„Tak,“ řekl s těžkým povzdechem., je po všem.“

„Po chvíli ticha dodal: „Chudák holčička. Ale stalo se. Snad

budeme mít příště více štěstí. A možná to dokonce bude syn.“

„Nebude žádné příště,“ odpověděla napjatě.

„Cože?“ nemotorně se otočil a postavil se před ni. Ruce se mu

volně klátily podél těla.

Zpříma mu pohlédla do očí. „Nezůstanu zde. Jestli chceš.

můžeš jít se mnou.'' „Zbláznila ses?“ Strach mu zkřivil jindy

klidný obličej. „Posedl tě snad démon?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. jenom jsem pochopila. I když mi to

trvalo měsíce. Tohle prostě není život pro nás.“

„Je plný míru, šťastný.“

„Tak jej vidíš ty, protože tím způsobem žiješ příliš dlouho. Já

říkám, že nikam nevede a je pustý.“ Mluvila věcně. jen s

lehkým stínem smutku. „Zpočátku, po tom dlouhém putování,

jsem věřila, že jsem došla do skutečné svatyně. Tu Shane,“

nechtěla použít důvěrného oslovení, dokud se nepodřídí, pokud

k tomu vůbec dojde, „uvědomila jsem si něco, čeho sis ty mohl

všimnout již před staletími. Nikde na zemi nenalezneme azyl.“

Jeho vztek přešel v úžas. „Chceš se snad vrátit do paláců a k hloupým

dvořanům?“

„Ne, to je jen jiný druh pasti. Chci… svobodu…být tím, čím

chci. čím mohu být. Čím můžeme být.“

„Ale oni mě tu potřebují!“

Především ho nesmí zesměšnit. Pokud dá najevo, že pohrdá

těmito polodivochy. ztratí ho. A po pravdě, jeho láska k nim,

péče a soucit, jej činily lepším, než ve skutečnosti byl. Za

druhé, bude třeba, aby sebrala veškerou vůli. Pokud to vzdá a

zůstane, splyne s těmi horaly. Stala by se nesobeckou a

provždy by se vymanila z koloběhu, ale také by se vzdala

všeho ostatního, čeho lze v životě dosáhnout. Jak by pak odsud

mohla uniknout?

„Žili tak před tebou.“ řekla, „a budou tak žít i po tobě. Ale ať s tebou či bez

tebe, nebude to navěky. Manové se tlačí na západ. Viděla jsem. jak kácí

221

lesy a zakládají pole. Jednou přijdou i sem.“

„Kam půjdeme? Chceš znovu žebrat?“ vyhrkl zmateně.

„Pokud to bude nutné, a jen nakrátko. Tu Shane, za tímto

obzorem leží celý svět.“

„A-ale my o něm nic nevíme.“

„Ty nevíš, já ano. Cizí lodě přistávají u břehů Činy a barbaři se hrnou do

vnitrozemí. Slyšela jsem o velkých pohybech směrem na jih na druhé

straně hor.“

„Říkala jsi… že prý je zakázáno opustit císařství.“

„Pcha! Co to pro nás znamená? Nic. Jaké hlídky jsou na cestách, kterými se

můžeme vydat? Pokud se nechopíme příležitosti, nezasloužíme si být

naživu.“

„Když se o nás bude vědět, dříve nebo později zjistí, že

nestárneme.“

„S tím se dá počítat. Ale svět se mění stále rychleji. Ani

císařství nemůže zůstat věčně uzavřeno samo do sebe, stejně,

jako tato vesnice. Máme výhody, které můžeme využít.

Například máme dost času shromáždit dostatek peněz. To se

uvidí. Můj život byl tvrdší než tvůj. Vím. že i chaos je plný

tajných míst. Možná budeme na mizině, možná zahyneme, ale

do té doby budeme naplno žít!“

Stál jako omámený. Věděla, že to potrvá měsíce než ho

přesvědčí, pokud se jí to vůbec podaří. Ale staletí jí propůjčila

trpělivost, pokud chtěla dotáhnout něco. co za to stálo.

Mraky zřídly a proudy deště ve světlém obdélníku dveří vypadaly jako

letící svazky šípů.

5

Opět tu bylo jaro, tentokrát teplé a přívětivé, plné vůní květin a

zpěvu ptactva. Potok, lesknoucí se ledovou tříští, se hnal

údolím mezi břehy vystlanými loňským listím a mizel v

bambusových hájích, aby se v dálce spojil s mohutnou řekou a

nakonec se slanými vodami moře.

Muž se ženou šli po cestě, která jej sledovala. Byli oblečeni na

dlouhou cestu, v rukách nesli hole. Muž měl na zádech ranec s

potravinami a nezbytnými věcmi, žena chlapečka, který'

radostně vměl a broukal, když se rozhlížel kolem.

Všichni vesničané se shromáždili na dolním konci vesnice, kde

pro většinu z nich končil svět. a plakali.

223

XI

KOTĚ A KARDINÁL

1

Armand Jean du Plessis de Richelieu, kardinál církve a první

ministr Jeho Nejkřesťanštějšího Veličenstva Ludvíka XIII.

jenž ho učinil vévodou, se na návštěvníka dlouze zahleděl.

Muž se v pokoji plném modři a zlata vyjímal zcela nepatřičně.

Přestože byl slušně a přiměřeně oděn. nezapřel námořníka, za

něhož se vydával. Byl středního vzrůstu, mladicky pružily,

snědá tvář s orlím nosem byla bez vrásek. Ale cosi na něm -

snad neustálá ostražitost v tom. jak se rozhlížel - hovořilo o

tom. že zná svět tak, jak je to možné jen tehdy, pokud strávil

mnoho let na cestách a navštívil mnoho vzdálených míst.

Vzduch vnikající dovnitř otevřenými okny přinášel letní vůně polí a lesů

Poitou. Kolem dědičného hradu, přestavěného na pohodlný zámek, se

kroutila řeka Mable. Na stropě mezi cherubíny a starověkými hrdiny tančila

prasátka odražená od vodní hladiny. Kousek od kardinálova křesla, které

spíše připomínalo trůn. si na parketách hrálo se svým stínem kotě.

Richelieu přejížděl tenkými prsty po pergamenu, který měl na

klíně. Stářím zešedlý list podtrhoval jasnou červeň jeho

pláště. Pro tuto příležitost si oblékl kompletní kardinálské

roucho, snad jako obranu před ďáblem. Když však promluvil,

byl jeho hlas. jako obvykle, ledově chladný.

„Pokud toto není padělek, bude to patrně nejpodivnější

audience, jakou jsem kdy poskytl.“

Jacques Lacy se poklonil s grácií, která na tomto místě mohla působit

opovážlivě. „Děkuji Vaší Eminenci a ujišťuji ji, že vše je pravda.“ Podle

přízvuku nepocházel z těchto míst, ani odnikud z Francie. Měl snad stále v

krvi rytmus líska nebo dokonce některé vzdálenější země? Zajisté to

napovídalo tomu. že přestože neměl oficiální vzdělání, musel přečíst

mnoho knih. Kde na to ale námořník, plavící se mezi Starým a Novým

světem, vzal čas?

„Poděkuj biskupovi, který mne přemluvil,“ řekl Richelieu

suše.

„Poté, co kněz od svatého Felixe přemluvil někoho jiného,

Vaše Eminence.“

„Jsi opovážlivý, kapitáne Lacy. Měj se na pozoru. Tato

záležitost j e už tak dost nebezpečná.'' „Poníženě

prosím Vaši Eminenci za prominutí.“ V jeho tónu nebylo nic

nezdvořilého, ale také rozhodně nebyl kajícný.

„Dobře, pokračujme.“ I zde. daleko od Paříže, hodiny neúprosně plynuly a

kdo ví, kolik jich má budoucnost pro něj nachystáno. Nicméně se na

chvilku zamyslel a hladil si bradku, která činila jeho obličej ještě

vyzáblejším, než nařídil: „Popiš mi přesně, co jsi řekl knězi, ať vím. co jej

přimělo přimluvit se za tebe.“

Lacy jen s malým zaváháním zvládl překvapení. „Vždyť Vaše

Eminence ví.“

„Chci si to porovnat,“ vzdychl Richelieu. „A napříště vynechej titul,

jsme zde sami.“

„Děkuji Vaše …dobře.“ Námořník se nadechl. „Vyhledal jsem

jej v jeho kostele v St. Nazaire, poté, co jsem se doslechl že…

monsieur vbrzku poctí nedaleký zámek svou přítomností. Řekl

jsem mu o kazetě. Tedy. lépe řečeno, připomněl jsem mu ji,

protože o ní měl určitou povědomost. To jej zaujalo, protože

nikdo jiný si na ni nepamatoval. Posledních čtyři sta let na ni v

kryptě jen padal prach.“

Kotě zatnulo drápky do Lacyho nohy a po kardinálově tváři

přelétl drobný úsměv. Jeho velké, horečnatě lesklé oči se opět

obrátily na kapitána. „Můžeš mi vysvětlit, jak se tam dostala?“

„Zajisté, monsieur. To byl důkaz mých čestných úmyslů, neboť

ten příběh se nestal součástí folklóru.“

„Tedy začni.“

„Ach… tehdy se bretaňský obchodník jménem Pier de

PloumanacTi usadil vSt. Nazaire. V té době to byla sotva větší

225

vesnice - bez dnešního vlivu, jak jistě monsieur ví - ale díky tomu

pořídil dům levně a místo bylo vhodné pro provozování malé

příbřežní lodě, kterou tehdy také zakoupil. Dříve bylo mnohem

snadnější stěhovat se a měnit způsob obživy. Živnost

šla Pierovi dobře, oženil se a vychoval děti. Když

později ovdověl, vešlo ve známost, že se přihlásil na

křížovou výpravu, poslední, kterou organizoval král Ludvík

IX, zvaný Svatý.

V té době už byl velmi stár, ale v podivuhodně dobré kondici. Mnozí o něm

říkali, že vypadá mimořádně mladě. Od té doby jej však nikdo neviděl a

předpokládalo se, že zahynul.

Než odešel, věnoval nemalý dar místnímu kostelu. Tehdy to bylo

obvyklé, když se někdo vydával na dlouhou cestu nebo do války.

Tento dar byl však vázán jednou podmínkou. Kostel měl pro něho

opatrovat skříňku. Ukázal knězi, že obsahuje pouze

dokument psaný na svitu pergamenu, načež ji zapečetil.

Jednoho dne se on sám nebo jeho potomek vrátí, aby jej vyzvedl,

přičemž sám obsah pergamenu bude důkazem oprávněnosti

jeho nároku. Protože ani toto nebyl příliš neobvyklý

postup, kněz souhlasil a dohodu pečlivě zapsal.

Přešly generace. Když jsem se objevil, myslel

jsem, že budu muset záznam současnému knězi vyhledat.

On je ale zkušeným antikvářem a věděl, kde jej najít.“

Richelieu pozdvihl pergamen, snad po sedmé jej začal pročítat,

přičemž občas pohlédl na Lacyho. „Ano, stojí tady, že pravý

dědic bude vypadat přesně jako Pier de Plouma-nac'h, ať se

bude jmenovat jakkoli a je tu také jeho přesný popis. Velmi

výstižný popis.“ Kardinál sám se považoval za literáta a napsal

několik dramat. „Dále je tu oněch několik veršů, nedávajících

žádný smysl. Žadatel má být schopen přednést je bez toho, že

by nahlédl do textu.“ „Mám, monsieur?“

„Ne, zatím není třeba. To již slyšel kněz a poté i biskup.

Zkouška byla dostatečná, načež kněz napsal biskupovi této

diecéze a přimlouval se, aby zařídil mé setkání s tebou. Neboť

dokument končí odstavcem, který praví, že… potomek…

přináší poselství nejvyšší důležitosti. Proč jsi tedy ani

nenaznačil žádnému z duchovních, o co jde?“

„Neboť poselství je určeno pouze největšímu muži země.“

„Tím je Jeho Veličenstvo.“

Návštěvník pokrčil rameny. „Jakou bych měl šanci, že

se dostanu ke králi? Nejspíše bych byl nařčen z

nějakého zločinu, uvězněn a mé vědomosti by ze mě

dostali mučením. Vaše Eminence je známa větší…

pružností… a hloubavou myslí. Jste patronem vzdělanců a

literátů, založil jste národní akademii, přebudoval a

štědře podporoval Sorbonnu a pokud jde o

politiku…“ Větu dokončil výmluvným gestem.

Myslel na pokořené hugenoty, oslabování moci vysoké šlechty

a jejich hrady postupně se měnící v trosky, znemožněné,

vyhnané či popravené kardinálovi odpůrce u dvora, na dlouhou

válku, ve které Francie - poté, co kardinál zařídil dočasné

spojenectví s protestantskými Švédy - získávala navrch. Kdo

tedy doopravdy vládl zemi?

Richelieu pozdvihl obočí. „Na prostého kapitána jsi velice

dobře informován.“

„Musím být, monsieur,“ odpověděl Lacy tiše. Richelieu přikývl. „Můžeš se

posadit.“ Lacy se poklonil, vzal jednu z menších židlí, přisunul ji do uctivé

vzdálenosti před kardinála a posadil se. Vypadal uvolněně, ale pozornému

oku nemohlo uniknout, že je neustále ve střehu. Žádné nebezpečí ale

nehrozilo. Před dveřmi stála stráž.

„Jaké poselství tedy přinášíš?“

Lacy zvážněl. „Nepředpokládám, že mi Vaše Eminence uvěří

napoprvé. Sázím svůj život na to. že se mnou budete mít

trpělivost a případně vyšlete důvěryhodného člověka, aby

potvrdil důkazy, které ještě mohu poskytnout.“

Kotě dovádělo kolem jeho nohou. „Zdá se, že se Karlíčkovi

líbíš,“ řekl kardinál o stupeň vreleji.

„Říká se. že monsieur miluje kočky,“ podotkl Lacy s

úsměvem.

227

„Dokud jsou mladé. Pokračuj. Řekni, co o nich víš. To

mi o tobě mnohé prozradí.“

Lacy se sehnul a podrbal kocourka mezi ušima. Ten vysunul

drobné drápky a začal šplhat po jeho punčochách. Lacy si ho

vyzvedl na klín, drbal ho pod bradou a hladil hebký kožíšek.

„Také jsem míval kočky. Na pevnině i na lodích. Staří

Egypťané je považovali za posvátné a u severských národů

tvořily spřežení kočáru jejich bohyně lásky. Často se říká. že

jsou ve spojem s čarodějnicemi, ale to je nesmysl. Kočky jsou

kočky, nesnaží se přizpůsobovat jako například psi. Myslím, že

právě proto je lidé povazují za tajemné, mnozí se jich bojí

neboje nenávidí.“

„Zatímco jiní je milují více než své bližní. Bůh mi odpusť,“

dodal kardinál a zběžně se pokřižoval. „Jsi zvláštní muž,

kapitáne Lacy.“

„Svým způsobem, monsieur, který se velmi liší od vašeho.“

„Pochopitelně jsem si o tobě nechal něco zjistit,

když jsem se dozvěděl, s čím přicházíš,“ řekl

zvolna. „Ale řekni mi ty sám něco o své minulosti.“

„Abyste mohl porovnat, monsieur?“ Námořník se zahleděl do

neurčitá, zatímco jeho pravá raka stále hladila kocourka.

„Dobře, budu pečlivý. Brzy poznáte, že je to proto, že vám

nechci lhát.

Seumas Lacy pochází ze severního Irska. Neví přesně kdy se narodil,

protože záznam o křtu - pokud ještě existuje - zůstal tam. ale zdá se. že mu

může být asi padesát let. V roce 1611 anglický král zabral nejlepší části

Ulsteru a osídlil je skotskými protestanty. Lacy spolu s dalšími opustil

zemi. Měl s sebou trochu peněz, protože pocházel ze středně zámožné

námořnické rodiny. VNantes našel útočiště u Irů, kteří zde již po generace

žili a ti mu pomohli legalizovat pobyt. Přijal francouzskou variantu svého

křestního jména, stal se Francouzem a oženil se s Francouzkou. Pokračoval

v námořnickém řemesle, plavil se do Afriky, Západní Indie a Nové Francie.

Po čase se stal kapitánem obchodní lodi. Má Čtyři děti. ve věku od pěti do

třinácti let. ale žena mu před dvěma lety zemřela a již se

neoženil.“

„A když se doslechl, že strávím několik týdnů v Poitou, připlul

po řece do St. Nazaire a otevřel kazetu, kterou jeho předek

zanechal kostelu k úschově.“ doplnil zvolna Richelieu.

Lacy se na něho podíval. „Tak jest, Vaše Eminence.“

„Pravděpodobně o ní vždy věděl.“ „Pochopitelně.“

„Přestože jsi Ir? Po čtyři staletí nikdo z tvé rodiny nevznesl

nárok. Ty sám jsi po třicet let žil v blízkosti Nantes, než jsi to

udělal. Proč?“

„Čekal jsem na vhodnou situaci. I tak to bylo

těžké rozhodnutí“

„Zprávy říkají, že máš společníka. Zrzavého muže. jemuž chybí pravá nika.

jménem Mac Mahon. Ten ale zmizel. Proč?“

„Nechci být neuctivý, Vaše Eminence, ale poslal jsem ho pryč,

protože jsem nevěděl, co z toho může vzejít a nechtěl jsem

riskovat i jeho život.“ Lacy se usmál, když kotě objalo

tlapkami jeho zápěstí. „Kromě toho, je to hrubián a molů by

být i na obtíž.“ Po odmlce dodal: „Nevím ani, kde teď je.

Určitě ale A'ěas zjistí, jsem-li bezpečně doma.“ „Projevuješ

nedůvěru, která nevypadá příliš přátelsky.“ „Naopak,

inonsieur. důvěřuji vám tak. jako dlouhá léta důvěřuji svému

příteli. Vsadil jsem vše, abyste uvěřil, že nejsem šílenec,

nepřátelský agent ani čaroděj.“

Richelieu sevřel opěradlo křesla. I přes roucha bylo vidět, jak

se jeho vyzáblá postava napjala. Nepohnutě si prohlížel

návštěvníka. „Kdo tedy jsi?“ zeptal se chladně.

„Jsem Jacques Lacy z Irska, Vaše Eminence,“ odpověděl

stejným tónem „Jen jsem se tam nenarodil. To byla jediná

nepravda. Strávil jsem tam více než století. Na územích

neovládaných Angličany mají lidé sdostatek volnosti měnit

svůj život tak. jak uznají za vhodné. Zaboř Ulsteru mi naštěstí

poskytl vynikající důvod pro odjezd.

Vrátil jsem se tam, kde jsem kdysi býval Pierem de Ploumanacli. který také

229

nebyl rodilým Bretaňcem. Před ním i po něm jsem používal různá

jména a živil se rozličnými činnostmi. Takhle přežívám

po tisíciletí.“

Kardinál syčivě vydechl. „To pro mě není tak úplné překvapeni. Biskup

cosi naznačoval, a tak jsem přemýšlel… nejsi věčný Žid?“

Zavrtěl hlavou. Kotě vycítilo napětí a nahrbilo se. „Znám

podvodníky, kteří se za něho vydávají. Ne, monsieur, byl jsem již

dlouho živ, když náš Pán chodil po světě. Avšak nikdy

jsem jej neviděl a dozvěděl jsem se o něm až

mnohem později. Několikrát jsem se vydával za Žida, když

to bylo jednodušší či bezpečnější. Ale byla to stejná

přetvářka, jako když jsem se vydával za muslima.“ Pak s

úšklebkem dodal. „Kvůli tomu jsem se musel nechat

obřezat. Ale kůže pomalu dorostla. Zranění, pokud

nejsou těžká jako například ztráta ruky - se nám hojí rychle a bez

jizev.“

„Musím chvíli přemýšlet,“ řekl Richelieu a zavřel oči. Neslyšně pohyboval

rty, jak přeříkával Otčenáš a Zdrávas, zatímco prsty rychle přebíral

růženec.

Když skončil, podíval se opět na papyrus a řekl věcně: „Jak

vidím, ta sloka není tak zcela nesmyslná. Vykazuje určitou

podobnost s hebrejštinou přepsanou do latinky, ale nějaký

rozdíl tuje. Nuže?“

„Je to starověká féničtina, Vaše Eminence. Narodil jsem se v

Tyru, za vlády krále Hirama. Nejsem si jist, zda v té době vládl

v Jeruzalémě David nebo Šalamoun.

Richelieu opět zavřel oči. „Dva a půl tisíce let,“ zašeptal a

doširoka oči otevřel. „Přednes ty verše. Chci slyšet ten jazyk.“

Lacy poslechl a rychlý sled hrdelních slov se mísil s šumem

větru a vody doléhajícím zvenčí. Kotě seskočilo z jeho klína a

odběhlo do kouta.

Když domluvil, nastalo ticho. Asi po půl minutě se

kardinál zeptal: „Jaký je význam?“

„Je to část písně, kterou námořnici zpívali v krčmách nebo když během

plavby tábořili na břehu.

„Jak noc jsou černé vlasy mé dívky, jak hvězdy září její oči.

Oblá a bílá jak měsíc její ňadra jsou a kráčí s půvabem Aštoret.

Kdy už můj pohled a mé nice na ní spočinou?“

Omlouvám se. že je to tak světské, monsieur. ale tohle je

obsah, jak si jej pamatuji.“

Richelieovou tváří se kmitl úsměv. „Ano, myslím, že člověk toho během

tisíciletí zapomene více. A v Pierově době byli duchovní méně kultivovaní

než dnes.“ Pak kousavě dodal: „Myslel sis snad, že něco takového, co je

možné si zapamatovat, ti dodá důvěryhodnosti?'„

„V ničem jsem Vaší Eminenci nelhal.“

„V tom případě by ses prolhával staletími.“

Lacy pozdvihl ruce. „Co jsem měl dělat, monsieur? Představte si. že bych v

tomto osvíceném století, v této nejosvícenější zemi otevřeně prohlásil, kdo

jsem. V nejlepším případě by mě měli za kašpara a byl bych rád. kdybych

vyvázl jen bičováním. Snadno bych se mohl dostat na galeje, nebo skončit

na šibenici. A kdyby došlo k nejhoršímu, byl bych nařčen z čarodějnictví a

upálen. Zle by se mi vedlo i kdybych jen prostě žil na jednom místě,

zatímco by moji synové a vnuci končili na hřbitově a já nejevil známky

stárnutí. Ach, setkal jsem se s národy - mnohé z nich žijí v Novém Světě -

pro které bych byl bohem Ale to jsou divoši a já dávám přednost

civilizaci.

Kromě toho, civilizace dříve či později divochy vytlačí. Ne,

raději si vždy najdu nový domov jako cizinec, který nikomu

nevadí, na několik desetiletí se usadím a potom zmizím

takovým způsobem, aby lidé uvěřili tomu. že jsem mrtev.“

„Víš, proč tě stihl takový osud?“ zeptal se Richelieu a opět se

pokřižoval.

„To ví jen Bůh, Vaše Eminence. Nejsem svatý, ale nevěřím, že

bych byl nějaký mimořádný hříšník. A ke všemu jsem

pokřtěn.“

231

„Kdy k tomu došlo?“

„Asi před dvanácti sty lety.“

„A kdo tě obrátil na víru?“

„Dlouhou dobu jsem se hlásil ke křesťanství, aniž bych byl pokřtěn, ale

zvyky se měnily a … Mohu požádat, abychom tuto otázku odložili na

později?“

„Proč?“ namítl Richelieu.

„Protože chci Vaši Eminenci přesvědčit, že mluvím pravdu a pravda v

tomto případě zní spíše jako výmysl…“ Pod pronikavým pohledem Lacy

zmlkl, pozdvihl ruce, nucené se zasmál a řekl: „Dobře, když naléháte. Bylo

to v Británii, poté, co ji opustila většina Římanů, vlezení vojenského

velitele Artoria, kterému říkali Riothamus. Protože disponoval jízdními

lučištníky, odolával nějaký čas anglickým nájezdům.“

Richelieu seděl bez pohnutí.

„Nepatřil jsem k jeho družině, byl jsem obchodník hledící si svého. Nikdy

jsem nepotkal Lancelota. Gawaina či Galadaha. ani jsem nespatřil zářný

Camelot. Duch Říma tam ještě nějaký čas přetrvával, a podle mého odtud

vzešla i legenda o Artušovi. Monsieur jistě porozumí, proč jsem se nechtěl

o tom zmiňovat. Příliš mě to lákalo k jednoduché lži.“

Richelieu přikývl. „Chápu. Musíš být nejšikovnější lhář,

jakého jsem kdy poznal.“ Neptal se ani, jestli Féničan přijal

Krista ze stejných důvodů, jako předstíral vyznávání

mnoha jiných bohů předtím.

V Lacyho hlase zazněl sarkastický tón. „Nechci Vás urážet tvrzením, že

jsem se na tento rozhovor nepřipravoval.“

Richelieu škubnutím ruky hodil pergamen na podlahu. Dopadl

s lehkým zachrastěním, které přilákalo pozornost kotěte.

Naklonil se kupředu, prsty spojené do stříšky. Velký zlatý

prsten se smaragdem se zaleskl na slunci. „Co ode mě chceš?“

vyštěkl.

„Ochranu, monsieur,“ odpověděl Lacy, „pro mě a ostatní, kteří

jsou jako já.“ Po hladkých tvářích mu přeběhl sotva znatelný

ruměnec.

„Kdo ještě?“

„Mac Mahon je jedním z nich, jak Vaše Eminence zajisté

uhodla. Setkali jsme se ve Francii, když ještě patřila Galům.

Slyšel jsem nebo jsem se setkal ještě asi s třemi

dalšími, ale náhodná smrt je zastihla dříve, než jsem si mohl být

jist. U další osoby jsem si byl jist, ale ta zmizela. Lidé mého

druhu jsou velice vzácní a musí být velni opatrní.“

„Učený doktor Descartes by řekl mizivě se vyskytující,“

podotkl s trochou suchého humoru Richelieu.

„Během staletí se někdo již možná neúspěšně pokoušel o to, o

co se dnes snažím já. Nezůstal o tom ale žádný záznam, pokud

vůbec nějaký byl.“

Kotě se opatrně plížilo k pergamenu. Richelieu se opřel a Lacy

seděl takřka bez pohybu, ruce položené na kolenou. „Jaký další

důkaz nabízíš?“ otázal se kardinál.

Lacy se zadíval kamsi za něho. „Přemýšlel jsem o tom už

generace před tím. než jsem si vůbec uvědomil celý rozsah.“

začal metodicky. „Člověk si zvykne na to. že se snaží

předvídat a čeká na příležitost. Možná až příliš. Příležitost jej

mine a zase je pozdě. Ale časem se člověk naučí, někdy i za

velmi vysokou cenu, že svět je nebezpečný a všechno je

pomíjivé. Králové a národy, papeži a bozi - neberte to jako

neuctivost - skončí v prachu nebo v plamenech. A tak brzy.

Mám svá opatření, bohatství nashromážděné během staletí,

porůznu zakopané poklady, triky na změnu totožnosti, zásobu

užitečných dovedností a… své relikviáře. Nejsou ve všech

kostelech, ani to vždy nejsou kazety s pergamenem Ale po celé

Evropě, v severní Africe a v západní části Asie, tam všude kde

to jen šlo. jsem zanechal důkazy. Uvažoval jsem tak. že ve

chvíli, kdy bude velká šance na úspěch, půjdu a vyzvednu

nejbližší z nich. To měl být první krok.

Nyní, pokud Vaše Eminence dovolí, popíšu některé z nich,

které jsou dosažitelné pro vaše agenty. Mohu každý přesně

popsat i to jak a kde jsou uloženy. U několika bude zcela

233

zjevné, že jsou uloženy již dlouhý čas. A u všech bude možné

dokázat, že je nemohl uložit kapitán Jacques Lacy během

posledních padesáti let, co jej lidé znají.“

Richelieu se zatahal za bradku. „A mezitím budeš vyčkávat v

bezpečí, zaručeném tímto materiálem.“ pronesl tiše. „Ano. měl

jsem určité pochybnosti, že je to možné. A nevypadá to, že bys

byl blázen. A protože nejsi ani podvodník, anii jiný

kriminálník, musíš být čaroděj nebo ďábel.“

Na Lacyho spánku se objevil pramínek potu, přesto však

odpověděl klidně: „Svěcená voda ani vymýtání mi neublíží.

Můžete mě podrobit výslechu a seznáte, že se rychle zotavím

ze všeho, co mě nezabije nebo nezmrzačí. Přišel jsem. protože

vše, co o vás vím, mě přesvědčilo o tom. že jste příliš moudrý -

neříkám milosrdný, monsieur, ale moudrý, osvícený a

inteligentní - abyste se k něčemu takovému uchýlil.“

„Jiní by mne nutili.“

„Vaše Eminence má tu moc je odmítnout. To je další důvod,

proč jsem vás vyhledal. Čekal jsem staletí na takového

člověka. Milník v historii.“

Kotě se připlížilo k pergamenu a začalo do něj strkat packou. Rulička s

chrastěním klouzala po parketách a rozdováděné kotě kolem ní začalo

poskakovat.

„Nikdy jsi neměl ochránce?“ zeptal se Richelieu s mírně

nepřítomným výrazem.

Lacy si povzdechl. „Jednou, monsieur. Bylo to v Egyptě, asi tři

sta let po mém narození.“

„Vyprávěj mi o tom.“

„Jako mnoho Féničanů - tehdy jsem se opět hlásil k této

národnosti - jsem se plavil ve službách faraóna Psammetika. Byl to

moudrý a silný muž jako vy, vládce, který odvrátil záhubu své země

a učinil ji opět bezpečnou. Nic zvláštního jsem tehdy

neplánoval, kromě toho, že až nadejde čas, opět zmizím.

Ale stalo se, že tento farao žil dlouho. Vládl více než

padesát let. A protože služba, ve které jsem byl, byla velice

dobrá, po smrti své první egyptské manželky jsem se znovu

oženil a žili jsme dál neobyčejně šťastně. Tak to

pokračovalo dokud král neprohlédl způsob, kterým jsem

zakrýval, že nestárnu.

Přiměl mě. abych se mu svěřil a pak mě vzal pod svá ochranná

křídla. Pro něj jsem byl posvátným člověkem, vybraným bohy

k neznámému, ale jistě významnému poslání. Kam až sahal

jeho vliv, vyslal posly, aby pátrali po mně podobných. Všichni

se vraceli s prázdnou. Jak jsem již řekl. náš druh musí být

velmi vzácný.“

„A jak to skončilo?“

„Psammetik zemřel. Trůnu se ujal jeho syn Necho. který mě

neměl příliš v lásce. Ne že by mě přímo nenáviděl, o to se

postarali někteří knězi a dvořané, kteří měli dojem, že bych

mohl ohrozit jejich postavení. Brzy začalo být zřejmé, že se

dále nemohu zdržovat v blízkosti dvora. Kdyby nic jiného,

snadno jsem se mohl stát obětí úkladné vraždy. Ale nový

faraón mi nedovolil odejít. Asi si nebyl jist tím, čeho jsem

schopen.

V té době se začínalo mluvit o vyslání lodí s fénickou

posádkou, které by se pokusily obeplout Afriku. Použil jsem

veškerého vlivu, který mi zbyl, aby se výprava uskutečnila a

sám jsem jedné lodi velel - v neznámých zemích by

nesmrtelný mohl být k nezaplacení! Lacy si vydechl a s

pokrčením ramen pokračoval: „Při první příležitosti jsem loď

otočil do Evropy. Ani nevím, jestli byla expedice úspěšná.

Hérodotos později tvrdil, že ano, ale on často přejímal zprávy

velice lehkovážně.“

„Předpokládám, že veškeré záznamy o tvé přítomnosti v Egyptě

se ztratily nebo je tví nepřátelé vymazali,“ řekl

Richelieu. „A nadto ani neumíme číst ty piktogramy.“

„Prosím, uvědomte si, monsieur, že jsem zřídka pobýval v

235

přítomnosti mocných. Psammetik, Artorius a dva tři další - ale

má role byla vždy naprosto bezvýznamná - a nyní vy, Vaše

Eminence. Mnoho jsem jich viděl, ale byl jsem jen součástí

anonymního davu. Vždy je nejlepší stát trochu stranou.

Nakonec, jsem jenom starý námořník, který nemá vcelku co

nabídnout.“ Ale hned dychtivě dodal: „Kromě svých

vzpomínek. Zvaž. co všechno bych mohl znamenat pro učence.

A kdybych - pod tvou ochranou - shromáždil další nesmrtelné,

pomni, co by to mohlo znamenat pro… Francii“

Opět se rozhostilo ticho, rašené jen šelestem větru, šuměním

řeky, tikáním hodin a kotětem, které po podlaze honilo

pergamen. Richelieu byl ponořen v myšlenkách, Lacy

vyčkával.

Nakonec kardinál řekl: „Co ode mě doopravdy chceš?“ „Jak jsem řekl.

monsieur!. Vaši ochranu. Místo ve vašich službách. Veřejné prohlášení kdo

jsem. a slib, že kdokoli jako já může zakotvit v tomto bezpečném přístavu.“

„A nahrnou se sem pobudové z celé Evropy.“ „Vím na co se jich ptát.

pokud to vaši učenci nebudou vědět.“

„Hmm, ano. předpokládám, že víš.“ „Pokud několik z

nich exemplárně potrestáš, ostatní si to pak již nedovolí.

Lacy trochu zaváhal. „Nedovedu ovšem předpovědět, jak budou

vypadat. Dlužno říci. že můj Mac Mahon je dost drsný

chasník a žena. o které jsem si také jist, že je nesmrtelná, byla

či je prostitutkou, pokud ještě žije. Každý přežívá,

jak nejlépe umí.“

„Ale někteří mohou být slušní, pokorní. Někteří mohou být

vpravdě svatí - například poustevníci?“ Richelieu se vrátil na

zem a řekl ostřeji: „Po tom faraónovi jsi již nehledal žádného

ochránce? Více než dva tisíce let?“

„Jak jsem již Vaší Eminenci řekl. člověk se stane opatrným“

„Proč jsi se tedy nyní odhalil?“

„Částečně kvůli vám,“ odpověděl rychle Lacy. „Vaše Eminence slýchá

mnoho intrik a lichotek a já nechci zabíhat do podrobností. Již jsem o

tom mluvil.

Ale pouze vaše osoba sama o sobě by nebyla dostatečným

důvodem. Je to i proto, že doufám, že nastal vhodný čas.“

Pergamen se zaklínil pod nohu křesla a odolával dalším

útokům kotěte. Kotě zamňoukalo. Richelieu pohlédl dolů

a chtěl se sehnout. „Když můj pán dovolí…“ Lacy

vyskočil, zdvihl kocourka a podal mu ho. Richelieu

vzal chundelaté stvoření do dlaní a položil si je na klín,

kde měl předtím pergamen. Lacy se poklonil a posadil se.

„Pokračuj,“ vybídl jej kardinál, zatímco hladil drobné tělíčko.

„Sledoval jsem běh věcí z pozice člověka, který se dívá

zevnitř,“ řekl Lacy. „Četl jsem knihy, naslouchal

filosofům i jednoduchým pravdám prostých lidí. Přemýšlel

jsem. Nesmrtelnost je osamělá, monsieur. Člověk má příliš

mnoho času na přemýšlení.

Zdá se, že za posledních dvě stě či tři sta let, se svět začíná měnit rychleji.

Není to nic takového, jako zánik jedné či vznik druhé říše. Je to zásadní

změna, jako proměna chlapce v muže či housenky v motýla. I smrtelní to

cítí. Mluví o renesanci, která započala snad čtyři sta let po našem Pánovi.

Ale já to vidím mnohem jasněji. Faraón Psammetik - jak daleko se mohli

dostat jeho poslové? Kolik mohli najít takových, kteří by porozuměli mým

otázkám a ve strachu se před nimi neskryli? A to byl králem mocným, jako

jiní králové v jeho době. Řekové, Římané, Byzantinci, Peršané a ostatní na

tom nebyli lépe, ať již v poznání nebo v dosahu svého vlivu. Podruhé jsem

již nikdy neměl přistup k vládci, jemuž bych mohl věřit, a ani jsem se

na to nepřipravoval. To přišlo později.

Dnešní lidé se plaví po celé zeměkouli. A vědí, že to je

koule. Objevy Koperníka a Galilea…“ V kardinálově rván se

zračilo lehké znechucení. „Dobře, ať je to jak chce,

lidstvo objevuje úžasné věci. Prsty Evropy se

natahují po druhé polokouli. A tady, poprvé od pádu Říma máme dobré

cesty. Jakmile tahle válka skončí, bude možné rychle a většinou

bezpečně cestovat stovky a tisíce mil. A co je asi

nejdůležitější, máme knihtisk a stále přibývá lidí, kteří umí číst,

které je možné oslovit. Nakonec spojíme nesmrtelné!“

Kardinálovy prsty hladily kotě, které začínalo být ospalé. „To potrvá nějaký

čas.“ řekl.

237

„Ach ano, pro smrtelné to… promiňte, Vaše Eminence.“

„To nic,“ řekl Richelieu a odkašlal si. „Nikdo

kromě Karlíčka nás neslyší, můžeme mluvit otevřeně.

Opravdu věříš, že lidé - řekněme zde, ve Francii jsou

na stejné výši, jaké jsi ty dosáhl během staletí?“

„N-ne, monsieur,“ zmateně zakoktal Lacy. „Jenom si myslím,

že Francie bude po příští generace silná a stabilní. Za což bude

vděčit i vám.“

Richelieu opět zakašlal, levou rukou si přikryl ústa. zatímco pravou stále

hladil kotě. „Nejsem příliš zdráv, kapitáne,“ řekl chraplavě. „A nikdy jsem

nebyl. Bůh mě může povolat každým okamžikem.“

Lacyho tvář získala laskavý výraz. „Já vím. Snad vám On dopřeje

ještě dlouhá léta, ale…“

„Ani král se netěší dobrému zdraví,“ přerušil jej kardinál.

Naštěstí on a královna byli požehnáni potomkem, ale princi

nejsou ještě ani dva roky. A zrovna když se narodil, přišel jsem

o otce Josefa, mého nejbližšího rádce a nejschopnějšího

pomocníka.“

„I o tom viní Ale je zde ten rodák z Itálie, Mazarin, který je

vám tolik podoben.“

„Ano, a kterého připravuji jako svého nástupce,“ řekl Richelieu s křivým

úsměvem. „Studoval jsi opravdu pozorně.“

„Musel jsem. Během svého dlouhého života jsem si

osvojil metodu. I vy myslíte hodně dopředu.“ Lacy

začal mluvit rychleji. „Prosím, zvažte to. Nemůže

trvat dlouho, než si ověříte můj příběh. A jsem

uchvácen tím, jak klidně jste mě vyslechl. Nesmrtelný,

vyhledávající další nesmrtelné, ve službách krále - současného krále - a

později jeho syna, který by mohl vládnout dlouho a pevně.

Umíte si představit, jakou slávu by mu to přineslo a j

akou slávu a moc celé Francii?“

„Ne, neumím,“ odsekl Richelieu. „Ani ty ne. I já jsem se

naučil opatrností.“

„Ale Vaše Eminence, vždyť říkám, že mám důkazy.“ „Mlč,“

nařídil kardinál.

Opřel levý loket o opěradlo křesla, podepřel si bradu a zadíval se někam za

zdi zámku, hranice provincie i království. Pravou rukou stále něžně hladil

kotě. Když usnulo, odtáhl ruku. Bylo slyšet jen vítr a řeku.

Konečně - když velká ručička hodin, na kterých zoufalý

Faethón hnal Apollónův sluneční kočár, opsala čtvrtkruh se

pohnul a pohlédl na muže před sebou. Lacy po celou dobu

zachovával orientální klid. Nyní ožil a zvolna se nadechl.

„Nebudu se obtěžovat tvými důkazy,“ řekl ztěžka

Richelieu. „To, co tvrdíš, je zřejmě pravda, ale to

vcelku nemá význam.“

„Jakže, Vaše Eminence?“ zašeptal Lacy. „Pověz,“ řekl

Richelieu takřka laskavým tónem. „Myslíš si, ve světle toho.

co všechno jsi prožil a vytrpěl, že jsme dosáhli stavu věcí,

který přetrvá?“

„Ne,“ připustil Lacy. „Ne. myslím, že všechno se mění,

všechno, a tak to půjde dál a nikdo neví. jaký bude konec. Ale

právě proto naše životy a životy příštích generací budou

odlišné od toho. jak jsme žili předtím. Staré hry už neplatí.“ Na

chvilku se odmlčel a pak pokračoval. „Začíná mě unavovat, že

nemám domov. Neumíte si ani představit jak. Chopím se každé

příležitostí.“

Richelieu ignoroval jeho poněkud neformální tón. Snad jej ani

nepostřehl. Přikývl a promluvil tak. jako by si povídal s

některým ze svých mazlíčků: „Nešťastný člověče. Kolik

odvahy v tobě musí být, že ses tohoto odvážil. Anebo, jak jsi

řekl, kolik únavy je v tobě. Ale ty můžeš ztratit jen jediný

život, kdežto já miliony.“

Lacy toporně pozvedl hlavu. „Můj pane?“ „Nesu odpovědnost

za tuto říši,“ odpověděl Richelieu. „Svatý Otec je starý a

nemocný a nikdy neovládal státnické umění. Takže jsem

odpovědný i za část křesťanstva. Mnoho lidí si o mně myslí, že

jsem se upsal ďáblu a přiznávám, že mnohdy jednám bez

239

skrupulí. Ale jsem to já, kdo je nakonec odpovědný.

Tuto dobu vnímáš jako čas velkých změn a také naděje. Možná máš

pravdu, snad, a i kdyby, vidíš to očima nesmrtelného. Já mohu, či je mi

dovoleno, jen sledovat změny. Válka pustoší německé země. Svatá říše

římská národa německého - jakkoli je to náš nepřítel - může brzy vykrvácet

Protestantské sekty bují jako houby po dešti a každá má svou doktrínu a

fanatickou ideologii. Angličané opět zdvihají hlavy a Holanďanům to také

dlouho nepotrvá. Nepokoje hýbou Ruskem, Indií a Čínou. A jen Bulí ví, co

se děje v obou Amerikách. Děla a muškety boří staré bašty a staré zásady.

A co přijde místo nich? Podle tebe to budou objevy učenců, knihy a

pamflety, které chrlí tiskařské lisy. To jsou zázraky, které nastolí nový věk.

Souhlasím Ale v mém postavení se musím sám sebe ptát. jaký' ten nový

věk bude. Musím se s tím nějak vypořádat, udržet si kontrolu nad situací a

vědět, že stejně mohu zemřít aniž dosáhnu úspěchu a stejně tak mohou

selhat i ti po mně.

Jak ses odvážil předpokládat, že bych dovolil, že bych

si dovolil, rozhlásit to, že existují lidé. kterých se čas

nedotkne?“ Otázka šlehla jako bič. „Mohl bych - jak

by asi řekl doktor Descartes - vložit do dosud

nevyřešené rovnice další, naprosto neznámý a nezvladatelný faktor?

.Nezvladatelný', to je to pravé slovo. To jediné, co vím jistě je, že by

to byla jiskra, která by v Evropě zapálila požáry

náboženského šílenství a mír by byl jen snem. Přinejmenším pro

další generaci.

Ne. Kapitáne Kdokolijsi,“ zakončil ledově. „Nechci tebe ani

tvé nesmrtelné. A nechce je ani Francie.“

Lacy tiše seděl. Podobných zvratů zažil nesčetně. „Smím si přesto dovolit

obtěžovat Vaši Eminenci za několik dní či let?“ zeptal se.

„Nesmíš. Zaměstnává mě příliš mnoho věcí a zbývá mi

proklatě málo času.“

„Buď klidný,“ řekl Richelieu mírně. „Můžeš odejít svobodně.

Opatrnost mi velí. abych tě nechal zatknout a poslal na garotu.

Buď j si šarlatán, a zasloužíš si to, nebo j si opravdu

nebezpečný a je to nutné. Avšak myslím si. že jsi vnímavý

muž a opět se stáhneš do ústraní. A jsem ti vděčný za to. že

jsem na úžasný okamžik spatřil to, co je lépe nechat být. Byl

bych rád abys zůstal a my spolu mohli déle hovořit. Ale bylo

by to riskantní pro mě a neuctivé k tobě. Takže, uložme toto

odpoledne nikoli mezi naše vzpomínky, ale mezi naše

fantazie.“

Lacy chvíli tiše seděl, pak se zhluboka nadechl a

odpověděl: „Vaše Eminence je šlechetná. Jak může

vědět, že nezklamu její důvěru a neobrátím se jinam?“

Richelieu si odkašlal: „Kam jinam? Nazval jsi mne

jedinečným. Královna Švédská má slabost pro podivíny,

pravda. Ale zatím je vcelku bezvýznamná. A než získá moc…

Předpokládám, že se budeš držet zpátky. Jsi si vědom všech

rizik, která ti hrozí ve význačnějších zemích.“

Spojil napjaté prsty do stříšky a pokračoval: „Tvůj plán je

každopádně špatný a doporučuji ti. abys na něj jednou provždy

zapomněl. Viděl jsi dlouhý úsek historie, ale nakolik jsi se na

ní podílel? Myslím, že za těch pár desítek let svého života jsem

přičichl k věcem, o které ty jsi ani nezavadil.

Jdi domů. Zaopatři své děti a ztrať se i se svým přítelem O to

tě důrazně žádám. Zařiď si nový život, například v Novém

Světě. Odvrať od sebe i ode mě pokušení, víš, jaké mé

pokušení je. Tvůj sen je snem blázna.“

„Proč?“ zeptal se Lacy ochraptěle.

„Ještě jsi to neuhodl? Opravdu jsem se v tobě

zklamal. Naděje a nadšení zvítězily nad zkušeností.

Ohlédni se zpět. Vzpomeň si na krále, držící v klecích divoká

zvířata. A vrtochy dvora. Och, kdybych si tě s

čestnými úmysly podržel, a Mazarin by šel v mých

šlépějích, co Ludvík XIV až dosáhne plnoletosti? A co kterýkoli

král, kterákoli vláda? Výjimek je poskrovnu a jsou prchavé.

I kdybyste vy, nesmrtelní, byli rasou filozofu, která by věděla,

jak mým prostřednictvím vládnout, myslíš, že ten, kdo by

vládu vykonával by mohl, či směl, sdílet moc? Sám jsi

241

připustil., že jste výjimeční pouze délkou svého života. Stali

byste se jen kuriozitami v královské mašinérii, neustále

sledováni státní policií a umlčeni, jakmile by se zdálo, že

začínáte být nebezpeční. Ne, zůstaň svobodný, ať to stojí

cokoli.

Žádal jsi mě. abych přemýšlel o tvých návrzích. Já ti říkám,

abys šel a uvažoval o mé radě.“

Hodiny tikaly, vítr vanul a řeka dál plynula.

„Je to vaše poslední slovo, Vaše Eminence?“ zeptal se ztěžka Lacy.

„Ano.“

„Měl bych odejít.“ řekl Lacy a vstal.

„Opravdu si přeji, abych ti mohl věnovat více času.“

řekl kardinál a zkřivil rty, „a sobě také.“

Lacy k němu přistoupil a Richelieu pozdvihl pravou niku.

Lacy se sklonil a políbil ji, když se napřímil, řekl: „Vaše

Eminence je největší muž, jakého jsem poznal.“

„Pak je Bůh k lidstvu milostiv.“ odpověděl kardinál.

„Nikdy na vás nezapomenu.“

„Budu si to pamatovat po všechen čas, který mi ještě zbývá.

Sbohem, poutnice.“

Lacy došel ke dveřím a zaklepal. Strážní otevřeli. Richelieu dal znamení,

aby muže pustili a dveře opět zavřeli. Zůstal sám se svými myšlenkami.

Sluneční paprsky na podlaze se prodlužovaly. Kotě se probudilo,

seškrábalo se dolů po jeho plášti a rozeběhlo se za svými vlastními

záležitostmi.

XII

POSLEDNÍ KOUZLO

1

Přes pláň od severu přijížděl klusem mladý muž. Zvíře pod

ním se v běhu vbilo jako vysoká tráva ve větru. Slunečnice

roztroušené po pláni se vznešeně kývaly ve stejném rytmu,

okvětní lístky stejně jasně žluté jako záplava slunečního světla.

Země a nebe se stýkaly tam, kam oko sotva dohlédlo, zeleň a

modř, vzdálenost, do které doletí snad jen sny. Jestřáb kroužil

ve vzdušných vírech a na jeho perutích se rudě odráželo

slunce. Letka kachen se černě rýsovala na modrém nebi.

Děti, které odháněly z polí vrány, uviděly jezdce jako první.

Nejstarší chlapec se ihned plný důležitosti rozeběhl do vesnice,

neboť Nesmrtelný nařídil, aby byl o návratu ihned zpraven.

Avšak když chlapec proběhl branou v plaňkovém plotě a

dostal se mezi chýše, odvaha jej opustila. Kdo je on, aby

mluvil s nejmocnějším z šamanů? Má riskovat, že přeruší

kouzlo či vidění? Ženy si všimly, jak bezradně postává a

zavolaly na něj: „Ohé. Malý Zajíci, co máš na srdci?“ Ale to

byly jenom ženy, a starci, které zahlédl opodál, byli jenom

starci. A tohle musela být opravdu mimořádně důležitá věc.

když se o ni Nesmrtelný tak zajímal.

Chlapec polkl a zamířil k jednomu ze stavení s hnědou drnovou střechou.

Přešel podél stěny až ke vchodu. Ve tmě uvnitř hořelo jediné malé ohniště.

Rodiny, které zde žily. byly někde za svými povinnostmi nebo - pokud

měly hotovo -odpočívaly u řeky. Byl tu jen jeden člověk, jehož tu Malý

Zajíc doufal najít. Muž oblečený v ženských šatech, meloucí kukuřici.

Zdvihl hlavu a laskavě se zeptal: „Copak chceš, chlapče?“

Malý Zajíc si odkašlal a řekl: „Lovci se vrací, Tři Husy. Řekl

243

bys to šamanovi?“

Zvuk kamenů drhnoucích o sebe ustal. Berdache se zvedl.

„Ano, řeknu,“ odpověděl. Protože byl kým byl, měl jistou moc

nad světem duchů, snad proto, že se jim i podobal, také

postrádaje vyhraněné znaky mužnosti. Mimoto byl synem

Nesmrtelného. Oprášil si zástěru, rozvázal tkanice a houpávým

krokem vyšel ven. Malý Zajíc se s úlevou vracel ke své práci.

Popoháněla jej zvědavost. Jaký to bude nádherný pohled, až

jezdci pojedou kolem!

Šamanova chýše stála uprostřed vesnice, poblíž obřadní chýše.

Byla menší než všechny ostatní, protože ji obýval pouze on a

jeho rodina. Byl tam právě se svými ženami. Zářivá Měď.

matka Tří Hus. seděla venku a dohlížela na dvě malé dcerky

Křepelčího Křídla, které si hrály na slunci. Přestože byla

shrbená a poloslepá. byla šťastná, že i ve svém vysokém věku

může být nějak užitečná. Ve dveřích seděla Večerní Deštík,

která se narodila tu samou zimu jako berdache, a pomáhala své

dceři. Mlžnému Úsvitu, zdobit svatební šaty obarvenými péry.

Pozdravila příchozího a na jeho pokyn vešla dovnitř zavolat

manžela. Nesmrtelný, uvazující si bederní zástěrku, vyšel po

chvilce před vchod. Rozcuchaná Křepelčí Křídlo vykoukla

stydlivě ven. Vypadala šťastně.

„Ohé. otče,“ pozdravil s patřičnou úctou Tři Husy. avšak ne

tak bázlivě, jak by to udělal Malý Zajíc. Tento muž jej přeci

hýčkal, když byl ještě děckem, učil jej znát hvězdy, klást pastí

a vše potřebné a příjemné - a i když jeho dětství skončilo a

bylo jasné, že nikdy nevyspěje v celého muže. nikdy jej

nepřestal milovat. Přijal tento fakt s klidem člověka, který'

viděl, jak stovky životu odnáší vítr. „Viděli skupinu Běžícího

Vlka. jak se vrací zpět.“

Nesmrtelný stál chvíli beze slova. Když se zamračil, proťala

jeho tvář jediná vráska. Kůže napjatá na pružných svalech se

mu leskla jako kámen v ranní rose, černé vlasy měly lesk

leštěného obsidiánu. „Jsou si jisti, že jsou to právě oni?“ zeptal

se.

„A kdo jiný?“ opáčil Tři Husy překvapeně.

„Nepřátelé …“

„Jezdci by nikdy nejeli takhle otevřeně a za plného světla, otče. přece znáš

zvyky Pawneejů.“

„Ale ano, samozřejmě,“ zamumlal šaman, jako by pozapomněl

a teď to potřeboval připomenout. „Budu si muset pospíšit, chci

s lovci mluvit o samotě.“

Vešel zpět do staveni a berdache se ženami si

vyměnili vědoucí pohledy. Nesmrtelný nesouhlasil se štvanicí na

bizony, ale Běžící Vlk shromáždil svou skupinu a odjeli

tak rychle, že nezbyl čas na slova. Od.té chvíle byl

Nesmrtelný neustále zamyšlený, občas v ústraní hovořil se

staršími, ale nikdo z nich otevřeně nepromluvil. Čeho se

obávali?

Po chvíli se Nesmrtelný opět vynořil z chýše. Měl na sobě

koženou halenu, na níž byla vypálena mocná znamení. Tvář

měl pomalovanou bílými kruhy, čapku z norci kožešiny

naraženou hluboko do čela. V levé nice držel chrastítko z

tykve, v pravé šamanskou hůl s havraní lebkou. Všichni mu

mlčky uvolnili cestu, dokonce i děti ztichly. To již nebyl ten

laskavý a tichý manžel a otec. kterého znali. Teď byl tím, v

němž přebývá Duch. ten, který nestárne, ten, kdo vede svůj lid

časem a učinil jej výjimečným.

Jak procházel mezi chýšemi, ruch ve vesnici utichal. Ne každý jej sledoval

s takovým respektem, jak tomu bylo dříve. Zvláště v pohledech některých

jinochů byl patrný odpor a snad i zášť.

Prošel vraty mezi políčka kukuřice, fazolí a dýní.

Vesnice stála na vysokém ostrohu, z něhož shlížela na mělkou

řeku lemovanou topoly. K severu se lehce zdvihala

nezměrná rozloha mírně zvlněné země. Tam někde nízká tráva

prérie přecházela ve vysoký porost plání. Přes vlnící se trávu pluly

245

mysteriózní stíny oblak. Jezdci již byli docela blízko a bylo jasně

slyšet údery kopyt o tvrdou zem.

Když Běžící Vlk poznal stojícího muže, dal znamení a přitáhl

uzdu. Jeho mustang zaržál, opsal krátký oblouk a s

pofrkáváním zastavil. Jezdec v legginách seděl na koni tak

pevně, že se zdálo, zeje s ním srostlý. Jeho dvanáct společníku

za ním nezůstávalo v jezdeckém umění pozadu. Ze zvířat i

jezdců vyzařovalo opojení životem. Někteří z jezdců měli

kopí, jiní měli přes záda přehozeny luky a toulce se šípy.

Každý z nich měl za pasem nůž z nejlepšího pazourku.

Čelenky zdobily znaky hromu, sokolů a sršňů. Ta Běžícího

Vlka byla ozdobena orlími a sojčími pery. Že by měl v úmyslu

létat?

„Ohé, veliký'.“ pozdravil neochotně. „Prokazuješ nám čest.“

„Jaký byl lov?“ otázal se Nesmrtelný.

Běžící Vlk ukázal dozadu na nákladní zvířata nesoucí kýty,

hlavy. kůže. hřbety a balíky vnitřností, uvázané řemeny ze

surové kůže. Jakmile zastavili, tuk a zasychající krev přilákaly

hejna much. „Nikdy to nebylo lepší, nikdy jsme jich tolik

nepobili!“ zajásal. „A kojotům zůstalo víc, než jsme mohli

naložit. Lidé se dnes najedí, až budou praskat.“

„Duchové potrestají takové plýtvání,“ varoval jej Nesmrtelný.

Běžící Vlk se na něho úkosem podíval a odsekl: „Což kojoti

nejsou rádi, když je také nakrmíme? A bizonů je tolik, co

stébel trávy v prérii.“

„Požár může spálit zemi…“

„A ta se s pivním deštěm znovu zazděná.“

Ozvalo se několikeré zasyknutí, když si vůdce skupiny dovolil

takhle přerušit šamana. Ale nikdo z lovců nebyl doopravdy

překvapen. Dva se dokonce ušklíbli.

Nesmrtelný si nevšímal té drzostí, jen jeho tón byl o poznání

ostřejší. „Když se bizoni vydávají na cestu, naši mužové jim

jdou vstříc, aby některé ulovili. Abychom si duchy zvěře

usmířili, lovci tančí a přinášejí potřebné oběti a já duchům

vyložím, čeho je nám třeba. Tak tomu vždy bylo a žili jsme v

pokoji. Pokud sejdeme ze starých, vyšlapaných stezek, nečeká

nás nic dobrého. Ukáži Arám, jak usmíříte duchy.“

„A to zase máme čekat, než se stáda přiblíží na méně než den cesty?

Odehnat a zabít pár kusů a doufat, že žádného muže nerozdupou nebo

nenaberou na rohy? Když budeme mít štěstí, zaženeme celé stádo na útes a

pak se stejně budeme dívat, jak většina masa shnije. Naši otcové přinášeli

do vesnice méně masa, protože víc prostě nemohli, ani když zapřáhli psi do

saní z klacků.“ Slova se z úst Běžícího Vlka valila jako povodeň. Očekával,

že se s šamanem hned po návratu střetne a věděl, co řekne.

„A pokud jsou nové stezky tak špatné,“ ozval se Rudý Sokol,

„proč kmeny, které se po nich vydaly, žijí v blahobytu, zatímco

my jen obíráme kosti?“

Běžící vlk se na něho zamračil a naznačil aby byl zticha.

Nesmrtelný si povzdechl a téměř laskavě odpověděl: „Věděl

jsem, že takhle budete hovořit. Proto jsem vám vyšel vstříc,

aby nás zde nikdo nemohl slyšet. Vím. že je pro muže těžké

přiznat, že se mýlil. Takto spolu najdeme způsob, jak můžete

věci napravit a zároveň neztratit čest. Následujte mě do

obřadní chýše, počkáme na vidění.“

Běžící Vlk se vypjal na hřbetě koně. „Vidění?“ vykřikl. „Já měl vidění,

starce. Pod jasnými hvězdami, tu noc poté, co jsme se celý den hnali s

větrem o závod. Viděl jsem záplavu hojnosti a bohatství, činy, které si lidé

budou pamatovat déle, než ty sám žiješ a budeš žít. Noví bohové se prohání

po zemi. Sedí na koních, jejichž kopyta tepou zem a před nimi letí hrom a

blesk. S nimi se musíš usmířit!“

Nesmrtelný pozdvihl hůl a zatřásl chrastítkem. Neklid přelétl

přes tváře lovců. Koně jej vycítili a začali frkat a hrabat

kopyty.

„Nechtěl jsem být nezdvořilý, veliký,“ dodal rychle Běžící Vlk.

„Chtěl jsi, abychom hovořili beze strachu a

vychloubání. Pokud byla má řeč příliš hlasitá, omlouvám se.“

247

Pohodil hlavou a pokračoval: „Přesto jsem měl ten sen.

Řekl jsem o něm svým přátelům, věří mi.“

Magické pomůcky visely bezvládně v šamanových rukách.

Jeho tmavá silueta se chvíli nehybně rýsovala proti zelené

trávě, než řekl: „Budeme si o tom muset promluvit později a

zkusit odhalit význam toho snu.“

„To budeme,“ řekl Běžící Vlk se zjevným ulehčením. „Zítra. A nyní,

veliký, půjčím ti svého nejlepšího hřebce a já půjdu pěšky, zatímco ty

pojedeš a ve vesnici nám požehnáš tak, jak vždy žehnáš vracejícím se

lovcům.“ „Ne,“ řekl Nesmrtelný a odcházel. Stáli zaražení a zmatení,

dokud se Běžící Vlk nerozesmál. Znělo to stejně jako ňafání jeho

jmenovce. „Radost našich lidí nám bude dostatečným požehnáním. A

čekají nás ženy. žhavější než plameny jejich ohnišť!“

Většina lovců se musela přemáhat, aby se připojila k

jeho veselí, ale přeci jen jim to dodalo trochu

odvahy. Běžící Vlk vyrazil vpřed, ostatní pobídli koně koleny

a s křikem jej následovali. Když míjeli šamana, nikdo na

něho ani nepohlédl.

Když došel do vesnice, vládla tam vřava. Lidé se seběhli

kolem lovců, křičeli, poskakovali a jásali, psi štěkali. K

blahobytu nepatřil jenom dostatek masa. Byl to také tuk. kosti,

rohy. střeva, šlachy. Teď tu bylo vše co chtěli. A to byl jen

začátek. Kůže poslouží jako potahy na típí a celé rodiny budou

moci putovat tak daleko jak se jim zlíbí, lovit a na tomtéž

místě sušit maso. vydělávat kůže a pak zase jít dál adál…

„Ale to nebude přes noc.'„ varoval Běžící Vlk. Stěží

překřikoval hlučící dav. „Zatím máme málo koní a především

se musíme dobře starat o ty, kteří nám slouží.“ Z davu se

ozývalo: „Brzy jich bude dost. Každý muž bude mít své

stádo.“

Někdo vykřikl, jiný jej následoval, za okamžik celý kmen

provolával jeho jméno ajeho vůdcovství.

Nesmrtelný procházel kolem a jen několik lidí si jej povšimlo.

Ti se zahanbeně odvrátili, aby se pak ještě divočeji připojili k

oslavám.

Ženy a nejmladší děti Nesmrtelného stály strnule před

stavením. Nemohly vidět dav, ale křik sem doléhal zřetelně.

Oči Křepelčího Křídla kdesi zmateně bloudily. Byla to skoro

ještě dívka. Zastavil se před nimi. Měly pootevřená ústa, ale

nikdo nic neříkal.

„Jste hodní, že jste tu na mě počkaly,“ řekl po chvilce.

„Můžete se přidat k ostatním a pomoci s přípravou jídla,

radovat se, hodovat.“

„A ty?“ zašeptala Večerní Deštík.

„Nezakázal jsem to, jak bych mohl?“

„Kázal jsi proti koním, kázal jsi proti štvanicím,“ ozvala se

Zářivá Měď. „Co je to posedlo, že už wbec nedbají tvých rad?“

„Však to ještě poznají,“ prohlásila Večerní Deštík.

„Jsem ráda, že má smrt je už nablízku.“ řekla Zářivá Měď a

ukázala kostnatou rukou na Nesmrtelného. „Ale ty. drahý, tím

budeš muset projít.“

Křepelčí Křídlo se rozhlédla po svých dětech a zachvěla se.

„Běžte a užívejte. To bude nejlepší. Lidé nesmí mít pocit, že je

něco rozděluje. Vždy jsem se snažil aby cítili sounáležitost.“

„Ale ty se nepřipojíš?“ obrátila se na něho tázavě

Večerní Deštík.

„Budu přemýšlet o tom, co bych měl udělat.“ odpověděl a vešel do obřadní

chýše. Než se rozešly, chvíli ještě zmateně otálely. Jeho nejistota a vzdor se

jich silně dotkly, neboť nahlodávaly vše čím až doposud žily.

V tuto denní dobu bylo uvnitř chýše šero, protože její

vchod byl obrácen k východu. Světlo dopadající dovnitř od dveří

a kouřového otvoru se měnilo v bledé kaňky na stěnách a

podlaze. Rozmazané skvrny a chvějivé stíny patřily k jeho

magii. Do ohniště uprostřed podlahy položil

několik kousků suchého bizoního trusu a pomocí svidříku a troudu

rozdělal oheň. Když se dostatečně rozhořel, nacpal

kalumet tabákem, který sem obchodníci dováželi z daleka,

zapálil jej a zhluboka vdechl. Cekal, až jej posvátný kouř

249

dostane do stavu vhodného pro meditaci.

Tentokrát jej ale vnitřní zrak zklamal. Skoro se mu ulevilo, když jakýsi stín

zakryl vchod. Slunce již leželo na obzoru a světlo dostalo žlutý nádech, jak

se prodíralo kouřem ohňů, který sem přinášel vůni připravovaného masa.

Neviděl, kdo je tím příchozím. Hluk oslav chvílemi sílil a zase slábl, jako

by se pohyboval na hranici snu skutečnosti.

„Otče?“ ozval se plachý šepot.

„Vejdi,“ řekl Nesmrtelný. „A buď vítán.“

Tři Husy se sehnul, protáhl se dovnitř a usedl k ohništi naproti

Nesmrtelnému. Takřka mu nebylo vidět do tváře zbrázděné věkem a plné

zájmu, za který se berdache nemusel nijak stydět. .,Doufal jsem. že u tebe

najdu úkryt, otče,“ řekl.

„Před čím? Uráží tě snad někdo?“ „Ne, ne, všichni se radují.“

ošil se Tří Husy. „To je právě to. Zdá se. že dokonce i starci

odhodili pochybnosti.“ „Kromě tebe.“

„A snad několika ostatních. Těžko říci. Většina žen je

srdcem s námi. ale muži je strhnou s sebou. Je třeba

říci. že je to opravdu velký čin. který Běžící Vlk a jeho

bojovníci vykonali.“

„Slibuje příliš mnoho.“ Tři Husy souhlasně zamručel.

„A proč ty nesdílíš jejich naděje?“ zeptal se

Nesmrtelný. „Ty jsi můj otec a byl jsi ke mně vždy

laskav.“ řekl berdache. „Obávám se. že v zítřcích, které

slibuje Běžící Vlk, bude jen málo místa pro laskavost.“

„Podle toho co víme o kmenech, které začaly používat koně, tomu tak

je.“

„Zaslechl jsem muže - když jsem se náhodou dostal na doslech

jejich hovorům - že některé k tomu byli přinuceny.“

„To je pravda. Byly vyhnány ze svých domovů v lesích na

východě do nekonečných prérií útočníky, kteří přicházejí ještě

dále od východu. Říká se, že mají strašlivé hromové zbraně.

Prý je dostali od cizinců s bílou kůží, o nichž mluví pověsti.

Ale jiné kmeny, jako třeba Pawneejové, si koně ochočily samy

a přijíždějí sem z tamtěch hor na západě.

Nikdo je nenutil. Ani nás nikdo nenutí. Hovořil jsem s

poutníky, obchodníky, s každým kdo měl nějaké zprávy. Na sever od

nás, Arikarové, Hidatsové a Mandanové stále žijí starým způsobem.

Jsou stále silní, bohatí a spokojení. Chtěl bych, abychom i my

byli takoví.“

„Mluvil jsem s několika mladíky, otče, kteří přes tvoji radu přivedli koně,“

řekl Tři Husy. „Jeden z nich později vyjel s Běžícím Vlkem, zprvu aby se

naučil koně ovládat. a později na lov bizonů. Říkali - říkal - že to není

proto, že by postrádali úctu nebo chtěli, něco bořit. Chtějí pro kmen jen to.

co je dobré na novém způsobu života.“

„Vím. Ale také vím, že nelze jen tak přebírat. Změnu musíš

buďto odmítnout nebojí přijmout celou.“

„Otče.“ řekl Tři Husy smutně, „nepochybuji o tvé moudrosti,

ale jsou tací, kteří ano. Nejsou si jisti, jestli dovedexš změnu

pochopit, ty, který žiješ mimo čas.“

Nesmrtelný se přes závoj šera smutně usmál. „Je to zvláštní,

můj synu, zvláštní, že až teď. když jsi takřka na

konci svých dní. dokážeme být tak důvěrní.“ Zhluboka vydechl a

pokračoval: „Málokdy mluvím o svém mládí. Je to již tak dávno, že

to vypadá jako polozapomenutý sen. Ale jako chlapec jsem naslouchal

vyprávění svého děda o suchu, které trvalo několik let a

které nakonec donutilo sejít náš kmen z vrchoviny a hledat

v těchto místech lepší domov. Ještě když jsem byl muž.

stále jsme se učili jak přežívat na pláních. Tehdy jsem ještě

nevěděl, kdo vlastně jsem. Myslel jsem. že zestárnu

a ulehnu do země jako každý jiný. Ale když postupně začalo

být zřejmé, že se to nestane, jakou otřesnější změnu

si lze ještě představit? Když bylo jisté, že mě

bohové vydělili, vyhledal jsem šamana, stal se jeho

učedníkem a později nástupcem. A roky letěly rychleji a

rychleji. Viděl jsem, jak se rodí dívky, které jsem si v

dospělosti vzal, a když zestárly, pohřbíval je i s našimi

dětmi. Dětmi… Viděl jsem i další kmeny, které se vydaly do

plání, a války, které mezi nimi propukaly. Víš, že teprve tehdy,

když byla tvá matka dívkou, jsme se rozhodli vybudovat oplocení? Je

pravdou, že bázeň přede mnou pomáhala udržovat nepřátele v

251

bezpečné vzdálenosti; ale Běžící Vlk měl vidění o nových

bozích.“

Unaveně se zasmál. „Tak. můj synu. Poznal jsem změny. Viděl jsem čas,

jak se řítí jako řeka při povodni a unáší s sebou trosky nadějí. Teď již

chápeš, proč se snažím svůj lid uchránit před změnami?“

„Musí tě poslechnout. Udělej kouzlo, které jim otevře

oči a donutí je naslouchat.“

„Kdo umí nalézt kouzlo proti času?“ „Pokud je někdo takový,

jsi to ty. otče.“ Berdache se schoulil a roztřásl se, přestože bylo

stále docela teplo. „Tohle je dobrý a příjemný život. Zachraň

jej pro nás!“

„Pokusím se,“ odpověděl Nesmrtelný. „Zanech mě samotného s duchy. Ale

napřed mi dovol, abych tě objal, můj synu.' Staré chladnoucí tělo se

rozechvěle přitisklo k horkému a živoucímu. Pak se Tři Husy rozloučil

a odešel.

Nesmrtelný seděl nehybně, uhlíky v ohništi vychládaly a

zvolna se snášela noc. Zvenčí sem stále doléhal tlukot bubnů,

jásot, výkřiky a dupáni nohou, kroužících kolem velkého oline.

Hluk ještě zesílil, když obdélník dveří opět zjasněl. Vyšel

úplněk. Šedivé stíny zčernaly a tráva byla jako pokrytá

jinovatkou. Po nějaké době hluk zvolna utichl a vesnici přikryl

klid.

Žádné videm nepřišlo. Snad tedy sen. Slýchal, že šamani

kočovných kmenů se často trýznili, aby k sobě přivolali

duchy. On raději zůstane věrný starým nenásilným

způsobům. Ulehl na několik prostřených kůží, jednou se

přikryl a po chvíli usnul.

Hvězdy putovaly oblohou. Jak se ochlazovalo, začínala se v

trávě třpytit rosa. I poslední kojot ztichl. Jen řeka šuměla mezi

břehy, pod topoly a přes písečné prahy, jako by prchala před

klesajícím měsícem.

Východní část oblohy začínala blednout a hvězdy ztrácely svůj lesk.

Ticho narušilo tlumené dusání kopyt. Jezdci zastavili,

seskočili, zanechali koně několika bojovníkům a dál

pokračovali pěšky.

Chtěli ukrást koně. kteří byli přes noc ponecháni se svázanýma

nohama mimo oplocení. Chlapec, který je hlídal, vetřelce

spatřil a s křikem se rozeběhl k bráně. Jeden z bojovníků mrštil

kopí, které jej srazilo k zemi. Malý Zajíc sebou ještě několik

vteřin tloukl a dusil se vlastni krví. Svítáním se rozlehl válečný

pokřik.

,,Ven!“ křičel Běžící Vlk před chvší. „Útok! Zachraňte

koně!“' Byl první, kdo vybělil ven. ale muži. většinou

nazí. se již hnali za ním a poslepu se chápali zbraní. Útočníci se na

ně . vrhli, vzduchem létala slova v neznámém jazyce. Šípy

svištěly a zasažení muži křičeli spíše vzteky než

bolestí. Běžící Vlk s napřaženým tomahavkem vpadl do klubka

nepřátel a zůstávala za ním brázda jako za postupujícím

tornádem.

Ačkoli vesničané útočníky převyšovali počtem, ti měli výhodu překvapení.

Vůdce Pawneejů křičel rozkazy. Jeho muži se kolem něj v mžiku

shromáždili, pod jejich náporem se obrana rozpadla a prodrali se dovnitř

otevřenou branou.

Světla přibývalo. Děti. ženy a starci se jak prérijní psi

rozeběhli do chýší. Pawneejové je se smíchem naháněli.

Běžící Vlk ztratil mnoho času tím. že sháněl své vyděšené

bojovníky. Mezitím Pawneejové stačili získat nějakou kořist -

dítě či ženu. kterou ihned odtáhli ven, nádherné kožišiny,

buvolí plášť, halenu bohatě zdobenou peřím - a

shromáždili se poblíž brány.

Jeden z bojovníků našel v nejmenší chýši, stojící vedle

knihové chýše, krásnou mladou ženu spolu s jedním starším

mužem a stařenou. Dívka vykřikla a sekla mu nehty po očích.

Snadno ji odrazil, sevřel jí obě zápěstí za zády a táhl ji ven,

nedbaje na její odpor a chabé pokusy těch dvou zbylých. Z

vedlejší chýše se vynořil muž. Byl beze zbraně, v rukou třímal

jen šamanskou hůl a chřestidlo. Ve chvíli kdy je pozvedl

253

bojovník vykřikl a mrštil po něm tomahavk. Šaman musel

uskočit zpět a válečník svou kořist rychle odvlekl k ostatním

Bojovníci Běžícího Vlka pobíhali okolo brány a rozprchli se.

když zezadu přicválali Pawneejové. kteří předtím hlídali koně,

s odpočatými zvířaty. Ostatní nájezdníci se chytili hřív. jedním

skokem se vyšvihli na koňské hřbety a za sebou vytáhli svou

kořist či zajatce. Muži, kteří již byli na koních, pomohli

nasednout raněným a naložit tři nebo čtyři mrtvé.

Běžící Vlk řval a popoháněl své lidi. Za Pawneeji se vznesl

mrak šípů, ale většina z nich dopadla neškodně za záda

ujíždějících útočníků. Ti již se svou kořistí mizeli západním

směrem a ke zdecimovanému stádu vesničanů se nevraceli.

Nikdo z vyděšených obyvatel vesnice se je neodvážil

pronásledovat.

Vyšlo slunce a krev na stéblech trávy rubínově opaleskovala.

Nesmrtelný obhlížel bojiště. Několik mužů a žen

zohavovalo dvě mrtvoly, které nepřátelé nestačili odvézt -

duše mrtvých tak budou navěky bloudit temnotami — a

nahlas dávali najevo, jak by si přáli mít živé zajatce, aby je mohli

umučit k smrti. Jiní truchlili nad svými mrtvými. Tři Husy

byl mezi těmi, kteří ošetřovali raněné. Jeho jemné ruce

tišily bolest a hlubokým tichým hlasem pomáhal mužům, aby

nedávali najevo utrpení. Nesmrtelný se k němu připojil. Umění

léčit patřilo také k šamanovým povinnostem „Otče,“ ozval

se berdache, „myslím, že by bylo spíše třeba, abys

vyvolal kouzlo proti takovým neštěstím.“

„Nevím, jestli mi na to ještě zbývá síla,“ odpověděl

Nesmrtelný.

Tři Husy zatlačil na šíp vězící v rameni raněného, až ozubený hrot pronikl

druhou stranou ven a pak celou střelu vytáhl. Vytryskla krev, na kterou se

okamžitě slétly mouchy. Tři Husy zastavil krvácení trávou. „Stydím se, že

jsem se nezúčastnil boje,“ zamumlal.

„Tvé mládí je již daleko a boj pro tebe nikdy nebyl,“ odvětil

Nesmrtelný. „Ale teď jsem si uvědomil překvapivou věc -

zapomněl jsem všechno, co jsem kdy věděl o boji.“

Běžící Vlk. který procházel kolem a zjišťoval škody, jej

zaslechl. „Nikdo znáš nevěděl nic!“ vyštěkl. „Napříště se

musíme lépe připravit.“

Tři Husy zatnul zuby. Nesmrtelný se tvářil netečně.

Později se Nesmrtelný věnoval svým povinnostem šamana. Se

svým učedníkem, který se k němu včera raději ani

nepřibližoval, vedl rituály za mrtvé, zaříkával zraněni, aby se

dobře zahojila, a přinášel oběti duchům. Jeden ze starších se

osmělil a zeptal se. proč nevěštil. „Budoucnost začíná být

velmi podivná.“ odvětil Nesmrtelný a nechal muže stát s

otevřenými ústy. Kolem poledne si našel chvíli času, aby utěšil

děti Křepelčího Křídla, kterým unesli matku a potom se opět

sám vnořil do obřadní chýše.

Příštího jitra spálili své mrtvé. Později jejich památku uctí

tancem Předtím se však všichni schopní mužové shromáždili

na prostranství, které pamatovalo radostnější události. Svolal je

Běžící Vlk a požadoval, aby to nebyla rada starších, kteří by

zvolna a rozvážně hledali řešení, ale chtěl, aby přišel každý

muž, který se udrží na nohou. Nikdo se mu neodvážil

odporovat.

Shromáždili se před vyvýšeninou na samém okraji útesu,

odkud bylo vidět širokou hnědou řeku. Stromy lemující její

břehy byly jedinými stromy v širém okolí. Na východ za

oplocením začínala políčka a zvedaly se pohřební mohyly,

čerstvé i ty dávno zarostlé travou, která se v lesklých vlnách

táhla k obzoru. Slunce začínalo pálit a po zemi se proháněly

stíny oblaků. Na západním horizontu se začínala kupit

černomodrá bouřková mračna. Odtud se vesnice jevila jen jako

skupina prázdných mravenišť. V dohledu se nepohnulo nic

kromě několika koní. Netrpělivě podupávali a hrabali, jako by

už chtěli být pryč.

255

Běžící Vlk vylezl na vyvýšeními a pozdvihl ruku. „Slyšte,

bratři!“ zvolal. V plášti z bizoní kůže vypadal větší než ve

skutečnosti. Tváře si nařízl na znamení smutku a obličej mu

protínaly černé pruhy na znamení pomsty. Vítr čechral péra

jeho čelenky.

„Všichni víme, co jsme vytrpěli.“ řekl k tvářím, které se k

němu obrátily. „Nyní se musíme zamyslet nad tím, proč se to

stalo a jak tomu napříště zabránit. Říkám, že odpověď

je jednoduchá. Máme jen málo koní. Nemáme skoro nikoho, kdo by

na nich mněl lovit a už vůbec nejsme zkušení bojovníci.

Jsme chudí a sami, krčíme se za naší ohradou a žijeme z nuzné

sklizně. A zatím ostatní kmeny vyjíždí za bohatou kořistí na pláně.

Mají hojnost masa a jsou silní. Mohou nakrmit mnoho úst a proto se jim

rodí mnoho synů. ze kterých se stávají vynikající lovci a jezdci. Mají

čas a odvahu na to, aby se naučili válečnickému

umění. Jsou možná rozptýleni, ale váže je pokrevní spřízněnost

a vědomí sounáležitosti. Můžeme se pak divit, že se

staneme jejich kořistí?“

Jeho zrak spočinul na Nesmrtelném, který stál v první řadě u paty

vyvýšeniny. Šaman pohled opětoval, ale bez jakéhokoli výrazu. „Po léta se

od nás drželi stranou,“ pokračoval Běžící Vlk. „Věděli, že v našem středu

je muž vládnoucí velikou duchovní silou. Přesto se nakonec skupina

mladých bojovníků odhodlala k útoku. A myslím, že někdo z nich měl jistě

vidění. Vidění lehce navštíví toho, kdo ujíždí na koni mezi tábory, noc za

nocí pod nebem plným hvězd. Ten boj byl tak krvavý, jak byl, také proto,

že my sami jsme nevěděli jak jej vést. To se musíme naučit.

Ale co je horší, a co již Pavvneejové zjistili a brzy se to dozví i

všechny kmeny z plání, že jsme ztratili všechnu

schopnost obrany, kterou jsme kdy měli. Máme snad

nějaké nové kouzlo?“

Založil ruce na prsou a zvolal: „Ptám se tě, Nesmrtelný, veliký', jaké nové

kouzlo můžeš udělat?“ Pomalu odstoupil stranou.

Mezi muži proběhl tichý šepot. Hleděli na šamana. Chvíli stál

bez pohybu, pak vyšplhal na návrší a postavil se vedle

Běžícího Vlka. Byl bez ozdob, jen v bederní zástěrce. Vedle

vysokého muže vypadal uboze.

Přesto pronesl pevným hlasem:“.Nejdříve se tě zeptám, tebe.

jenž jsi uzmul vůdcovství starším, zeptám se tě, co by naši lidé

měli udělat?“

„Říkal jsem!“ zvolal Běžící Vlk. „Potřebujeme koně. Musíme

je chovat, kupovat, chytat divoké nebo i krást. Musíme si

dobýt své místo mezi bohatými kmeny z plání. Je třeba,

abychom se naučili dobře bojovat, našli spojence a zaujali

postavem, které nám náleží mezi kmeny, jež mluví dakotskými

jazyky. A musíme s tím začít hned. jinak bude pozdě.“

„To je tvá představa,“ řekl potichu Nesmrtelný. „A

skončí to tak, že opustíte svůj domov a hroby svých předků.

Nebudete mít jiného příbytku než típí a budete se jen toulat,

jako bizon, kojot nebo vítr.“

„To je možné,“ odvětil stejně tiše Běžící Vlk. „A co je na tom

špatného?“

Většina posluchačů udiveně vydechla, ale několik mladíků

souhlasně přikývlo, jako když kůň pohodí hlavou.

„Chovej se uctivě,“ řekl rozechvěle šamanův vnuk. „Je stále

ještě Nesmrtelným.“

„Ano, je,“ souhlasil Běžící Vlk. „Řekl jsem to, co naplňovalo

mé srdce. Je-li to špatné, řekni to. Ale pak také řekni, co

bychom měli udělat místo toho.“

Jen on slyšel odpověď. Ostatní si ji domysleli, někteří s hrůzou

v očích, jiní vypadali zamyšleně nebo se otřásli, jako by po

nich sáhla smrt.

„Nemohu.“

Nesmrtelný se otočil od Běžícího Vlka ke shromáždění.

Pozvedl hlas a každé jeho slovo mělo tíhu balvanu. „Již zde

nemám co dělat. Nemám žádná kouzla. Ještě před tím. než se

kdokoli z vás narodil, se ke mně donesly zvěsti o nových

tvorech, koních, a o podivných mužích vládnoucích bleskem,

kteří připluli přes velikou vodu. Po čase se koně dostali i do

257

naší země, a to čeho jsem se obával, se stalo skutečností. Dnes

se čas naplnil. Nikdo neumí předpovědět, co z toho vzejde.

Vše, co jsem znal, se mi rozpadlo mezi prsty jako hrouda

suché hlíny.

Ať se musíte změnit nebo nikoli - a spíše budete muset, neboť vás není

tolik, abyste ubránili svoji osadu - změníte se. Chcete změnu a jsou tací,

kteří vás povedou. Já už nemohu. Přemohl mě čas.“

Pozdvihl ruku. „Proto vám zelinám a nechtě mě odejít.“ Byl

to Běžící Vlk, kdo vykřikl: „Chceš odejít? To nesmíš! Vždy

jsi patřil k nám“

Nesmrtelný se mírně usmál. „Pokud jsem se za svůj dlouhý život něčemu

naučil, pak tomu. že není žádné vždy.“

„Ale kam půjdeš a jak?“

„Můj učedník se bude starat o vše co bude třeba a později

se naučí mocnějším kouzlům prérijních kmenů. Moji starší

synové dohlédnou na to, aby se mým starým manželkám a nejmenším

dětem vedlo dobře. A pokud jde o mně, odejdu sám a

budu hledat obrození nebo smrt, konec veškerého snažení.“

A do naprostého ticha dokončil: „Sloužil jsem vám tak dobře,

jak jen jsem uměl. Nyní mě nechtě odejít.“

Sešel z návrší a odcházel pryč. Ani se neohlédl.

XIII

ZA LAHVOVOU TYKVÍ

1

Bouřka trvala celou noc. Ráno pak bylo jasné, vše se třpytilo vláhou, ale

pole byla příliš promáčená, než aby se na nich dalo pracovat. Příliš to však

nevadilo. Vypadalo to. že úroda bude dobrá. Vojtěška byla tak zelená, že to

bylo vidět i se zavřenýma očima a kukuřice bude do Čtvrtého července

vysoká alespoň po kolena. Matthew Edmonds se rozhodl, že až posnídá a

dokončí drobné ranní práce, opraví pluh. Předradlička potřebuje nabrousit a

v tmu je prasklina. Pokud se mu podaří ji stáhnout, vydrží alespoň ještě

jednu sezónu. Až to dodělá, podívá se, jaké práce kolem domu si pro něho

nachystala Jane.

Když za sebou zavřel kuchyňské dveře, zůstal stát na

horním schůdku a zhluboka natáhl chladný vlhky vzduch plný

pachů hlíny, zvířat a rašení. Za stodolou po jeho pravici se slunce

právě prodíralo skrze les a větrná korouhvička ve tvaru

kohouta odrážela jeho paprsky do nekonečné modři.

Rozbahněný dvůr se leskl zrcadly kaluží. Jeho oči

zabloudily doleva na chlévy vepřů a kurník}', přehlížel

akry své úrodné země. Může se on nebo kterýkoli člověk

dostatečně odvděčit Bohu za takové požehnání?

Koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb. Otočil hlavu co nejvíce doleva. Odtud

mohl vidět na okresní cestu táhnoucí se asi sto yardů od západní hranice

jeho pozemků. Na druhé straně ležely pozemky Jesse Lyndona, ale jeho

dům byl na severu, ukrytý za cípem jeho lesa. Příjezdová cesta k

Edmondsově farmě, lemovaná jabloněmi, jejichž plody se již objevovaly

mezi bledě zelenými listy, byla také skryta pohledu. A odněkud z těch míst

vybělila žena.

Chief, poloviční kolie, právě pomáhal desetiletému Jakubovi

vyvést dobytek na pastvu. Tak to bylo lepší. Stačilo, jak se žena

vyděsila, když se na ni rozštěkal Frankie, a to

byl jenom foxteriér. Neobratně se před ním chránila a

259

snažila se ho odehnat. Přitom ale stále běžela, spíše

klopýtala, jako by měla každou chvíli upadnout. Na sobě měla

cosi jako noční košili sahající do poloviny lýtek. Kdysi to snad

bylo žluté.

Špinavá, mokrá a zablácená tkanina se jí lepila na tělo.

Trhlinami v látce probleskovala pokožka v barvě světlé kávy.

Edmonds seskočil ze schůdků a rozeběhl se. „Ticho, Frankie!“

vykřikl. „To stačí!“ Psík se zarazil, zavrtěl ocasem a vyplázl

jazyk.

Muž a žena se setkali poblíž skladu kukuřice a nehnutě na sebe zírali.

Vypadala mladě, tak na dvacet když vezmeme v úvahu její vyčerpám.

Stačilo by ji nakrmit, a místo vyzáblé dívky by tu stála štíhlá mladá žena.

Její obličej se lišil od většiny ostatních. Byl úzký. nos lehce zakřivený a

nikoli široký, rty nepatrně plnější než je běžné u bělochů. Velké oči

lemovaly nádherně dlouhé řasy. Nakrátko zastřižené vlasy, které se ježily

na všechny strany, byly jen lehce zvlněné. Edmonds si s bolestí uvědomil,

že nějaký otrokář musel znásilnit její matku nebo babičku.

Sípavě lapala po dechu a nemohla ovládnout třas,

kterým se jí chvělo celé tělo. „Mír s tebou.“ řekl Edmonds.

„Tady jsi mezi přáteli.“

Trochu vyděšeně si ho prohlížela. Byl to rozložitý muž s

pískovými vlasy, v černém obleku a širokém plochém

klobouku. „Ty massa Edmonds?“

Přikývl. „Ano.“ řekl konejšivým tónem. „A ty budeš jistě

uprchlík.“

Trochu pozdvihla ruce. „Prosím, prosím, už sou blízko!“ „To abychom

šli.“ řekl, vzal ji za ruku a vedl ji přes dvůr.

Kuchyně byla prostorná a prosluněná, čistě uklizená, ale stále

plná příjemných vůní. Jane Edmondsová krmila ovesnou kaší

ukřičenou Nelii. zatímco čtyřletý William se tvářil jako velký

chlap a s důležitým výrazem naléval vodu do konvice

odstavené z plotny, jejíž předchozí obsah kouřil v dřezu. Když

dovnitř vešel otec s černoškou, všichni ztuhli.

„Taille dívka potřebuje úkryt, a to rychle,“ řekl Edmonds své

ženě. Byla to jemná bytost s ohnivými vlasy deroucími se zpod

čepce. Položila lžičku a opřela si sevřenou pěst do dlaně.

„Nemáme nic připraveného, drahý.“ Pak ale rozhodně dodala:

„Jasně, půda musí stačit. Ve sklepě se není kam schovat.

Možná do té staré truhly, kdyby prohledávali dům …“

Černoška se opřela o pracovní stůl. Už se netřásla a

dýchala klidně, ale oči jí stále divoce žhnuly. „Jdi s

Jane,“ řekl jí Edmonds. „Udělej, co ti řekne. My se o

tebe postaráme.“

Hnědá paže se mihla a velký řeznický nůž jako by jí sám

skočil z poličky do ruky. „Živou já nechytej!“ „Polož to,“ řekla

poděšeně Jane. „Dítě, dítě. netřeba násilí, věř v Boha,“ dodal

Edmonds. Dívka se přikrčila. „Nechtít ublížit nikdo.“ řekla

chraplavě. „Ale dyž najdou, zabiju já. neodvedou zpět. A

nejdřív s bohovou pomoci zabiju někerýho.“

„Co ti udělali, že tě dohnali tak daleko?“ zeptala se Jane se

slzami v očích.

Edmonds pohodil hlavou. „Frankie zase štěká. Na nic

nečekejte. Ať si nechá nůž a rychleji schovej. Já s nimi

promluvím.“

Protože měl zablácené boty, vyšel rovnou ven a kolem domu přešel na

verandu na západní straně. Příjezdová cesta se větvila v místě, kde končily

jabloně. Odbočka mířila k jihu. Edmonds utišil psa a postavil se asi na krok

ode dveří, ruce založené na hrudi. Když ho oba jezdci uviděli, povolili

koním uzdy a vyrazili cvalem k němu.

Jejich koně byli zpocení ale vcelku svěží. Oba jezdci měli v

sedlových pouzdrech pušky, na opasku visel každému

revolver. Jeden z mužů byl statný blonďák, druhý vyzáblý brunet.

„Dobrý den, přátelé.“ uvítal je Edmonds. „Co vás k nám přivádí?“

„Honíme uprchlou černošku, viděls ji?“ zeptal se blonďák.

„Proč myslíš, že bych měl?“ odpověděl Edmonds. „Ohio je

svobodný stát. Ať tu projde kdokoli jakékoli barvy pleti, je

stejně svobodný jako ty nebo já.“

Brunet si odplivl. „Kolik takovejch si sem dostal? Všechno sou

261

to uprchlíci, a ty to zatraceně dobře víš. kvakere.“ „Ne, příteli,“

odpověděl Edmonds s úsměvem. „Mohl bych ti jmenovat

George z obchodu, Caesara z železářství. Mandy, která se stará

o dům Abshiresových …“

„Nech toho zdržování.“ vpadl mu do řeči blonďák. „Hele, dneska brzo ráno

smě jí viděli jít tímhle směrem. V lese se nám ztratila, ale tohle je jediná

cesta, kterou se mohla dát. A našli smě stopy bosejch nohou.“

„A mířily k tvojí cestě,“ zakrákal jeho společník.

Edmonds pokrčil rameny. „Blíží se léto a děti si zouvají boty,

kdykoli jim to dovolíme.“

Blonďák přivřel víčka. „Dobrá,“ zamumlal. „Když máš tak

čistý svědomí, nebude ti jistě vadit, když se tu porozhlídnem“

„Mohla vlízt dovnitř a ty sis toho ani nevšini,“ řekl ten druhý s

úsměškem. „Určitě by se ti to nelíbilo. Vsadím se. že tam máš

ženu a děti. Tak se přesvědčíme.“

„Jasně, nemůže porušit zákon.“ řekl první. „Budeš spo-lu-pra-

co-vat. Déme, Allene.“

Chystal se sesednout z koně, ale Edmonds jej zarazil vztyčenou paží.

„Počkat, přátelé. Je mi líto, ale nemohu vás pozvat dovnitř.“

„He?“ ozval se blonďák.

Allen se zachechtal. „Bojí se, že jeho stará bude vyvádět, až po nás bude

muset drhnout podlahu, Gábě. Neboj, chlape, vopucujem si boty.“

Edmonds zavrtěl hlavou. „Mrzí mě to. přátelé, ale nikdo z vás

tu není vítán. Prosím, odejděte.“

„Takže schováváš tu černošku!“ vyjel Gábě.

„Nic takového jsem neřekl, příteli. Zkrátka si s vámi již

nepřeji mluvit. Opusťte můj pozemek, prosím.“

„Hele, poslouchej. Pomáhání uprchlíkovi je federální zločin. To tě může

stát tisíc dolarů nebo půl roku v lochu. Zákon říká, že nám musíš

pomoct.“

„To je stejně nespravedlivé, jako záměry presidenta

Pierce na Kubě. Obojí se příčí Božím přikázáním.“

„Já ti ukážu přikázání,“ zavrčel Allen a vytrhl revolver. „Uhni!“

Edmonds se ani nepohnul. „Ústava mi na mé půdě zaručuje

bezpečí. I mé rodině,“ řekl klidně.

„Proboha …“ hlaveň se zvedla o kousek výš. „Mám tě snad

zastřelit?“

„To by bylo smutné. Visel bys, jak jistě víš.“ Gábě mávl rukou

a narovnal se v sedle. „Schovej to, Allene. Tak dobře, váženej

milovníku negrů. Do města to neni daleko, zajedu tam a

přivedu šerifa i s povolením. Ty Allene dohlídneš, aby vodtud

nikdo nevzal kramle. než se vrátím.“ Otočil se kEdmondsovi.

„Nebo budeš rozumnej? Poslední šance, chlape.“

„Pokud mi Bůh nevyjeví opak. věřím, že jsem sdostatek

rozumný, a vy. přátelé, děláte velkou chybu.“

„Tak jo. Je čas dát někomu za vyučenou. Dobře hlídej,

Allene.“ Gábě otočil koně, pobídl jej ostruhami do slabin a

odcválal ve spršce bláta a štěrku. Frankieho štěkot se ztrácel v

dusotu kopyt.

„Teď, příteli, klidně sesedni.“ řekl Edmnonds Allenovi. Lovec

otroků s úšklebkem opáčil: „Je hezký ráno, trochu se kolem

projedu. Nic nerozbiju, nikamnebudu strkat nos.“ „Přesto to

bude vniknutí na pozemek.“ „Soudce to tak nebude brát. Ses

nakonec zločinec.“ „Příteli, v této rodině jsme vždy měli zákon

v úctě.“ „Jo, jo,“ Alen vytáhl pušku z pouzdra a položil ji před

sebe, napřič přes sedlo. Pobídl koně a krokem se vydal na

obhlídku.

Edmonds se vrátil dovnitř. Jane klečela na zemi a drhla podlahu. Položila

kartáč, vstala a tiše naslouchala, když jí manžel líčil, co se přihodilo.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Musím to promyslet,“ odpověděl. „Bůh nám jistě pomůže.“

Jeho zrak padl na Williama. „Můj synu, jsi šťastný, protože jsi

příliš mlád, než abys poznal zlo. Přesto nám můžeš pomoci.

Buď, prosím, zticha, jen pokud bys ty sám něco nepotřeboval.

A i v tom případě mluv jen se mnou nebo se svou matkou. S

nikým nemluv do té doby, dokud ti to nedovolím. Myslíš, že to

263

zvládneš?“

„Ano. otče.“ pípl chlapec, potěšen takovou odpovědností.

Edmonds si odkašlal. „V tvém věku to nebude snadné. Později ti budu

vyprávět o chlapci, který se také jmenoval William. Všichni si ho vážili

proto, že dovedl mlčet. Dodnes je znám jako William Tichý. Ale bude lépe,

když se přeci jen budeš držet stranou. Vezmi si hračky a někde

si hraj.“

Chlapec odcupital. „Matthewe. musíme přivádět do

nebezpečí i děti?“ namítla Jane.

Edmonds ji vzal za obě ruce. „Myslím, že mnohem nebezpečnější je.

nepostavit se takové bezbožnosti. Dohlédni na Nelii. Já se podívám, jestli

se už nevrací Jakub. Všichni máme co dělat.“

Když vyšel ven. viděl jak jeho starší syn. opálený a s

rozježenými vlasy, vychází zpoza stodoly. Allen je také

zahlédl a zvolna se k nim vydal. Chief vycítil napětí a začal

vrčet.

Edmonds jej utišil. „Jakube,“ řekl, „běž se umýt,“

„Jistě, otče.“ odpověděl překvapený chlapec.

„Ale nechoď do školy. Počkej v domě. Budu mít pro tebe nějaké

pochůzky.“

Modré oči se v údivu rozšířily a když si všiml blížícího se

cizince, sklouzly zpět na otce a zablesklo v nich pochopení.

„Ano, pane.“ řekl rázně a odběhl.

Allen se zastavil. „Vo čem sté to mluvili?“ vyzvídal.

„Cožpak si člověk ve Spojených státech už ani nemůže

promluvit s vlastním synem?“ opáčil Edmonds nevrle. „Kéž by

mi má víra dovolovala vykopnout tě ze svého pozemku. Nech

nás alespoň na pokoji, ať si můžeme jít po své práci. To

nikomu neublíží.“

Přestože byl Allen ozbrojen, vypadal dost nejistě. Edmonds se proti němu

tyčil jako medvěd. „Taky bych chtěl žít jako ty,“ zamumlal lovec otroků.

„Najde se spousta poctivých zaměstnání. Odkud jsi?“

„Z Kentucky, odkud asi? S Gabem Yancym honíme tu

černošku už několik dní.“

„To nebohé stvoření musí být polomrtvé hladem a vyčerpáním. Ohio je

široká řeka, copak si myslíš, že mohla přeplavat?“

„Nevím, ale ty negři máj svoje cesty. Včera jí někdo viděl na

protějším břehu, jako by se chystala přes řeku. Dneska ráno

smě sedli na přívoz a na druhým břehu smě potkali chlápka, co

ji zahlíd. Pak smě jí viděli sami. než nám znizela v lese. Chtělo

by to jednoho nebo dva psy.“ „Odvážní muži štvou

neozbrojenou ženu jako zvíře.“ Jezdec se naklonil kupředu.

„Hele, to neni nějakej vobyčejnej zbělí z plantáže. Je na ní

něco fakt divnýho. Pan Montgomery jí chtěl vykoupit zpět za

mnohem víc. než ve skutečnosti stála.“ Navlhčil si rty a

pokračoval: „Takže nezapomeň, jestli zdrhne, dlužíš mu tisíc

dolarů a ještě půjdeš do lochu.“

„Jen pokud se prokáže, že mám s jejím útěkem něco

společného.“

„Z toho se nevylžeš!“ vyštěkl vztekle Allen.

„Lhaní je proti zásadám Společnosti přátel. Teď mě laskavě

nech pracovat.“

„Takže ty nelžeš, co? Klidně odpřísáhneš, že tu

neschováváš žádnýho negra?“

„Má víra mi také zakazuje přísahat. My nelžeme, to je

všechno. Takže jsme domluvili.“ Edmonds se otočil a

odcházel. Allen ho už nechal na pokoji, ale po chvilce znovu

pokračoval v obhlídce.

V šera vozové kůlny začal Edmonds opravovat pluh. Myšlenky mu ale.

ubíhaly zcela jiným směrem. Pak pokývl, jako by se k něčemu rozhodl a

vydal se zpět do domu. Allen ho podezíravě sledoval.

Když byl uvnitř, zeptal se Jane: „Jak se má náš host?“

„Vzala jsem jí nahoru nějaké jídlo. Je hrozně vyhládlá. Tohle

je první stanice, kterou našla.“

„Uprchlá úplně sama?“

„Ano. Někde zaslechla o existenci Podzemní dráhy. Ale věděla

265

jen to, že existuje, nic bližšího. Živila se různými kořínky a

larvami, občas jí pomohli jiní otroci. Během bouřky za minulé

noci se jí s pomocí kusu dřeva podařilo přeplout řeku.“

„Pokud si někdo opravdu zaslouží svobodu, je to ona. Jak nás

našla?“

„Prý se zeptala nějakého černocha. Podle toho co říkala, to byl

asi Tommy Bradford.“

Edmonds se zachmuřil. „Raději s Tommym promluvím Je to

sice spolehlivý chlap, ale napříště musíme být opatrnější …

Teprve začínáme. Tohle je náš první pasažér.“

„Příliš brzy.“ odpověděla se stopou strachu v hlase. „Měli jsme

počkat, až dokončíš podzemní úkryt.“ „Povinnost nepočká.“

drahá.

„Ne. ale co ted“? Ti hrozní antiabolicionisté v sousedství by nás nejraději

viděli na kolenou.“

„Nemluv o nikom zle. Jesse Lyndon se nechal poplést, ale není

to špatný člověk. Jednou jistě pozná, co je správné.

Mimochodem, něco mě napadlo. Jakube!“ zvolal.

Chlapec vešel do útulně zařízeného pokoje. „Ano, otče?“

otázal se hlasem plným vzrušení.

Edmonds se nad ním sklonil a položil mu niku na rameno. „Dobře

poslouchej, synu. Něco po tobě chci. Máme hosta. Z důvodů, které nemusíš

znát. musí být ta žena na půdě. Její oblečení je zničené a nikdo ji v něm

nesmí vidět. Je to všechno co má, ale my jí obstaráme něco slušnějšího.

Chci, abys ty staré šaty vzal a někde se jich zbavil. Dokážeš to?“

„Ano.určitě, ale …“

„Dobře poslouchej. Můžeš jít bos, A'ím, že to máš rád a

vezmi si s sebou košík. Cestou nasbíráš nějaké dříví na podpal. Šaty

dobře schováš na dno košíku. Nespěchej, nikdo si tě

nesmí příliš všímat. Budeš mít dost času. Půjdeš po cestě

až kLyndonovu lesu. Tam ale dříví nesbírej, to by byla

krádež. Jdi zvolna a užívej krásného božího dne. Až nebude

nikdo nablízku, ovážeš si kolem hlavy černý šátek.

; Odpůrci zrušení otroctví v USA který ti dá matka. Ten tě ochrání před

sluncem. I když je už dost umazaný. Vyhrneš si rukávy a nohavice, a ty

šaty si přes sebe přehodíš. Aspoň se tolik nezamažeš. Přesto budeš mít ruce

a nohy od bláta skoro černé. Vím, jak jsem to sám v mládí miloval,“ zasmál

se Edmonds. „Dokud jsem nepřišel domů a neviděla mě matka! Ale dnes si

uděláš malé prázdniny, takže je to dovoleno. Jestli se náhodou dostaneš

poblíž Lyndonovic domu a uvidí tě, nezdržuj se.

Nedej jim čas. aby si tě dobře prohlédli a rychle projdi.

Byl by to skandál, kdyby v tom hastrošovi poznali mladého Jakuba

Edmondse. Zajdi zpět do lesa a někde ty šaty zahrabej.

Pak se vrať zpět na naše pozemky a nasbírej to dřiví.

Máš na to několik hodin.“ Stiskl mu rameno a usmál

se. „Co ty na to?“

Chlapec se vypjal a dychtivost z něj jen sršela. „Jasně!

Nádhera, jdu na to!“

Jane se dotkla manželovy paže. „Matthewe. drahý, je mu

teprve deset,“ zaprotestovala.

Jakub se začervenal. Edmonds pozdvihl ruku. „Nebude to

nebezpečné, je šikovný. A ty,“ obrátil se k rozzářenému

obličeji, „pamatuj, že Ježíš nemá rád vychloubání. Zítra ti

napíši lístek pro učitele, že jsem dnes na farmě potřeboval tvou

pomoc. A ty také nikomu nic jiného neřekneš. Je to jasné?“

„Ano pane, jasné.“

„Dobře. Já se raději vrátím k práci. Mějte se,“ řekl a lehce pohladil svou

ženu po tváři.

Když přecházel dvůr, Allen k němu přijel a vyzvídal: „Cos tam

dělal?“

„Přemýšlel jsem o svých záležitostech. Musím se starat o

farmu, pokud sis nevšiml.“ Vešel do kůlny a opět se věnoval

opravě pluhu.

Bylo skoro poledne, když začal mít hlad - Jakub do sebe jistě

naházel sendviče, které mu Jane určitě připravila - když se psi

znovu rozštěkali a Allen zavýskal. Edmonds vyšel na slunce.

Vedle Gabeho jel mladý zachmuřený muž s kudrnatými vlasy.

Všichni tři jezdci zamířili k farmáři.

267

„Dobrý den. příteli Petře.“ zvolal Edmonds radostně.

„Ahoj.“ opověděl odměřeně zástupce šerifa Frayne.

Několik vteřin se zamyšleně rozhlížel, než

pokračoval. „Je mi líto. Matte. ale tenhle muž přijel za

soudcem Abshirem a dostal povolení k prohlídce tvého

pozemku.“

„Musím říci. že to od soudce není příliš sousedské.“

„Musí dbát na dodržováni zákona, Matte. stejně tak jako já.“

„Každý by měl. když je to možné,“ přikývl Edmonds.

„No. oni tvrdí, že skrýváš uprchlého otroka. A to je federální

zločin. Taky se mi to nelíbí, ale takový je zákon.'„

„Je ještě jeden zákon. Petře. Ježíš Kristus pravil v Nazaretu:

,Dnch Pána je se mnou, neboť mne seslal abych hlásal Jeho

slovo utlačovaným. Seslal mne, abych léčil trpící, vyprosil

svobodu zajatcům, navrátil zrak slepcům a dal svobodu těm,

kteří trpí pod důtkami.' „Nech toho modlení, kvakere,“ vyjel

naštvaně Gábě. Měl všeho plné zuby. byl unavený a propocený

z věčného ježdění sem a tam. „Konej svou povinnost,

zástupce.“

„Hledej si jak chceš, ale na tomhle pozemku nenajdeš žádného

otroka,“ prohlásil Edmonds.

Frayne se na něho překvapeně podíval. „Můžeš přísahat?“

„Víš. že nesmím přísahat, Petře,“ odpověděl Edmonds a po chvilce dodal s

mnohem větším důrazem: „Ale mou ženu bude obtěžovat, když budete

slídit po domě a taky vyděsíte děti. A na to si budu stěžovat.“ Po krátké

odmlce pokračoval: „Přeci jen jsem dnes viděl jednu černošku.“

„A to říkáš teď!?“ vykřikl Allen. Proč jsi to neřek hned? Proč

ty hajzle…“

„Dost!“ přerušil ho Frayne. „To stačí nebo tě zatknu pro

pomluvu a urážku.“ Pak se obrátil na Edmondse: „Můžeš říct,

cos viděl?“

„Měla na sobě nějaké žluté odrané šaty a zjevně mířila na

sever. Proč se nezeptáte lidí tím směrem místo toho. abyste

tady zbůhdarma ubíjeli čas?“

Frayne se zamračil. „Mno, … jo, Lyndonovi jsou asi

míli odtud a … nemají zrovna v lásce abolicionisty.“

„Možná taky někoho viděli,“ pomohl mu Edmonds. „Ti vám to jistě

nezapřou.“

„Ty stopy, který smě sledovali…“ začal Allen.

Edmonds máchl rukou. „Pcha! Teď jsou všude stopy bosých

nohou. Podívejte, pokud dál nic nenajdete, ani vám nikdo nic neřekne,

tak se sem vraťte. Ale musím vás upozornit, že na tak

velké farmě jsou stovky míst kde se mohla schovat. Než

všechno prohledáte, uběhne několik hodin. Za tu dobu

může byt bůhvíjak daleko.“

Frayne si ho zkoumavě prohlížel tvrdýma očima. Gábě otevřel

ústa.

„Má pravdu.“ řekl zástupce, Jedem.“ „Já ne …“ snažil se něco namítnout

Gábě. „Chceš mi pomoct nebo ne? Vytáhli jste mě kvůli tomu od práce ve

městě. Nemíním ztratit půl dne tím, že na vás budu civět.“

„Jeď se teda zeptat.“ řekl Gábě Allenovi. „Já to tu

zatím vohlídám“

„Jedu taky.“ Přidal se Frayne a rozjel se za ním. Povolení k prohlídce mu

vyčuhovalo z kapsy. Jane se objevila ve dveřích. „Oběd!“ „Omlouvám se,

že tě nepozvu dovnitř. To víš. mám svoje zásady. Ale nechám ti něco

poslat ven.“

Lovec otroků pohodil hlavou a zaplácl mouchu. „Do prdele

s tebou,“ zaskřípal zuby a odklusal na místo, odkud měl lepší

rozhled.

Nestačili se ani pomodlit před jídlem a psi se znovu rozštěkali.

Oknem viděli, jak zástupce šerifa přijel zpět na dvůr a krátce

hovoří s Gabem. Gábě pak pobídl koně a zmizel mezi

jabloněmi. Zakrátko ho zahlédli na cestě, jak rychlým klusem

míří k severu.

Edmonds vyšel na schůdky před dveře. „Nechceš s náni pojíst, příteli

Petře?“ zvolal.

Zástupce dojel k němu a odpověděl: „Díky, ale …lim … musím se

269

vrátit. Snad jindy. Nebo se u nás zastavte vy. Třeba příští tejden.

Molly vás ráda uvidí.“

„Děkuji za pozvání. Dověděli jste se něco od Lyndonů?“

„Jo. Jesse říkal, že zahlíd někoho, kdo se ty ženský podobal.

Myslím, že od těch dvou máme na čas pokoj.“ Frayne trochu

zaváhal. „Nikdy bych do tebe neřek, zeje navedeš na stopu.“

„Opravdu nechci, aby mi lezli do domu.“

„Ne, ale …“ Frayne si usilovně mnul bradu. „Říkal jsi, že u

tebe nikdo nikdy nenajde otroka.“

„To jsem řekl.“

„Předpokládám, že ses nepřipojil k Dráze? Něco se

říká.“

„Nedej na řeči.“

„Jo, a nebuď zbytečně zvědavej,“ zasmál se Frayne. „Jedu.

Pozdravuj ode mně ženu.“ Pak zvážněl. „Pokud jsi

zalhal - říkám pokud - doufám, že to bylo pro dobrou

věc. Matte. Bůh ti jistě odpustí.“

„Jsi laskav, ale takhle klamat nemusím Mám spousty jiných hříchů, ze

kterých se budu zodpovídat. Měj se a pozdravuj Molly.“

Zástupce se dotkl střechy klobouku a odjel. Když byl z

doslechu Edmonds řekl: „Tady nejsou žádní otroci. Je to proti

Kristovu učeni, aby člověk byl majetkem.“

Vrátil se do domu a Jane s Williamem se na něho zvědavě

podívali. Nellie zavrněla. „Jsou pryč,“ řekl a usmál se od ucha

k uchu. „Chytili se. Poděkujme za to Bohu.“

„A pan Frayne?“

„Jel domů.“

„Dobře. Byl by vítán, ale ráda bych přivedla Flora, aby se

s námi najedla.“

„Tak se jmenuje? Tak ano. Také jsem na to myslel.“

Jane vyšla z kuchyně, opřela žebřík o stěnu, otevřela padací dveře a tiše

zavolala. V okamžiku se vrátila s Florou v patách. Černoška šla ostražitě a

stále se rozhlížela. Kolem kotníků jí šustily starší šaty po paní domu. V

ruce stále svírala nůž.

„Bez obav ho odlož.“ řekl Edmonds, Jsme v bezpečí.

„Vážně?“ V očích měla strach, ale přeci položila nůž na

pracovní desku.

„Už ho nebudeš potřebovat.“

Zubožené tělo se napjalo a divoce vyhrkla: „Nepudu

nazpátky! Umřu dřív! A dřív zabiju!“

„ ,Nemyslete na pomstu a zadržte hněv; neb stojí psáno - má,

je Pomsta, já odplatím, pravil Pán.

Edmonds smutně potřásl hlavou. „Bojím se chvíle, kdy Jeho

hněv dopadne na tuto bezbožnou zemi.“ Popošel k dívce a vzal

její snědé ruce do dlaní. „Teď ale nemluvme o takových

věcech. Teď se najezme a pomodlíme se potom Plný žaludek

nám zlepší náladu.“

„Co pak, massa?“

„Připravíme ti horkou koupel a potom bys měla jít spát. Je příliš riskantní,

abys tu zůstávala, honci se mohou zítra vrátit. Takže jakmile se setmí

odvezu tě na další stanici. Neboj se Floro. Do měsíce budeš v Kanadě.“

„Massa moc hodný,“ děkovala Flora s pláčem na krajíčku.

„Plníme zde Boží vůli ze všech sil a nakolik jsme

schopni jí porozumět. A mimochodem, nejsem ničí pán. A

teď už pro všechno na světě jezme, než to bude úplně

studené.“

Flora stydlivě usedla na Jakubovu židli. „Já ne moc chci, pa …

Pani už dala jíst.“

„Ano, ale musíme ti trochu obalit kosti masem,“ řekla Jane a

přisunula jí talíř s pečeným vepřovým, omáčkou,

rozmačkanými bramborami, kaší, fazolemi, nakládanými

okurkami, kukuřičným chlebem, máslem, džemem a sklenici

plnou mléka z chladíray.

Edmonds i při jídle pokračoval v řeči. „Je tu někdo, kdo ještě neslyšel mé

vtipy a příběhy,“ řekl a nakonec se mu podařilo na tváři jejich hosta

vyloudit plachý úsměv.

271

Po kávě a koláči nechali dospělí Williama aby pohlídal Nelii

a sami se usadili v obývacím pokoji. Edmonds otevřel rodinnou

bibli a nahlas předčítal: „… a Pán pravil, viděl jsem

utrpení lidu svého v Egyptě a slyšel nářek jeho: neboť

znám hoře jeho; sestoupím, abych jej vyvedl z podnící egyptského

a odvedl jej do země dobré a veliké, oplývající mlékem a

medem…“

Flora se chvěla a po tvářích jí tekly slzy. „Nech lid můj jít“

zašeptala. Jane ji sevřela v náruči a také se rozplakala.

Když se společně pomodlili. Edmonds si začal dívku prohlížet.

Dívala se mu do očí a pomalu se uklidňovala. V paprscích

slunce, které sem dopadaly oknem, se její pokožka tmavě

leskla. Poprvé za celý den znejistěl. Odkašlal si a řekl: „Floro,

než se setmí, potřebuješ si odpočinout, ale možná se ti bude

spát lépe. když nám o sobě něco povíš. Nemusíš, samozřejmě.

To jenom, že jsme tady a že si můžeš popovídat s přáteli.“

„Málo co fikat a něco být moc ošklivé.“

„No tak, posaď se.“ pobízela ji Jane. „Na mě se neohlížej. Můj otec byl

doktor a já jsem žena farmáře, snesu hodně.“

Opět si sedli. „Měla jsi dlouhou cestu?“ zeptal se Edmonds.

Flora přikývla. „Jo. to jo. Nevím kolik míle. Já počítala dny,

noci. Sedumnáct bylo. Moc myslela umřít. Bylo by lepcí než

dyby chytli. Chtěli prodat dolu po řece.“

Jane ji vzala za ruce. „Opravdu? Proboha proč? Co

jsi dělala? Myslím, jakou práci?“

„Služku, paní. Byla sem chůva dečkám massa Montgomery. Tak jako dřív

pro něj.“

,',Cože?Aleto…“

„Tam nebýt zle. Ale voni prodali. A já by zpět na pole nebo

hůř. Ale i před tim sem myslela utýct, svobodná. Já

poslouchala věci. co se řikaj mezi černý lidi.“

„Počkej minutku.“ zarazil ji Edmonds. „Říkáš, že jsi byla

chůvou svého pána. když byl dítě? Ale přece nemůžeš být tak

stará.“

Když Flora odpovídala napadlo ho, že už se považuje za

svobodnou a je hrdá snad až příliš. „Ale jo. sem. Proto tak moc

chtěli prodat. Já neprovedla nic. Jo. jo. Já viděla, jak massa a

pani koukaj stále divnějc. Jako všici vostatní. A dyž umřela, už

mě tam nemoh snýst. Tak.“

Edmondsovi mlčeli.

„To bylo dřív.“ pokračovala Flora po několika minutách,

během kterých se zdálo, že staré pendlovky tikají s hlasitostí

kostelního zvonu. „Vím. jak to vypadá na poli. Dycky, dyž ty

lidi vidím, je mi moc líto. Já dělala na poli. Dyž mě starej

massa prodal dědovi massa Montgomery, neříkal nic jak já

stará. Já myslela, že to bude možnost pro mě.“ Na chvíli se

odmlčela a upřeně pozorovala koberec. „Raci nebudu fikat, co

všecko po mě chtěli.“

Edmonds cítil jak rudne. Jane ji pohladila po ruce a zašeptala:

„Nemusíš, zlato. Otrok nemá na výběr.“

„Ne, pani a to zlý. Mě bylo čtrnáct, dyž mě prodali

vod mámy a táty. Pánovi sem vychovávala syny …“ Flora zavadila

pohledem o bibli. „Vodpustí nám, že jo? Chudák mladej Marse Brett,

zabili ve válce. Já tehdy viděla jeho tátu. Já byla tak moc unavená, že

mi nebylo líto.“

Edmondsovi přeběhlo po zádech zamrazení. „Ve které válce?“

„To byla revoluce. I černý vo ní slyšeli.“

„Ale Floro! To není možné. Pak bys byla stará asi sto let!“

Opět přikývla. „Já pohřbila manžela i děti, dyž je neprodali …“ Náhle se

přestala ovládat. Natáhla se k němu. „To je tak dlouho!“

„Narodila ses v Africe?“ zeptala se polohlasem Jane.

Flora se snažila uklidnit. „Ne. pani. Ve plantáži.

Můj děda jo. Povídal vo lidech a lesích, fikal být napůl Arab a

… Umřel. Všichni. Nikdy neznali svoboda. Já sobě

přísahala vjejich menu, že já jo. Tak já stále šla za Lahvovou

tykví, až tady.“ Sklonila hlavu do dlaní a rozvzlykala

se.

273

„Musíme být trpěliví,“ řekla Jane. „Je příliš rozrušena.“

„Ano. to čím prošla by vydržel málokdo,“ souhlasil Edmonds.

„Odveď ji, ať se vykoupe, ulož ji a zůstaň u ní

dokud neusne.“

.Jistě,“ odvětila a všichni se zvedli.

Přestože Jakub přišel domů zvesela, večeře

proběhla v tichosti. Jeho rodiče se rozhodli

nechat Floru odpočívat tak dlouho, jak jen to bude možné. Jane jí

připraví košík jídla na další cestu. Mezitím co chystala věci se

zeptala: „Matthewe, nevíš, co myslela tím. že šla za

Lahvovou tykví?“

„Slyšel jsem o tom.“ odpověděl. „To je Velký vůz. Souhvězdí, které se

nedá přehlédnout. Myslím, že otroci o tom mají i nějakou píseň.“

Začal uvažovat o tom. které písně se teď asi potajmu šíří zemí

a které ještě přijdou. Válečné písně? To snad proboha ne.

Zadrž Svůj hněv. který' si jistě zasloužíme. Veď nás za Svým

světlem.

Když padl soumrak, vyvezl s Jakubem kolesku a zapřáhl Si.

„Smímjet s tebou, otče?“ zeptal se chlapec.

„Ne,“ odmítl Edmonds. „Vrátím se až krátce před úsvitem a ty

až pomůžeš mámě, musíš ráno do školy.“ Prohrábl mu světlé

vlasy a dodal: „Buď trpělivý. Už brzy si užiješ chlapské práce.

Dnes jsi začal moc dobře. Jen doufám, že Pán už na nás

nenaleží těžší břímě.“

I když věčná blaženost je dostatečnou odměnou za

vše. Ubohá pološílená Flora. Co jestli někdo opravdu takhle

žil, stále dál a dál, v otroctví nebo pronásledovaný nebo „ .bude i v

Kanadě něčím podřadným? S Boží pomocí potká cestou přátelské

lidi a mohla by se z toho dostat.

Ve dveřích se objevilo slabé světlo lucerny. Jane vyprovodila uprchlici a

pomohla jí nasednout do kolesky. Edmonds se vyšvihl na kozlík. „Dobrou

noc, drahá/' rozloučil se a lehce pobídl koně. Vyjel ze dvora a skřípění kol

se pomalu ztrácelo na cestě. Bylo stále docela teplo, jen od lesa sem vánek

občas zanesl trochu chladu. Sytá čem oblohy na východě přecházela v

tmavě radou oponu na západě. Hvězdy se mihotaly a zřetelně bylo vidět

Velký vůz. Pak Edmonds našel i Malý vůz s Polárkou, hvězdou, která je

povede ke svobodě.

275

XIV

MÍROTVŮRCI

1

Obytné stavení ranče mělo jedinou místnost a stěny byly

zvenku obloženy drny. To byl jeden z důvodů, proč

bylo vhodné k obraně. Okna měla pevné vnitřní okenice a v

každé stěně byly dvě střílny. Kolem domu byly zatlučeny

naostřené kůly, aby odradily útočníky.

„Bože. kdyby smě byli včas utekli,“ řekl Tom Langford. „Nebo

aspoň ty s dětma.“

„Už mlč,“ napomenula ho žena, „beze mě byste

nemohli obstarávat farmu, a kdybychom utekli, ztratili bychom

všechno, pro co jsme se dřeli.'„ Nahnula se přes

stůl zaplněný zbraněmi a municí a lehce ho poklepala po

hřbetě raky. Sluneční paprsek, který se prodral otvorem ve

východní stěně, zažehl v jejích vlasech bronzový plamen. „Teď

musíme jen vydržet, dokud Bob nepřivede pomoc. Nebo

než rudoši odtáhnou.“

Langford se snažil nemyslet na to, jestli se honákovi podařilo projet. Pokud

neunikl pozornosti Komančů. a ti za ním vyslali jezdce na odpočatých

koních, jeho skalp už jistě zdobí opasek některého z nich. Přestože je na

této rovině za dne vidět do daleka, skupina válečníků se objevila za úsvitu,

právě když se lidé chystali k ranním pracím, a zaútočila na farmu, než se

kdo nadál. Jen Ed Lee, Bili Davis a Carlos Padilla se dostali s rodinou do

stavení. Ed měl ke všemu prostřelenou levou paži.

Když útočníci přestali střílet a stáhli se z dohledu, Susie mu

bezvládnou ruku ovázala a zpevnila, jak jen to bylo možné. Na Edově

klíně teď seděla Nancy Langfordová. Tříleté děvčátko se k

němu -vyděšeně tisklo. Bili sledoval severní stranu,

Carlos jižní, zatímco Jim pendloval mezi východní a západní s pýchou a

zápalem vlastním jeho sedmi rokům. Ve vzduchu stále čpěl

střehly prach a od stodoly se sem táhl dým. Protože to

bylo jediné dřevěné stavení poblíž. Indiáni je zapálili. Zvuk

požáru k obráncům doléhal tlumeně, jako by přicházel z

nějakého děsivého snu.

„Vracejí se!“ vykřikl Jim.

Langford popadl winchestrovku ze stolu a přikrčil

se u zapadni stěny. Za sebou slyšel Leea: „Bille.

budeš pomáhat paní nabíjet. Ty, Carlosi, budeš s Torném. Jíme, ty

budeš sledovat situaci a řekneš mi, kde je mě

zrovna nejvíc potřeba.“ Hlas měl stažený bolestí, ale

stále ovládal STOJ kolt.

Langford sledoval střílnou holou pláň před sebou. Kopyta

přijíždějících mustangů vířila načervenalý prach. Zahlédl

bronzové tělo, ale v tu chvíli se pony stočil a jezdec zmizel.

Viděl z něho pouze jednu nohu. Indiánský trik. jak se zavěsit

na bok koně. Ale Komanč bez koně jej jen poloviční Komanč.

Zpětný náraz výstřelu udeřil Langforda do ramene. Mustang

bolestivě zaržál. klopýtl a upadl. Jezdec se pustil a zmizel v

oblaku prachu a změti kopyt. Langford si uvědomil, že tímto

výstřelem si příliš nepomohl a další cíl vybíral pečlivěji.

Zásoba munice není nevyčerpatelná.

Jezdci by neměli šanci dům dobýt. To zjistili hned na začátku.

Kroužili kolem na koních za válečného pokřiku a stříleli. A

padali jeden za druhým. Langford věděl, že to nebyl on. kdo je

dostal. To Carlos. Vynikající střelec. A statečný. Když Indiáni

zaútočili, měl možnost utéct, ale zůstal s nimi. Ještěže sám

neměl ve zvyku dívat se spatra na lidi jen proto, že to byli

Mexičané.

„Támhle jdou bez koní!“ ozval se znovu Jim.

Mezi kůly se plazilo několik bojovníků, zatímco jezdci

odváděli pozornost a kryli je palbou. Langford se zběžně

ohlédl. Bili Davis už nebyl u stolu, ale krčil se s Edem Lee u

severní stěny. Černý kovboj nebyl zrovna nejlepším střelcem

277

ve Státech, ale jeho cíle byly blízko, zpomalené bariérou a

pohrdaly smrtí. Pálil jako zběsilý. Susie od něho vzala

vystřílenou pušku, podala mu nabitou a přinesla Edovi

revolver. Jekot, dusot kopyt a střelba pokračovaly jako bez

konce. Nebyl ani čas se bát a někde v podvědomí všem hryzala

pochybnost, jestli kromě chaosu boje existuje na světě ještě

něco jiného.

Náhle bylo po všem. Divoši sesbírali své mrtvé a raněné a opět

se stáhli.

V nastalém tichu pendlovky tikaly tak nahlas, jako by každý

pohyb kyvadla zarážel hřebík do víka rakve. Ty veliké hodiny

byly jedinou památkou po rodičích, kterou si sem Susie

přivezla. Jejich světlý ciferník probleskoval modrým dýmem.

Langford se na něj podíval pálícíma očima a tiše hvízdl. Jen

deset minut. Kristepane, je možné, že útok trval pouhých deset

minut?

Malá Nancy odťapkala do rohu a schoulila se u matky.

2

Ve vzduchu nad pláněmi byla stále ještě cítit zima. Tato země

nebyla tak pustá jako Liáno Estacado. přes které přijeli, ale po

jarních deštích ještě nebylo ani památky, a mezi suchou travou

jen sem tam vykukovaly trsy zeleně. Stromy - vrby a topoly,

lemující potoky a říčky, nebo osamělé duby -

vztahovaly holé větve k vyšisovanému nebi. Zvěře tu byl

přesto dostatek. Až na bizony. Z těch zbyly jen vybělené kosti,

které tu zanechali bílí lovci. Vidět živého bizona bylo stále

vzácnější. Přesto se tu prohánělo množství vidlorohů, pekari a

zajíců, kteří sloužili za potravu vlkům a kuguárům. V

kaňonech a údolích se stále dařilo losům, medvědům a pumám.

Jack Tarrant a jeho doprovod nezahlédli dobytek od chvíle,

kdy opustili Nové Mexiko. Dvakrát minuli opuštěné ranče.

Rudý teror povstal v celé své divokosti, zatímco státy šly jeden

druhému po krku a armáda měla ještě sedm let po

Appomattoxu plné ruce práce.

Nízko ležící sluneční kotouč Tarranta oslňoval a zprvu nemohl přijít na to,

na co vlastně Francisco Herrera Carillo ukazuje. „Humo,“ řekl obchodník.

„Noproviene de ningún compomento.“ Byl to muž se světlehnědou pletí a

ostře řezaným obličejem. I zde během cesty se pravidelně holil, zastřihával

si knír a vždy měl čistý oděv, jako by chtěl připomenout, že mezi

jeho předky byli konkvistadoři.

Tarrant se mu mírně podobal orlím nosem a velkýma, lehce

zešikmenýma očima. Za okamžik již také rozeznal tmavou

skvrnu, která se zvedala zpoza horizontu a stoupala k nebi. „To nemůže

být z tábora, když to vidíme za obzorem,“ odpověděl rozvážně

také španělsky. „Co je to? Požár prérie?“

„Ne, bylo by to širší. To je stavem. Myslím, že jsme našli tvé

Indiány.“

Přikolébal se k nim rozložitý Rufús Bullen zarostlý ryšavými vousy a právě

připevněný hák mu vyčuhoval z pravého rukávu. „Kriste!“ zavrčel. Díky

dvěma chybějícím předním zubům se mu občas podařilo zašišlat. Pokud si

279

někdo kromě Tarranta všiml dvou nových, které se začínaly prořezávat,

neříkal nic. „Myslíte, že zapálili ranč?“

„Co jiného,“ odpověděl Herrera chladně, stále ve svém jazyce.

„Už jsem tu nějaký čas nebyl, ale pokud se dobře pamatuju,

tahle půda patří Langfordovi. Nebo spíš patřila.“

„Tak na co čekáme. Nemůžem je nechat, hm …“ Rufus zmlkl

a svěsil ramena. „Inutilis est,“ zamumlal.

„Nejspíš bychom stejně přijeli pozdě a proti válečné výpravě

bychom nic nezmohli.“ připomenul mu Tarrant stejnou latinou.

Herrera pokrčil rameny. Zvykl si. že ti Yankeeové občas

sklouznou do tohoto jazyka. (Sem tam pochytil nějaké slovo,

které znal z kostela, ale to bylo všechno. Jejich řeč se dost

lišila od té. kterou používali knězi.) Tahle jejich výprava byla

stejně šílená. „Vy chcete mluvit s Komanči?“ ujišťoval se. „Při

boji to půjde těžko. Pojďme se raději najíst, ať můžeme

vyrazit. Pokud budeme mít štěstí, ještě je tam zastihneme.“

Jeho dva synové, přes své mládí zkušení cestovatelé, vstávali

za úsvitu a hned se dali do práce. Z konvice s kávou stoupala

pára a nad ohněm ze suchého bizoního trusu a mesquita syčely

dvě pánve. Protože vyrazili narychlo, a neměli čas lovit,

nezbývalo jim už žádné vepřové, kromě sádla na smaženi, ale

měli dost kukuřičné mouky na tortilly a otci se před dvěma dny

poštěstilo střelit jedno pekari. Jako každý Comanchero být

vynikajícím střelcem.

Cestovatelé ve spěchu pojedli, sklidili tábor, učinili

zadost tělesným potřebám, osedlali koně a vyrazili.

Herrera střídal cval s drobným klusem, chvílemi nechali koně jít

volně. Ti dva, kterým dělal průvodce, se naučili jej

poslouchat. Tak šetřili koně a denně ujeli navíc

mnoho mil. Každý z nich měl dva pony a dohromady tri

nákladní muly.

Slunce se šplhalo vzhůru a vítr zpíval v suché vysoké trávě.

Oteplilo se a z koní stoupal sladký pach potu. Postroje

skřípaly, kopyta bušila do země. Kouř před nimi ještě před

chvílí stoupal do výše, ale teď už řídl a pomalu se rozplýval.

Vysoko nad tím místem kroužilo několik černých perutí.

„Tábor Komančů můžete poznat už z dálky,“ ukázal Herrera.

„Mrchožrouti čekají na zbytky.“

Těžko říct. jestli Rufus zrudl. I když nosil klobouk, měl obličej

vždy spálený a popraskaný. „Mrtvoly?“ zeptal se chraplavou

španělštinou. Tento jazyk také vcelku ovládal.

„Nebo kosti a vnitřnosti.“ odpověděl Herrera. „Vždycky to byli lovci,

pokud zrovna neválčili.“ A po chvilce dodal. „Vaši střelci bizonů úplně

zničili jejich způsob života.“

„Někdy mám velice šiký pocit, že je máte rád.“ zamumlal

Tarrant.

„Obchodoval jsem s nimi, už když mi bylo jako Pedrovi, stejně jako před

tím můj otec. Časem jim začnete rozumět, ať chcete nebo

nechcete.“

Tarrant přikývl. Comancheros ze Santa Fe s nimi obchodovali

celé století. Od doby, co si de Anza vynutil respekt kmenů,

panoval mír. Ale mír platil pouze pro Nové Mexiko. Všichni

Španělé, Evropané. Mexičané, kteří prišli později a Američané

- Texasané, Jižané a Yankeeové - kteří oloupili Mexičany,

zůstávali lovnou zvěří. A nyní bylo na obou stranách tolik

krveprolití a krutostí, že příměří mezi Texasany a Komanči

bylo stejně nemyslitelné, jako mezi Komanči a Apači.

Tarrant se přinutil soustředit se na svého koně. On

i Rufus se stali opravdu dobrými jezdci, ale přesto stále

zůstávali námořníky. Proč je jejich hledání nevedlo do Jižního

Pacifiku nebo podél břehů Asie, ale do těchto nekonečných

pustin?

Ale hledání je snad u konce. A nezáleží na tom. kolikrát si to

již s rozbouřenou krví a mrazením v zádech myslel. Hirame,

Psammetiku, Pytheasi, Altheo, Aliyat, Armande kardinále

Richelieu, Benjamine Frankline. jak daleko mě od vás odnesl

281

proud! A nespočet dalších, méně významných, ztracených v

prachu a zapomenutých, kromě střípků, které mu uvízly v

paměti. Přátelé na několik desetiletí, pijáci v putykách,

manželky, děti, které mu porodily, žena. se kterou kdysi

náhodně strávil noc …

Herrerův výkřik jej vrátil zpět do skutečnosti: „A/to/“ Pak

následovalo několik cizích hrdelních slov. Rufus spustil levou

ruku k pouzdru s revolverem Tarrant jej pokynem zarazil.

Chlapci zastavili nákladní zvířata a nervózně se rozhlíželi.

Přestože v minulosti prožil tisíce smrtelně nebezpečných

situací, Tarranta zamrazilo.

Z travnatého návrší k nim sjížděli dva jezdci, kteří tam patrně

měli hlídku. Jejich nevzhlední mustangové překonali

vzdálenost v okamžiku. Indiáni řídili jejich klus

nepostřehnutelným stiskem kolen a občasným trhnutím

ohlávkou. Místo sedel měli jen houně. Vypadalo to, jako by

přijížděli dva kentauři. Jezdci byli snědí a podsadití, v

kalhotách, legginách a mokasínech. Černé vlasy spletené do

dvou copů rámovaly obličeje pomalované černou a rudou -

barvami smrti. Jeden z mužů měl v čelence několik per, druhý

měl cosi jako přílbu s buvolími rohy. V ruce držel henryovku,

přes prsa mu visel plný nábojový pás. Jeho společník právě

zakládal šíp do krátkého luku. Lučištníci vycházejí z módy,

alespoň tak to Tarrant slyšel. Možná je tento válečník chudý,

nebo dává přednost tradičním zbraním Na tom nesejde. Ten

ozubený ocelový hrot snadno prorazí žebra a vnikne do srdce.

A spousta dalších čeká v jeho toulci.

Herrera mluvil dál. Buvolí rohy přikývly a lučištník povolil

tětivu. Pak se v sedle otočil ke svým zaměstnavatelům. „Boj

ještě neskončil, ale Kwerharrehnuh nás přijme. Je tu sám

náčelník Quanah.“ Jeho obličej se leskl potem a trochu zbledl.

Pak dodal anglicky, protože mnoho Komančú rozumělo

španělsky: „Buďte děsně vopatrný. Máj hroznej vztek. Stačí

málo a zabijou nás.“

283

3

Budovy ranče už byly na dohled. Tarrantovi se jevily malé a ztracené v

okolní pustině. Rozeznával obydlí majitele, noclehárnu honáků a tři menší

stavení. Jejich drnové obložení je uchránilo před větším poškozením. Zato

ze stodoly zbyla hromada kouřících trosek. Rodinu muselo stát mnoho

peněz a úsilí, než sem všechno dopravili. U stodoly stálo několik spálených

vozů. Z kurníků zbyly jen hromádky prken. Mladé stromky, zasazené na

místě chráněném před větrem a přímým sluncem, zadupala kopyta

mustangů do země.

Indiáni tábořili poblíž větrného kola, které čerpalo vodu

do žlabu pro dobytek. Byly tak z dostřelu a snad i

z dohledu skrze střílny. Na místě, kde bývala pastvina, stálo

asi třicet pomalovaných típí z buvolí kůže. Na ohništi,

zhruba uprostřed tábora, připravovalo několik žen v

kožených sukních maso poražených dobytčat. Bojovníků mohlo

být ke stovce. Odpočívali, hráli kostky, čistili pušky nebo

brousili nože. Několik sedělo s kamennými tvářemi

před stany, odkud se ozývalo kvílení - tam oplakávali své mrtvé.

Pár jich sedělo na koních a sledovali vzdálené pasoucí se stádo

mustangů. Zvířata byla stejně houževnatá jako jejich

velitelé.

Jakmile se příchozí objevili, proběhla táborem vlna vzrušení.

Indiáni se seběhli do Moučku a živě brebentili. Stoická

rezervovanost Indiánů je pouhý výmysl. Tak se chovali jen

tehdy, když přemáhali bolest nebo umírali. Největší pýchou

bojovníka bylo vydržet jakkoli dlouhé a trýznivé mučení svých

nepřátel či jejich žen bez výkřiků bolesti. Bylo tedy velmi zlé,

padnout jim do rukou.

Buvolí rohy cosi vykřikl a začal se s koněm prodírat mezi

lidmi. Herrera se zdravil s muži které znal. Mávání a odpovědi.

kterých se mu dostávalo, Tarranta trochu uklidnily. t Když

budou dost opatrní, tak dnešek přežijí. Konec konců, pro tyto

lidi je pohostinnost posvátnou věcí.

Blízko větrného kola bylo postaveno típí pomalované zvlášť

mocnými symboly. Muž. který před ním se založenýma

rukama stál, byl příliš důstojný, než aby jej přemohla

zvědavost. Jezdci přitáhli uzdy. Tarrant si uvědomil, že se dívá

na napůl bílého válečného náčehlíka Kwerharrennuh -Antilop -

jak Američané chybně říkali vidlorohům. stejně, jako bizony

nazývaly bufalo. Bylo to zvláštní pojmenování pro vládce

prérie, nejdivočejší z Komančů, se kterými dosud Spojené

Státy musely bojovat.

Kromě okrového pruhu látky se žlutými znaky blesků měl na

sobě pouze bederní zástěrku, mokasíny a Bowieho nůž za

opaskem. Přesto nebylo možné si ho splést. Po matce měl

rovný nos a jeho vysoká svalnatá postava ostatní vysoko

převyšovala. Přesto měl tmavší pleť než jiní příslušníci kmene.

Prohlížel si cizince s klidem odpočívají čího lva.

Herrera jej uctivě pozdravil vjazyce Nermernuhů. Quanah přikývl.

„Bienvenidos,“ zamumlal a pokračoval plynnou španělštinou, jen s lehkým

přízvukem; „Sestupte a vejděte.“

Tarrantovi se ulevilo. V Santa Fe se naučil

posunkovou řeč prérijních Indiánů, ale ovládal ji jen

klopotně. Herrera mu řekl, že někteří Komančové ji stále

používají. Herrera také řekl, že Quanah se nemusí snížit k

tomu, aby s Američany mluvil španělsky. Do určité

míry také ovládal angličtinu, ale to by jej stavělo do

zbytečně nevýhodné pozice. „Muchas gracias, seňor,“ řekl

Tarrant, aby bylo zřejmé, kdo je vůdcem skupiny.

Vzápětí ho napadlo, jestli neměl použít vznešenějšího „don

Quanah“.

Herrera svěřil náklad do péče svých synů a následoval Tarranta, Rufiise a

náčelníka do típí. Ve stanu bylo sotva něco víc než houně na spaní. Tohle

byla válečná výprava. Uvnitř bylo příjemné šero a vzduch voněl kouřem a

kůží. Muži se zkříženýma nohama usedli do knihu. Dvě manželky vyšly

ven a zůstaly stát před vchodem, kdyby bylo něco potřeba.

Quanah rozhodně nevypadal, že by chtěl vykouřit dýmku míru.

ale Herrera řekl. že nebude od věci nabídnout mu cigaret},'.

285

Tarrant tak učinil a přitom představil sebe i svého přítele.

Levoruký Rufus vylovil z kapsy krabičku zápalek a obratně si

zapálil. Poté stejně posloužil oběma významným mužům.

„Abychom vás nalezli, podstoupili jsme namáhavou cestu,“

pronesl Tarrant. „Mysleli jsme, že Antilopy budou na svém

území. Ale protože jste je opustili, museli jsme se ptát všech,

které jsme potkali a číst stopy ze země, abychom se dozvěděli,

kam jste odešli.“

„Tedy jste nepřišli obchodovat,“ řekl Quanah k Herrerovi.

„Když se Tarrant v Santa Fe dozvěděl, že vás mohu

najít, požádal mě, abych ho vzal s sebou.“ odpověděl

obchodník. „Vzal jsem s sebou několik pušek a munici.

Jedna z nich je dar pro tebe a pokud jde o ostatní,

jistě jsi získal mnoho dobytka.“

Rufus sykl. Bylo známé, že farmáři v Novém Mexiku mají zájem o dobytek

a příliš je nezajímá jeho původ.

A Comancheros také nezjišťují, odkud Indiáni přihnali stáda,

aby je vyměnili za zbraně. Tarrant položil zrzounovi ruku na

koleno a řekl latinsky, aby utišil jeho rozhořčení: „Buď zticha.

Tohle přeci víš.“

„Zůstaňte zde s námi,“ pozval je Quanah. „Očekávám, že

zůstaneme do zítřejšího rána.“

Vtom se ozval Rufus s nadějí v Mase: „Hni, ušetříte ty lidi v domě?“

Quanah se zachmuřil. „Ne. Zabili několik našich

bojovníků. Žádný z nepřátel se nikdy nebude vychloubat, že nám

vzdoroval a přežil.“ Pak pokrčil rameny. „Kromě toho

si potřebujeme odpočinout po namáhavé cestě - abychom

Později mohli lépe bojovat s armádou.“

Tarrant pochopil, že tolúe není pouhá loupeživá výprava, ale

válečné tažení. Při svých pátráních se dozvěděl o šamanovi

Kiowů, Moudré Sově. který volal po velkém společném útoku,

který by bílého muže navždy vyhnal z plání; následující rok

pak přinesl takové hrůzy, že Washingtonovy snahy o mír

naprosto ztroskotaly. Na podzim do těchto končin vyjel Ranald

Mackenzie s černošskými jezdci své Čtvrté kavalerie, aby

Antilopy rozprášil. Quanah za boje ustupoval na sever Liáno

Estacado - tehdy Mackenzie utrpěl zranění šípem - dokud zima

nepřinutila Američany k návratu. Byla to geniální taktika.

Nyní se armádní jezdci vraceli.

Tvrdý pohled se obrátil k Tarrantovi. „Co od nás chceš?“

„Já také přináším dary, seňore.“ Oděvy, látky, bižuterii,

kořalku. Nechtěl mít nic společného s konfliktem, proto nevězí

žádné zbraně. Ani Rufus by s tím nesouhlasil. „Já a můj přítel

jsme ze vzdálené země - Kalifornie, která leží u velké vody na

západě. Jistě jsi o ní již slyšel.“ Pak spěšně dodal, neboť to

území patřilo nepříteli: „Nejsem zde s nikým ve sporu.

Nemyslím, že naše rasy jsou dosouzeny ke krevní mstě. Tvá

matka byla z našeho lidu. Než jsem se sem vypravil, zjistil

jsem o ní, co se dalo. Budeš-li mít nějaké otázky, pokusím seje

zodpovědět.“

Rozhostilo se ticho. Hluk zvenčí sem doléhal jen vzdáleně a

slabě. Herrera vypadal zneklidněně. Quanah kouřil a z jeho

tváře nebylo možné nic vyčíst. Čas plynul. Po chvíli náčelník

ztěžka řekl: „Ji i mou malou sestru odvlekli Tejanové. Můj

otec. Peta Nawkonee, pro ni truchlil, až nakonec podlehl

zánětu ze zranění v bitvě. Slyšel jsem, že ona i děvče

zemřely.“

„Tvá sestra zemřela před osmi lety,“ odpověděl tiše

Tarrant. „Tvá matka ji brzy následovala. Velmi trpěla zármutkem a

steskem. Nyní odpočívají v míru.“

Ta historie byla dodnes živá. V roce 1836 Indiáni přepadli

Parker's Fort, usedlost v údolí Brazos. Zabili pět mužů a patrně

ještě před smrtí je zohavili. Babičku Parkerovou nabodli kopím

k zemi a všichni ji znásilnili. Dvě z dalších znásilněných žen

přežily s těžkými zraněními. Další dvě ženy, spolu se třemi

dětmi, unesli. Mezi nimi byla i devítiletá Cynthia Anně

287

Parkerová.

Chlapce a ženy se později podařilo vykoupit Toto rozhodně nebyl první

případ, kdy Komančové brali ženy do otroctví, a to, co vytrpěly ony. stalo

se i stovkám dalších. Texaské Rangery od té doby ovládala myšlenka na

pomstu.

Cynthia Anně dopadla lépe. Náhodou byla adoptována,

vyrůstala jako nennernuhská dívka, zapomněla anglicky a

téměř všechno ze svého ranného dětství. Stala se Antilopou a po

čase matkou. Podle všeho bylo její manželství

šťastné; Peta Nawkonee ji miloval, a po její smrti se neoženil. To

se stalo v roce 1860, kdy Sul Ross s trestnou

výpravou Rangerů přepadl tábor Komančů. Muži byli právě

na lovu. Texasané postříleli všechny ženy a děti, které

nestačily utéct a mexického otroka, o němž se Ross domníval, že

je náčelníkem. Takřka pozdě si jeden z mužů všiml, že

vlasy jedné ze squaw jsou světlé.

Rodina Parkem a stát Texas dělali všechno, aby jí pomohly, ale nebylo to

nic platné. Byla Naduah, a jediné po čem toužila byla prérie a její lidé. Po

opakovaných pokusech o útěk ji nakonec dali hlídat. Když ji nemoc

připravila o dceru, rozdrásala si žalem tvář. upadla do mlčení a zakrátko

smutkem zemřela.

Venku na pláních také zemřel její mladší syn. V indiánské

populaci řádily nemoci. Tuberkulóza, artntida, škrkavky, záněty

očí a neštovice, které přinesli Evropané. Výčet chorob

neměl konce. Ale její starší syn dospěl, shromáždil

koleni sebe skupinu bojovníků a stal se vůdcem

Antilop. Odmítl podepsat dohodu, podle které se kmeny měly

odebrat do rezervací. Místo toho terorizoval příhraniční oblasti.

Jmenoval se Quanah.

„Viděl jsi jejich hroby?“ zeptal se vyrovnaně.

„Ne. ale pokud si přeješ, mohu je navštívit a povědět

jim o tvé lásce.“

Quanah ještě chvíli kouřil. Alespoň, že dosud nenazval bílého muže

lhářem. Nakonec se zeptal: „Proč jsi mě vyhledal?“

Tarrantovi se rozbušilo srdce. „Nehledal jsem tebe, náčelniku.

přestože tvá pověst je veliká. Slyšel jsem o muži, který tě

doprovází. Pokud se nemýlím, pochází ze severu a putuje přes

mnohé kraje po velmi dlouhou dobu. Ano, velmi dlouhou.

Déle, než si kdokoli pamatuje, přestože on sám nestárne. Musí

ovládat zvláštní síly. Lidé. kteří zůstali v táboře říkali, že se

vydal na cestu s tebou. Velni bych si přál s ním mluvit.“

„Proč?“ zeptal se Quanah podivně příkře. „Jsem si jist. že on

sám se mnou bude rád mluvit.“ Rufůs silně potáhl z cigarety.

Hák na klíně se mu viditelně zachvěl.

Quanah zavolal na ženy před stanem a jedna z nich

se vzdálila. Podíval se zpět na Tarranta a řekl: „Poslal

jsem pro Dertsahnawyeha. Peregrina,“ doplnil

španělský výraz pro poutníka.

„Doufáš, že tě naučí svým kouzlům?“ pokračoval. „Přišel jsem

abych zjistil, co je zač.“ „Nemyslím, že bude ochoten ti cokoli

říci.“ Herrera se podíval na Tarranta. „Říkal jste, že chcete

jenom zjistit, co je na těch pověstech pravdy.“ divil se

obchodník. „Míchat se do záležitostí válečníků je dost

nebezpečné.“

„Ano. já se považuji za vědce,“ odsekl Tarrant. Pak dodal ke

Quanahovi: „To je člověk, který se snaží zjistit, co se skrývá

na odvrácené straně věcí. Proč slunce a hvězdy svítí? Jak

vznikla země a život? Jaká je minulost?“

„Vím.“ odpověděl náčelník. „Vy bílí jste našli způsob, jak stvořit mnoho

strašlivých věcí. Proto teď železnice vede místy, kde se dříve pásla stáda

bizonů.“ Po krátké odmlce pokračoval: „No, předpokládám, že

Dertsahnawyeh se o sebe postará sám. Pokud jde o mě, musím si

promyslet, jak dobudeme ten dům,“ dokončil tvrdě. Nebylo co

dodat.

Vchod do típí potemněl a dovnitř vešel muž. Přestože

byl oblečen stejně jako ostatní, nebyl pomalován válečnými

barvami. Bylo zřejmé, že nepochází ze zdejších končin - byl

vysoký, štíhlý a jeho pleť měla světlejší odstín. Když

uviděl. kdo sedí vedle Quanaha, zeptal se čistou

289

angličtinou: „Čeho ode mne žádáte?“

4

Tarrant a Peregrino zvolna kráčeli prérií, Rufus se držel jeden

nebo dva kroky za nimi. Krajinu zalévalo ostré světlo a ze

země dýchalo teplo. Suchá tráva praskala pod nohama. Tábor i

stavení brzy zmizely za vysokým porostem zažloutlé trávy. Jen

kouř stále zvolna stoupal ke kroužícím supům.

Odhalení bylo podivuhodně klidné. Nebo lépe řečeno - nebylo

podivuhodné. Čekali tak dlouho. Po několika otázkách se

Tarrantova a Rufusova naděje změnila v jistotu. Peregrino si

vypěstoval vnitřní klid, který každé překvapení narušilo asi tak

stejně jako nadechnutí. Tak se mu podařilo přežívat osamělost.

„Narodil jsem se asi před třemi tisíci let. Můj přítel je asi o

polovinu mladší,“ řekl Tarrant.

„Až donedávna jsem roky nepočítal,“ odpověděl Peregrino.

Používali toto jméno, stejně jako mohli používat desítky těch,

která kdy měl. „Odhaduji, zeje mi asi šest set let.“

„Před Kolumbem - kolik změn jsi musel vidět!“

Peregrino se usmál, jako by stál nad svým vlastním hrobem. „Ne

tolik, co ty. Sblížil jsi se ještě s někým jako my, když

nepočítám pana Bullena?“

„Ne. Ne zcela. Byla jedna žena, ale ta zmizela. Ani nevíme, jestli ještě

žije. A ty?“

„Ne. Po čase jsem to vzdal. Pokud vím, jsem sám. Jak jste mě

vystopovali?“

„To je dlouhá historie.“

„Máme spoustu času.“

„Dobře.“ Tarrant vyndal z kapsy kalhot váček s

tabákem a z kapsy košile dýmku, kterou nebylo moudré kouřit

před Quanahem. „Já a Rufus jsme přijeli do

Kalifornie ve čtyřicátém devátém. Jistě jsi slyšel o

zlaté horečce. Zbohatli jsme na ní. Ne jako zlatokopové,

ale jako obchodníci.“

291

„To ty. Hanno,“ ozval se muž vzadu. „Já jsem se vezl.“

„Ale při mnoha potížích, které bych mohl jmenovat jsi byl velice užitečný,“

prohlásil Tarrant. „Pak jsem na čas zmizel a po několika letech jsem se opět

objevil v Saň Franciscu pod svým dnešním jménem a koupil loď. Vždycky

jsem dával přednost moři. Teď jich mám několik a firma prosperuje.“

Dokončil nacpávání dýmky a zapálil ji. „Kdykoli jsem si to jen

mohl dovolit, najal jsem lidi, aby pátrali po stopách

nesmrtelných.“ pokračoval. „Pochopitelně jsem jim neřekl, co

hledám. Stejně, ti znáš, kteří přežili, se drží v ústraní. Nyní

platím za výstředního milionáře, kterého zajímají rodokmeny.

Moji agenti mě pokládají za bývalého mormona. Vyhledávají,

hm, individua, která se na čas ztratí a pak zase objeví pod

jiným jménem, ale se slušnou zásobou peněz. S pomocí

železnice a parníků mohu roztáhnout síť po celém světě. Není

samozřejmě tak velká a její oka jsou příliš hrubá, takže zatím

jediným výsledkem bylo několik planých poplachů.“

„Až do dneška,“ řekl Peregrino.

Tarrant přikývl. „Jeden z mých zvědů, který pracoval v okolí

Santa Fe. zaslechl něco o medicinmanovi u Komančů, který k

nim však ve skutečnosti nepatří - podle popisu by to mohl být

Sioux nebo Pawnee - ale získal si velkou vážnost a … a jsou o

něm i starší zprávy z různých míst. Nikdo z civilizovaných lidí si to

nedal dohromady. Kdo by také bral vážně výmysly divochů?

Nemyslím to jako urážku. víš, jak bílí uvažují. Můj agent

to také nepokládal za nic významného. Napsal mi o tom jen pár řádek,

spíš aby ukázal, jak je pilný.

To bylo loňský rok. Rozhodl jsem se, že se po té stopě vydám sám. Naštěstí

jsem narazil na dva starce. Indiána a Mexičana, kteří už něco pamatovali, a

ti říkali, že pokud žije, přidal se ke Quanahovi. Doufal jsem. že najdu

Komanče v jejich zimovištích, ale nakonec to dopadlo takhle.“ Tarrant se

dotkl Peregrinova ramene. „A teď jsme tady. bratře.“

Peregrino se zastavil a Tarrant učinil totéž. Chvíli na sebe beze

slova hleděli. Rufus zmateně postával opodál. Nakonec se

Tarrant ušklíbl a prohodil: „Rád bys věděl, jestli lžu, co?“

„A jak poznáš, že já mluvím pravdu?“ opáčil indián.

„Jsi ohleduplný. Dobře, během času jsem nashromáždil důkazy, stejně jako

nějaké bohatství, a to vše jsem ukryl po různých místech. Pojď se mnou a

ukáži ti dost abych tě přesvědčil. Nebo mě prostě sleduj příštích dvacet -

třicet let. Zaopatřím tě. A vůbec, proč bych si měl vymýšlet takové

komplikované povídačky?“

„Věřím ti,“ přikývl Peregrino. „Ale jak můžeš vědět, že tě

nepodvedu?“

„Nemohl jsi předvídat můj příjezd a během let jsi

bezděčně zanechal mnoho stop. I když žádný běloch,

pokud by nevěděl, co hledat, by neměl nejmenší

podezření. Co teď pro tebe vůbec znamenají kmeny?“

„Záleží na tom.“ Peregrino se zadíval přes trávu, která se vlnila

nad lebkami bizonů někam za horizont. Začal pomalu mluvit,

dělal časté pauzy a pečlivě formuloval věty. než je vyřkl.

„Každý z nich žije ve svém vlastním světě, a ty světy se mění

velmi rychle.

Nejdříve jsem byl šamanem svého vlastního kmene. Ale jeho lidé začali

používat koně a vše se tím změnilo. Opustil jsem je a putoval, zimu za

zimou, léto za létem a přemýšlel o tom, jaký smysl asi má to vše, co jsem

prožil. Několikrát jsem se usadil, ale vždy jsem odcházel s žalem. Na čas

jsem zkusil i žít mezi bílými. Nechal jsem se pokřtít na misii, naučil jsem se

španělsky, anglicky a číst a psát. Pak jsem putoval daleko na jih Mexika, i

na sever, do zemí osídlených Angličany. Byl jsem lovcem, stopařem,

honákem, tesařem, zahradníkem. Mluvil jsem s každým, kdo byl ochoten

mluvit se mnou a přečetl jsem vše, co se mi dostalo do rukou. Ale nebylo to

o nic lepší. Nikdy jsem tam nepatřil.

Mezitím kmeny jeden za druhým vymíraly - ať již nemocemi

nebo ve válkách - nebo byly zlomeny a zahnány do rezervací.

A když bílí zjistili, že se jim hodí i tahle země, znovu je

vyhnali. Viděl jsem kmen Čerokíjů na konci jejich Cesty slz.“

Tichý, takřka neosobní hlas se vytratil. Rufus si odkašlal. „No,

tak to holt chodí. Já jsem viděl Saxony, vikingy,

křižáky. Turky, náboženský války, hořící čarodějnice …“ Pak

dodal hlasitěji: „Taky jsem viděl Indiány, co dovedou,

293

když mají navrch.“

Tarrant jej pohledem umlčel a zeptal se Peregrina: „Co tě sem

přivedlo?“

Indián si povzdechl. „Nakonec jsem pochopil - a trvalo to velice dlouho -

že ten nekonečný život který je lemován samými hroby, musí

mít nějaký smysl a účel. Možná právě ta obrovská zkušenost

a to, že nestárnu, přinutí lidi, aby mi naslouchali. Snad bych

mohl pomoci svým lidem, celé své rase. dřív než úplně zmizí, zachránit

něco pro nový začátek.

Asi před třiceti lety jsem se k nim vrátil zpět. Na jihozápadě

ještě kmeny žily postaru. Nermernuhové - jak jistě víte,

slovo ,Komanč' je ze španělštiny - vyhnali Apače, podrobili si

Kiowy a udělali z nich své spojence. Potom po tři staletí

odolávali Španělům, Francouzům, Mexičanům a Texasanům. a

přenesli válku na území svých nepřátel. Nyní je Američané

chtějí rozdrtit jednou provždy. Ale zasloužili by si něco

lepšího, ne?“

„A co děláš?“ Tarrantova otázka zůstala viset ve vzduchu, podobna líně

kroužícím supům nad jejich hlavami.

„Abych se přiznal, zpočátku jsem žil mezi Kiowy,“ začal

Peregrino. Jejich mysl je mnohem otevřenější, než je tomu u

Nermernuhů. i pokud jde o dlouhověkost. Komančové věří, že

pravý muž umírá mlád, dokud je plný síly. na lovu nebo v boji.

O své staré se nestarají a zacházejí s nimi velmi špatně. Ne

jako kmen, ve kterém jsem se kdysi narodil. Má vážnost s

časem rostla. Věděl jsem, jak pomoci při zraněních a

nemocích. A nikdy jsem se neprohlašoval za proroka. Tihle

blázni přinesli smrt tisícům lidí a dodnes tomu není konec. Já

jsem jen chodil od tábora k táboru a oni mě časem začali

považovat za svatého. Snažil jsem se léčit a radit, kde to jen

bylo možné. Dělal jsem prostředníka při sjednávání míru.

Nakonec - to by bylo dlouhé povídání - jsem se přidal ke

Quanahovi, protože on je posledním velkým náčelníkem.

Všechno teď záleží na něm.“ „Mír, říkáš?“

„A cokoli, co můžeme zachránit pro své děti. Komančové

nemají nic než své předky, nic v co by opravdu věřili.

To je stravuje zevnitř. Tam je pak místo pro takové, jako

je Moudrá Sova. Mezi Kiowy jsem nalezl novou víra a tu teď přináším

Nermemuhům. Znáš kaktus, kterému se říká peyote? Otevírá

mysl a chlácholí srdce …“

Peregrino se odmlčel a tiše se zasmál. „Doufám, že nemluvím jako

misionář.“

„Rád si to poslechnu později,“ řekl Tarrant a hlavou se mu

honilo: Už jsem zažil tolik bohů, co znamená jeden navíc? „A

co tvé představy o míru, jistě nějaké máš? Jak jsem řekl. mám

peníze. A také vím, za které nitky jak a kdy zatahat. Chápeš?

Někteří politici mi dluží laskavost, jiné si mohu koupit. Dáme

spolu dohromady plán. Ale nejdřív tě odtud musíme dostat do

Saň Francisca dřív. než skončíš s kulkou v hlavě. Proč ses k

čertu vůbec dal k těmhle válečníkům?“

„Říkal jsem, že je chci přimět, aby mi naslouchali,“

vysvětloval unaveně Peregrino. „Je to jako valit kámen do

kopce. Jsou podezíraví ke všem starším, a když se jejich svět

rozpadá na kusy, děsí se magie a podivností jako jsem já a …

Musí pochopit, že nejsem nic nelidského a že jsem na jejich

straně. Teď je nemohu opustit.“

„Moment!“ vyštěkl Rufus.

Oba na něho zírali. Rufus stál rozkročený, klobouk posunutý

do týla. Hák. kterým pobodl mnohého nepřítele, se zdál

neskutečně malý. „Počkejte chvíli,“ zavrčel. „O čem to pořád

mluvíte? Nejdřív přece musíme zachránit ty farmáře.“

Tarrant si olízl rty, než odpověděl. „Nemůžeme. Jsme

dva a jich nejméně stovka. Mimoto…“ Pohlédl na

Peregrina.

Indián zavrtěl hlavou. „V tomhle mě Komančové neposlechnou.“ řekl dutě.

295

„Jen bych ztratil postaveni, které jsem získal“ „Snad bychom mohli tu

rodinu vykoupit. Komančové často prodávají zajatce, jak jsem slyšel.

Kromě darů mám s sebou nějaké zboží. A Herrera by mi mohl prodat své

zásoby, když mu slíbím zaplatit ve zlatě.“

Peregrino vypadal zamyšleně. „Hm, možná.“

„To těm ďáblům jen umožní zabít ještě víc bílých,“ protestoval

Rufus.

„Říkal jsi. že tak to na světě chodí,“ řekl Peregrino ostře.

„Ale barbaři v Evropě byli bílí, dokonce i Turci … ale to je

vám jedno. Vy si jezdíte s těma divochama …“

„To stačí. Rufusi,“ okřikl ho Tarrant. „Uvědom si. proč jsme

tady. Zachránit několik lidí. kteří stejně zemřou během století,

není naše práce. Uvidím, co se dá dělat, ale jediný Peregrino je

ten. o koho tu jde. Tak se kroť.“

Jeho přítel se otočil a odcházel.

Tarrant se za ním díval. „Dostane se z toho,“ řekl. „Je prchlivý a nepříliš

bystrý, ale je mi věrný od doby kdy Řím byl ještě mocným městem.“

„Proč se stará o… jepice?“ zajímal se medicinman.

Tarrantova dýmka zhasla. Znovu ji zapálil a vyfoukl kouř k obloze. „Okolí

má vliv i na nesmrtelné.“ odpověděl. „Posledních dvě stě let jsme s

Rufusem žili v Novém světě. Nejprve v Kanadě, dokud byla francouzská,

později jsme se přesunuli do anglických kolonií. Pokud se člověk vydával

za Angličana, měl mnohem více svobody a možností. Později se z nás stali

Američané - z téhož důvodu.

Jeho to ovlivnilo více než mě. Svého času jsem vlastnil otroky

a měl jsem podíly v několika plantážích. Vždy jsem považoval

otroctví za přijatelné a když se někdo do něho dostal měl

prostě smůlu, bez ohledu na rasu. A když je Válka Severu proti

Jihu ukončila, byla to jistě velká věc. ale pro mě to byla jen

další otáčka kola dějin. Jako rejdař ze Saň Francisca

nepotřebuji otroky.

Ale Rufus je jednoduchý chasník. Chtěl by nějaký pevný

bod. což je přesně to. co je nesmrtelným odepřeno.

Prošel dobrým tuctem křesťanských církví. Naposledy se dal k

novokřtěncům. Stejně tak před válkou i po ní velice vážně

naslouchal řečem o právu a povinnosti bílé rasy vládnout

barevným.“

Tarrant se smutně pousmál. „Mimoto neměl ženu, co jsme

opustili Santa Fe. Bylo pro něj hořkým zklamáním, že ženy

Komančů z plání nejsou tak vstřícné k cizincům jako jsou. či

byly, ty na severu. V tom domě musí být jedna či dvě bílé

ženy. Nemyslí ani tak na to, že by je sám měl - nesní o ničem

jiném, než jak je pozorný, galantní a vrhá obdivné pohledy -

ale nemůže snést pomyšlení na to. jak se na nich střídá jeden

radoch za druhým.“

„Taky by si dal říct“ podotkl Peregrino.

„Nejspíš,“ odpověděl s úšklebkem Tarrant. „Musím připustit,

že se mi to nelíbí, stejně jako myšlenka vykoupit je zbraněmi.

Nejsem takový drsňák jako … Musím mít rozum“

„Myslím, že pár hodin se nebude nic dít.“

„Dobře. „Musím předat Quanahovi své dary a dostát nějakým

formalitám - jak jsi mi sám doporučil - ale ne hned. Projděme

se ještě. Máme o čem mluvit. Musíme probrat tři tisíce let.“

297

5

Bojovníci se shromáždili kolem. Byli tiší a důstojní, neboť toto byl

slavnostní okamžik. Paprsky nízko ležícího slunce se chvěly na obsidiánově

černých vlasech a mahagonové pokožce. V očích válečníků obrácených k

západu se odrážel purpurový kotouč.

Před svým típí. mezi řadami Indiánů, převzal Quanah

Tarrantovy dary. Pronesl řeč ve svém mateřském jazyce,

nepochybně tradičně plnou podobenství a moudrosti předků.

Když skončil. Peregrino, který stál vedle hosta, tlumočil:

„Děkuje ti a nazývá tě svým přítelem. A zítra ráno si můžeš

vybrat kteréhokoli z jeho koní. Je to velkodušné od muže. který

je na válečné stezce.“

„Já vím.“ odpověděl Tarrant a pokračoval ve španělštině ke

Quanahovi: „Přijmi mé díky, veliký náčelníku. Mohu tě

požádat o laskavost ve jménu přátelství, které jsi tak

velkomyslně nabídl?“

Herrera v první řadě zvědavě zamrkal a zpozorněl. Tarrant se u něho

nezastavil, když se vrátil do tábora. Vzal jen své dary a šel přímo sem.

Herrera přišel ze zdvořilosti a opatrnosti.

„Jistě.“ odvětil Quanah netečně.

„Chtěl bych vykoupit lidi, které držíš v obležení.

Tobě nejsou k ničemu. Proč s nimi ztrácet čas a

riskovat životy mužů? Můžeme je odvézt s sebou. Jsem

ochoten zaplatit dobrou cenu.“

Mezi Komanči to zašumělo. Ti kteří rozuměli, šeptali těm. kteří nemluvili

jiným jazykem. Mnohá ruka sevřela střenku nože či pažbu pušky.

Muž vedle náčelníka vychrlil rychlý proud slov. Byl vychrtlý a jeho

tvář byla zbrázděna dokonce ještě více. než je běžné u

starých Indiánů. Bojovníci shromážděni kolem něho mu

přizvukovali. Quanah zvedl paži aby si zjednal

pozornost a řekl kTarrantovi: „Wahaavvmaw říká, že

musíme pomstít své mrtvé.“ „Padli přeci se ctí.“

„Myslí všechny mrtvé za léta a generace utrpení.“ „Nevěděl

jsem, že takhle smýšlíte.“ „Wahaawmaw byl jako chlapec v

táboře, ze kterého Tejanos odvlekli Quanahovu matku,“

objasňoval Peregrino, „ukryl se a pak se mu podařilo utéct, ale

jeho matku, bratra a dvě malé sestry zastřelili. Později ztratil

ženu a synka. Vojáci je rozstříleli houfiiicemi. Něco

podobného se stalo mnoha mužům, kteří jsou zde.“

„To je mi líto.“ řekl Tarrant jakoby k nikomu a ke všem „Ale tamti lidé s

tím nemají nic společného. Přinesu mnoho krásných věcí, stejných, jako

jsem dal vašemu náčelníkovi. Nemyslíte, zeje to lepší, než několik

zapáchajících skalpů?“

Wahaawmaw se přihlásil o slovo. Mluvil několik minut, vrčel,

syčel, mával pažemi a volal k nebesům. Odpovědí mu bylo

souhlasné zlobné mručení. Když domluvil a pyšně zkřížil ruce

na prsou. Peregrino neměl takřka co překládat: „Říká. že je to

urážka. Cožpak Nermernuhové mohou prodat vítězství za

kousek plátna a trochu ohnivé vody? Když zabijí ty Tejanos.

budou mít skalpy i kořist.“

Varoval předem Tarranta, aby s něčím takovým počítal. Proto

se Tarrant obrátil přímo na Quanaha a řekl: „Udělám lepší

nabídku. Máme s sebou pušky a krabice plné nábojů. To jsou

věci. které potřebujete stejně jako své koně, pokud chcete vést

válku. Kolik, za těch několik ubohých životů?“

„Herrera udělal krok dopředu. „Ne. počkejte.“

Quanah jej předešel. „Jsou ve tvých zavazadlech? Pokud

ano, dobře. Pokud nikoli, je pozdě. Tvůj společník již

přislíbil vyměnit své za dobytek.“

Tarrant zůstal jako opařený. Wahaawmaw, který to měl jistě na

svědomí, se potměšile šklebil. „Měl jsem vám to říct.“ ozval se

Herrera ve vzrůstajícím hluku.

Zatímco Quanah válečníky utišoval, Peregrino šeptal Tarrantovi: „Zkusím

je nějak přemluvit, aby výměnu přijali. Ale přesto si nedělej velké naděje.“

Začal mluvit a ostatní mu odpovídali. Většinou hovořili

střídmě a bez emocí. Snažili se dosáhnout dohody. Kmeny

neměly žádnou vládu. Civilní náčelníci byli sotva více než soudci

299

a prostředníky a váleční náčelníci veleli pouze v bitvách. Quanah se

držel stranou od rozpravy. Krátce před koncem pronesl

několik slov i Herrera. Chvíli nato Quanah vyhlásil, na čem

se dohodli. Mezi jeho stoupenci se zdvihla vlna

souhlasného šumu. Slunce už bylo nízko. Wahaawmaw

vrhl na Tarranta triumfální pohled.

Z Peregrmových slov vyzařoval smutek. „Uhodl jsi, že? Nešlo to. Dosud

prolili málo krve a stále po ní prahnou. Wahaawmaw prohlásil, že by jim

přineslo neštěstí, kdyby byli milosrdní. Někteří mu uvěřili. Chtějí poslat

šest jezdců s ukořistěným stádem do Nového Mexika. Už se na to těší. A

Comancheros jej také považují za muže, který nevycouvá z obchodu, který

je jednou domluven. Takže se to pro ně stává i otázkou cti. Quanah

argumentoval podobně a všichni vědí, že by se rád pokusil ten dům dobýt.“

Chvíli nevěděl, co říci. „Dělal jsem. co jsem mohl. Opravdu.“

„Ano,“ odpověděl Tarrant. „Děkuji.“

„Chci. abys věděl, že se mi nelíbí, co se stane. Odjeďme odtud

i s Rufusem, pokud bude chtít, a vraťme se až ráno.“

Tarrant zavrtěl hlavou. „Mám pocit, že bude lepší, když tu

zůstanu. Neboj se. Podobných věcí jsem v minulosti viděl

mnoho.“

„To předpokládám.“ souhlasil Peregrino.

Shromáždění se rozešlo. Tarrant se vážně rozloučil s Quanahem a mezi

hloučky bojovníků, kteří si ho výsměšně i nepřátelsky prohlíželi, odcházel

do Herrerova tábora, který byl několik yardů od nejbližšího típl Herrera

hovořil s několika muži.

Jeho synové rozdělali oheň a spěchali s přípravou

večeře, dříve než padne rychlý prérijní soumrak. Dlouhé paprsky

zapadajícího slunce pronikaly kouřem. Přikrývky na spaní byh'

připraveny. Rufus zasmušile seděl, láhev ve své jediné

ruce. „Jak to dopadlo?“ celkem zbytečně se zeptal

přicházejícího Tarranta.

„Spatně,“ odpověděl a usedl do udupané trávy. Natáhl ruku. „Dám si hlt

whisky. Ne moc. Ale ty to nepřežeň.“ Voňavá tekutina jej pohladila v hrdle.

„Totální fiasko. Peregrino neopustí Komanče a ti zas nepřistoupili na

výkupné.“ Zběžně mu vylíčil situaci.

„Zkurvysyn,“ zamumlal Rufus.

„Kdo? Quanah? Možná je to nepřítel, ale je čestný.“

„Ne, myslímHerreru. Mohl…“

Obchodník se náhle objevil. „Že bych zaslechl své jméno?“

„Jo.“ Rufus se vztyčil s lahví stále v ruce. „Vipera es. Ty hade. Slizoune.

Mohl jsi … mohl jsi Hannovi prodat … teda šéfovi ty pušky a…“

Herrerova pravá ruka sjela ke koltu. Po bok se mu postavili

oba synové. „Nemohl jsem odstoupit od obchodu, který už byl

sjednán.“ Měkká španělština nebyla s to vyjádřit chlad, s

jakým ta slova pronesl. „Jedině pokud by souhlasili a

odstoupili od něho sami. Jinak by to poškodilo mou pověst a

zničilo obchod.“

„Jasně, vydělávat. Kdykoli prodáš bílý ženy a bílý muže. Za

prachy. Za krvavý prachy.“ Rufus plivl Herrerovi pod nohy.

„Nebudeme mluvit o krvi,“ pokračoval obchodník velmi tiše.

„Já jsem znal svého otce. Viděl jsem ho plakat když nám

Yankeeové zabrali zemi. Teď jim musím uhýbat na ulicích

Santa Fe. Kněz mi tvrdí, že je nesmím nenávidět. Proč se o ně

mám starat?“

Rufus zavrčel a jeho hák se mihnul vzduchem. Herrera včas uskočil.

Tarrant vyskočil a chytil zrzouna za paže dříve, než mohl útok zopakovat.

Chlapci neochotně schovali nože.

„Ovládej se,“ napomenul Rufúse Tarrant, „a posaď se.“

„Ne s tímhle!“ odsekl Rufus latinsky a vytrhl se mu. „A ty.

Hanno. zapomněl jsi na ženu. kterou jsme zachránili tehdy v

Rusku? Tam to byl jen jeden chlap a určitě jí nechtěl rozpárat

břicho nebo jí předhodit ženskejm s kudlama a pochodněma.“

Odvrávoral stranou, láhev přitisknutou k ústům.

Tarrant od něho odtrhl pohled a obrátil se k Herrerovi.

„Nevšímej si ho. Časem se vzpamatuje,“ řekl nepříliš

přesvědčivě. „A děkuji ti za trpělivost.“

301

6

Během odpoledne se Tom Langford odvážil dvakrát ven.

Pokaždé, když obhlédl tábor, rychle se vrátil a opět zabarikádoval

dveře. Navečer prohlásil: „Předpokládám, že zaútočej v

noci. Proč by se tu jinak tak dlouho potloukali?

Může to bejt na úsvitu, ale taky kdykoli jindy. Musíme jen zůstat

ve střehu. Jestli je ještě jednou úspěšně odrazíme,

mohli by dokonce odtáhnout. Nejsou zvyklí na nějaké dlouhé

obléhání.“

„My za to nestojíme,“ zasmál se Bili Davis.

„Los věci nos vendrán indudabletnenle a ayudarnos… přídě

pomoc.'' zadoufal Carlos Padilla.

„Těžko říct kdy. jestli vůbec.“ povzdychl si Langford. „I

kdyby se Bobovi podařilo projet, nejbližší sousedi jsou

pěkně daleko. Možná by moli někde poblíž narazit na

jízdní hlídku.“

„Jsme v Božích rukou.“ prohlásila Susie s úsměvem. „A v

tvých drahý. A že jsou pevné.“

Ed Lee se na posteli neklidně převalil a něco zamumlal. Ze zranění začínal

mít horečku. Děti už stěží udržely otevřené oči.

Nejprve se navečeřeli - studené fazole, chléb a zbytek mléka.

Neměli už žádné dříví na oheň a docházela jim voda. Langford

požádal

ženu. aby pronesla modlitbu. Nikomu

nevadilo, když se Carlos pokřižoval. Potom muži

jeden po druhém nesměle odcházeli za závěs, kde byl

společný kbelík. V těchto stísněných prostorách, se ženou a

děvčátkem, to nebylo nic příjemného. Langford kbelík vyléval pokaždé,

když se odvážil ven. Doufal, že nikdo nebude mít

střevní potíže, dokud Indiáni neodejdou. Venkovní záchod je také

drnový, takže by měl stát. Pokud ne, na pozemcích, které obdělával

a nyní bránil, je spousta vysoké trávy, do které je možno se ukrýt.

Noc vytlačila šero. Mezi zbraněmi na stole hořela jediná svíce. Langfordovi

a boje schopní muži se střídali v hlídkování u střílen a podřimování na

podlaze nebo vedle zraněného Eda. Na nebi se třpytily hvězdy a travnatá

zem měla barvu neurčité šedi. Ubývající měsíc jim příliš nepomůže,

protože vyjde až krátce před sluncem. Ticho a chlad je zvolna

deptaly.

„Torné?“ zašeptala náhle jeho žena z druhé strany místnosti.

.,Ano?“ Otočil se k ní. Vtom šeru neviděl, jak je špinavá a unavená, ani její

propadlé tváře a černé kruhy kolem zapadlých očí. To byla ta dívka, do

které byl zamilován. Ještě dnes se pamatoval, jak se s ní loučíval před

domem jejích rodičů a vracel se nocí s takovou lehkostí, jako by se ani

nedotýkal země.

„Torné, když … když se dostanou dovnitř a jen trochu to

půjde.“ Hlas se jí třásl a musela se nadechnout. „Zastřelíš mě?“

„Pro Krista, ne!“ otřásl se hrůzou.

„Prosím, prosím“

„Budeš žít. drahá. Přeci prodávají zajatce zpět.“

Nepřítomně hleděla na podlahu, pak si uvědomila

svou povinnost a vyhlédla střílnou. „Nebudu chtít žít. Ne po

tom. co…“

„Myslíš, že tě v tom nechám? To mě ještě dost neznáš.“

„Ne, ale ty … Zůstala bych tu bez tebe sama. Proč nebýt

společně v nebi?“

Věděl, že Indiáni jeho život neušetří. I když bude mít štěstí, až

zemře, nebude už muž. V horším případě zapracují nože a

oheň nebo jej s odříznutými očními víčky přiváží na slunce.

Bude mít dost času o tom přemýšlet. „Dobře, ale přesto by ses

měla nějak pokusit dostat z toho děti.“

Hlava jí poklesla. „Ano, odpusť. Úplně jsem zapomněla.

Jsem sobecká.“

„Nedělej si starostí, drahá.“ řekl tak srdečně, jak jen byl

schopen. „Nic zlého se nestane. Příští týden bude naší největší

starostí, jak se touhle příhodou příliš nechvástat.“

„Děkuji ti, drahý,“ řekla a opět obrátila svou pozornost ven.

Noc se táhla. Rozdělili si ji do čtyř lili dek, aby ráno. kdy byl

útok nejpravděpodobnější, byli všichni odpočatí. Asi ve tři

303

hodiny ráno, podle starých pendlovek, Langfordovi dokončili

svou druhou hlídku, protáhli si ztuhlé paže a uložili se ke

spánku. On na podlahu, ona vedle Eda. Kdyby se zraněný muž

probral z hlubokého spánku do kterého upadl, probudí ji to a

bude mu moci pomoci, když bude potřeba. Ostatní muži se

potřebují vyspat. Čím budou odpočatější, tím lépe budou

střílet.

Langforda probudil výstřel.

Bili zavrávoral, dopadl zády na stěnu a sesul se na zem. Kulka

vlétla do místnosti a zasáhla ho do zad V chvějivém šera, které

plamen svíčky spíše zdůrazňoval, se krev vytékající z rány

zdála černější než jeho kůže.

Carlos se krčil u severní stěny a puškou mamě hledal cíl. Ve

střílnách na západní straně se objevila dvě široká ústí pušek. Z

jednoho se ještě kouřilo. To zmizelo a vzápětí se dovnitř

vsunula jiná puška. Ta ve vedlejší střílně vystřelila.

Langford přiskočil k Susii. Pochopil, co se stalo.

Nepřátelé, snad tři nebo čtyři, se pomalu jako

nezřetelné stíny připlížili nocí až k domu. Možná doufali,

že když vystřelí do střílen, zasáhnou někoho přímo do oka.

I když tohle nevyšlo, jejich střelba na slepo stejně znemožňovala obranu.

Křik se ozýval stále blíž a na dveře začaly dopadat těžké údery. To nebyl

žádný tomahawk. ale pořádná dřevorubecká sekera. Nejspíš jeho vlastní.

Několik prken odlétlo. Průvan zhasil svíčku. Langford střílel poslepu, až

úderník cvakl naprázdno. Sakra kde jsou nabité zbraně? Susie vykřikla.

Snad měl poslední kulku schovat pro ni. Pozdě. Dveře povolily a otvor se

zaplnil těly bojovníků.

7

Tarranta i Herreru probudil hluk a oba sáhli po zbraních. Mezi

stany bylo rušno. „El ataque,“ řekl obchodník mezi výkřiky a

výstřely.

„Co to dělají?“ zavrčel Tarrant. „Další čelní útok? Za

úsvitu? To je šílenství.“

„Nevím,“ odpověděl Herrera. Hluk boje prudce narůstal ke

crescendu. Jeho zuby se zaleskly ve tmě. „Zvítězili. Mají ten

dům.“ Tarrant se sehnul pro boty. „Kam jdete? Zůstaňte tady.

Snadno vás tamzabijou.“

„Musím jít zjistit, co se dá ještě dělat.“

„Nemusíte. Já tady zůstanu. Ne že bych se bál. ale nechci to

vidět.“

„Říkal jste. že vám jsou lhostejní,“ řekl Tarrant s bolestí v

hlase.

„Celkem jo.“ připustil Herrera. „Ale na tohle nemám žaludek.

Já a moji synové se za ně budeme modlit.“ Zatahal Tarranta za

rukáv. „Zůstaňte. Celkem se mi zamlouváte.“

„Dám pozor,“ ujistil ho Tarrant a vyběhl ven. Obešel tábor

Komančů, kde se rozhořívaly pochodně. Vjejich světle i

hvězdy svítily tlumeně. Světla bylo dost. aby věděl kudy jít.

Kde je k čertu Rufús? Asi se motá někde po prérii s prázdnou

lahví v ruce. Jako obvykle. Běloch, ať je v jakémkoli stavu,

vždycky riskuje, když se ukáže Indiánům na válečné stezce.

Tak proč on, Hanno. Lugo. Cadoc, Jacques Lacy, William

Sawyer, Jack Tarrant a stovky dalších jmen, která vystřídal,

dělá totéž? Ví, že farmáře nemůže osvobodit a ani se o to

nechce pokusit. Musejí zemřít, stejně jako milióny před nimi a

po nich v koloběhu, který nemá konce. Dějiny je přežvýkají a

vyplivnou a za chvíli si na ně nikdo nevzpomene. Jako by

305

nikdy neexistovali. Možná mají křesťané pravdu a lidé jsou

prostě takoví, nebo je to jen přirozený běh věcí.

Byl praktický'. Nežil tak dlouho, protože by se vyhýbal nebezpečí. Spíše

byl stále ve střehu a věděl, na kterou stranu uskočit, když zasvištěl meč.

Dnes bude jen pozorovat. Kdyby náhodou došlo k tomu, že by si i sním

chtěli něco vyřídit, může počítat s Peregrinem a snad i Quanahem Ráno se

pak vydá zpět do Santa Fe.

Mohutný náčelník stál rozkročený vedle stavení a na rameni měl

dlouhou sekera. Přízračné světlo loučí mu tančilo po

tváři a čelence s buvolími rohy. Vypadalo to, jako by vyhlížel

zpekla. Kolem se míhaly stíny bojovníků, kteří mávali

pochodněmi jako válečnými zástavami. Mezi nimi pobíhaly squaw s

noži nebo zašpičatělými klacky. Dveře byly dokořán.

Na volné prostranství před nimi vyvlekli tři mrtvé muže. Angličan měl

roztříštěnou levou ruku; někdo mu prořízl hrdlo, aniž si dělal starosti, jestli

je to fér. Dírou v černochových zádech bylo vidět zlomené konce žeber.

Třetí byl zřejmě Mexičan, při jeho znetvoření to bylo těžké odhadnout. Ten

zemřel v boji.

Šťastlivci. Dvě squaw pevně svíraly malého chlapce a

dívenku, která ječela jako o život. Vytáhlý Angličan seděl

zhrouceně u stěny. Krev z hlavy mu stékala na šaty a

kapala na zeni Byl v bezvědomí. Dva válečníci drželi

mladou ženu, která se kroutila, kopala, klela a zoufale

vzývala Boha o pomoc.

Z davu se vynořil muž. Když procházel kolem jedné z loučí. Tarrant poznal

Wahaawmawaha. Aby měl volné ruce. zavěsil si pušku přes rameno.

Vpravačce držel nůž. Zasmál se. uchopil ženu za límec a prudce trhl. Látka

povolila. Na bílé hrudi se objevilo několik krůpějí krve. Její věznitelé ji

povalili na záda. Wahaawmaw zašátral pod svou bederní zástěrkou. Muž u

stěny se probral z bezvědomí a snažil se postavit. Jeden z Indiánů jej

udeřil pažbou do žaludku. Muž padl na zem a zvracel.

Náhle se ozval řev. jako když útočí grizzly. Zpoza domu se

vyřítil Rufůs. V ruce držel kolt a hákem mával na všechny

strany. Dva Indiáni odvrávorali s rozseknutými obličeji. Dostal

se k ženě. Muži. kteří ji drželi na zemi. vyskočili. Prvního

střelil rovnou mezi oči. druhému hákem vytrhl oko. Ten se se

sklíčením odpotácel. Pak nakopl Wahaawmawaha mezi nohy.

Zkroutil se na zemi a neudržel bolestivý výkřik.

Ve světle pochodní vypadal ryšavý' Rufus větší než ve

skutečnosti. Stál rozkročmo nad ženou, trochu vrávoral.

ale kolt svíral pevně. „Tak jo. vy hnusný svině, jestli se

někdo z vás pohne, vystřelím mu mozek. Vona bude volná a

…“

Wahaawmaw se vzpamatoval a pomalu se překulil. Rufus to neviděl. Jeho

pozornost rozptylovalo příliš mnoho věcí. „Pozor!“ slyšel Tarrant sám sebe.

ale jeho výkřik zanikl ve vřavě. Wahaawmaw si přitáhl pušku a z lehu

vystřelil.

Rufus se zaklonil, revolver mu vypadl z ruky. Wahaawmaw

znovu vystřelil. Rufus se celou vahou zhroutil na ženu pod

sebou.

Tarrant divoce rozrazil muže před sebou a vrhl se

k Rufusovi. Poklekl vedle něho. „O sodalis, arnice

perenis …“ Krev s bubláním vytékala z Rutusových úst a barvila

ryšavý plnovous. Zalapal po dechu. Zdálo se. že se ušklíbl, ale byl to

jen odlesk třepetavého světla loučí. Tarrant k sobě přitiskl

mohutné tělo a cítil, jak je život opouští.

V tu chvíli si uvědomil, jaké se rozhostilo ticho. Rozhlédl se.

Nad ním se tyčil Quanah s obnaženou sekerou a štítem z

buvolí kůže. To on utišil své lidi? Všichni, mrtví, zranění i

zajatci mu připadali jako vzdálené rozmazané skvrny. Tu a tam

zahlédl odlesk světla v očích nebo na válečném pomalování.

Tarrant odtáhl Rufuse z ženy. Ta se chvěla, zírala do prázdna a tiše

naříkala. „Klid.“ zašeptal. Zdvihla se na kolena a po čtyřech se plazila k

raněnému muži. Squaw pustily děti, které se k němu také vrhly. Již nabyl

vědomi, posadil se a přitiskl je k sobě.

Válečnici, které Rufus poranil, se vmísili do davu. Jen Wahaawmaw

se opíral o pušku a držel se za zraněné místo.

Tarrant také vstal a Quanah spustil sekera. Chvíli si jeden druhého měřili.

„To je zlé,“ řekl nakonec náčelník, „velmi zlé.“

307

Ale fénický mořeplavec byl zvyklý využít i tu nejmenší šanci. „Ano.“

odpověděl Tarrant. „Tvůj host zabil tvého muže.“

„Tvůj muž mezi nás přinesl vraždu.“

„Měl právo být vyslyšen na vaší radě. Když mu tvoji

Nermemuhové bránili v cestě, a patrně ho i napadli, jednal v

sebeobraně. Byl pod tvou ochranou. Quanahu. A co je horší,

mohl jsi ho nechat potom zajmout, neboť velíš mnoha mužům.

Jistě bys to tak udělal, neboť se říká, že jsi čestný muž. Ale

tento, který postrádá jakoukoli čest, ho zastřelil.“

Wahaawmaw cosi vztekle zavrčel. Tarrant si nebyl jist. čemu

všemu rozuměl. Byl to slabý, takřka směšný argument. Quanah

jej mohl odbýt mávnutím ruky. A ještě …

Ze shromáždění vystoupil Peregrino. Převyšoval náčelníka o

několik palců. Nesl ranec šamanských pomůcek a

medicinmanskou hůl se třemi bizoními ocasy. Ty věci

musel právě přinést ze svého tipí. Davem proběhl sykot a

mumlání. Pochodně se zachvěly. Dertsahnavvyeh,

nesmrtelný, dovedl naplnit bázní i ta nejdivočejší srdce.

„Nyní promluvím s Quanahem, Jacku Tarrante,“ řekl, „ty zatím zůstaň

zde.“

Náčelník přisvědčil a vydal několik příkazů. Wahaawmaw

něco zavrčel, ale poslušně se odbelhal mezi ostatní válečníky.

Několik Indiánů s puškami dohlíželo na zajaté bělochy.

Quanah a Peregrino odešli do tmy.

Tarrant se sehnul k zajatcům. „Poslouchejte,“

zašeptal, „možná vás z toho dostaneme. Buďte v klidu a o

nic se nepokoušejte. To, co se stalo, Indiány trochu

zchladilo, ale nezavdejte jim žádnou příčinu k tomu, aby si

vzpomněli, že vás chtěli pobít.“

„Je to jasné,“ odpověděl muž ještě trochu nejistě. „Ať se stane

cokoli, dlužíme vám a A'ašemu příteli své modlitby.“

„Zjevil se jako rytíř krále Artuše,“ zašeptala žena.

Ne, jako nemyslící nalítej idiot, řekl si Tarrant v duchu. Měl

jsem ho držet stranou. Mohlo mě to napadnout. Ach, Rufusi,

starý příteli. Nikdy jsi nesnášel samotu. Teď budeš sám

navěky.

Muž napřáhl ruku. „Já jsem Tom Langford. Má žena Susan.

Nancy. Jimmy, teda James.“ Chlapec se na otce

vyčítavě podíval. Tarrant se málem neubránil smíchu, když si

všiml kontrastu vážnosti, s jakou tak učinil, s

jeho ušmudlaným obličejem, na kterém se začínaly vybarvovat

modřiny. Zachoval vážnou tvář, potřásl si se zajatci rukama

a také se představil. „To zatím stačí. Indiáni očekávají, že se

postarám o svého mrtvého.“

Rufus ležel asi deset stop od farmářů, ale stejně tak to mohlo

být i deset tisíc mil. Tarrant jej nemohl omýt, ale alespoň jej

uložil rovně, zatlačil mu oči a podvázal mu čelist šátkem.

Vyndal kapesní nůž a nařízl si tváře, paže a hruď. Vytékající

krev zvolna odkapávala. Nebyly to žádné hluboké rány. ale

přihlížející to přesvědčí. Tohle byl indiánský způsob

oplakávání mrtvých. Ten druhý mrtvý byl také důležitý, neboť

jeho smrt musela být pomstěna jinou smrtí. Záhadou bylo, že

ač mezi Indiány jistě byl někdo z jeho přátel, nikdo nad ním

netruchlil. Místo toho se po jednotlivých skupinkách trousili

zpět do tábora.

Tak, Difusi, bylo ti patnáct set let a každý jejich den jsi prožil

naplno. Běhal jsi za ženskými, bojoval, zpíval, radoval se a

chlastal, pracoval jsi do úpadu když to bylo třeba a spolehlivě

jsi mi kryl záda. Svým drsným způsobem jsi byl dobrý manžel

a otec, kdekoli jsme se na čas usadili. Nevím, jak se obejdu bez

tvých přitroublých vtipů a nekonečné konverzace tak nudné, až

to bolelo. A pokud jsi mi ty z času na čas zachránil život, já

zas nasazoval svůj, abych tě dostal ze šlamastyk, do kterých

ses uvrtal. Dnes v noci z mého života odešla spousta elánu,

Rufusi. A spousta lásky.

Na východě se chvěl falešný úsvit, když se Quanah a Peregrino zvolna

309

vraceli ke stavení. Když se zastavili, Tarrant se zvedl. Stráže odstoupily

stranou. Langfordovi krám zvedli prázdné oči, pěsti nervózně sevřené.

Jejich děti neklidně spaly.

Tarrant čekal.

„Je rozhodnuto,“ řekl Quanah. Jeho hluboký hlas připomínal

dusot bizonů v prérii. Dech se mu srážel v chladném ranním

vzduchu. „Nechť všichni vědí, že Nermernuhové jsou

šlechetní. Uposlechnou mého rozhodnutí. Ty a obchodník se

svými syny se můžete vrátit domů. Smíte s sebou vzít zajatce

výměnou za život tvého přítele. Smrt si přivodil naprosto sám,

ale jelikož to byl host. nechť toto je jeho odměna, neboť

Nermernuhové si nesmírně vysoko cení své cti. Ani jeho tělo

nebude zohaveno, ale řádně pohřbeno, aby jeho duše nalezla

cestu do věčných lovišť. Domluvil jsem.“

Tarrantovi přeběhl mráz po zádech. Cekal, že to dopadne

podstatně hůř. Nedal nic najevo a řekl: „Mé hluboké díky.

seňore, řeknu svému lidu. že Quanahova duše je veliká.“

Myslel to vážně.

Náčelník na okamžik odložil svou důstojnost. „Poděkuj

Peregrinovi. Přesvědčil mě. Zmizte před svítáním.“

Krátce pokynul strážím a ty jej následovaly do tábora Komančů.

Smrtelník by se možná úlevou zhroutil, ale nesmrtelní mají přeci

jen větší rezervy a rychleji se vzpamatují. Přesto se

Tarrantovi třásl hlas. když se ptal: „Jak jsi to

dokázal. Peregrino?“

„Rozvíjel jsem tvůj argument do krajnosti.“ Indián se na

chvilku odmlčel a zvažoval věty. „Byl tomu vcelku nakloněn.

Víš. on není ďábel, jen bojuje za přežití svého lidu. Ale také je

na něm. aby je přesvědčil o správnosti toho co udělal. Musel

jsem … nasadit všechny své triky, povolat duchy a nakonec

jsem mu řekl. že pokud tě nepropustí, odejdu já. Váží si mých

rad stejně … jako mých kouzel. Pak už nebylo obtížné jej

přesvědčit, aby propustil i tu rodinu. Pomohu mu přesvědčit

válečníky, že je to dobré.“

„Měl pravdu, když říkal, že poděkovat mám tobě.“ řekl Tarrant. „Budu ti

děkovat po všechna staletí, která mám ještě před sebou.“

Peregrinův úsměv byl stejně ponurý jako světlo na

východě. „Nemusíš. Mám své důvody a budu chtít zaplatit.“

„Jak?“ polkl Tarrant.

„Připouštím, že jsem tě potřeboval zachránit Možná jsme v

současnosti jediní nesmrtelní na světě. Jednou se musíme

spojit. Ale mezitím…“

Peregrino vzal Tarranta za ruku. „Mezitím, jsou tu moji lidé,“

vyhrkl. „Nenarodil jsem se mezi nimi, ale jsou jedni z

posledních, kteří patří k této zemi a jsou dosud svobodní. Ale

již to dlouho nepotrvá. Brzy budou poraženi.“ Stejně jako Tyr

a Kartágo. Galie a Británie, Ríin a Byzanc. Husité a

Albigenští, Baskové a Irové, Quebec a Konfederace. „Mluvil

jsem o tom včera na prérii. Musím s nimi zůstat až do konce,

pomoci jim najít novou víru a naději. Jinak se národ roztříští

jako bizon, který se zřítí z útesu. Budu mezi nimi pracovat pro

mír.

Od tebe chci totéž. Jak jsem řekl Quanahovi. když těch pár lidí

pustíme, přinese nám to trochu dobré vůle u druhé strany.

Samozřejmě, že mnoho dalších zemře. Ale tohle je pro tebe

výchozí bod. Říkal jsi. že jsi bohatý a naslouchá ti mnoho

mocných mužů. Takže má cena za tyto životy je to. že ty na

své straně budeš také pracovat pro mír. Pro takový mír. ve

kterém by moji lidé mohli žít.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ odpověděl vážně Tarrant. Když nic

jiného, jistě nadejde den. kdy mu Peregrino vystaví účet.

Stiskli si ruce a Indián odkráčel. Falešný úsvit pohasl jeho

postava zmizela v šeru.

„Pojďte za mnou.“ řekl Tarrant k Langfordovýni

„Musíme se ihned vydat na cestu.“

Kolik let života asi vykoupil Rufus pro tyto lidi. Dvě stě?

311

8

Pro člověka ze západu byly Wichita Mountains sotva trochu

většími kopci. Jejich holé povlovné svahy bez stromů se pomalu

začínaly zelenat po prvních jarních deštích. Na kraji jednoho z údolí stála

farma s velkým obytným stavením, ke které patřily stovky akrů

úrodné půdy, pastviny, dobytek a obrovské množství

koní.

Tráva byla ještě vlhká po nedávné přeháňce a oblohou se

línaly bílé mraky. Najatý vůz sjel z hlavní silnice na

příjezdovou cestu k usedlosti. Honák na poníkovi, který

kontroloval ploty, k němu přijel aby zjistil, co tady pohledává.

Řidiči, který vypadal jako Indián, hned na úvod řekl. že pan

Parker dnes není doma. Muž za volantem opáčil, že jeho

pasažér ve skutečnosti hledá pana Peregrina. Překvapený

honák ukázal kudy mají jet a nechápavě se díval za vozidlem.

Bylo to pro něj stejně podivné jako auta. která občas kodrcala

po hlavní silnici.

Vedlejší cesta je zavedla ke srubu obklopenému záhony a s letní kuchyní

vzadu. Na verandě seděl muž v montérkách a sandálech a četl knihu. Měl

vlasy spletené do copů. ale na Komanče byl příliš vysoký a štíhlý. Když

uviděl přijíždět automobil, odložil knihu, sešel po schůdcích z verandy a

čekal.

Auto zastavilo a vystoupil z něho běloch. Jeho

oděv prozrazoval bohatství, ale až po důkladném

prozkoumání. Chvíli oba stáli nehybně. Pak vykročili, stiskli

si ruce a pohlédli jeden druhému do očí.

„Konečně.“ řekl Peregrino halasně. „Bienvenido, amigo.“

„Omlouvám se. že mi to tak dlouho trvalo,“ odpověděl

Tarrant. „Když tvůj dopis přišel do Saň Francisca.

byl jsem zrovna za obchodem v Orientě. Když jsem

se vrátil domů. myslel jsem. že telegram by přitáhl

zbytečnou pozornost. A protože jsi mi už dříve poslal

adresu, chytil jsem první vlak na východ.“

313

„To je v pořádku, tak pojď dovnitř.“ S léty praxe zněla jeho

angličtina více hovorově. „Jestli tvůj řidič chce, může jít do

hlavního domu, tam se o něj postarají. Muže nás vzít do města

- třeba pozítří? Musím tam ještě něco zařídit a také odvézt

věci. které chci za sebou nechat poslat. Vyhovuje ti to?“

„Samozřejmě. Peregrino. Tvé záležitosti jsou i mými.“ Tarrant vyndal z

auta své zavazadlo značky Gladstone a následoval svého hostitele dovnitř.

Ve srubu byly čtyři menší, čisté, prosluněné místnosti.

Všechny byly velmi střídmě zařízeny, obsahovaly však

značné množství knih a gramofon se zásobou desek převážně

klasické hudby. Jen v ložnici bylo několik náboženských

předmětů. „Tady budeš spát,“ řekl Peregrino. „Já si

rozbalím deku za domem. Ne. mlč. Jsi můj host. Mimoto,

bude to jako za starých časů. Abych se přiznal,

často takhle spím.“

„Žiješ tedy sám?“ rozhlédl se Tarrant.

„Ano. Nelíbilo se mi oženit se a mít děti, když bych je jednou

musel nějakým podvodem opustit. Život mezi svobodnými

kmeny byl jiný. A co ty?“

Tarrant sevřel rty. „Má poslední žena zemřela loni. Mladá. Na souchotiny.

Zkoušeli jsme změnit podnebí, ale nebylo to k ničemu. No, neměli jsme

děti a tahle totožnost už pomalu přestává být bezpečná. Připravuji se na

změnu.“

Usadili se do židlí v předním pokoji. Nad Peregrinovou hlavou

se z rámu dívala chromolitografie Rembrandtova autoportrétu. Ačkoli

to byla špatná kopie, v očích malíře byl patrný žal.

Tarrant vylovil ze zavazadla láhev ilegální skotské a naplnil

sklenice, které hostitel přinesl. Nabídl také havanské doutníky.

Drobnosti, ale luxusní.

„Jak se ti vůbec vede?“ zeptal se Peregrino.

„Samá práce. Nevím ani, jak jsem vlastně bohatý. Měl bych projít

účetní knihy z několika svých předchozích totožností, ale je

toho hrozná hromada. Jedna z věcí pro kterou tě potřebuji, kromě

tebe samotného, je to, že mi pomůžeš vymyslet, jak ty

peníze nejlépe využít. A jak jsi na tom ty?“

„Jsem vcelku niírumilovný. Obdělávám svůj kousek země, dělám ve své

truhlárně, radím své kongregaci - je to indiánská církev takže mám daleko

do bílého kněze - a učím ve škole. Nerad to budu opouštět. A hodně čtu,

abych se dozvěděl co nejvíc o tvém světě.“

„Předpokládám, že působíš jako Quanahův poradce.“

„Hm, no ano. Ale podívej, nejsem žádná jeho šedá eminence.

Všechno dokázal sám. Je to podivuhodný muž. Mezi bílými by byl

Lincolnem či Napoleonem. Jediná zásluha, kterou si mohu

připsat, je to. že jsem některým věcem pomohl

neboje pro něho učinil schůdnějšími. On je pak provedl.“

Tarrant přikývl, věděl, o čem mluví. Velký svaz Komančů.

Kiowů. Čejenů a Arapahů, s Quanahem jako hlavním

náčelníkem. Krveprolití u Adobe Walls. po kterém následoval rok války a

vraždění vedený Quanahem. Hladomor. Odchod do rezervace v roce

1875. Dobré úmysly indiánského agenta, který tři roky na to

zařídil pro Komanče poslední lov bizonů v doprovodu

vojenské eskorty. Žádný bizon nepřežil. A dál a dál…

„Kde je teď?“ zeptal se.

„Ve Washingtonu.“ odpověděl Peregrino a když

uviděl Tarrantův překvapený pohled, pokračoval: „Jezdí

tam velice často. Je mluvčím všech kmenů. Škoda

McKinleyho. ale to dostalo Theodora Roosevelta do

Bílého domu. On a Quanah jsou teď přátelé.“

Chvíli tiše pokuřoval. Nesmrtelní málokdy spěchají. Když

odklepl dlouhý popel, pokračoval: „Pro nás je Quanah více než

bohatý farmář. Je naším vůdcem, soudcem, drží nás pospolu.

Běloši nemají rádi peyote, ani jeho náklonnost k ženám, ale

musejí se s tím smířit. Nejenže nás nenechává klesnout, ale oni

si také potřebují uklidnit svědomí. A není žádný suchar. Umí

vyprávět a používat jazyk tak. že by se styděl kdekterý

námořník. Ale on především znamená … usmíření. Říká si

Quanah Parker, na památku své matky. Jednou mluvil o tom.

že nechá vyzvednout její kosti a kosti své sestry a pohřbít je

315

zde, aby po čase odpočíval vedle nich. Neboj se. nemám

klapky na očích. My Indiáni máme před sebou strmou a

obtížnou cestu a mnoho znáš zůstane ležet podél ní. Ale

Quanah nám pomohl začít.“

„A ty jsi ho k tomu dovedl.“

„Ano. dělal jsem co jsem mohl proti prorokům a využíval veškerý svůj vliv.

aby myšlenka míní zakořenila v duších Indiánů. A ty jsi také splnil svůj

slib.“

Tarrant se ušklíbl. Taky to něco stálo. Nejenže bylo třeba

podplatit politiky, ale také přinutit nebo nějak jinak koupit lidi.

kteří mohli události zvrátit právě svým odporem vůči korupci.

Nakonec Quanah nešel ani do vězení, ani na šibenici.

„Myslím, že jsi příliš skromný,“ řekl Tarrant. „Nevadí. Naše

práce je hotova. Možná, že ospravedlní naše dlouhé životy.

Nevím. Takže., jsi připraven na cestu?“

Peregrino přikývl. „Už tu nemůžu udělat víc, než dokáží

ti, které jsem pomohl vychovat. A jsem v téhle rezervaci už více než

čtvrt století. Quanah mě tu dobře ukrýval a držel

stranou od těch, kteří někde něco zaslechli a chtěli

mě najít. Ale není to jako na prérii. Lidé jsou zvědaví. A kdyby se něco

dostalo do novin … to by byl konec. Nechám mu tady

dopis a své požehnání.“

Pohlédl z okna směřujícího k západu. Zvedl ke rtům sklenku s

nápojem národa, který kdysi patřil mezi barbary, který útočil

na jih a ustupoval k severu v dlouhých válkách za svoji

svobodu. Pak řekl: „Nastal pro mě čas začít znovu.“

XV

SCHŮZKA

1

Déšť bičoval ulice a vymýval z nich spinu a žár předchozího

dne. Když se zablesklo, kapky se na zlomek vteřiny změnily v

oponu z tisíců kuliček rtuti. Hrom přehlušil hluk motorů,

houkání klaksonů a šplouchání vody, rozstřikované koly aut.

Jeden z blesků zasáhl nový Empire State Building. ale

neškodně sjel do země ocelovou výztuží ve zdivu. Bylo časné

ráno a auta i autobusy stále jezdily s rozsvícenými reflektory. I

v centru bylo zatím jen málo chodců, kteří se krčili pod

deštníky nebo uhýbali před deštěm pod markýzy a plátěné

stříšky. Taxikáři dosud nevyjeli.

Ulice, ve které žila Laurace Macandal, se nacházela v

jiné části města a byla téměř pustá. Běžně tomu tak

nebylo a po setmění tu bylo dokonce velmi živo. Několik

nočních klubů tu sousedilo s mnohem skromnějšími domy.

obchůdky a starým obytným domem, který si nechala zrenovovat. Bez

ohledu na zlé časy běloši stále chodili do Harlemu za jazzem,

tancem a komediemi, odpočinout si od starostí a užít volnosti,

ke které, jak si mezi sebou říkali, byli černoši stvořeni. Ale

teď byli všichni zalezlí a čekali až se vyčasí.

Pohlédla na hodiny a zavolala jednu ze služebných. „Poslouchej dobře.

Cindy, nejsi ještě ve službě dlouho a dnes očekávám velice důležitou

událost. Nechci, abys udělala nějakou chybu.“

„Ano, Mamalo,“ řeklo děvče s bázní v hlase. „Jako tohle,“

zavrtěla Laurace hlavou. „Už jsem ti říkala, že ,Mamalo jsem

jenom při obřadech.“

„Moc se omlouvám „ .m'dam.“ Oči ženy, která stála před

dívkou se zamlžily. Vypadala mladě a zároveň se zdála být

317

stará jako čas. Vysoká a štíhlá, v elegantním safiánovém domácím

úboru. Na levém zápěstí měla stříbrný náramek ve tvaru hada a na

krku přívěsek - rubín ve zlatém kroužku s vepsaným

trojúhehiíkem. Její pleť nebyla bílá. ale tmavší než kůže Číňanů,

měla úzký obličej, klenutý nos a tuhé rovné vlasy. „Pořád

zapomínám.“

Laurace se usmála a pohladila ji po ruce. „Neboj se, zlato.“ Její hlas. který

uměl ječet jako siréna, byl jemný jako tón houslí. „Jsi ještě mladá, máš se

co učit. Chci. abys věděla, že dnešní návštěvník bude zvláštní. Proto tu

zmůžu bude jenom Josef, a ten ještě zůstane u vozu. Ty budeš pomáhat v

kuchyni. A neopustíš ji. Na tom, jak obsluhuješ u stolu je všechno v

pořádku a jsi dokonce hezčí než Conchita. Ale ona má vyšší postavení.

Postavení je třeba si zasloužit. Službou, stejně jako vírou a studiem. Jsem si

jista, že tvůj čas přijde. A hlavně, Cindy, budeš mlčet. Ani slovo o tom, kdo

byl mým hostem nebo o tom, co uvidíš či uslyšíš. Nikdy. Rozumíš?“

„Ano, m'dam“

„Dobře. A teď běž. dítě. A ještě něco - pracuj víc na

své angličtině. Ve světě to nikam nedotáhneš, pokud

nebudeš mluvit jako vzdělaná žena. A pokud nebudeš

doopravdy vzdělaná. Učitel Thomas mi říkal, že ani v

aritmetice nejsi nejlepší. Jestli potřebuješ lekce navíc,

řekni si mu. Učeni pro něho není jen práce, je to jeho

poslání.“ „A-ano, m'dam.“

Laurace naklonila hlavu a přivřela oči, jako kdyby naslouchala. „Tvůj

dobrý anděl je blízko. Odejdi v míra.“ Dívka v naškrobené uniformě

radostně odběhla. Když Laurace osaměla, začala se procházet po místnosti,

bezmyšlenkovitě brala do nikou předměty a zase je odkládala. Tento pokoj

zařídila ve viktoriánském stylu - dubové obložení stěn, těžký nábytek, hustý

koberec a masivní závěsy. V prosklených sekretářích byly vystaveny

zajímavé kuriozity, na knihovně, obsahující pečlivě vybrané svazky, stála

busta černocha. Žárovky v křišťálovém lustru doplňovaly mdlé světlo

deštivého rána. Byla to působivá kulisa, aniž by vypadala nepatřičně.

Když obloukovým oknem spatřila jak TOŽ. který předtím

vyslala, zastavuje u chodníku, uklidnila se a potlačila

rozrušení. Na tom jaký udělá dojem, bude hodně záležet Šofér

vystoupil, rozevřel velký deštník a přešel k pra ve straně vozu.

kde otevřel zadní dveře. Doprovodil pasažéra ke vchodu a

zazvonil. To už Laurace neviděla, ale slyšela a zbytek si

dovedla představit. Také věděla o dvou služebných, které

návštěvnici přivítaly, vzaly od ní plášť a doprovodily ji nahoru.

Když vešla do pokoje, Laurace k ní přistoupila a stiskla jí obě

ruce. „Vítejte, vítejte.“ Clara Rosario odpověděla lehkým

stiskem, stejně nejistým jako její úsměv. Vypadala cizokrajně a

oplývala určitým půvabem. Přestože měla uhlově černé vlasy,

nahnědlou pokožku a plné rty, byla to běloška. Lícní kosti

měla široko posazené, rovný nos a ořechové oči. Laurace byla

o tři palce vyšší. Nicméně Clara si byla vědoma své postavy a

nesla se hrdě.

„Děkuji,“ odpověděla s krátkým přízvukem. „Je to tu pěkné,“

řekla, když se rozhlédla.

„Půjdeme do pracovny, tam budeme v soukromí. Je tam i bar. Nebo si dáte

čaj, kávu? Pošlu pro něco,“ navrhla Laurace.

„Ne. díky, radši bych se hned něčeho napila,“ zasmála se

nervózně Clara.

„Nezůstanete na oběd? Bude cordon bleu. Do té doby

dokončíme naši… záležitost a pak se v klidu najíme.“

„Dobře, ale ne moc pozdě. Cekají mě zpět. víte? Musím je

udržovat v dobré náladě a … měla bych problémy, kdybych se

neukázala. Všichni muži jsou teď hrozně nervózní a jen čekají,

co zlého se zas stane, víte?“

„Mimoto nechceme, aby kdokoli začal být zvědavý, o co jde.“

souhlasila Laurace. „Nebojte se, včas vás pošlu zpět.“ Vzala

Clara za ruku. „Tudy, prosím.“

Když se dveře otevřely, Clara strnula. Menší pokoj se závěsy

na oknech vypadal jako z jiného světa. Podlaha byla Pokryta

slaměnými rohožemi, zvláštně tvarovaná křesla byla Potažena

leopardími kožešinami. Jedné ze stěn vévodily dvě africké

masky. Na poličce mezi nimi ležela lidská lebka. Naproti byla

natažena osm stop dlouhá krajtí kůže. Na vzdálenější straně

319

místnosti stál mramorový oltář. Na bílé oltářní Pokrývce s

červeným lemováním ležel nůž, křišťálový pohár s vodou a

bronzový svícen se šesti pokroucenýni rameny.

Místnost osvětlovala jediná stolní lampa s těžkým stínítkem.

Vedle ní ležely stříbrné kazety s cigaretami a zápalkami a

stojan na vonné tyčinky, z nichž stoupal silně aromatický' dým.

Skříň a rádio, stojící vedle dveří, nebo kávový stolek se

sklenkami, sodovkou, popelníkem a miskami zákusků se zde

ve své všednosti téměř ztrácely.

„Nebojte se.“ uklidňovala ji Laurace. „Určitě jste viděla

doupata mágů už dříve.“

„Párkrát“ zajíkla se Clara. „Chceteříct. že …“

„Ano i ne. Tyhle věci doopravdy nepoužívám. Mají jen

navodit posvátnou atmosféru, moc a tajemno. A také,“ dodala věcně,

„nikdo se bez mého svolení za žádných okolností neodváží otevřít

tyto dveře. Můžeme hovořit v naprostém bezpečí.“

Clara se sebrala. Bez značné dávky odvahy by nemohla přežít

staletí a její hostitelka nenabízela nic než jakýsi druh přátelství.

„Myslím, že my dvě jsme prošli rozdílnými cestami.“

„Je čas je spojit. Mám pustit nějakou hudbu? Chytám tu dvě

dobré stanice.“

„Ne, budeme jenom mluvit,“ ušklíbla se Clara. „Ráda si od

muziky odpočinu. Vedu podnik pro vyšší vrstvy, víte?“

„Chudáčku.“ bylo vtom více smutku než něžnosti. „Asi jste to

nikdy neměla jednoduché.“

Clara sklonila hlavu. „Nějak vycházím. Co bude s tím pitím?“

Vzala si bourbon s kapkou sody, cigaretu a usedla do sofa u stolku. Laurace

si nalila bordeaux a posadila se do křesla naproti ní. Chvíli mlčely a zvenčí

sem doléhal jen tlumený zvuk deště.

Pak Clara řekla trochu vzdorovitě. „Takže co? O čem budeme

mluvit?“

„Možná byste měla začít vy,“ navrhla Laurace měkce. „Začněte

jak chcete. Tohle je teprve první z našich

opravdových setkání. Bude jich zapotřebí mnohem více. Musíme se

jedna o druhé dozvědět co nejvíce, rozhodnout se a pak

jednat.“

Clara se zhluboka nadechla a vyhrkla: „Tak jo. Jak jste mě

našla? Když jste se objevila u mě v bytě a řekla, že jste také

nesmrtelná …“ Její reakce tehdy neměla daleko k hysterii a

Laurace proto raději brzy odešla. Ostatní bylo záležitostí tří

opatrných telefonátů. „Nejdřív mě napadlo, že jste blázen. Ale

chovala jste se normálně, a šílenec by na něco takového ani

nemohl přijít. Později mě napadlo, že mě možná chcete

vydírat, ale to mi taky nedávalo smysl. Jenom … dobře, jak

jste zjistila, kdo jsem a jak mám vědět, že vy jste skutečně tím.

za co se vydáváte?“ Natáhla třesoucí se ruku po sklenici a do

poloviny ji vyprázdnila. „Nechci se vás nijak dotknout, chci si

jen být jistá.“

„Jste pochopitelně opatrná,“ řekla Laurace. „Myslíte, že já ne?

Bez toho bychom už dávno zemřely. Ale rozhlédněte se.

Připomíná vám tady něco kriminálníky, které jste kdy

poznala?“

„N-ne … Ačkoli prorok sekty … Ale nikdy jsem o vás

neslyšela, a to bych asi měla, pokud jste tak bohatá, jak se

zdá.“

„Nejsem. A ani organizace, kterou vedu. Je třeba, abych udržovala zdání …

hmm. solidnosti. A ještě kvasí otázce.“ Laurace upila vína a pokračovala

jakoby zasněným hlasem: „Sama ani nevím, kdy jsem se narodila. Pokud o

tom vůbec byl nějaký záznam, je nejspíš dávno ztracen. Koho by tehdy

zajímal malý černoušek? Ale podle toho co si pamatuji a co jsem si později

odvodila během studia, musím být asi dvě stě let stará. Oproti vašemu věku

to není nic. Říkala jste čtrnáct set let? Ale i tak jsem stále zoufaleji toužila

vědět, jestli jsem na světě sama.

Pokud tu nějací jsou, musí svou vlastnost skrývat stejně jako

já. Muži mohou střídat zaměstnání, změnit si život. Zeny mají

mnohem méně příležitostí. Když jsem se konečně odhodlala k

321

hledání, napadlo mě, že to bude dobré zkusit v profesi, kterou

ženy velmi dobře ovládají nebo ke které jsou často donuceny.“

„Prostituce,'„ řekla Clara tvrdě.

„Jak už jsem řekla, neodsuzuji. Děláme všechno proto,

abychom přežily. Taková žena může zanechat stopy, řídké a

obtížně čitelné, ale když je čas a trpělivost, dají se vysledovat.

Nadto ji ani nenapadne, že se o to někdo vůbec pokusí.

Novinové články, soudní záznamy, nebo daňová přiznání a

ostatní doklady z míst, kde je prostituce legální, staré

fotografie — shromážděné, probrané, setříděné, porovnané.

Někteří z mých agentů byli soukromí detektivové, jiní … moji

učedníci. Nikdo z nich nevěděl, k čemu ty informace potřebuji.

A postupně do sebe některé z tisíců útržků zapadly. Vypadalo

to, že v devadesátých letech minulého století žila v Chicagu

žena, která se zapletla do událostí podivuhodně podobných

těm, které se staly později v New Yorku, pak v New Orleans a

ještě později opět v New Yorku …“

Clara mávla rukou. „To stačí, chápu. Měla jsem na to

pamatovat. Už se to stalo dřív.“

„Cože?“

„Kdysi v Konstantinopoli - Istanbulu - Bože, to už musí být

devět set let. Jeden muž mě vystopoval úplně stejně jako vy.“

Laurace se napůl zvedla, sedla si zpět a naklonila

se. „Další nesmrtelný? Muž?“ vyhrkla. „Co se s ním

stalo?“

„Nevím,“ odsekla Clara a ostře pokračovala: „Nebyla jsem ráda, že mě

našel, a ani nevím, jestli jsem teď. Jste sice žena, a to je trochu rozdíl, ale i

tak mě musíte přesvědčit.“

„Muž,“ zašeptala Laurace. „Kdo to byl, co byl zač?“

„Byli dva, měl společníka. Byli to kupci odněkud z Ruska.

Nechtěla jsem s nimi jít, tak jsem se jich zbavila, a od té doby

jsem o nich neslyšela. Možná jsou mrtví. Nebudeme teď o tom

mluvit, jo?“

Pokoj byl tichý, kromě šumu ustávajícího deště.

„Musela jste mít hrozné zážitky,“ řekla po chvíli

Laurace.

Clara pozdvihla levý koutek. „Vydržím hodně. Když zrovna nepracuji, žiji

dobře z toho co mám vyděláno a našetřeno - nějaké peníze občas získám

sňatkem - je to celkem dobré a hodlám v tom pokračovat.“

„Napadlo mě - říkala jste, že od té doby, co jste v Americe,

pracujete převážně jako … jako madam - není to teď pro vás

lepší, než to bývalo?“

„Ne vždycky.“

2

Vždy nerada spala tam, kde pracovala. V Chicagu

měla byt o pět bloků dál. Domů se vracela většinou

kolem druhé nebo třetí po obědě a měla pak celé odpoledne

pro sebe. Tou dobou měla i Sadie slabé kšefty. Chodívala do

města nakoupit nebo si užívala slunce a zeleně v

Jacksonově parku, navštěvovala muzea postavená po

Kolumbově výstavě, vyjížděla tramvají za město. Dělala

všechno možné, sama nebo s partou kamarádek, ale vždy jako

dáma.

Světlo plynových lamp dopadalo na šedivý chodník, stejně opuštěný jako

měsíc nad ním. Přestože šla zlehka, zdálo se jí, že její kroky duní ulicí. Dva

muži, kteří vyšli z postranní uličky, byli sotva víc než jen další stíny, než si

náhle uvědomila, že jde mezi nimi.

Strach jí projel tělem a stálil hrdlo. Ten po pravé straně byl

hromotluk s vystrčenou bradou porostlou dlouhým

strništěm a páchl. Ten nalevo byl skoro ještě chlapec s

bezbarvým obličejem a nervózně se pochechtával.

„Nazdárek, paní Rossová,“ ozval se hrubým hlasem

hromotluk. „Nádhernej večír, co?“

Ty hloupá, spílala si v duchu, mohla by sis dovolit osobního strážce, ale

chtěla jsi ušetřit každý cent a nechtěla jsi, aby tě kdokoli otravoval. Teď ale

potlačila strach, jak se to za staletí naučila.

323

„Neznám vás. Nechtě mě na pokoji.“

„Ale my vás známe. Pan Santoni nám vás ukázal, když jste šla

kolem. Požádal nás. jestli bysme si s várna krápět nepopovídali.“

„Zmizte, než zavolám policii.“

Chlapec se zahihňal. „Kuš. Lewe,“ napomenul ho pořez.

„Trpělivost.“ Pak se obrátil k ní: „Tohle nám nedělejte, paní

Rossová. Chceme si s váni jen chvilku promluvit. Jen buďte

zticha a pojďte s námi.“

„Promluvím si s vaším šéfem, panem Santonim A pokud bude chtít,

promluvím si s ním znovu.“ Hrála o čas. „Ještě dnes.“

„Ale kdepak, ne tak brzy. Říká, že jste nerozumná.“

Chce můj kšeft. Chce zničit všechny nezávislé domy. Budeme

dělat, co bude chtít a platit poplatky. Kriste, dřív než bude

pozdě, sešli nám chlápka s brokovnicí!

Ale pro ni už bylo pozdě. „Chce, abychom si s Lewem s várna napřed

trochu popovídali. Nechce už ztrácet čas dohadováním, jasný? Jen buďte

zticha a všechno bude v čajku. No tak. Lewe, schovej tu

zatracenou břitvu.“

Rozeběhla se. Dlouhá paže ji strhla v polovině kroku. Drželi ji

tak. že každý pokus o uvolnění by skončil vykloubeným

ramenem. Za příštím rohem čekal kabriolet s řidičem. Nejeli

daleko.

Hromotluk musel chlapce několikrát krotit. Než znovu

začali, pečlivě ji omyl houbou, konejšivě na ni

mluvil a zapálil jí cigaretu. Poučena z dřívějška, dávala

pozor, aby se vyhnula zraněním, která by zanechala trvalé následky.

Nakonec ji vyložili opřed domem nějakého doktora.

Osazenstvo nemocnice užasle sledovalo jak se rány rychle hojí

a nezůstávají po nich žádné jizvy. Přestože se nevyptávali,

víceméně chápali o co šlo. a když odcházela, měli za to, že ta

osoba musí být A'elice mírná, vděčná a milá žena. V takovém

úžasném těle přeci musí být stejně nezdolný duch.

Přesto Carlotta Rossová odepsala ztráty, prodala vše co mohla a ztratila se.

Nikdy neslyšela o soupeři, který nechal ze zálohy Santoniho odstřelit.

Málokdy se obtěžovala pomstou. To za ni vždy vyřídil čas. Byla vcelku

spokojena s tím, že začne jinde a byla připravena.

325

3

„Ale jdu dál. Jsem na takový život zvyklá a docela mi to jde.“

zasmála se Clara. „Do teď. Bude to lepší, co?“

„Hnusíte si všechny muže?“ zeptala se Laurace.

„Nelitujte mě! … Promiňte, myslíte to dobře, neměla

jsem tak vyletět. Ne, potkala jsem několik

slušných. Většinou ne při své práci, a také nebyli pro mě.

Nemohla jsem je mít, jen jejich peníze. Nikoho nemůžu mít

doopravdy. Vy ano?“

„Ne na vždy. pochopitelně. Ale jednou jistě najdeme další,

kteří budou jako my.“ Laurace si všimla výrazu ženy před

sebou. „A kteří se nám budou líbit.“

„Nebude vám vadit, když si doleju? Posloužila si a z tabatěrky vytáhla další

cigaretu. Přitom se skoro ostýchavě zeptala: „A co vy. Laurace? Jak vy se

cítíte? Říkala jste, že jste kdysi byla otrokyní. To musí být stejně hrozné

jako to. co jsem prožila já, ne-li horší. Jen Kristus ví, kolik otroků jsem v

životě viděla.“

„Někdy to bylo hodně zlé, někdy to bylo docela příjemné. Ale

nikdy jsem nebyla volná. Nakonec jsem utekla. Běloši, kteří

byli proti otroctví, mě dostali do Kanady. Tam jsem si našla

práci jako služka.“

Clara si ji chvíli prohlížela, než pronesla: „Nechováte se, ani

nemluvíte jako služka.“

„Změnila jsem se. Moji zaměstnavatelé mi v tom hodně

pomohli. Bylo to v Montrealu, Dufourovi patřili ke středním

vrstvám a byli velice milí. Když viděli, že se chci

zdokonalovat, zařídili mi vzdělávací kurs - po pracovní době. a

tehdy služebnictvo pracovalo dlouho, takže to trvalo roky - a

vždy jim za to budu vděčná. Naučila jsem se správně anglicky,

číst, psát a počítat. Několikrát jsem se vdala za Francouze,

takže jsem pochytila i něco z francouzštiny. Když jsem měla

jen trochu času. ležela jsem v knihách. Mé vzdělám tak bylo

dost nesourodé, ale postupem let se mi podařilo zaplnit hodně

mezer.

Nejdříve jsem se musela naučit ovládat paměť. Zjistila

jsem, že je pro mě stále obtížnější, vylovit něco z té

změti vzpomínek. Začínalo my dělat potíže myslet. Musela

jsem s tím něco dělat. Předpokládám, že jste měla ten

samý problém“

Clara přikývla. „Tak prvních padesát let. Už nevím, jak jsem

se z toho dostala, nevzpomenu si. Ale asi bych hodně trpěla a

možná i zemřela, kdybych se nedostala do nikou jednoho

pasáka. On a později jeho syn mysleli za mě. Svým způsobem

nebyli zlí a to. že nestárnu na ně velice působilo, takže se

mnou zacházeli lépe. než bylo na Blízkém Východě v osmém

století zvykem. Myslím, že to nikdy nikomu neprozradili, ale

každých pár let jsem musela změnit město. Mezitím jsem se

rozhodla, a když syn zemřel, udělala jsem se zase pro sebe.

Mám dojem, že většina nesmrtelných nemá takové štěstí.

Někdo nerozumný nebo hloupý by bez ochránce dlouho

nepřežil. Kdekoli. Nemám pravdu?“

„Také jsem o tom uvažovala. Zatím jsem měla docela štěstí.

Od počátku dvacátého století je tu psychologie, věda o lidském

nitru. Zatím dost hrubá a plná dohadů, ale idea, že je možné

pochopit a uchopit lidskou mysl je fascinující. Zjistila jsem. že

autohypnóza dělá zázraky. Ale o tom si promluvíme později.

Je tolik věcí. o kterých musíme mluvit.“

„Vy jste asi nikdy nebyla zoufale zmatená.“

„Ne, vždycky jsem se ovládala a s většinou věcí jsem se dovedla vyrovnat.

Samozřejmě, stěhovala jsem se. Bolelo mě, když jsem opouštěla

Dufourovi, ale některým lidem už začínalo být divné, že nestárnu jako oni.

A také jsem stále více toužila po nezávislosti. Opravdové nezávislosti.

Procházela jsem různými zaměstnáními, získávala dovednosti a šetřila. V

roce 1900 jsem se vrátila zpět do Států. Na barevné tu nekoukali tak

podezíravě a v New Yorku jsem se úplně ztratila. Otevřela jsem si malou

kavárnu. Vedlo se mi dobře - jsem dobrá kuchařka - a po čase jsem si

327

mohla dovolit otevřít větší prostory i s kapelou. Válka kšeftu prospěla a

následující prohibice ještě zvedla zisky. Měla jsem podnik pro bílé a jeden

méně honosný pro černé. Jeden z pravidelných bílých hostů se stal mým

přítelem. Na úřadě dohlédl na to, abych neplatila zbytečné daně a taky

aby se mi tam necpala lůza.“

Clara se uznale rozhlédla. „Tohle jste ale nepořídila z výnosu

dvou pochybných hospod.“

Laurace se zasmála. „Jste pěkně vykutálená, co? No, abych

řekla pravdu, momentálně mě zásobuje jeden z největších

pašeráků. Je sice bílý, ale …“

4

Donald O'Bryan miloval vítr a moře. Doma měl plné police

knih o plachetnicích, stěny plnily jejich obrázky a stavěl jejich

detailní modely, které se vůbec nehodily kjeho obrovským

rukám. Kromě silné motorové lodi. kterou používal pro své

obchody, měl na zátoce u Long Islandu zakotvenou šalupu.

Když začal brát na celodenní vyjížďky svou černou

„hospodyni“, nikdo z členů jacht klubu nic nenamítal. Všichni

ho měli rádi, ale nikdo si nechtěl s Donem nic začínat.

Loď v silném náklonu prorážela zpěněné hřbety vln a rackové se proháněli

nad brázdou za lodí, do které jim odhazoval drobné zbytky od oběda. Když

plujete s větrem, jeho buráceni se změní v ukolébavku a přítulně vás ovine,

až celým tělem vnímáte živočišnou vůni soli.

Kormidelník musí být neustále ve střehu. Don zajistil ráhno

proti náhodnému přehození, ale řízení bylo stále choulostivé.

Zvládal je však bez většího úsilí, připraven uskočit kdyby bylo

třeba.

Zjeho tuponosého obličeje se vytratilo předchozí veselí. „Proč

si mě nechceš vzít?“ zeptal se prosebně. Chci z tebe udělat

počestnou ženu. opravdu.“

„Tohle je pro mě dost počestné.“ odpověděla se

smíchem.

„Floro, miluji tě. Nejenom proto, že jsi úžasná v posteli, a že opravdu jsi.

ale i pro tvou duši. Jsi milá. odvážná a stokrát chytřejší než já. Byl bych

hrdý na to. kdybys nosila rré dítě.“

Přestala se smát a vážně zavrtěla hlavou. „Jsme příliš

rozdílní.“

„Lišila se snad královna ze Sáby příliš od Salamouna?“ „V této zemi tomu

tak může být.“ „Bojíš se snad zákona? Poslyš, ne každý stát zakazuje

smíšené sňatky. A ostatní už musí uzavřený sňatek respektovat. Tak je to v

ústavě.“

Ta samá ústava zakazuje, aby si muž po celodenní dřině dal

sklenici piva, pomyslela si. „Ne, takhle bychom nemohli žít.

329

Nenávidění, izolovaní jak od tvých, tak od mých lidí. Nemohu

to udělat už kvůli tvým dětem.“

„Ne všude.“ zaprotestoval. „Poslouchej, už jsem o

tom mluvil, ale přesto ještě jednou. Nechci tenhle

kšeft dělat donekonečna. Za pár let našetřím tolik peněz,

že je neutratíme ani za sto let. Rád si žiju dobře, proto

jsem opatrný a nerozhazuju. Vezmu tě do Irska. Nebo do

Francie. Vždycky jsi říkala, že bys chtěla vidět

Francii. Mě stačilo co jsem tam viděl za Afálky, abych

se chtěl hned vrátit. Můžeme se v té sladké zemi usadit, kde se

nám zlíbí. Nebude je zajímat barva naší kůže, jen barva našich

srdcí.“

„Ještě s tím počkej, později si o tom promluvíme.“ Možná si

do té doby zvyknu na myšlenku, že uvidím, jak ho čas stravuje

až ke smrti. Možná si do té doby budu jista, že nezahořkne,

když mu to řeknu - protože ho nechci žádným způsobem

klamat - a bude vždy šťasten, když mě bude mít vedle sebe v

plné síle. dokonce i tehdy, když jej budu držet za ruku na jeho

smrtelné posteli.

„Ne, teď! Budeme to držet v tajnosti, jestli chceš.“ „Ani tak to

nemohu udělat, drahý. Nežádej mě o to.“ řekla s pohledem

upřeným nad vlny.

Zamračil se. „Bojíš se být ženou krřmináhiíka? Nemyslím, že

mě někdy dostanou, a když, přísahám při Bohu, že ne živého.“

Otočila se k němu. Zpod čepice mu do očí spadala hnědá kadeř

a vypadal teď jako chlapec, plný vášnivé upřímnosti.

Vzpomněla si na syny. které porodila a také pohřbila. „Jaký v

tom bude rozdíl, když před námi kněz zamumlá pár frází, když

nebudeme mít svobodu zůstat jeden druhému na dohled?“

„Chci ti dát svůj slib.“

„Už se stalo, nejdražší, mnohokrát.“

„A ještě něco,“ řekl zastřenějším hlasem. Nechystám se zemřít, ale člověk

nikdy neví. Chci mít jistotu, že budeš zajištěna. Neposkytneš mi alespoň

tuhle útěchu?“

„Nepotřebuji žádné dědictví. Děkuji, děkuji, ale ne.

Už jen proto, že nechci mít víc společného s právníky a vládou,

než mám dosud.“

„Hm. Tak.“ Zamnul si ret. „Ano, tomu rozumím. Dobře.“

Nejednou se rozzářil, jako když sluníčko vykoukne z mraků.

„Ale nevzdám se úsilí udělat z tebe paní O'Bryanovou,

nezapomeň. Přesvědčím tě, uvidíš. Zatím ještě udělám nějaká

opatření. Nevěřím příliš bankéřům a je právě vhodný čas

zbavit se některých nemovitostí. Proměníme je na zlato a ty

budeš vědět, kde je zakopán poklad.“

„Och. Done.“ Ty peníze nic neznamenaly, ale to co řekl, stálo za celý svět

a polovinu hvězd. Klekla si v kokpitu a přitiskla se k němu.

Sehnul se, objal ji kolem ramen a jeho ústa hledala její.

„Floro,“ zašeptal chraplavě. „Má nádherná, záhadná Floro.“

331

5

„Milovali jsme se. Nikdy jsem se nebála milovat, Claro. I ty by ses to měla

naučit.“

Žena naproti uhasila cigaretu a šálila po nové. „Co se

stalo pak?“

„V roce 1924 ho dostihla loď financů,“ odpověděla Lauráče

bezvýrazně. Když se jim pokusil ujet, začali střílet. Dostali

ho.“

„Oh, to je mi líto.“

Laurace se zachvěla. „Obě známe smrt až příliš důvěrně.“ Pak už klidněji

pokračovala: „Zanechal mi čtvrt milionu v cenných papírech. Potřebovala

jsem změnit prostředí, takže jsem prodala své noční kluby a strávila čtyři

roky na cestách. Nejdřív Irsko, pak Anglie. Francie. Ve Francii jsem se

zdokonalila v jazyce a prostudovala co se dalo o Africe. Pak jsem se tam

rozjela. Nejdřív do Libérie a pokračovala jsem koloniemi podél pobřeží.

Snažila jsem se dozvědět se něco o svých předcích. Získala jsem přátele v

buši a rozšířila si to. co jsem o životě kmenů věděla z knih. Poznala jsem

způsob života, náboženství, rituály, tajná společenství, tradice. To mě

přimělo vracet se přes Haiti, kde jsem nějaký čas zůstala.“

„Voodoo?“ zeptala se Clara s rozšířenýma očima.

„Votum,“ opravila ji Laurace. „Ne černá magie, ale víra.

To. co pomohlo lidským bytostem přežít ta nejhorší období dějin, a

stále ještě pomáhá vydržet tu nejstrašnější bídu a krutovládu.

Pak jsem začala myslet na lidi tady doma a vrátila se do

Harlemu.

„Aha,“ vydechla Clara. „A založila jste sektu.“ Laurace

rozzlobeně pohodila hlavou. „A vás hned napadá: ,To je ale

bezva finta'. Ne, nic takového.“ „Ale já jsem nemyslela …“

„Ale myslela,“ povzdychla si Laurace. „No nic. To je celkem

přirozené. Nedávám vám to za vinu. Ale pravdou je, že nemám

žádný důvod k modlářství. Investice, které jsem provedla před

odjezdem do ciziny, se vyplatily. Nemám ráda burzu a tak

jsem z ní včas odešla. Pokud jde o mne, vyšla jsem z toho

celkem dobře.“ Nadechla se a vážněji pokračovala: „Také tu

ale byli moji lidé. Myslím, že je to opodstatnění mé dlouhé

existence. A teď i vaší.“

Clara se tvářila trochu zmateně. „Co jste tedy udělala, když

jste nezaložila církev?“

Laurace rychle pokračovala neosobním tónem: „Církve a jejich vůdcové

bývají podezřelí, zvláště jsou-li úspěšní. Stejně jako revolucionáři.“

„Nikdy jsem takhle neuvažovala,“ řekla Clara

zahanbeně. Zapomenutá cigareta jí dohořívala mezi prsty.

„To. co jsem zorganizovala, je něco jako společenství podle

afrického a haitského modelu. Rozumějte, taková společenství

nejsou nic zločineckého, ani neslouží potěše; jsou součásti

celku, kultury, slouží tělu stejně jako duši. Ta má obsahuje

prvky magie i víry. V Kanadě jsem se zabývala katolicismem,

který je jedním z kořenů voudun. Nikomu neříkám, k jaké

církvi by se měl dát; ale já lidem nabízím to, že nemusí být

pouze křesťany, ale mohou cítit sounáležitost s celým světem

živých bytostí. Nevyvolávám kletby, nedávám požehnání, jen

pronáším slova a vedu rituály, ve kterých jsem nikoli mesiáš

nebo dokonce svatá, ale ta, která je nejblíže porozumění a síle.

Všechno má také svou praktickou stránku. Haiťané vědí. co znamená

příjmem, které jsem přijala. Ale já nechci nikoho ovládat ani

prostřednictvím voleb, jako republikáni či demokraté, ani násilím jako

komunisté, ani agitací jako socialisté. Má politika je taková: V klidu

shromáždit jednotlivce pod vedením, které sami svobodně přijmou a

pracovat na rozvíjení a zlepšování jejich života a budoucnosti.“

Clara zavrtěla hlavou. „Promiňte, nemám skoro ponětí, o

čem to mluvíte.“

„Z toho si nic nedělejte. Zatím si to představte jako spirituální

náhražku alkoholu a drog, kterou svým stoupencům nabízím A

pokud jde o materiální stránku, s tím jak se prodlužují fronty

na podporu se o nás dovídá stále více lidí. Přicházejí k nám

černí, bílí, Portorikánci. všechny možné rasy. Abych to řekla

otevřeně, jsme jen jedna ze stovek organizací, které se snaží

333

učinit chudobu snesitelnější. Když se ukáže, že uchazeči jsou

důvěryhodní, a projdou všemi stupni Přijímacího obřadu, jsou

přijati do společenství ve kterém mohou pracovat, kterému

mohou věřit a na něž se mohou s důvěrou a nadějí v některých

věcech obrátit. Na oplátku mi pomohou, když je o to

požádám.“

Laurace se na chvíli zamyslela, než pokračovala: „Teď to

nejsem schopna vysvětlit lépe. Časem většinu z toho poznám.

Abych se přiznala, i já se stále učím. Nikdy jsem neměla žádný

přesný plán, vždycky jsem se nějak prodírala kupředu a tak je

tomu dosud. Ale možná … ne. nebudu věštit. Jestliže je

vůdcem nesmrtelný, je to významný rozdíl. Ale v tom jak jej

využít si nejsem zdaleka jista. Naprosté jasno mám jen v tom,

že se musíme vyhýbat zbytečné pozornosti.“

„Je to možné?“

„Musíme se snažit ,My zahrnuje i vás, předpokládáni“ Laurace pozdvihla

sklenku s vínem. „Na zítřek.“

Clara se k přípitku připojila, ale stále se tvářila

rozpačitě. „Co plánujete pro … pro blízkou budoucnost?“

„Důležitá otázka.“ odpověděla Laurace. „Vy nám v tom

můžete významně pomoci. Hodně jste šetřila, že? No, a naše

společnost je na tom teď dost špatně. Naléhavě potřebujeme

provozní kapitál. Možností jak jej obnovovat je stále méně.

Například od krachu na burze se cenné papíry drží na

nejnižších cenách.“

„Vždyť je deprese. Myslím, že jste říkala, že jste přestala

obchodovat.“

Laurace se zasmála. „Kdybych uměla přesně předvídat co se

stalo předloni v říjnu, ihned bych prodala a teď by mi patřila

celá Wall Street. Ale nejsem čarodějka - ani to o sobě netvrdím

- a naučila jsem se hrát zdrženlivě. To neznamená, že bych se

začala bát nebo přestala uvažovat. Lidé vždy budou chtít

domy, auta a tisíce dalších věcí. Dříve nebo později si je opět

budou moci dovolit. Možná to potrvá padesát let, než se dáme

dohromady, ale nesmrtelní mohou čekat.“

„Ach tak.“ Clara začínala rudnout. „Jasně. S takovým

výhledem můžu žít po svém dalších padesát let.“

„Nemusíte, časy se mění.“

„To. co muži chtějí, se nezmění.“

„Ne, snad jen zákony. Ale o to nejde. Claro, zbavte se všech špinavostí tak

rychle, jak jen to půjde.“

„K čemu to bude'? Co jiného můžu dělat? Neumím nic, kromě

… Nechci se na vás přiživovat!“ vyhrkla zoufale.

„Ale kdepak,“ odpověděla Laurace. „Nebereme žádné

parazity. Kromě toho, že nám pomůžete finančně, si budete

muset všechno nějak zasloužit. Teď si to možná

neuvědomujete, ale máte za sebou čtrnáct set let zkušeností a

získala jste tak velkou intuici a schopnost proniknout k

podstatě věci. Vaše moudrost je snad plna hořkosti, ale

potřebujeme ji.“

„K čemu?“

„Abychom se stali silnějšími.“

„Hm? Počkat, říkala jste …“

„Říkala jsem, že nechceme svrhnout vládu, ovládnout zemi, či

něco podobně hloupého a pomíjivého,“ prohlásila Laurace.

„Chci dosáhnout přesného opaku. Chci vybudovat něco tak

silného, že budeme moci říci ne otroctví, ne lynčování, ne

mocným.

Lidé spoutali mého otce řetězy a prodali ho. Stejní lidé mě

honili, když se mi podařilo utéct a jiní, kteří nesouhlasili s

jejich zákony, mi pomohli. A před pár lety zase lidé zastřelili

muže. kterého jsem milovala, jen proto, že jiným poskytoval

potěšení, které oni prohlásili za zakázané. I když měl vcelku

štěstí, mohl zemřít už dříve v té jejich nesmyslné válce. Mohla

bych pokračovat, ale k čemu to? Vy byste mohla spíš vyprávět

- žijete déle.

335

Všechna ta smrt a utrpení pochází z toho, že jedni lidé chtějí

ovládat druhé.

Nemyslete si, že jsem anarchistka. Lidé už jsou takoví, že menšina bude

vládnout většině. Někdy to, navzdory všemu, myslí dobře. Myslím, že

zakladatelé Spojených států takoví byli, ale jejich idea je dlouho nepřežila.

My, kteří chceme sami rozhodovat o svých životech, se také

sami musíme postarat o jejich bezpečnost. Jedinečností.

Postupným oddělováním. Musíme mít prostředky k tomu,

abychom žili nezávisle na těch. kteří vládnou. Jen tím, že k

tomu povedeme chudé a bezmocné, toho dosáhneme i my,

nesmrtelní. Rozumíte?“

XVI

TICHÉ MÍSTO

1

Nový hotel byl takřka vylidněný, ale stál blízko Starého města a z jeho

desátého patra byl nádherný výhled na střechy domů a úzké uličky šplhající

vzhůru k pevnosti. Její temná masa se kupila pod hvězdami, které bledly ve

světlech pouličních lamp a rozzářených oken. Pokoje na západním nároží

shlížely na moderní Ankaru, náměstí Ulus a zářící bulvár s plnými

výlohami, zalidněnými chodníky a uspěchanými automobily. Žár pozdně

letního dne dosud přetrvával a všechna okna byla otevřena, aby zachytila

každičký závan chladnějšího vzduchu od řeky nebo z krajiny za městem.

Výška tlumila Muk dopravy i troubení klaksonů, takže nebyly o mnoho

hlasitější než předem velkého ventilátoru stojícího u stěny.

Pro pravidelného amerického návštěvníka a jeho hosta na večeři

služba pečlivě prostřela elegantní stůl a přinesla

vybraná jídla. Během večeře nezávazně konverzovali a

když zjistili, že nejpřirozenějším jazykem pro oba je

řečtina, pokračovali touto řečí i při zákusku. Na stůl

přišly sýry, káva a likéry.

Oktan Saygun se pohodlně opřel, podržel sklenici drambuje proti světlu,

usrkl a složil tvář do úsměvu. Byl to podsaditý břichatý chlapík, jehož nos

zastiňoval všechny jeho ostatní tělesné vlastnosti. Přestože nepůsobil

zanedbaně, jeho oblek pamatoval nějaký' rok a rozhodně nepatřil k těm

dražším. „Ach,“ zašeptal, „skvělé. Jste nesmírně dobře informovaný muž.

pane McCready.“

„Jsem rád. že jsem dobře vybral. Doufám, že vám tak v mé

společnosti bude příjemněji.“

Saygun ptačím pohybem zvedl hlavu a na okamžik vypadal

jako vypasená sova či papoušek. David McCready byl o dva až

tři centimetry vyšší, štíhlý a pružný. Přestože z jeho orlí tváře

vyzařovala žoviálnost, mírně asiatsky zešikmené oči - nehodící

337

se ke jménu McCready - se pátravě zadívaly na muže v protější

židli. „Měl jste snad jiný pocit?“ zeptal se Saygun.

„Omlouvám se, že tak uboze oplácím vaši pohostinnost.

Ujišťuji vás. že to nebyl záměr.“

„Och, nic vám nevyčítám. Telefonické pozvání od naprostého

cizince. Mohl jsem vás chtít zaplést do nějakého zločinu. Mohl

bych být cizím agentem, špiónem. V dnešních časech se jistě

rojí v každém hlavním městě.“

Saygun si odkašlal. „Komu by se vyplatilo získat malého

úředníčka v čistě civilním archivu'? A i kdyby, tím komu by

hrozilo nebezpečí byste byl vy. Jen pomyslete. Měl jste jistě co

činit s naší byrokracií. Je nemožné se jí vyhnout, zvláště jste-li

cizinec. Věřte, že kdybychom se do toho dali, zastavíme

obstrukcemi a zamlžováním stádo pádících slonů.“

„Ano. ale přesto nežijeme v jednoduché době.'„

Saygun zvážněl a jeho pohled zabloudil k oknu. „Máte

pravdu.“ pokračoval tišeji. „Zlá doba. Herr Hitler se sotva spokojí

s anšlusem Rakouska, že? Obávám se. že pánové Chamberlain a

Daladier mu věnují i Československo. A hned za humny

začínají prosazovat své ambice rudí carové.“ Když ho přestal

zajímat výhled, otočil se zpět. kapesníkem si osušil nízké

čelo a uhladil si černé vlasy. „Promiňte, vy Američané

jste za všech okolností optimisty, že? Ale ať se stane

cokoli. civilizace přežije. Dosud tomu tak vždycky

bylo. jen podoba bývá různá.“

„Jste dost dobře informován, pane Saygune.“ pronesl McCready zvolna. ,,A

dokonce se zdá. že jste i filozof.“

Turek pokrčil rameny. „Jeden čte noviny, poslouchá

rádio. Z kaváren se stal Babylon politiků. Někdy si od toho

odpočinu četbou starých knih. Pomáhají mi oddělit pomíjivé

od toho, co přetrvá.“

Vyprázdnil sklenku. McCready ji dolil a zeptal se: „Doutník?“

„Proč ne? Tisíceré díky. váš humidor vypadá velmi slibně.“

McCready vyňal dvě havana a okrajovátko, které napřed

nabídl hostovi, a zapalovač. Když se znovu posadil, zeptal se

lehce rozechvělým hlasem: „Mohu vám teď objasnit svou

záležitost?“

„Samozřejmě. To jste mohl už dříve. Předpokládám, že jste se

chtěl napřed trochu seznámit nebo, jestli to tak mohu říci.

proklepnout si mě.“

McCready se kysele ušklíbl. „To se vám možná povedlo lépe

než mě.“

„Opravdu? Jen jsem vychutnával příjemnou konverzaci se

zajímavým člověkem. Všichni se obdivují vaší zemi a vaše

osobní kariéra v obchodě je úžasná.“

McCready zapálil hostu doutník a začal se věnovat svému. „Pokud jsme

nemluvili o obecných věcech, točil se hovor většinou kolem mě. Takže

nakonec o vás nepadlo takřka ani slovo.“

„Ono ani není v celku o čem mírnit. Jsem ten nejnudnější a

nejnezajímavější chlapík, jakého jste kdy potkal. Nedokáži si

představit, co vás na mně může zajímat.“ Saygun potáhl z

doutníku, převalil kouř na jazyku, požitkářsky jej vypustil a

zapil malým douškem likéru. „Nicméně, momentálně jsem

docela spokojen. Taková potěšeni si nižší úředník otupělý

rannou státní správy může zřídka dovolit. Turecko je chudá

země a president Ataturk byl dost nemilosrdný vůči korupci.“

McCreadyho doutník zažhnul. „Milý příteli, jste cokoli, jen ne

nudný a nezajímavý. Jste velice obezřelý a šikovně skrýváte, co

nemá být prozrazeno. To není žádné překvapení. Lidé v naší situaci,

kteří nemají tyto kvality nebo si je nevypěstují, patrně dlouho

nepřežijí.“

V Saygunových očkách zajiskřilo. ,flaše situace? Co tím

myslíte?“

„Jste stále opatrný, že? Pochopitelně. Pokud jste takový. jaký

doufám, je to velice, velice starý zvyk. Jestliže ne, asi

přemýšlíte jsem-li drzý nebo jen cvok.“

„Ne, ne, prosím vás. Váš novinový inzerát z loňského roku

339

mne zaujal. Byl tajemný, ale jaksi … upřímný. A měl vskutku

skvělý sloh.“

„Děkuji. I když jeho kompozice byla převážně dílem mého

partnera. On je mistrem slov.“

„Jak jsem pochopil, vyšel inzerát takřka po celém světě, že?“'

McCready přikývl a Saygun pokračoval: „Předpokládám, že

nejenom jazyk, ale i text se lišil podle místa vydání. Jakže to

bylo? .Těm. kteří žijí tak dlouho, že naši předkové jsou jim

spíše bratry a přáteli …' ano, to promlouvá k lidem z Blízkého

Východu, obyvatelům starověkých států. Přesto průměrný

člověk, který' to bude číst získá dojem, že nějaký badatel Heda

pamětníky, kteří se zároveň zabývají historií, aby od nich

získal nějaké informace. Dostal jste hodně odpovědí?“

„Ne. A většina z nich i tak byla od lidí, kteří to neměli v hlavě

zrovna v pořádku, nebo mě prostě chtěli pumpnout o peníze.

Vy jste jediný z této země. koho můj agent označil jako

nadějného.“

„To vám muselo zabrat obrovské množství času. Zprvu jsem si

myslel, že to celé bude nějaký podfuk.“

„Musel jsem přečíst spousty hlášení a většinu z nich jsem vyřadil. A pak

jsem se vydal do světa. Tohle je má třetí schůzka.“

„Počítám, že vaši agenti kontaktovali všechny respondenty po

celém světě. Zkrátka, musíte mít obrovské zdroje, pane

McCready, které vynakládáte na něco, o čem byste mi měl říci

a co. předpokládám, jste neprozradil svým agentům.“

Američan přikývl. „Dal jsem jim určité tajné podmínky,“ řekl

a pokračoval s pohledem upřeným do oblaku kouře: „Ta

nejdůležitější byla. že respondent musí vypadat mladě a být

naprosto zdráv, přestože styl jeho odpovědi by ukazoval na

podstatně staršího člověka. Vysvětlil jsem jim, že to nechci

nijak zveřejňovat, že pouze hledám přirozené génie, kteří mají

náhled a vědomosti přesahující jejich fyzický věk, zvláště pak

v historii. Když shromáždíme takové lidi z rozličných kultur,

může z toho vzniknout skutečná věda, něco, co si ani myslitelé

jako Spengler nebo Toynbee neumí představit. Moji agenti mě

v tomhle jistě považovali přinejmenším za podivína. Nicméně,

dobře jsem platil.“

„Ach tak. A ti dva předešlí, se kterými jste mluvil, vás

uspokojili?“

„Vy víte, že tohle není to. po čem doopravdy pátrám.“

Saygun se zasmál. „Stále lepší. Nejsem žádný génius. Jsem ten

nejprůměrnější průměr. Z toho plyne, že jsem dvojnásob nezajímavý'.“

Udělal pauzu a změnil směr hovoru: „Ale co ti dva?“

McCready prudce potáhl z doutníku. „Sakra, to si takhle

budeme hrát celou noc?“

Saygun se rozvalil v židli. Zdvořilý úsměv v širokém obličeji

mohl maskovat ostražitost, pobavení, cokoli.

„Bůh chraň, abych oplácel vaši pohostinnost neochotou. Snad by ale bylo

lépe, kdybyste otevřeně řekl o co jde.“

„To udělám!“ McCready se trochu nahrbil a pokračoval:

„Pokud se ve vás mýlím, nebudete si jen myslet, že jsem

výstředník, ale naprosto nepříčetný blázen. V takovém případě

se vraťte domů, na dnešní večer zapomeňte a s nikým o něm

nemluvte. Pokud tak neučiníte, všechno popřu a jediný hlupák

tu budete vy. To není výhrůžka,“ dodal spěšně. „Jen pro klid

nás obou vás žádám o mlčenlivost.“

Saygun pozdvihl sklenku. „Z vašeho pohledu na sebe

berete určité riziko. Chápu. A slibuji.“ Na potvrzení svých

slov se napil.

McCready se postavil. „Co byste říkal tomu, kdybych vám

pověděl, že nejsem rodilý Američan, ale že jsem se narodil

nedaleko odhad, před takřka třemi tisíci lety?“

Saygun chvíli upřeně pozoroval svoji sklenku. Město šumělo a

závěsy se lehce zavlnily pod prvním závanem nočního větříku

z náhorních rovin Anatolie. Když zdvihl oči, jeho tváři chyběl

jakýkoli výraz. „Tomu říkám velmi neobvyklé prohlášení.“

341

„Žádné zázraky, žádná kouzla. Prostě je to tak. Jeden z

milionu, ze sto milionů, z miliardy? Osamění … ano, jsem

Féničan zTyru. Tehdy byl Tyr novým městem.“ Začal po

koberci přecházet sem a tam. „Většinu svého času jsem

věnoval tomu, že jsem hledal podobné jako jsem já.“ „Našel

jste někoho?“ McCreadyho hlas zdrsněl. „Tři. A pokud vím,

jen jeden z nich je dosud naživu. Můj partner, o kterém jsem se

již zmínil. On sám také našel dva. kteří snad připadají v úvahu.

Pokud jde o ty dva ostatní, víte, my sice nestárneme, ale

můžeme být zabiti, jako kdokoli jiný. Prudce zamáčkl svůj

doutník do popelníku. „Takhle.“

„Takže předpokládám, že ti dva. se kterými jste se setkal na

své cestě byli zklamáním?“

McCready přikývl a zatnul ruce v pěst. „Jsou přesně tím. co oficiálně

hledám - velice inteligentní a přemýšliví … mladí lidé. Možná pro ně najdu

uplatnění, mám své zájmy. ale …“ Náhle se zastavil, rozpřáhl nice a

zadíval se na svého hosta. „Vy to všechno berete velmi klidně, že?“

„Říkal jsem. že jsem naprosto nevýrazná osoba. Flegmatik.“

„Což mě přimělo zamyslet se nad tím. že se od těch ostatních lišíte. Můj

agent provedl ještě nenápadně důkladné šetření. Vypadáte, že je vám něco

přes dvacet, ale svou současnou práci vykonáváte více než třicet let.“

„Ano, moji přátelé mi to také říkají. Ani příliš nezávidí.

Nejsem žádný Adonis. Inu, některým lidem se vrásky a šediny

objevují později.“

„Přátelé … Nedá se říci, že byste byl společenský', ale ani

nespolečenský. Výkonný v kanceláři, pravidelně povyšovaný

podle odsloužených let, ale bez ambicí; všechno děláte přesně

podle příruček. Svobodný. V Turecku je to neobvyklé, i když

nikoli nemožné a nikoho nezajímáte natolik, aby se nad tím

vážně pozastavil.“

„Příliš mi nelichotíte,“ řekl Saygun. ale nezdál se nijak

podrážděný. „Ale je to výstižné. Jsem spokojený s tím, jaký jsem“

„Nesmrtelný?“ vyrazil McCready. Saygun pozdvihl ruku, doutník mezi

prsty. „Drahý pane, děláte ukvapené záA^ěry.“

„Ale sedí to, sedí. Poslouchejte, se mnou můžete jednat na

rovinu! Nebo se mnou mějte alespoň strpení. Když budete

spolupracovat, mohu předložit důkazy, které přesvědčí lidi

mnohem inteligentnější, než jsme mi dva dohromady. A … Jak

jen můžete tak klidně sedět?“

Saygun pokrčil rameny.

„I kdyby nic jiného, a já se ve vás zmýlil a vy mě považoval za

potrhlého blázna, muselo by vás to nějak vzrušit. Chtěl byste

třeba utéct. Nebo … ale já myslím, že jste nesmrtelný, můžete

se k nám připojit a společně můžeme … Kolik je vám vlastně

let?“

Po chvíli ticha Saygun chladně řekl: „Když dovolíte, nejsem

úplný idiot. Říkal jsem vám, že dost čtu. Měl jsem rok na

to, abych přemýšlel o tom, co se může skrývat za tím

vaším poněkud mlhavým úsilím. A pochopitelně i dříve jsem o

takových věcech uvažoval. Byl byste tak laskav a opět

se posadil? Dávám přednost civilizovanému rozhovoru.“

„A-ano, promiňte. Nejdříve však přistoupil k servírovacímu

stolku a namíchal si pořádnou dávku skotské s kapkou sody.

„Dáte si?“

„Ne, děkuji. Ještě jednu drambuji, jestli mohu. Víte, že do

dneška jsem ji neznal? Turecko se teprve nedávno stalo

moderním státem To je opravdu dobré pití. Musím si obstarat

nějakou zásobu, v příští válce jistě nebude k dostání.“

McCready potlačil pobouření a vrátil se ke stolu. „O čem to

mluvíte?“ zeptal se.

„No.“ odpověděl Saygun s nepatrným úsměvem, „dění začíná být poněkud

hektické, že? To se dá předpokládat, když děláte taková prohlášení. Nechci

je popírat, pane. Nejsem vědec, abych mohl rozhodnout, co je možné a co

nikoli. Ani nejsem tak hrubý abych tvrdil, že můj hostitel nemluví pravdu,

nebo je dokonce lhář. Ale měli bychom se uklidnit. Smím vám říci

příběh?“

„Beze všeho,“ svolil McCready a dlouze se napil.

343

„Spíše bych tonu měl říkat spekulace.“ řekl Saygun.

„Fantazie jako ty. které spřádá například pan H. G. Wells. Co

kdyby něco takového byla pravda? Jaké by to pak mělo následky?“

„Pokračujte.“

Saygun zadýmal, usrkl ze sklenky a rozvláčně pokračoval:

„Představme si muže, který se narodil velmi dávno. Řekněme

v Itálii na sklonku Římské republiky. Jeho rodina patřila ke třídě

jezdců, byla nenápadná a její mužové se zřídka míchali do válek

či politiky, občas s malými úspěchy a o to většími

ztrátami pokoušeli štěstí v obchodě, ale velmi často

dělali slušnou kariéru ve státní správě. Stát se díky provinciím

rychle rozrůstal a bylo zapotřebí úředníků, písařů,

analytiků, archivářů. Prostě všech podobných

pracovníků, kteří drželi stát pohromadě. Jakmile se

chopil moci Au-gustus, všechny procedury se

sjednotily, zavládla pevná organizace, zavedly se třídy a služební

postup. Pro mírumilovného člověka byla práce nižšího nebo

středního státního úředníka velmi dobrým zaměstnáním.“

McCready se prudce nadechl. Saygun si toho nevšímal. „Nyní

si vypůjčím váš koncept člověka, který nikdy nezestárne.

Protože jste již jistě promýšlel všechny možné odbočky,

kterými by se život takového člověka ubíral, nebudu se

zabývat tím. jaké těžkosti by tomu muži přinesla přibývající

léta. Chtě nechtě, jakmile dosáhne obvyklého důchodového

věku. musí opustit své postavení, řekne svým známým, že se

stěhuje někam, kde je mírné podnebí a nižší životní náklady.

Pokud pobírá penzi, nemůže ji dostávat věčně a pokud v té

oblasti není penze obvyklá, nemůže žít do nekonečna z úspor

nebo investic. Musí jít zpět do práce.

Takže stále vypadá mladě a má dost zkušeností. Nastoupí do úřadu v jiném

městě a pod jiným jménem, a protože je schopný, rychle se vypracuje

někam doprostřed úřednické hierarchie. A poté opět odchází na odpočinek.

Po uplynutí dostatečně dlouhého času se opět vrátí - řekněme do Říma - a

začne znovu.

Tak nějak by to mohlo být. Nebudu vás zatěžovat detaily,

které si umíte snadno představit. Například se někdy ožení a

má rodinu, což je vcelku příjemné, a pokud ne, zmizí. Jediné co

potřebuje, je trpělivost. Manželství však trochu

ztíží jeho utajení, takže další periodu stráví jako poklidný starý

mládenec oddávající se neškodným zálibám Nikdy nehrozí nebezpečí, že

bude objeven. Jeho pozice na úřadech mu umožňuje

dělat opatrné korektury, vkládat a mazat potřebné údaje. Nikdy

však nic. co by nějak poškodilo stát nebo čím by se

obohatil. Toho se musí vyvarovat. Jenom se tak vyhýbá vojenské službě

a zametá stopy.“ Saygun se pousmál. „Někdy sklouzne k tomu,

že sepíše přímluvný dopis za mladého rekruta, kterým se hodlá stát.

Přesto si uvědomte, že nedělá nic špatného. Kdekoli

přiloží stylus k voskové tabulce, pero k papíru, anebo v moderní době

diktuje, pomáhá udržovat paměť a kontinuitu státu.“

„Ach tak,“ vydechl McCready. „Ale státy vznikají a zanikají.“

„Civilizace pokračuje,“ odpověděl Saygun. „Principát se

změnil v Římské impérium, které začalo praskat jako suché

( bláto. Ale lidé se stále rodí a vdávají, obchodují a umírají a

vždy platí daně. A kdokoli vládne, musí o nich vést záznamy,

neboť jinak nemá nad lidmi a jejich životy skutečnou moc.

Uzurpátor nebo dobyvatel může stínat hlavy těm nahoře, ale

málokdy sáhne po neškodných dříčích ve státní službě. To je

jako by si podřezával větev, na které sedí.“

„Už se to stalo,“ řekl McCready smutně.

Saygun přikývl. „To je pravda. Oblíbenci se odměňují .

dobrými místy. Ale některé posty nejsou příliš lákavé a jsou na

nich lidé, bez kterých se nelze obejít. Někdy se stane, že

megalomani, barbaři nebo fanatici udělají důkladné čistky.

Pak ovšem následuje kolaps. Nicméně i tak něco většinou i

přetrvá. Řím padl, ale církev mnohé zachovala.“

„Pak předpokládám,“ řekl McCready s důrazem na každém slovu, „se ten

pomyslný muž, kterého popisujete, přestěhoval do Konstantinopole.“

„Samozřejmě,“ přikývl Saygun. Se samotným Konstantinem

Velikým, který' ve svém novém hlavním městě musel nezbytně

345

rozšířit úřady a vítal všechny, kteří přáli změnám. A tak

Římské impérium ve své byzancké inkarnaci přetrvalo dalších tisíc

let.“

„A potom?“

„Ach. to byly těžké časy. ale také se jimi protlouk!. Můj muž právě pobýval

v Anatom', když ji dobyli Osmané, a do Konstantinopole se nevrátil dříve,

dokud nedobyli i ji a nepřejmenovali na Istanbul. Časem se bez větších

problémů přizpůsobil jejich pořádku. Přestoupil na jinou víru, to asi

chápete, stejně jako občasnou nezbytnost takového kroku. které je

nesmrtelný muslim nebo Žid vystaven.“ Saygun se ušklíbl a prohodil:

„Jednoho by zajímalo, jak by tohle asi řešila žena. Vždy znovu

pannou?“

Nyní vypadal jako karikatura profesora za katedrou. „Tento člověk

mohl snadno zůstat nepovšimnut. Původní Turci se

vzhledem příliš nelišili od zdejších lidí. se kterými se brzy

smísili stejně jako Chetité, Galové. Rekové. Římané a bezpočet

dalších národů v historii. Sultánové vládli ještě nějaký

čas po válce. Ale již jen formálně, nikoli ve

skutečnosti. Pro našeho muže to vcelku nic

neznamenalo. Prostě jen dál zaznamenával.

Stejně tak za republiky. Musím říci. že já … tedy náš muž,

dává přednost Istanbulu a příští periodu hodlá strávit tam. Je

mnohem zajímavější a plný duchů minulosti. Znáte to. Přesto i

v Ankaře se už dá docela dobře žít.“

„A to je všechno, co chce?“ podivil se McCready. „Navždy přerovnávat

papíry v kanceláři?“

„Je na to zvyklý,“ podal Saygun vysvětlení. „Snad to má trochu

větší vážnost, než se pachtit za prchavými nadějemi a

dobrodružstvím. Opravdu jsem chtěl slyšet, co jste měl

na srdci. Ale promiňte, situace, kterou jste

popsal, naprosto nevyhovuje osobě mého založení. Dovolte,

abych vám popřál mnoho štěstí.

Mohl byste mi dát vizitku? Tady je moje.“ Sáhl do kapsy.

McCready udělal totéž a vyměnili si navštívenky. „Děkuji,

pokud budete chtít, můžeme si po čase poslat nové

navštívenky, když to bude situace vyžadovat. Možná přijde

čas. kdy budeme mít důvod spolu hovořit. Ale do té doby.

absolutní diskrétnost na obou stranách, ano?“

„Ano. ale poslechněte…“

„Prosím Nesnáším dohadování.“ Saygun pohlédl na hodinky. „No ne, ten

čas letí, co? Opravdu už musím jít. Děkuji vám za večer, na

který nikdy nezapomenu.“

Vstal. McCready také a potřásli si rukama. Popřáli si dobrou

noc a úředník, stále ještě s doutníkem v ústech, odešel.

McCready stál ve dveřích a díval se za nim. dokud se

nezavřely dveře výtahu, který Sayguna svezl dolů mezi

anonymní dav.

347

XVII

OCEL

1

To nebyl les, jako kdysi, přesto zde byla spousta úkrytů pro

lovce a také hodně lovné zvěře. Nejprve se však Káťa musí

dostat přes otevřené prostranství. Od rozstřílené žluté kostky

Lazurské chemičky se sem doplazila po břiše. Chodník byl po

třech měsících války rozbitý a plný drsných úlomků. Byl

dokonce mrazivější než vítr. který jí foukal přímo do tváře.

Mraky, ze kterých se sypal řídký sníh, přinesly v tento

listopadový den nepatrné oteplení.

Popolezla vždy asi o metr, pak se zastavila a pečlivě se rozhlédla, než se

zase o kus posunula. Bylo stále zataženo a slunce se ztrácelo v šedi mraků.

Jejich trhlinou občas probleskl zbloudilý paprsek. Po Kátině levici se terén

svažoval k Volze. Ocelově šedý proud s sebou unášel množství ker, které

do sebe s rachotem a skřípěním narážely. Mezi ně se neodváží žádná loď.

Dokud řeka zcela nezamrzne, nemohou Rusové očekávat od východu

citelnější pomoc. Protější břeh byl holý a bezbarvá zimní step se táhla až

někam do Asie.

Po její pravici se za tratí zdvíhal do výšky sta metrů vrch

Mamajev. Jeho svahy byly černé. Šrapnely a vojenské

boty změnily snili okamžitě v bahno. Rozeznávala dvě

nebo tři palebná postavem. Ticho bylo stále hlubší. Vojáci, kteří se

jej po týdny snažili dobyl:, zřejmě odpočívali nebo spali,

vyčerpaní a na pokraji zoufalství. Povel k nové zteči mohl přijít

kdykoli.

To ticho nevěstilo nic dobrého. Bylo nepřirozené po tak dlouhou dobu

neslyšet žádnou střelbu. Že by válka čekala a všechny její oči a hledí byly

zaměřeny jen na ni?

Nesmysl, napomenula se a pohnula se kupředu.

Přesto, když se dostala mezi zdi domů, vydechla

úlevou. Plíce měla od mimovolného zatajování dechu celé

bolavé.

Zvolna se zvedla, ale stále zůstávala lehce přikrčená. To, co ze

zdí zbylo, bylo sotva hodno toho názvu. Přestože některé

betonové bloky ještě stály, černaly se v nich prázdné otvory po

dveřích a oknech. Ulice byla zasypána změtí trosek.

Ozvaly se výstřely z pušek, kterým vzápětí odpověděl štěkot

samopalů. Vybuchl granát a další a další. Ozval se křik,

nemohla rozeznat slova. Bylo těžké uvěřit, že to křičí člověk.

Strhla pušku z ramene a ještě než dozněly první výstřely

skočila do ruin nejbližšího domu.

Uslyšela dupot vojenských bot. Byl nepravidelný a slyšela jak

od bot odletují úlomky cihel. Ať se sem blížil kdokoli, spíše se

potácel než běžel. Káťa se odvážila vyhlédnout ven. Asi dvacet

metrů jižně vyběhl na křižovatku muž. Měl na sobě uniformu

Rudé armády a přilbu, ale byl beze zbraně. Pravý rukáv měl

nasáklý krví, která mu kapala na nohavici. Nejistě se zastavil a

rozhlížel se. Bylo jasné, že se sotva drží na nohou. Málem

podlehla pokušení na něho zavolat. Za několik vteřin

pokračoval ve své nejisté pouti a zmizel z dohledu.

Zdvihla pušku.

Za okamžik se poklusem vynořili další dva muži.

Nebylo pochyb, že uprchlíka vbrzku dostihnou. Podle hranatých

přileb a šedozelených uniforem poznala Němce. Bylo by

jednodušší, kdyby ho prostě zezadu zastřelili, ale asi

měli příkaz zajmout ho a přivést k výslechu. Měli pocit, že

po krátkou dobu jim ani na otevřeném prostranství nehrozí nebezpečí.

Káťu napadlo, že by měla nechat věcem volný průchod a neohrožovat své

poslání, ale bylo jí jasné, co toho chudáka čeká, a také si uvědomila, že ten

voják jí může mnoho důležitého povědět.

Rozhodla se takřka okamžitě. Někdy se rozmýšlela

roky, než se rozhodla co udělat. Jindy prostě

349

počkala pár desítek let a problém se vyřešil sám. Ale již dávno by

nebyla naživu, kdyby vždy váhala. Když to bylo nutné,

rozhodovala se s rychlostí mládí.

Vystřelila. Němec se otočil na patách a bezvládně se zhroutil.

Druhý s výkřikem zalehl a několikrát vystřelil. Byl rychlý.

Zřejmě ji neviděl, ale víceméně věděl odkud střílí. Opět, jako

již tolikrát předtím, jí prolétlo hlavou, jestli je mezi vetřelci

také někdo jejího druhu, plný samoty a nekonečných staletí.

Jakmile vystřelila uskočila za roh. Do okenního rámu nade

dveřmi udeřily kulky. Na tři nádechy zavřela oči a vybavila si

vzdálenost a překážky, které je dělily. Nepřítel musí být tam.

Rychle, než změní úkryt. Vyskočila a takřka bez mířeni

vypálila.

Uctila známý tupý úder zpětného rázu. Voják zasažený do zad padl

dopředu, rukama se A'zpíral o černý asfalt a křičel hrůzou a bolestí. Musí

ho umlčet. Ten křik by přilákal další. Zamířila. Kulka mu rozervala

obličej.

Perfektní zásah. Soudruh Zajcev by na ni byl hrdý. Nechtěla, aby

tam ten Němec sebou zmítal a chrlil krev. Teď už je tichý.

Stejně jako ten první.

Času nebylo nazbyt. Ostatní si jistě brzy uvědomí, že něco

není v pořádku. A i když budou postupovat opatrně, mohou tu

být za několik minut.

Káťa vyběhla na ulici, přes trosky a kolem svých obětí. Hrůza,

že to byli lidé. Ale oni by tě lovili úplně stejně, pomyslela si.

Na křižovatce zahnula doleva.

Sovětský voják se nedostal daleko. Její číhaná byla krátká a on se

pohyboval stále pomaleji. Ve skutečnosti se opíral o zničenou

tramvaj a zvolna se podél ní šoural. Káťa se obávala,

aby pro ni nakonec nebyl takovým břemenem, že jej bude muset

opustit. Rozeběhla se. „Stůj, pomůžu ti!“ křičela.

Její hlas se ztrácel mezi ruinami pod olověným nebem Poslechl, nalehl

obličejem na bok tramvaje a podlomila se mu kolena.

Doběhla k němu. Viděla, že je velice mladý. Několik

dní se patrně neholil, ale jeho strniště bylo řídké a

jemné. Přesto jeho tvář vypadala staře, poznamenána

utrpením a mrazem, bílá jako sníh, který kolem poletoval a usazoval se mu

na výložkách. V očích měl prázdno a ústa pootevřená. Šok. Paži

měl těžce potrhanou. Nepochybně granát.

„Můžeš jít se mnou?“ zeptala se ho. „Musíme si pospíšit.“

Zvedl levý ukazovák a obkreslil jím ve vzduchu její siluetu.

„Ty jsi voják,“ zamumlal. „Jako já. Ale jsi žena.“

„No a?“ vyštěkla, chytila ho za předloktí a zatřásla jím.

„Poslouchej. Nemůžu tu zůstat. Tady je smrt. Pojď se mnou,

jestli můžeš. Rozumíš? Chceš žít? Tak pojď!“

Přerývaně dýchal a odevzdaně pokrčil rameny. „Já … to…

zkusím.“

„Dobře, tak tudy.“ Káťa ho postrčila kupředu. Na příštím

nároží doprava a pak zase doleva. Zmást nepřítele. Tato čtvrť

byla rozbitá stejně jako střed města, ke kterému mířili. Pahýly

stromů, trosky, zasypané uličky, ohořelé zbytky zdiva.

Divočina, ve které se dá nepřítel setřást. Přestože neviděla

slunce ani žádné stíny, bezpečně se orientovala … Ozvalo se

vrčení.

„Kryj se!“ nařídila. Spolu s mladíkem se přikrčila pod plát rezavého plechu,

který trčel z hromady sutě jako střecha. I v tomto chladu stoupal z trosek

mdlý, nasládlý zápach. Dům zřejmě dostal přímý zásah bombou nebo

granátem a zřítil se i se všemi, kdo byli uvnitř. Děti, jejich matky, babičky?

Ale ne, většina těch, kteří nemohli bojovat, byla už dávno evakuována.

Patrně tam hnila těla vojáků. V bitvě o ulice se každý dům mohl stát

pevností. Komu asi tenhle patřil? Teď na tom záleželo nejméně.

Voják začal zvracet. Musel ucítit ten zápach. To bylo dobré

znamení, začíná se vzpamatovávat.

Nízko nad střechami prolétlo letadlo. Stačila zahlédnout hákový kříž na

jeho ocase a bylo pryč. Že by průzkum? Pilot si jich zřejmě nevšiml, a

pokud ano, snad se jimi nebude zabývat. Těžko říct. Fašisté bombardovali

uprchlíky; čekající na převoz přes řeku. Dva sovětští vojáci byli přeci jen

méně chráněni.

Bručení motoru se ztrácelo a žádné další letadlo se neblížilo.

351

„Jdeme.“ pobídla vojáka.

Mladý muž ji pár kroků následoval a pak se zeptal: „Máme správný směr,

soudružko? Zdá se mi, že jdeme na jih.“

„Správně,“ odpověděla.

„A-ale tam je nepřítel. Naši jsou v severní části města.“

„Já vím.“ Vzala ho za loket a postrčila dopředu. „Mám své

rozkazy. Vrať se, jestli chceš. Pochybuji, že se dostaneš

daleko. Nebo pojď se mnou. Pokud nechceš, budu tě tu muset

nechat. Pokud budeš dělat kravál nebo problémy, budu tě

muset zabít. Ale přesto si myslím, že tohle je tvoje jediná

šance.“

Zatnul zdravou pěst. „Zkusím to. Děkuji, soudružko.“

Měla dojem, že Zajcev by jí nepoděkoval. Její poslání

mělo cenu více životů, než život jednoho mrzáka. Ale

ostřelovači se musí častěji spoléhat na vlastní úsudek. Toho

vojáka může dostat zpět kjeho jednotce, aniž by o

tom její nadřízení věděli. On si určitě něco

věrohodného vymyslí…

Ulice končila hlubokým úvozem zvaným Kratoj. Budovy na

druhé straně byly také poškozené, ale byly mnohem masivnější

a vyšší. Tam začínal střed města. „Musíme se přes to dostat.

Není tu žádný most. Sklouznout dolů a nahoru vyšplhat. Jdi

první.“

Roztřeseně přikývl. Přikrčil se. přeběhl volné prostranství a

zmizel z dohledu. Čekala, jestli nepřiláká něčí pozornost.

Nepotřebovala žádný živý štít, ale když už tu byl … Jestli bude

neopatrný, nehodlá s ním zemřít. Zatím si však vedl dobře.

Jeho šok asi nebyl tak těžký a vyrovnal se s ním s vitalitou

mládí.

S puškou v ruce a všemi smysly napjatými vyrazila za ním.

Štěrk jí skřípal pod nohama a holé větve křovisek ji sekaly do

obličeje. Když začali šplhat vzhůru, rychle ztrácel síly. Sjížděl

zpět, stahoval ji s sebou a těžce lapal po dechu. Hodila si

pušku na záda a klekla si vedle něho na všechny čtyři. Zoufale

se na ni podíval. „Nemůžu,“ zasípal. „Je mi líto, jdi sama.“

„Už tam skoro jsme.“ Uchopila ho za levou paži. „Dělej, sakra,

dělej.“ Táhla ho pozpátku a zarývala boty do bahna jako kůň

tahající z močálu dělo. Zatnul zuby a pomáhal jí jak mohl.

Stačilo to. Překulili se přes hranu úvozu a zalehli za hromadu

cihel. Blůzu měla propocenou a chladný vítr ji mrazil do

morku kostí.

„Kam … kam … teď?“ vykoktal.

„Tudy.“ Táhla ho s sebou podél zdí. u každého vchodu či rohu se

zastavovala, naslouchala a rozhlížela se. Vysoko

nad jejich hlavami kroužila hlídka dvou stíhaček. Zvuk

jejich motorů na tu vzdálenost připomínal bzučení

čmeláků. Do toho se vmísilo hluboké dunění. Dělostřelecko.

Přestřelka někde ve stepi? Mamajev zůstával tichý. I celé

město bylo klidné jako obrovský hřbitov, jakoby čekalo,

až je smete bouře soudného dne.

Její cíl byl nedaleko. Nebyla by vyslána tak hluboko na území nepřítele,

kdyby mnohokrát neprokázala, že se dovede pohybovat stejně neviditelně

jako speciální komando. A také věděla, že je mnohem postradatelnější, než

tito vyškolení zabijáci. Pokud její vyhlédnuté stanoviště bude příliš

nebezpečné a nenajde rychle jiné. bude se muset vrátit zpět do Lazuru.

Zpoza jednoho ze stromů, které doposud lemovaly ulici, přes

kráter po bombě a dvě zdemolovaná auta. sledovala protější

stranu. Dům který vybrala se zdál bezpečný. Byl to úzký dům v

řadové zástavbě a i když byl také poškozený, stále se tyčil

nad okolní trosky plných pět pater. Z oken zbyly jen

černé obdélníky.

„Támhle,“ ukázala Káťa. „Až dám pokyn, vběhneš co

nejrychleji dovnitř.“ Z pouzdra na krku vyňala dalekohled a

pátrala po nepříteli. Viděla jen rozbité okenní tabule, stopy po

ohni a důlky po kulkách. Větrné víry unášely snopy sněhu.

Spustila dalekohled a rozeběhla se. V otvoru po dveřích se

skrčila, připravena vystřelit na všechno podezřelé. Větrné víry

353

ustaly a sníh se snesl k zemi. Na chodníku se převaloval

zmuchlaný kus papíru.

Do patra vedly strmé betonové schody. Ve schodišťové šachtě vládlo

hluboké šero. Ve spodních patrech byly všechny dveře do bytů vyraženy a

jejich zbytky se válely mezi kusy omítky a rozbitými předměty. V horních

podlažích byly dveře dosud zavřené. V nejvyšším patře vzala za kliku.

Kdyby bylo třeba, mohla odstřelit zámek, ale dveře povolily.

V bytě bylo trochu lépe vidět. Rozbitá okna pouštěla

dovnitř světlo stejně jako chlad. Byly tu dva

pokoje s kuchyňským koutem. Koupelna společná pro tři patra

byla na mezipodestě. Dřevěné ostění bylo orvané a vrstva

prachu z omítky pokrývala nábytek a látkové tapety. Břečka. kterou

z rumu pod parapety nadělal déšť, začínala zvolna

tuhnout. Zbytky omítky na stěnách se zelenaly plísní. Na postelích,

závěsech i pohovce byly tmavé skvrny. Výbuch si nevybíral. Na

stěně dosud lpěl křiklavý stachanovský plakát a stále také visely

v rámečcích dvě fotografie. Na jedné byl ženich s

nevěstou, na druhé bělovousý strýček Váňa, patrně

dědeček ženicha nebo nevěsty. Další dvě nebo tři

fotografie ležely na podlaze mezi střepy a

rozpadajícími se knihami a časopisy. Na nich leželo malé

rádio. Hodiny na stole netikaly a z květin v květináčích zbyly jen

hnědé stonky.

Kromě toho, a několika drobností v kuchyni, nenašla Káťa žádné osobní

věci. Vše co obyvatelé opravdu potřebovali, si patrně odnesli při evakuaci.

Dále nehledala. Nechtěla někde objevit panenku nebo plyšového medvídka.

Mohla jen doufat, že se odtud všem lidem podařilo uniknout.

Prošla z jednoho pokoje do druhého. Spalo se patrně v obou.

První byl obrácen zhruba k severu, druhý k východu. Když

stála ve dveřích mezi nimi, mohla z jejich oken kontrolovat

okolí v půlkruhu. Výhled zabíral asi dvanáct ulic, jinak bylo

celé okolí v rozvalinách. Němce zatím nenapadlo obsadit nebo

vyhodit do povětří tak výhodnou pozorovatelnu. Každý občas

udělá hloupost, a ve válce je to obzvlášť snadné. Tentokrát

ruská chytrost využila slepoty nácků.

Vrátila se do předního pokoje a našla pěšáka schouleného na

pohovce. Přilbu i kabát odložil, jeho blůza byla nasáklá

potem. (Já také nevoním jako růžová zahrada, pomyslela si Káťa. Kdy

jsem se naposledy vykoupala? To už je celé věky.

tehdy v noci vzemljance.) Měl kudrnaté vlasy a do tváří

se mu pomalu vracela barva.

„Ať nenastydneš, soudruhu,“ napomenula ho. „Chvíli si tu pobudeme.“

Položila pušku a rozepnula tornu. „Určitě potřebuješ vodu víc než já. Napij

se první, ale ne moc. Nejdřív vodu poválej v ústech než ji polkneš, musí

nám vydržet.“

Zatímco pil, dřepla si. vzala jeho poraněnou paži a překvapeně

mlaskla. „Vypadá to nedobře. Máš rozdrcené nějaké kosti, ale

tepny jsou celé. Něco s tím udělám. Drž. bude to bolet.“

Se zaťatými zuby lapal po dechu, když mu čistila rány a

obvazovala paži. Když skončila, dala mu kousek

čokolády. „Budeme se dělit o moje dávky. Není toho moc, ale hlad

zatím není náš hlavní problém“

Jídlo ho trochu vzpružilo a pokusil se o chabý úsměv. „Kdo proboha

jsi, anděl?“ zeptal se rozechvěle.

Zkontrolovala obě okna. Nic. Jen vzdálená kanonáda. „Já a

anděl?“ odpověděla po chvilce. „Co jsi to za komunistu?“

„Nejsem ve straně,“ přiznal zkroušeně. „Otec

chtěl, ale … Snad po válce.“

Přisunula si před něho židli a sedla si. Nebylo nutné stále

sledovat okolí. Bylo takové ticho, že by slyšela každý

podezřelý pohyb. Stačí, když to venku zkontroluje každých pár

minut. „A kdo jsi ty?“ zeptala se.

„Petr Sergejevič Kulikov, vojín šedesáté druhé armády.“

Po zádech jí přeběhlo zamrazení a tiše hvízdla. „Kulikov! To

je úžasně dobré znamení.“

„Eh? Aha … aha, Kulikovo pole. Dimitrij Donskoj tam porazil Mongoly.“

Vzdychl si. „Ale to už je šest set let. Skoro.“

„Ano.“ Pamatuji si, jaká radost zavládla vnáší vesnici, když

jsme se to dozvěděli. „Ale my bychom už neměli věřit ve

355

znamení, že?“ Se zájmem se k němu naklonila. „Takže ty znáš

datum té bitvy?“ Dokonce i teď. zmučený bolestí a v blízkosti

smrti. „Vypadáš vzdělaně.“

„Má rodina v Moskvě je vzdělaná. Doufám, že se jednou stanu

profesorem historie.“ Pokusil se trochu narovnat a pokračoval

mdlým hlasem. „Ale kdo jsi ty. má zachránkyně?“

„Jekatěrina Borisovna Tazurina.“ Poslední z mých

totožností.

„Vojákyně.“

„Víš že existujeme.“ Potlačila rozmrzelost a

pokračovala: „Byla jsem u partyzánů, než jsem se

dostala sem. Navlékli mě do uniformy - ne že by to

mělo nějaký vliv. pokud by mě Němci chytili - a když

jsem prošla výcvikem u poručíka Zajceva. dostala jsem hodnost

rotmistra. protože ostřelovač potřebuje v akci více

samostatností.“

Petr vytřeštil oči. Zajceva znali ve všech koutech Sovětského svazu. „Musíš

mít nějaké zvláštní poslání. Neposlali tě sem, abys střelila pár Němců?“

Káťa přikývla. „Přišla zpráva z Pavlovova domu. Víš co tím

myslím?“

„Samozřejmě. Dům tady v okolí, uprostřed německých pozic,

který rotmistr Pavlov spolu s několika hrdiny drží už od konce

září. Je to tak?“

Zarazila ho, aby nemusel opakovat známá fakta. Byl raněný a

zbytečně by se vysiloval. A byl tak mladý. „Udržují s námi

spojení. Některá hlášení naznačují, že se nepřítel chystá k

rozsáhlému útoku na naši část města. Nevím přesně o co jde.

ani to vědět nemusím, ale byla jsem vyslána, abych odtud

pozorovala a hlásila vše co uvidím.“

„A náhodou jsi byla poblíž, když … Měl jsem ohromné štěstí.“

Do očí mu vyhrkly slzy. „Ale moji kamarádi…“

„Co se stalo?“

„Naše četa byla na průzkumu. Moje jednotka je v barácích,

které stojí trochu stranou, jižně od Mamajeva. Nečekali jsme

žádné potíže, byli jsme úplně potichu.“ Petr unaveně vydechl.

„A najednou byla kolem střelba a křik, kamarádi padali vpravo

i vlevo. Myslím, že po pár minutách jsem zbyl naživu jen já.

Ke všemu s tou rukou. Co jiného ni zbylo, než utéct?“

„Kolik bylo Němců? Odkud se objevili? Jakou měli výzbroj?“

„J-já nevím. Seběhlo se to tak rychle.“ Zakryl si obličej levou

dlaní a roztřásl se. „Bylo to hrozný.“

Rozhořčeně se kousla do rtu. „Pokud jsi byl v šedesáté druhé, máš za sebou

několik měsíců bojů. Nepřítel vás vytlačil z … Ostrova? Ustupovali jste

stepí až sem. A přesto nejsi schopen sledovat, co se děje kolem

tebe.“

Vzchopil se. „Snažím se. Snažím se vzpomenout si.“ „To je

lepší. Nespěchej. Pokud nás odtud někdo nevyžene, budeme

tady. dokud nezjistíme, co má jejich velení v plánu. Ať je to,

co chce.“

Zkontrolovala okna a znovu se k němu posadila.

Vzala ho za zdravou ruku. Nyní. když nebyl v

bezprostředním ohrožení, chtělo se mu spát. spát a spát. To si

ale nemohl dovolit. To co vytrpěl nebylo nepřekonatelné, byl

mladý a zdravý, a když na něho zvolna mluvila, viděla,

jak mu její ženskost pomáhá.

Jeho příběh dostával postupně obrysy. Bylo zřejmé, že Němci byli na

průzkumu. Bylo jich málo, ale Rusy podstatně předčili výzbrojí. Věděli, že

jsou na nepřátelském území a počínali si velice opatrně a číhali na vhodnou

příležitost, kdy napadnout Petrovu skupinu. Bylo prakticky jisté, že chtějí

přivést nějakého zajatce. Káťa tušila krutou pravdu. že přežil

opravdu jen on.

Průzkumný oddíl byl důkazem, že přípravy na útok jsou v plném

proudu. Přemýšlela, jestli je tato informace

dostatečným důvodem k jejímu návratu. Bylo jisté, že když se

četa nevrátí k hlášení, důstojník, který ji vyslal, si domyslí

důvod. Otázka byla. jestli to bude včas. Nakonec se

rozhodla, že důležitější bude zůstat a zjistit co se

dá.

357

Poslat Petra? Když se mu to nepodaří, Rudá armáda nemusí

přijít o více než o něho. Na druhou stranu, může padnout do

zajetí. Vydrží mučení? Nakonec ho jeho krutě zkoušené tělo

může zradit a on zradí ji. To nechtěla riskovat. Ani by to vůči

němu nebylo poctivé.

To že mu pomáhala vzpomenout si na věci. na které chtěl celou svou

bytostí zapomenout, mezi nimi vytvořilo zvláštní druh důvěrnosti.

Nakonec, když se dělili o chléb a vodu. se ostýchavě zeptal: „Jsi z těchto

končin, Káťo Borisovno?“

„Ne, narodila jsem se víc jihozápadně.“

„Myslel jsem si to. Mluvíš skvěle rusky, ale máš

trochu přízvuk. Ale přesto mi nepřipadá, že bys byla z

Malé Rusi.“

„Máš bystré ucho.“ A náhle se rozhodla. Proč ne? Není to přeci tajemství.

„Jsem Kazaška.“

Vjtřeštil oči. Vyprskl trochu vody a roztřesenou rukou si

neobratně osušil ústa. „Kozačka? Ale vždyť jsi tak vzdělaná.

Slyšel jsem, že …“

Rozesmála se. „No tak. Nejsme barbaři, kteří tráví celý život v

sedle.“

„Já vím…“

„Naše školy jsou určitě lepší, než je průměr. Tedy spíše byly.“ Dobrá

nálada ji opustila stejně rychle, jako přišla. „Většina znáš byla před revolucí

zemědělci, rybáři a obchodníky, kteří se vydávali daleko na Sibiř. Měli

jsme svou vládu, svůj život. Byli jsme svým způsobem svobodní,“ dodala

tiše.

To mě k nim přitahovalo, když jsem skončila s vyučováním

vyšívání v klášterní škole v Kyjevě. To byl důvod, proč jsem s

nimi byla takřka od počátku, celých čtyři sta let, kdy se směs

národností z Evropy a Asie vydala po velkých řekách do

nekonečných jižních stepí, kde bojovaly proti Turkům a

Tatarům. A nyní opět válčí se svými dávnými nepřáteli. Ale

hlavně jsme byli drobnými zemědělci a byli jsme svobodni.

Ženy na tom byly pochopitelně o něco hůře než muži, ale

přesto o mnoho lépe než ženy odjinud. Vždy jsem jednala

podle svého uvážení, byla jsem volností naprosto posedlá a

nikdy pro mě nebylo obtížné začít život v nové pospolitosti,

když se mi zdálo, že jsem někde příliš dlouho.

„Ano. Ale … odpusť.“ Petrovu tvář zalil ruměnec. „Teď jsi

sovětský voják, vlastenka. Slyšel jsem. že …že Kozáci se

houfně přidali k fašistům.“

„Někteří ano.“ připustila Káťa chladně. „Ne většina. Věř mi.

Nebyla to většina. Rozhodně ne po tom. co jsme viděli.

Ze začátku jsme nevěděli vůbec nic. Komisaři říkali ať

utečeme. Zůstávali jsme. Prosili nás. Mluvili o hrůzách,

kterých se Hitlerovy hordy po celé zemi dopouštějí. ,To je jen

vaše další lež!' křičeli jsme. Pak se na obzoru objevily

německé tanky a my jsme zjistili, že komisaři poprvé mluvili

pravdu. To se samozřejmě nestalo jenom nám. Válka mě vrhla

mezi lidi z celé sovětské Ukrajiny, ne Kozáky, ale lidi z

opravdové Malé Rusi. Byli to obyčejní lidé dohnaní k

takovému zoufalství, že bojovali bok po boku s komunisty.

Také je pravdou, že se tisíce a tisíce lidí přidaly k Němcům

jako vojáci, nebo pro ně pracují. Viděli v nich osvoboditele.

A vůbec,“ dodala chvatně, ,je to naše tradice, odolávat

nájezdníkům a povstávat proti tyranům.“

Litevci byli daleko, většinou nás ve všem nechávali samotné a

přizpůsobovali se utlačitelům. Ale polští králové nás stále

pobízeli k revoltě. Mazepa se spojil s Rusy a stal se

ukrajinským hejtmanem. Později se s pomocí švédského krále

pokusil nás vymanit z područí. Nakonec jsme uzavřeli s cary

mír, jejich nadvláda nebyla nijak zlá, ale pak přišli bolševici.

Petr se zamračil. „Četl jsem o kozáckých povstáních.“

Káťa sebou cukla. Vrátila se o tři staletí nazpět do své vesnice,

když do ní vpadli muži - sousedé, přátelé i její dva synové -

kteří se vrátili z tažení s Chmelnickým a řvali a chvástali se.

359

Každého katolického či pravoslavného kněze, kterého oni nebo

nevolníci chytili, pověsili před oltářem spolu s prasetem a

Židem. „Byli to barbarské časy. Němci takovou výmluvu

nemají.“

„A zrádci ještě méně.“

Zrádci? Dvorný kovář Vasilij, usměvavý Štefan, Fjodor, který

ani nevěděl, že je jejím vnukem … Kolik miliónů mrtvých by

měli pomstít? Zapomenutí, vyhlazení, ale ona nezapomněla,

stále viděla vyhladovělá těla a prázdné oči svých dětí. které jí

umíraly v náruči. Stalinovi pohůnci zastřelili jejího muže

Michaila jen pro to, že chtěl pro svou rodinu vzít trochu zrní z

vagónu. Zastřelili ho jako psa. A to měl ještě štěstí, že ho

nenaložili do jiného vlaku směrem na Sibiř.

Viděla těch několik, kteří se odtamtud vrátili. Neměli

zuby, takřka nemluvili a pracovali jako stroje.

Káťa se neovládla a rozplakala se. „Nedělali přece nic

zlého!“

Petr nechápavě otevřel ústa. „Kdo?“ protáhl bezradně. „Aha, kulaci.“

„Svobodní farmáři, kteří přišli o půdu zděděnou po

otcích, a byli nahnáni do kolchozů jako otroci. Uvědom si,

že takhle se cítili,“ dodala rychle.

„Nemyslím prosté zemědělce, ale kulaky, bohaté majitele půdy.“

„Přestože jsem hodně cestovala, žádného takového jsem

nepotkala. Některým se jistě vedlo dobře, ale jen proto, že

dobře hospodařili a tvrdě pracovali.“

„No dobře. Nechci se tě nijak dotknout. Káťo, ale

nemohla jsi cestovat tolik, jak říkáš. To šlo dřív.“

Petr zavrtěl hlavou. „Někteří žních měli jistě dobré

úmysly, ale starý kapitalistický systém je zaslepil. Protivili se

zákonu.“

„Tak je vyhladověli.“

„Ano. hladomor. Byla to tragická … nehoda?“ Přinutil

se k úsměvu. „My to nemůžeme nazývat Boží vůlí.“

„Řekla jsem … ale to je jedno.“ Řekla jsem vyhladověli je. Nebyla žádná

neúroda. Stát nám jednoduše všechno vzal. A nakonec si nás podrobil.

„Chtěla jsem jen říct. že mnoho Ukrajinců si myslí, že má důvod ke

stížnostem.“ Ale nikdy se nevzdali naděje. Jejich srdce jsou stále svobodná,

„Hlupáci!“ vybuchl Petr rozhořčeně. „Ti kteří se přidali k nacistům opravdu

udělali velkou chybu.“ vzdychla Káťa.

Bože pomoz, také jsem to málem udělala. Kdyby měl Hitler

dobrou vůli, ne. kdyby nás byl schopen považovat za lidi, mohl

nás mít všechny. Teď už by byl v Moskvě. Leningradu.

Novosibirsku a Stalin by se skrýval někde mezi svými gulagy

v nejzapadlejších koutech Sibiře, nebo by utekl do Ameriky.

Ale fašisté pálí, znásilňují, vraždí, mučí, rozbíjí hlavy

nemluvňatům, smějí se. když střílí děti. zem', starce a

bezbranné lidi. Jak jen bolí pomyšlení, že jsou ve svatém

Kyjevě!

„Věděla jsi co je správné a udělala jsi to,“ řekl

Petr potichu. „Jsi statečnější než já.“

Ráda by věděla, jestli jej od zběhnutí odradil strach z NKVD. Během války

viděla těla tisíců dezertem, zanechaná pro výstrahu podél cest. „Proč jsi se

dala k partyzánům?“ „Němci obsadili naši vesnici. Muže. kteří se nedali

naverbovat, postříleli. Můj muž se nedal.“ „Ach, Káťo!“

„Naštěstí jsme spolu byli jen krátce a neměli jsme dětí.“ Do

vesnice jsem přišla nedlouho předtím pod novým jménem Od

doby, co se dostali k moci komunisté, to bylo stále těžší. Musela jsem

vyhledávat ledabylé a podplatitelné úředníky. Ale takových je stále dost.

Ubohý Ilja byl tak šťastný, tak hrdý na to, že jsem jeho žena.

Mohli jsme být šťastni tak dlouho, jak by nám příroda

dopřála.

„Naštěstí?“ Petr si otřel čerstvé slzy. „Přesto si myslím, že jsi

byla velice statečná.“

„Jsemzvyklá se o sebe postarat.“ „Při tom jak jsi mladá?“

podivil se. Neubránila se úsměvu. „Jsem starší než vypadám.“

řekla a vstala. „Je čas podívat se, jak to vypadá venku.“

„Co kdybychom si každý vzali jedno okno? Mohli bychom tak sledovat

okolí skoro nepřetržitě. Už je mi o hodně lip. Díky tobě,“ dodal

361

obdivně.

„Dobře, mohli bychom …“ Ozvalo se hluboké dunění výstřelů.

„Dělostřelectvo! Zůstaň na místě.“

Vběhla do severního pokoje. Padal časný zimní soumrak a okolní

trosky se ztrácely mezi stíny, ale Mamajev se zřetělně rýsoval proti

nebi. Na jeho svazích se třepotaly plamínky a kolem zářily

ohňostroje explozí. „Pauza skončila.“ mumlala si pro

sebe když se vracela, aby zkontrolovala východní

stranu. „Děla se dala do práce.“

Stál uprostřed místnosti, jeho tvář se ztrácela v šeru. Nejistým

hlasem se zeptal: „Začal to nepřítel?“

„Myslím, že ano,“ přikývla Káťa. „To by mohl být začátek ofenzívy. Teď

si, doufám, zasloužíme náš žold.“

„Opravdu?“ zeptal se roztřeseně.

„Když zjistíme, co se doopravdy děje. Kéž by tak byl úplněk.“

Suše si odkašlala. „Ale nepředpokládám, že by si Němci

vybrali počasí tak, aby nám vyhověli. Buď tiše.“

Přecházela mezi okny. Šero houstlo, ale sníh na pustých ulicích

a noční dalekohled jí umožňovaly trochu lépe vidět. Kanonáda

sílila.

Náhle zasykla a vyklonila se. Mrazivý vzduch ji zastudil na

tvářích.

„Co je?“ snažil se šeptat Petr.

„Máš být zticha, ne?“ Vyklonila se ještě více. Protější ulicí se

k severu pohybovaly tmavé skvrny … Lovec v ní snadno

rozpoznal kroky vojáků. Byla to asi stovka pěšáků, avšak táhli

vozy, na kterých se cosi matně lesklo. Minomety.

Přešli. Odložila dalekohled a tápala pokojem, dokud nenarazila

na Petra. Únavou usnul vsedě, ale když se ho dotkla, okamžitě

vyskočil.

Její napětí rostlo. „Němci jdou na Kratoj. Nebo aspoň tím

směrem. Kdyby chtěli bojovat v blízkosti vrchu, šli by spíše na

západ a já bych je vůbec neviděla.“

„Co … co mají v plánu?“

„Nevím, ale mohu to odhadnout. Určitě je to součást útoku na

náš sektor. Dělostřelectvo - a snad i tanky, útočící z boku - by

mohlo odvést pozornost našich lidí. Mezitím se jiná jednotka

opevní v úžlabině a vytvoří opěrný bod. Naše velitelství bylo v

Carevně Jiřině, kus dál jižněji, než je Němci po velkých

ztrátách dobyli. Když se jim podaří držet Kratoj, tanky tudy

mohou projet, nebo tam jejich ženisté posta ví most.“

„Myslíš, že tak ztratíme celé město?“ „To ne. na to je jich málo.“ Máme

své rozkazy, přímo od Stalina. Musíme hájit město, které přejmenoval ke

své slávě. Zemřeme když bude třeba, ale nepřítele nepustíme ani o píď.

„Přesto je důležitá každá drobnost. Mohlo by nás to stát stovky životů.

Vrátím se a ohlásím to.“ Cítila, jak se zachvěl. „My půjdeme!“ Sevřelo se jí

hrdlo a musela dvakrát polknout, než byla schopna promluvit: „To nejde.

Tohle je příliš důležité a celá oblast je plná vojáků. I když mám dost

zkušeností, budu ráda, když se přes ně sama dostanu živá. Ty to musíš

zkusit sám. Počkáš tu do … zítřejší noci? To je celkem jedno. Hlavně, až

to bude kolem vypadat bezpečněji.“

Měla ruce zlehka položené na jeho pažích a cítila, jak se

napřímil. „Ne. Moji soudruzi stále bojují. Jednou jsem utekl, ale podruhé

to neudělám.“

„K čemu jim budeš takhle zraněný?“ „Mohu podávat munici. Nebo …

Káťo, nemusíš jít. Půjdu já. Když budu mít štěstí, vyjde to.“ Vydal nějaký

zvuk, nevěděla, jestli to byl smích nebo vzlyk. „Je to nepatrná šance, ale

co když?“

„Proboha, ty jsi pitomec.“ „Sama jsi říkala, že

rozhodují maličkosti.“ Samozřejmě, z každého kousku rudy

v peci bude nakonec ocel. „Nemůžu se zdržovat. Petře. Dej

mi tak hodinu a půl než vyrazíš. Počítej tak do …“

„Znám pár starých písní a vím, jak jsou dlouhé. Budu si je v duchu zpívat.

A budu myslet na tebe. Káťo.“

„Tady.“ Vyňala z torny pár věcí a položila je na

pohovku. „Voda, jídlo. Budeš to potřebovat. Jen si to

vem. Já nejsem zraněná. Bůh tě opatruj, chlapče. Ruse.“

„Ještě se setkáme, že? Řekni, že ano!“ Místo toho jej

363

objala a políbila na ústa. Krátce. Jen pro tu vzpomínku.

Odstoupila. Slyšela jeho zrychlený dech mezi kanonádou. „Dej

na sebe pozor,“ řekla, vzala pušku a vyšla ze dveří.

Schodiště. Ulice.

Někde vlevo burácely tanky. Zaútočí Němci v noci? Spíše

jen trik. Ona však nebyla žádný stratég, jenom ostřelovač.

Rudé záblesky výbuchů vykrajovaly ze tmy přízračné siluety

trosek budov. Země se chvěla dopady granátů. Myslela jen

na to. že musí doručit zprávu.

Nebo přežít? Co má společného s krutými pošetilostmi

smrtelníků? Co tady vůbec dělá?“

„Dobře, uvidíš, že jsem také Rus, drahý Petře.“

Rozbité zdi se rozestoupily a objevil se park - otevřená bílá

plocha. Zbyl tam jediný strom, pahýly ostatních lemovaly

kráter po granátu. Oběhla prostranství po obvodu a držela se co

nejvíce ve stínu. Stejně nepozorovaně se musí proplížit i

úvozem. Nejhorší to bude, až se dostane ke kolejím do Lazuru.

Ale zprávu musí předat.

Pochybovala, že se Petrovi podaří projít, hni, pokud

neuspěje, zachytí jednu nebo dvě kulky, které by jinak zabily

někoho potřebnějšího. A jestli náhodou zůstane naživu

Panno Marie milosrdná, pomoz mu - jistě se již nikdy

nesetkají, ani o sobě neuslyší. Jako když se dvě zrnka

prachu setkají při štěpní bouři - jaká je naděje, že se

někdy potkají znovu?

Zanedlouho si zrnem totožnost. Kdykoli je válka, je snadné to

udělat. Stejně by už nemohla déle zůstávat mezi kozáky.

Ale předtím …

Výstřely zněly stále blíž. Když předá svou zprávu, sovětské

dělostřelectvo se zaměří na Kratoj a rozstřílí Němce dřív. než

se stačí zakopat. A zatím válka půjde dál svou cestou.

Jen střílejte. Bijte nepřátele Dazboga a Peruna, svatého Jurije drakobijce a

svatého Alexandra Něvského. Jsme zde. To, co se roztahuje po celé

Evropě, se dál nedostane. Jestliže bojujeme ve jménu zrůdy, není to žádný

rozdíl. Skutečnost je jinde. Stalingrad kdysi býval Carysynem a v budoucnu

jím opět bude. Ale nyní je pro nás lepší myslet si. že bráníme Ocelové

město.

Vydržíme a zvítězíme. Pnjde den naší svobody.

365

XVII

SOUDNÝ DEN

l

Připadalo mu. jako by tato místa opustil včera. A zatím uplynulo půl století.

Zasněžené vrcholky hor se třpytily v nezměrné modří; v čirém vzduchu se

zdály nadosah, přestože některé byly vzdáleny dobrých padesát mil. Cesta,

která se místy měnila v pouhou pěšinu, se kroutila mezi himalájskými cedry

a pod divokými ovocnými stromy, v jejichž korunách poskakovali hulmani.

Po nějaké době lesy ustoupily pastvinám, které se zelenaly po nedávných

deštích. Mezi bludnými balvany se pásly ovce a hovězí dobytek. Svahy

údolí byly lemovány úzkými terasami s políčky kukuřice, amarantu.

pohanky, ječmene a brambor. Zapadající slunce zalévalo vyšší polohy

tajemným nachem, zatímco v nížinách se natahovaly stíny. Mírný vítr

přinášel vůni trávy a ledovců.

Jak se Wanderer blížil na své mule k vesnici, uvědomoval si.

jak se změnila. Především se rozrostla. Většina nových domů

již nebyla kamenná stavení, jejichž střechy se sotva zdvíhaly

nad terén, ale dřevěné, dvou i tří podlažní domy s pestře

pomalovanými balkony zdobenými vyřezávanými motivy.

Bylo zvláštní najít zde. na úpatí Himaláje něco, co vypadalo

jako švýcarské horské chalupy. Z bývalého obytného stavení,

které patrně ukrývalo generátor, byly nataženy dráty a barely s

naftou obsahovaly palivo nejen pro výrobu elektřiny, ale i pro

otlučený náklaďák, který stál opodál. Satelitní přijímač také

rozhodně nesloužil jen jednomu obecnímu televizoru.

Obyvatelstvo stále tvořila tibetská odnož Bhůtů; muži většinou

stále nosili tradiční dlouhé vlněné kabátce a ženy pláště s

dlouhými rukávy. Ale občas zahlédl i džíny a tenisky a docela

ho zajímalo, kolik lidí ještě vyznává víru jejich otců. onu

zvláštní směs buddhismu, hinduismu a animismu.

K pastýřům a rolníkům, kteří se seběhli aby ho uvítali, se

přidali i ti, kteří zůstali ve vesnici. Dav se

zvětšoval a vesničané vzrušením pokřikovali a

poskakovali. Každá návštěva zvenčí byla událostí a tento

příchozí byl něco mimořádného.

Jeho dva průvodci byli prostí Gurkhové, kteří se starali o zvířata a jeho

potřeby, ale on sám byl velice zvláštní. Byl oblečený jako běloch, ale měl

široký obličej, bronzovou pokožku a velký ostrý nos. Očima, vlasy a

posazením lícních kostí zase připomínal vesničany.

Bezzubá stařena se roztřásla, udělala znamení proti

nečistým silám a zmizela v domě. Jeden ze starců se

poklonil až k zemi. Wanderer pochopil - před lety

jej viděli jako děti. a teď ho vidí stejného jako

tehdy.

Starší z Gurkhů mluvil s vyšší ženou, která patrně zastávala

úřad starosty. Ta každou větu překládala vesničanům. Nastalo

zklidnění. Hovor pokračoval polohlasem, zatímco zástup

zvolna vedl příchozí uličkami k severnímu konci vesnice.

Největší tradiční stavení ve vsi vypadalo pořád takřka stejně, stále mělo

svou zvláštní eleganci. Před padesáti lety však nemělo zasklená okna.

Štěrkem vysypané chodníčky se vinuly mezi keři. zakrslými stromy,

bambusem a kameny do úžasné zahrádky skryté za domem. Dva sluhové,

kteří vyšli ven. patřili k současné generaci, nikoli však muž se ženou, kteří

se objevili na verandě.

Wanderer sesedl, a doprovázen uctivými pohledy a šumem

davu, vyšel po schůdcích. Poklonil se před dvojicí a oni mu

gesto oplatili se stejnou vážností.

„Vítejte,“ řekl muž. „Vítejte na tisíckrát,“ řekla žena. On byl

pevně stavěný Číňan s klidným, bezelstným obličejem, ona

drobná Japonka. Pod jejím naučeným klidným výrazem se

skrývala kočičí obezřetnost. Oba měli dlouhá jednoduchá

roucha, avšak z nejlepšího materiálu.

Oba mluvili nepálštinou, ze které však Wanderer znal jen několik slov.

„Děkuji vám.“ odpověděl vmandarínské čínštině. „Vrátil jsem se, jak jsem

slíbil. Tentokrát jsem se naučil jazyku, kterému rozumíte.“ dodal s

367

úsměvem.

„Padesát let,“ vydechla žena. „Neměli jsme žádnou jistotu,

mohli jsme jen čekat a doufat.“

„Konečně, konečně.“ řekl muž rozechvěle a zvolal

něco v místním nářečí. „Řekl jsem jim, že zítra uspořádáme

slavnost.“ vysvětlil. „Naši sloužící se postarají o váš

doprovod. Vejděte, prosím, dovnitř, kde vás můžeme v

soukromí patřičně uvítat, pane …“

„John Wanderer,“ napověděl Američan.

„Ale tak jste si říkal i tenkrát,“ podivila se žena.

„Po takové době a v jiné zemi je to jedno.“ pokrčil Wanderer

rameny. To jméno se mi líbí a používám je často. Nebo jeho

odvozeniny. A kdo jste vy?“

„Co na tom teď záleží.'' řekl muž hlubokým smutným hlasem.

„Jsme. co jsme, navždy spolu.“

Pokoj, ve kterém seděli, byl nádherně zařízen čínským

nábytkem. Dvojice hodně cestovala, než se zde usadila. To

bylo v roce 1810, jak Wanderer odvodil z kalendáře, který

používali. I odtud pak odcházeli, někdy i na několik let. a

odjížděli do zámoří za obchody a přiváželi si suvenýry. Byly to

hlavně knihy - Tu Shan nalezl zalíbení v jejich výzdobě a

řemeslném zpracování, Asagao především četla.

V přítomnosti dalšího nesmrtelného se rozhodli používat svá

původní jména. Byty to jediné body, kterých se mohli zachytit,

teď když se jejich svět opět rozpadal na kusy.

Přesto však radost převážila nad smutkem. „Tolik jsme

doufali, že opravdu budete tím. kým jste říkal.“ prohlásila

Asagao. „Byl by to pro nás víc než jen konec osamění. Další

stejní jako my, to dá našim životům smysl, ne?“

„To nemohu posoudit,“ odpověděl Wanderer. „Kromě vás,

mého přítele a mně. vím jen o jednom takovém a ten se k nám

odmítá připojit. Snad jsme jen hříčky přírody.“ Ze stolku vzal

pohárek místní ostré pálenky, trochu upil a zalil ji velkým

douškem čaje. Chutnalo to velmi dobře.

„Náš život musí mít nějaký smysl, ať je jakkoli tajemný,“

pokračovala Asagao. „Konečně, Tu Shan a já jsme se

snažili dělat i jiné věci než jen přežít.“

„Jak jste nás tenkrát před padesáti lety našel?“ zeptal se muž

pragmaticky, jak bylo jeho zvykem.

Tehdy nebyla prakticky možná žádná konverzace, protože

všechno se muselo dít přes tlumočníka, který nesměl pochopit,

co se za slovy doopravdy skrývá. Wanderer mohl mluvit jen v

narážkách. Jeho protějšky to rychle pochopily a mluvili stejně.

Jasně mu naznačili, že nemají v úmyslu odjet, ale ani mu

nenabídli, aby u nich nějaký čas zůstal. Chovali se však

neobyčejně zdvořile, a když riskoval tlumočníkovo ohromeni a

navrhl, že se za padesát let vrátí, nedokázali potlačit silné

vzrušení. Dnes již mohli odhodit nejistotu, věděli kdo je kdo.

„Vždy jsem putoval a města mě nelákala, proto jsem žil mezi

volnými kmeny v prérii.“ začal Wanderer. „Po první světové

válce jsem začal jezdit po světě. Můj přítel Hanno používá

mnoho jmen, ale pro nás je Hanno - v Americe zbohatl a dal

mi dostatek peněz v naději, že vypátrám dalšího jako jsme my.

Tehdy byl Nepal dost nedostupný a z toho důvodu jsem doufal,

že by zde někdo mohl nalézt útočiště. V Káthmándú jsem

zaslechl pověsti o páru, který žije mezi domorodci v podhůří

jako jejich učitelé a dobrodinci. Byli považováni za svaté.

Tradovalo se. že vždy, když zestárli, vydali se na pouť a na

jejich místo přišel jejich syn se svou ženou. Dovedete si

představit, jak mě to přitahovalo.“

Asagao se zasmála. „Takhle jednoduché to samozřejmě nikdy

nebylo. Naši lidé nejsou blázni. Jenom to zdání udržovali,

protože to bylo přesně to, co jsme chtěli. Velmi

dobře věděli, že se k nim vrací vždy stejná dvojice.

Nebáli se nás a ani nám nezáviděli. Podle jejich víry to nebylo

nic nepřirozeného. Pro ně jsme posvátní a máme ohromnou moc.

369

ale jsme také jejich přátelé. Hledali jsme velmi dlouho a na mnoha

místech, než jsme nalezli takový domov.“

„Kromě toho,“ zabručel Tu Shan, „nestojí o procesí věřících,

lovce senzací a vládní daňové úředníky. I tak tu máme několik

návštěv za rok; to je mnohem více než dříve. Pověsti se šíří,

tomu se nedá zabránit. Jen díky tomu, že jsme tak odříznuti od

světa, jsou zkazky o nás popletené a nejasné, a to nás trochu

chrání.“

Wanderer přikývl. „Také bych jim nevěnoval pozornost,

kdybych právě něco takového nehledal. Ale nicméně se zdá, že

moderní způsob života proniká i sem.“

„Neviděli jsme důvod, proč sem nepřinést něco dobrého,“ pronesla Asagao.

„Literaturu, něco o medicíně, užitečné vědomosti. Všechno co by usnadnilo

zdejší těžký život bez toho. že by jej to příliš narušilo.“

Wanderer posmutněl. „To by se stalo tak jako tak, ne? Myslím,

že pomalu ztrácíte kontrolu, není-liž pravda?“

„Říkal jsem, že sem chodí stále více cizinců,“ opáčil

znechuceně Tu Shan. „A královských inspektorů. Drive nás

sotva našli. A neměli zdaleka tolik otázek.“

„Víme, že země se mění a celý svět je v pohybu,“ povzdechla si Asagao.

„Toto místo nám bylo drahé, ale chápeme, že jednou je budeme muset

opustit navždy.“

„Nebo o sobě povědět pravdu,“ doplnil tiše

Wanderer. „Chcete to udělat? Pokud ano, řekněte mi

to. Zítra odjedu a v Americe si změním jméno.“ O tom. že

neprozradil žádné z Hannových současných jmen se ani

nezmínil.

„Uvažovali jsme o tom,“ připustil Tu Shan. „V minulosti jsme občas nic

nepředstírali, ale to bylo mezi prostýni venkovany, a mohli jsme kdykoli

zmizet, když hrozilo nějaké nebezpečí. Pochybuji, že si to teď můžeme

dovolit.“

„To opravdu nemůžete. Jakmile vás jednou objeví, vystopují

vás zase. Nyní existuje mnoho způsobů, jak člověka najít. Je

skoro nemožné zmizet beze stopy. Pak se z vás stanou otroci. Bez ohledu

na to. jak o vás bude dobře postaráno, ztratíte svobodu a stanete se

jejich pokusnými zvířaty.“ „Je to opravdu tak zlé?“

„Bojím se, že ano.“ souhlasila Asagao a pokračovala k

Wandererovi: „S Tu Shanem jsme o tom dost mluvili.

Nepálský král by si nás snad hýčkal, ale co když si na nás bude

dělat nárok rudá Čína nebo Rusko?“

„Podržte si svou svobodu,“ naléhal Wanderer. „Můžete se odhalit, až bude

podle vašeho názoru vhodný čas, ale myslím, že ten ještě nenastal. Ale

jakmile to jednou uděláte, nebude cesty zpět.“

„Myslíte, že bychom měli odjet s vámi?“ „Ano. Nebo mě

alespoň vbrzku následujte. Hanno vám obstará vše. co budete

potřebovat a co bude v jeho silách. A jeho možnosti

jsou opravdu velké.“

„Měli bychom jít,“ řekla zvolna. „Jak jsem řekla, víme kolik

lidí tudy prochází a jak se zprávy šiří stále dál a dál. Viděli

jsme tu mnoho cizinců, kteří se tu po nás pídili a cítíme stále

větší tlak vlády. V posledních desetiletích jsme dělali přípravy

jako již dříve v minulosti. Dávali jsme pozor, abychom v té

době neměli děti. Naše poslední se již dávno někde usadily -

vždy jsme dbali na to. aby to bylo hodně daleko - a věří, že

jsme již mrtvi. Nikdy jsme jim neřekli, co jsme zač.“ Smutně

vzdychla. „To snad bolelo nejvíc.“

„Takže děti nesmrtelných jsou smrtelné?“ zašeptal Wanderer. Přikývla.

Zdrceně pokýval hlavou. „S Hannem jsme o tom často diskutovali.“

„Nechci odejít,“ prohlásil Tu Shan vzdorovitě.

„Jednou odejít musíme,“ odpověděla Asagao. „Víme to od

začátku. Teď konečně můžeme odejít do bezpečného úkrytu, nalézt

pomoc a přátele. Čím dříve, tím lépe.“

Nervózně se zavrtěl. „Ještě je třeba mnoho udělat. Budeme

vesničanům chybět a oni nám také.“

„Ti, které jsme milovali, vždy zemřeli. Alespoň ty, kteří jsou tu dnes, si

pamatujme živé. Ať jejich vzpomínka na nás zvolna vybledne a stane se

legendou, které nikdo jiný nebude věřit.“

371

Soumrak barvil skla oken do hluboké modři.

2

Corinne Macandal, Mamalo Společnosti, dcera její

zakladatelky Laurace přestala přecházet po místnosti, když

vešla Rosa Donau. Obě ženy chvíli mlčky stály. Stíny se

dloužily, viktoriánský pokoj byl jen spoře osvětlen. Ticho se

prodlužovalo a zvuky ulice jej činily ještě hlubším

„Omlouvám se. že jdu tak pozdě.“ řekla po chvíli Rosa nejistě.

„Byla jsem několik hodin pryč. Nejdu nevhod? Na záznamníku

jsem měla vzkaz, abych ti nevolala a hned přišla.“

„Ne, udělala jsi dobře.“

„Co se děje? Vypadáš neklidně.“

„To také jsem. Pojď.“ Černoška ji odvedla do vedlejší

místnosti, kam se bez dovolení nikdo neodvážil. Nevšímala si

tajemných předmětů, kterými byl zaplněn a šla rovnou ke

kávovému stolku. Rosa se jako obvykle napřed obrátila k oltáři a

dotkla se čela. rtů a hrudi. Příliš mnoho staletí

prosila svaté a zaháněla démony, než aby si byla jista, že

v posvátných předmětech nepřebývá žádná skutečná síla.

Corinne vzala se stolku rozevřený časopis a podala ho Rose. „Čti.“

I zde bylo tlumené světlo. Časopis patřil mezi význačné

naučné magazíny jako jsou Smithsonian nebo National

Geographic. Corinne ukázala na inzerát vzadu. Cyřpalcový

sloupek měl nadpis STUDIUM DLOUHOVĚKOSTI. Článek

měl seriózní úpravu a rozvážně volená slova. Většině lidí byt

text připadal suchý až nudný, jaký nemůže zajímat nikoho

kromě odborníků. Rosa zběžně četla: „… dlouho žijící jedinci,

těšící se velmi dobrému zdraví … mladí, ale s výhledem na

dlouhý věk jsou také žádáni … vědecké studium … historické

události prostřednictvím vzpomínek …“ Ruce sejí roztřásly.

„Už ne.“ neudržela se. Corinne se na ni pátravě zadívala, ale

zeptala se klidně: „Jak tomu rozumíš?“

Rosa položila časopis a stále se upřeně dívala na obálku.

373

„Nevím,“ zamumlala. „No, myslím, že někdo chce vyzpovídat lidi,

kteří jsou. nebo by mohli být. hodně staří.“ „Jak staří?“

Rosa zdvihla oči. „Nechci s tím mít nic společného!“ vykřikla,

„Nějací vědci chtějí zjistit, co je příčinou stárnutí.“

Corinne zavrtěla hlavou. „Způsob, jakým je to napsáno, rni k

tomu moc nesedí.“ řekla zvolna. „Jakým lepším způsobem by

se jedni nesmrtelní mohli spojit s dalšími?“

„Mohl by to být podvod nebo past/' protestovala zoufalá Rosa. „Neodepisuj

na to. Laurace. nedělej to. Můžeme ztratit příliš mnoho.“

„Nebo získat? Čeho se bojíš?“

„Toho co by se nám mohlo stát. Mám strach o naši práci, o

všechno co děláme.“ Rosa bezradně mávla rukou směrem k

oknu. „Společnost se bez nás rozpadne. Co se stane s těmi.

kteří nám věří?“

Corinne se podívala stejným směrem s výrazem, jako by se

dívala přes bažinu plnou hniloby, ze které se tento dům tyčil

jako ostrov. „Nejsem si jistá, jestli ještě děláme něco

významného.“

„Ale ano! Přinejmenším poskytujeme ochranu. Jestli někomu

řekneme kdo jsme, je konec. Nic už nebude jako dřív.“

„Corinne se otočila zpět k Rose a napjatě se zeptala: „Ty už jsi něco

podobného viděla, že?“

„Ne,“ vyhrklaSyřankaapřežehnalase. „Jájen …“

„Nepopřeš to. Vidím to na tobě. Žádná z nás by nepřežila, kdyby neuměla

číst bezděčné pohyby a gesta. Mluv nebo. přísahám bůh. odepíši tomu

Willockovi.“

Rosa se rozklepala a otřela si slzy. „Dobře, promiň. Máš

pravdu. Skoro jsem na to už zapomněla. Je to dávno. Nic z

toho tenkrát nebylo a myslela jsem, že na tom tedy nic není.

Až do dneška.“

„Kdy a kde?“

„V nějakých novinách. Nepamatuji si datum, ale bylo to krátce

před válkou. Před druhou světovou.“

„Takže nějakých padesát let. Možná dokonce přesně padesát

let? Pokračuj.“

„Bylo to něco podobného. Ne úplně stejné, ale zarazilo mě to.“

„A to jsi mlčela? Nikdy jsi mě na to neupozornila.“

„Bála jsem se!“ vykřikla Rosa. „Stejně jako teď!“ Doklopýtala

do křesla a rozplakala se.

Po chvilce k ní Corinne přistoupila, sehnula se,

položila jí ruce na svěšená ramena a přitiskla svou tvář

na její. „Chápu, drahá Aliyat, tehdy jsi se mnou byla jen několik

krátkých let. Po těch staletích jsi konečně našla něco, čemu

jsi mohla věřit a co ti dávalo naději a proto ses bála

změny, jejíž dosah byl nepředvídatelný.

Odpouštím ti, mohla jsi nit pravdu.“

„Ale teď,“ pokračovala tiše. když se postavila, „ten padesátiletý interval je

jasný důkaz toho, že inzerát podal jiný nesmrtelný. Nemám pravdu? On

nebo ona nemůže riskovat průběžnou kampaň. Obyčejní lidé by si toho

zanedlouho všimli. My máme čas a naučili jsme se trpělivosti.“

„Jak můžeš vědět, jací jsou?“ oponovala Rosa. „Co když jsou

zlí? Říkala jsem ti o těch dvou mužích, které jsem potkala a se kterými

jsem se nakonec nespojila. Jestli jsou ještě naživu a jsou za tím.

nechci s nimi mít nic společného.“

„Mám dojem, že sis z nich udělala nepřátele. Měla by ses dát

dohromady a konečně objasnit, co se stalo. Ne dnes,“ mávla

rukou. „Jsi přetažená. My … pochopitelně musíme zůstat

ostražité. Uvidím, co se dá zjistit o panu Willockovi, než ho

zkontaktujeme, pokud to uděláme.“

Nasadila klidnější tón a pokračovala: „Zatím si nedělej starosti,

drahá. Máme své možnosti. Neprozradila jsem ti o Společnosti

úplně všechno. Tajnůstkářství je pro nás železná košile.

Mimoto, tyhle věci nejsou tvé métier. Během let jsem si

vybudovala významné konexe, včetně několika lidí na

klíčových vládních místech. Nemůžeme zůstat pasivní. Nejsme

samy? Dobře. Pak si tedy musíme zajistit své místo ve světě,

nebo se připravit bránit to, co máme.“

375

3

Daňový kontrolor zmačkal několik listů papíru a vyslal přes stůl

zachmuřený pohled. „Myslím, že bychom s vaším klientem měli mluvit

osobně,“ řekl.

„Jsem si jist, že jsem vám již řekl, že pan Tomek právě dlí v

cizině,“ řekl Hanno s pečlivě odměřenou dávkou

podrážděnosti. „Myslím, že jsem dostatečně prokázal své

zmocněni a schopnost vyřídit tuto záležitost.“

„Ano. ano. Nicméně, jistě se s ním setkáte, pane Levine, až

bude potřebovat právní pomoc.“

„Ale proč? Máte důvod podezírat jej z něčeho nekalého?

Ujišťuji vás, že v jeho záležitostech je vše v naprostém

pořádku. Což jsem vám za poslední dvě hodiny detailně

nezodpověděl každou otázku?“

„Sotva jsme začali, pane Levine. Ještě nikdy jsem neviděl tak

spletitou síť transakcí.“

„Rozebírejte ji jak je libo. Nesmírně mne překvapí, jestliže

najdete něco nezákonného. Ale v každém případě vám budu k

dispozici.“ Hanno se zhluboka nadechl. „Pan Tomek je starý

muž. Dopřává si odpočinku a rozptýlení, jak jen je to vjeho

věku možné. Nemyslím, že najdete jakýkoli důvod, aby byl

přítomen osobně. Pokud ale budete vyžadovat jeho přítomnost,

budu si stěžovat tak vysoko jak jen to bude nutné.“ Větu:

„Vaši nadřízeni vám za to nepoděkují,“ si nechal pro sebe.

Z úředníkova držení těla bylo jasné, co si myslí o arogantních,

mladých, námezdných parchantech, načež svěsil ramena a

smutně pokýval hlavou. Hannovi ho na okamžik přišlo líto.

Musí to být děs. strávit těch pár desetiletí, které mu příroda

přidělila, obtěžováním lidí a papírováním, do kterého nedává

ani nejmenší zlomek zápalu posledního venkovského šťourala,

přesvědčeného inkvizitora nebo tajného policajta.

Hanno ten pocit rychle odehnal: Ztrácím tu s ním čas a pomalu

377

se začínám nudit. „Bez urážky,“ řekl smířlivě, „děláte, co

musíte. Sám zjistíte, že plně spolupracujeme. Ale“ - pokusil se

o smích - „ujišťuji vás, že nemůžete vyhrát.“

Auditor se trpce usmál. „Připouštím, že jste poskytl všechny podklady pro

předběžnou kontrolu. Chápejte, nechci nikoho obviňovat. Ale v takovém …

hrnm, zmatku, je snadné udělat bezděčnou chybu.“

„Poradci pana Tomka vše pečlivě sledují, buďte bez

obav. A teď. pokud mě pro dnešek již

nepotřebujete, zanechám vás vaší práci.“

Neměl jsem to tolik prožívat, říkal si Hanno, když odcházel. Přinejhorším

je čekala trocha obtěžování. Tomkovy záležitosti byly dobře kryté. Každý

krok, který milionové zisky redukoval na zdanitelné příjmy ve výši

pouhých stovek tisíc dolarů, byl naprosto legální. Berňák se může snažit jak

chce. Nejenom vláda používá počítače.

A ve Washingtonu byly dosud poměrně nízké daně z

příjmů. To byl, mezi jinými, ten nejsilnější důvod pro

přesídlení do Seattlu. Protože mu tato záležitost nezabrala

tolik času a neměl žádné další závazky, bylo na něm, jak

naloží se zbytkem dlouhého letního dne.

Nicméně cítil ze schůzky značné roztrpčení. A věděl proč. Byl jsem

okraden, honilo se mu hlavou. Tohle bývala svobodná země. Samozřejmě

jsem věděl, že to takhle nevydrží na věky, lidé se opět rozdělí na pány a

otroky, i když se tomu nebude říkat zrovna takhle. A i tak jsme pořád

šťastnější, než kdy byla většina světa. Ale aby to čert vzal, moderní

demokracie má technologie, kterými nás ovládá mnohem důsledněji, než si

to takový César, Torquemada, Sulejman nebo Ludvík XIV vůbec dovedli

představit.

S povzdechem nastoupil do výtahu a potlačil chuť zapálit

si, přestože tu byl úplně sám. Bez ohledu na zákony a nařízení,

které se množily jako bakterie při epidemii, bral

ohled na plíce křehkých a zranitelných smrtelníků. Ve

skutečností nesnížil své daňové zatížení na nejnižší možnou

míru. Člověk žijící v určité zemi musí přispívat na její obranu a

řádný chod správy. Ale všechno ostatní považoval za vydírání.

John Wanderer s tím nesouhlasil, Hanno o tom přemýšlel. Mluvil o

lidských potřebách, ohrožené biosféře, tajemstvích vědy s tím, jak je

romantické domnívat se, že tím vším je schopen zabývat se jeden soukromý

podnik. Nepochybně má v něčem pravdu, ale kde je hranice?

Snad jsem tu už moc dlouho, snad je mi to souzeno.

Pamatuji si například na významná veřejná díla. která během

staletí vlády přinesly Egyptu, a jak byla prospěšná

lidem pyramidy, sochy Ramesse II“ obilní daň Římu. Asuánská

přehrada. Také si vzpomínám na obchůdky, které jsem musel

zavřít a zbavit lidi práce, protože rozličná omezení a papírování

si to vynucovala.

Kráčel do centra. Do zápachu smogu se mísila vůně soli, kterou sem

přinášel svěží a chladnější vítr od moře. Lidí přibývalo. Pouliční muzikant

začal hrát nějakou písničku. Podle toho jak se tvářil to musela být jeho

oblíbená. Poryv větru rozevlál sukni jedné mimořádně hezké dívčině. Tomu

pohledu se nevyrovná ani hrdě vztyčená státní vlajka. Hanno rázem ožil a

zahnal všechny nepříjemné myšlenky.

Chvíli se jen tak loudavě procházel. Brzy se musí vážně

zamyslet nad tím jak stáhnout Charlese Tomka z oběhu. Smrt,

kremace v cizině, bezdětný vdovec, a poslední vůle rozdělující

majetek mezi různé soukromé osoby a nadace … A v

přiměřeném čase se z dohledu ztratí i jeho oblíbený právník.

To se zařídí ještě snadněji; stovky, možná tisíce mužů ve

Státech se jmenují Joseph Levine … A k dispozici je tucet

dalších totožností vražných zemích, od vydavatele časopisu, po

obyčejného dělníka. Ty byly zřízeny jako útočiště pro případ

nouze a většina z nich je jistě stále bezpečná. Existovaly i

další, čistě pro odvedení pozornosti, aby mohl být stále aktivní

a nestavěl své záležitosti a investice příliš na odiv. Některé z

nich, jako například Tannahill už začínaly být zbytečně

populární. Jak dlouho ještě vydrží tu chůzi po laně?

Jak dlouho to ještě vůbec chce vydržet? Dobře si uvědomoval,

že jeho znechucení moderním státem pramení především z

toho, jak narušuje soukromí. A soukromí, stejně jako svoboda,

bylo velmi křehké. A k tomu byl námořníkem, který potřebuje

pod nohama cítit prkna paluby. Ale většinu dvacátého století

379

se musel starat o to, aby udržel své tajemství před úřady,

neustále u telefonu nebo před počítačem, zavalen

korespondencí a burzovními zprávami a přesto sotva bohatší -

kromě jachet, žen, radovánek, trochy přepychu, cestování a

honu za dalšími nesmrtelnými, který se stal jeho posedlostí -

než jeho nepřítel, prostý občan.

K čemu to snažení? Pro bohatství? To by odpovídalo

fénickému pojetí života. Jak velké úsilí má vůbec význam

vynaložit? Žádné peníze přece nezastaví nukleární hlavici.

Přinejlepším za ně může koupit kryt kde přežijí a až se popel

usadí, začnou znovu. A to pak už bude jedno, jestli mu zbudou

dva dolary nebo milion. A proč rovnou nepraštit s celým

obchodem a na příštích deset - dvanáct let si neudělat

dovolenou, dokud ještě civilizace jakž takž drží pohromadě?

Vždyť by si to docela zasloužil.

Chtěli by tohle i jeho přátelé? Obával se, že zájmy těch

tří jsou někde jinde. A pak, jeho obnovené pátrání může

každým dnem přinést výsledky. Nebo se může stát cokoli jiného.

Vítr na okamžik zesílil a Hanno se nahlas rozesmál, ignorujíc

udivené pohledy. Možná díky prožilým staletím byly jeho

myšlenky lehce paranoidní, ale bezpečně se naučil tomu, že

každá hodina svobody je dar, který je třeba plně využít,

vychutnat a uložit do paměti, odkud jej nikdo nemůže ukrást.

Dnes mu do náruče spadla polovina nádherného odpoledne a

celý večer. Co s tím podnikne?

Dá si drink v otáčivém baru na Spáče Needle? Je odtamtud

nádherný výhled na zátoku a na hory. a pánbůh ví, kdy zase

bude takový krásný, jasný den. Ale ne. Ten předchozí

rozhovor ho přinutil příliš uvažovat o sobě samém. Potřebuje

společnost. Natahá, která povýšeně a vcelku moudře odmítala

jeho pomoc, byla ještě v práci. Tu Shan a Asagao byli daleko v

Idahu a John Wanderer byl zase na jedné ze svých túr v pohoří

Olympia. Mohl by zajít třeba k Emmettu Watsonovi na pivo,

pár ústřic a trochu barmanovy profesionální vlídnosti. Ale to

také nebylo ono. Nebezpečí, že tam potká nějakého

sebežerného poetu bylo příliš velké. Také ho nelákalo

poslouchat cizí fóry a tlachat s někým, koho už v životě

neuvidí.

Takže zbývala jediná možnost. Staví se na slovíčko v Giannottiho

laboratoři. Určitě se tam nepřihodilo nic významného, to by o tom už věděl,

ale není nad to vyslechnout si osobně, jak práce pokračuje.

Právě když dospěl k tomuto rozhodnutí, došel Hanno na

parkoviště, kde stál buick registrovaný na jméno Joe Levine.

Přemýšlel, jestli má jet přímo ke svému cíli. Nikdo ho jistě

nebude sledovat, ale k nehodám občas dochází.

Nesmrtelnost činí z opatrnosti zvyk. A k tomu se chce stejně nakonec

zastavit u Natálie. Proto prokličkoval hustou dopravou k

Levinovu bytu v blízkosti International District. Měl tam i

své soukromé parkovací místo. V bytě otevřel dobře maskovaný

sejf a vyměnil Levinovy doklady za doklady Roberta

Cauldwella. Taxi jej pak odvezlo do veřejných garáží,

kde měl rezervované místo. Nastoupil do čekajícího mitsubishi

a vyjel na ulici.

Miloval tohle auto. které předlo jako velká kočka. K čertu, je to jako včera,

kdy se nejlepší auta na světě dělala v Detroitu.

Jeho cílem byla nenápadná cihlová budova, upravené skladiště v

průmyslové čtvrti mezi Green Lake a univerzitním

kampusem. Na mosazné cedulce na dveřích stálo: RUFUS MEMORIÁL

INSTITUTE. Pro ty, kteří se ptali, byl pan Rufus přítelem pana

Cauldwella, rejdaře, který založil tuto laboratoř pro

základní biologický výzkum. To stačilo uspokojit jejich

zvědavost. Samotná práce, s důrazem na molekulární

buněčnou biologii a stárnutí organismů, je zajímala

mnohem více.

Pro Cauldwella bylo vcelku přijatelné opustit svůj majetek a stáhnout se do

ústraní. Dvě totožnosti boháčů bylo maximum, které mohl Hanno ochránit

před všetečností vládních úřadů. Tomka stálo zametení stop většinu

peněz.

381

Šéf, Samuel Giannotti, byl za svým pracovním stolem Personálu tu bylo

málo. zato byl pečlivě vybrán, administrativa se držela na

nezbytném ininimu. On sám fungoval dál jako vědecký pracovník.

Když Hanno přišel, beze spěchu ukončil rozdělanou

práci, než návštěvníka odvedl do své kanceláře. Stěny místnosti

lemovaly knihy a působila příjemně zmačkaným dojmem, stejně

jako její holohlavý majitel. Na návštěvníka čekalo houpací

křeslo. Zatímco si Hanno nacpával dýmku, Giannotti vyndal z baru

láhev skotské, z ledničky led a sodovku a namíchal nepříliš

silné pití.

„Měl bys toho nechat.“ řekl Giannotti přátelsky, když si sedal.

Křeslo zavzdychalo pod jeho rozložitým tělem. „Odkdy

vlastně kouříš? Od dob Tutanchamóna?“

„To jsem byl ještě na houbách.“ protáhl Hanno. „Vadí ti to? Vím. že jsi

toho nechal, ale netušil jsem, že jsi takový fanatik jako většina bývalých

kuřáků.“

„Ale ne, při své práci jsem zvyklý na různé smrady.“

„Dobře. Ajak je ten citát z Chestertona?“

„Je-li něco horšího v moderním světě, než úpadek vyšší morálky, je to

upevňováni nízké morálky.“„ Citoval zasvěceně Giannotti. „Nebo dále v

téže stati: Je velkým nebezpečím pro společnost, že její mechanismy

mohou ustrnout, zatímco její duch směřuje k nestálosti.' Nemluvíš příliš

často o morálce nebo o duši.“

„Nevykřikuji své obavy z přebytku kyslíku …“

„Pochopitelně.“

„ … nebo jiných věcí. potřebných k životu. To by mě

trápilo méně. než to, že směřujeme k období puritánství,

jestliže puritanismus sám o sobě bude měřítkem věcí.“ Hanno

upěchoval tabák a zapálil si.

„Víš, mám strach o tebe. Tvé tělo si poradilo s traumaty, které by zahubily

běžného smrtelníka. To ale neznamená, že je tvá nesmrtelnost absolutní.

Kulka nebo kapka kyanidu tě usmrtí stejně spolehlivě jako mě. Nejsem

přesvědčen, že tvé buňky vydrží takovou chemickou zátěž

donekonečna.“

„Kuřáci dýmky kouř nevdechují a cigarety jsou pro mě faute de

mieux.“ Hanno se trochu zamračil. „Jen tak

mimochodem … máš to nějak vědecky podložené?“

„Ne.“ připustil Giannotti, „zatím ne.“

„Co teď vlastně děláš, pokud něco děláš?“

Giaraiotti upil ze své sklenice. „Dozvěděl jsem se o

zajímavém výzkumu v Británii. Dělá ho Fairwheater na Oxfordu. Zdá se,

že to. jak buněčná DNA ztrácí methylové skupiny, souvisí s délkou

života. U nás tímhle směrem pokračuje Jamie Escobar.

Já se chystám přezkoumat tvé buňky ze stejného hlediska, s

přihlédnutím ke glykolýze bílkovin. Pěkně tajně, samozřejmě.

Potřeboval bych od vás všech čerstvý materiál - krev. kůži.

vzorky svalové tkáně - abych mohl založit nové

kultury.“

„Kdykoli, Same. Ale co to přesně znamená?' „Myslíš ,Co by

to mohlo znamenat?' Víme o tom ještě moc málo. Pokusím se

ti to nastínit, ale asi se budu opakovat.“

„To je v pořádku. Jsem naprosí}' laik. Můj pohled na svět je

neměnný od mladší doby železné. Když dojde na vědu.

potřebuji neustálé opakování.“

Giannotti se opřel a zadíval se na svého hosta. „Ani Britové si

nejsou zcela jistí. Možná že demethylace sama o sobě je

zodpovědná za vzrůstající degeneraci DNA, možná se

methyláza stává postupem času méně účinná, možná je v tom

něco jiného. V každém případě — i když zatím je to jen

domněnka - by to mohlo mít za následek to, že to postupně

ochromuje mechanismus, který brání v účinku jiným genům.

Ty pak mohou vytvářet bílkoviny, které mohou působit jako

jedy na některé buněčné procesy.“

„Namísto vyváženosti vzniká chaos.“ řekl Hanno tiše do oblaku

kouře.

„Patrně máš pravdu, ale to je povšechné a mlhavé. Takový

pleonasmus je k ničemu,“ vzdychl Giannotti. „Teď si zkus

představit, že je to něco j ako puzzle o třech, čtyřech nebo více

383

rozměrech, v prostora, který nemusí být nutně eukleidovský.

Například regenerace některých tvých částí, jako jsou třeba

zuby, neznamená jen to, že nestárneš. To ukazuje na to, že máš

některé vlastnosti dospívajících, nebo dokonce plodu. A to

nejenom v anatomii, ale i na molekulární úrovni. A ten tvůj

úžasný imunitní systém také musí být něčím podmíněn.“

„Jo.“ přikývl Hanno. „Stárnutí není jednoduchý, osamocený

jev. To je snůška různých … nemocí s mnoha podobnými

příznaky, jako chřipka nebo rakovina.“

„Myslím, že ne zcela,“ odpověděl Giannotti. O těchto věcech

hovořili už mnohokrát, ale Féničan na to měl právo. Potřebuje

se o sobě dozvědět co nejvíce, uvažoval Giannotti. „Zdá se, že

existuje nějaký společný faktor pro všechny vícebuněčné

smrtelné organismy - možná i pro jednobuněčné i snad i pro

viry a prokaryonty - jen kdybychom byli schopni jej najít. Lze

si představit, že fenomén demethylace s tím může souviset.

Ale to je jenom můj názor. Musím přiznat, že má východiska

jsou víceméně filozofického ražení. Něco tak biologicky

základního jako smrt, musí byl součástí každé větve evoluce

už od počátku.“' „Hmm. Výhoda druhu či frontová linie, dá se

říct. Staré generace uvolní místo genetickému zvratu a dovolí,

aby se vyvíjela efektivnější varianta. Bez smrti bychom stále

byli kousky rosolu v moři.“

„Na tom něco je,“ pokýval hlavou Giannotti, „ale to

nevysvětluje, jestli člověk žije déle než myš jenom

proto, že je větší. Také se to nedá použít na organismy, které

žijí zdánlivě věčně, například obří sekvoje.“ Unaveně se usmál.

„Ne, nejspíše se život jen přizpůsobil tomu, že tak

nebo tak entropie jednou trhne oponou a ta úžasná

chemická továrna se zavře. Nejsem schopen říci jestli tvůj druh

představuje další evoluční krok, soubor mutací, které vytvořily

samoobnovující systém.“

„Ty si to ale nemyslíš, že?“ zeptal se Hanno. „Nerozmnožujeme

se.“

„Ne, to je fakt,“ odpověděl Giannotti se sotva postřehnutelným

cuknutím. „Ale může to přijít. Evoluce je ve skutečnosti pokus

a omyl.“

„Víš. když tě slyším takhle mluvit, dělá mi potíže uvěřit,

že jsi věřící katolík.“

„To jsou rozdílné sféry,“ odpověděl Giannotti. „Zeptej se

kteréhokoli zběhlejšího teologa. Měl bys to udělat už jen pro

své dobro, nešťastný, opuštěný ateisto.“ Pak rychle dodal:

„Potíž je v tom. že materiální svět není totožný s duchovním“

„My přežijeme galaxie, ty, já, všichni, „ řekl jednou nad ránem

u poloprázdné lahve. „Můžeš ve svém těle strávit tisíce,

miliony, biliony let, a sotva to bude znamenat víc, než tři dny

života předčasně narozeného dítěte. Možná ještě méně; to ditě

zemře nevinné … To je fascinující problém, jehož vyřešení

skýtá světu neomezené možnosti. Tvá existence nemůže být

jen dílo slepé náhody. „

Hanno se nepřel, přestože měl raději jejich každodenní škádlení nebo

hovory o práci. Po letech přátelství věděl, že toto je člověk, kterému může

odhalit své tajemství, a tak to možná je začátek konce tajnůstkaření. A jestli

Sam Giannotti unese to, že ví o lidech, kteří žijí tisíce let a nezmíní se o

tom ani své manželce, jen kvůli víře, jejíž některé stavební kameny si

Hanno pamatoval ještě zHiramova Týni, nechť je tomu tak.

„Ale na tom nesejde,“ pokračoval vědec. „Mé největší přání je

stále stejné. Abys mě zprostil mého slibu a dovolil mi zveřejnit

kdo jsi.“

„Promiň.“ řekl Hanno. „Musím opakovat důvody?“

„Copak se nemůžeš zbavit toho podezírání? Už jsem zapomněl

kolikrát jsem ti říkal, že středověk máme za sebou. Nikdo tě

neupálí pro čarodějnictví. Předlož světu důkazy, které jsi

ukázal mně.“

„Naučil jsem se být velmi opatrný, než udělám něco

nezvratného.“

385

„Copak tě rukdy nepřesvědčím? Takhle jsem svázaný. Ani

personálu to nemohu říci. My se tady babráme. a kdybys vyšel

ze své ulity, Bobe, odhalení mechanismu nesmrtelnosti by se

stalo prioritou lidstva. Nasadilo by na to všechny prostředky.

Vědomí, že je to možné, by v téhle bitvě znamenalo poloviční

vítězství. Myslím, že tak za deset let by ten problém mohli

rozlousknout. Umíš si představit, jak by to omezilo války,

závody ve zbrojení, terorismus, despotismus a jaké možnosti

by to před každým otevřelo? Kolik zbj^ečných smrtí snese tvé

svědomí?“

„Už jsem ti několikrát říkal, že pochybuji, že by to vedlo k

něčemu tak nádhernému, jak si to maluješ,“ odsekl podrážděně

Hanno. „Tři tisíce let zkušeností mi říkají něco jiného. Takové

náhlé odhalení by postavilo spoustu věcí na hlavu.“

Neměl proč znovu opakovat, jak si pojistil své veto. Pokud to

bude někdy nutné, může zničit všechny důkazy, kterými

přesvědčil Giannottiho. John Wanderer, Tu Shan a Asagao jej

už vzhledem k tomu, že byl nejstarší, brali jako svého

představeného. Kdyby se někdo z nich chtěl prozradit, chyběl

by mu pro jeho tvrzení jakýkoli důkaz. Ty měl pouze Hanno.

Po čtyřiceti či padesáti letech pozorování by lidé to prohlášení

asi začali brát vážně, ale to je i pro nesmrtelného dost dlouhý

čas na to, aby jej chtěl strávit pod dohledem. Richelieu znal

pravdu už před třemi sty padesáti lety. Rizika jsou příliš velká.

Když tělo zůstává mladé, je i touha po životě živočišně silná.

Giannotti se zabořil do křesla. „Hergot nebudeme se

dohadovat, argumenty jsou pořád stejné,“ zamumlal spíš pro

sebe. Hlasitěji pak dodal: „Jen tě žádám, abys odhodil svůj

cynismus a pesimismus. Jestliže každý bude moci žít tak

dlouho jako ty, nebudeš mít důvod se skrývat.“

„Jistě.“ souhlasil Hanno. „Proč myslíš, že jsem tohle založil?

Ale změna by měla přijít zvolna a musí se o ní dopředu vědět.

Dej mně. mým přátelům i celému světu čas se připravit. Potrvá

dost dlouho, než moje argumenty ztratí platnost.“

Giannotti se zasmál, jako by z něho spadlo těžké břímě.

„Dobře, přestaneme tlachat. Co je u tebe nového?“

V příjemné společnosti čas rychle ubíhal a bylo už po šesté,

když Hanno zastavil před Cauldwellovým domem.

Od nenápadné budovy na Queen Anně Hill byl úžasný výhled. Chvíli jen

tak stál a kochal se. Hory zalité sluncem, které viselo nad západním

obzorem, se zlehka chvěly, jako by ani nepatřily do této reality a prorůstaly

sem odněkud z pohádkové země elfu. Na jihu, pod štíhlou siluetou Spáče

Needle. paprsky měnily hladinu zátoky Elliot Bay v roztavené stříbro a

zlatily vrcholky stromů. Ještě dále se ve své modrobílé mohutnosti tyčil k

nebi Rainier. Vzduch se trochu ochladil, hluk ulic sem doléhal jen tlumeně

a kolem štěbetaly červenky. Ano. je to nádherná planeta, Aladinův

zázračný poklad. Je hrozné, jak ji lidé dokázali zaneřádit. Přesto tu

hodlal zůstat.

Nakonec trochu neochotně vešel dovnitř. Natahá

Thurlow byla uvnitř a dveře nebyly zamčené. Seděla před

televizí a sledovala zprávy. Obrazovku zaplňovala tvář s

mohutnými čelistmi a zobákovitým nosem. Z reproduktoru

se linul úlisný nosový hlas.

„ … podpořte ušlechtilé dílo. Je to věc všech lidi dobré vůle na

celém světě. Mrháme prostředky na zbraně hromadného

ničení, zatímco lidé hladoví. To musí brzy skončit. Já slibuji

…“ Záběr se rozšířil i na početné obecenstvo. Na pódiu, mezi

sovětskou a americkou vlajkou, řečnil Edmund Moriarty. Za

ním byla vlajka OSN a nad tím vším se táhl transparent s

nápisem VÝBOR ANGAŽOVANÝCH OBČANŮ PRO MÍR.

„Kristova noho,“ zabručel Hanno znechuceně. „Snad nechceš,

abych se vyzvracel na náš krásný nový koberec?“

Natalia vypnula televizor, přistoupila k němu, vtiskla mu polibek a objala

ho. Obojí vřele opětoval. Byla to dobře stavěná blondýna krátce po třicítce,

která věděla jak ho potěšit.

Když ji pustil, pročísla si prsty zcuchané vlasy. „No tak.

387

chlapče, nějak rychle se ti zvedla nálada,“ řekla se smíchem

„Ne tak zhurta. Večeře bude, než si dáš skleničku. Cekala jsem

tě o něco dřív.“ Většinou vařila. Hanno také nebyl špatný

kuchař, ale pro ni to byla příjemná relaxace po dni stráveném

nad počítačovým softwarem. Šibalsky naklonila hlavu.

„Později, ovšem…“

„Jediné po čem toužím je pivo.“ řekl. „Pár jsme jich se Samem

už urazili v laborce.“

„Cože? Měla jsem dojem, že dnešek neměl být moc

zábavný.“

„To je fakt, ale z berňáku jsem se dostal dřív. než jsem čekal.“

O záležitostech kvůli kterým tam byl se zmínil jen zběžně.

Odešel do kuchyně a Natalia si zatím nalila sherry.

Když se vrátil se sklenicí Ballard Bitter a sedl si vedle ní na pohovku,

zvážněla a téměř zlostně řekla: „Bobe. ráda bych, aby sis přestal takhle

ošklivě utahovat z vlády. Má samozřejmě svoje chyby, někdy je

těžkopádná, aleje naše.“

„Vláda lidu. prostřednictvím lidu, pro lid. Jo. Problém je v tom, že

jsou to tři různé kategorie lidu.“

„Něco takového jsi už říkal. Jestli máš pravdu, a každá vláda je

taková, proč si stěžovat zrovna na tuhle? Je to to jediné, co

stojí mezi námi a něčím, co by mohlo být mnohem horší.“

„Ne, pokud vyhraje senátor Moriarty.“

„Počkej chvilku,“ řekla ostře. „Máš právo myslet si, že se mýlí, ale …

nemůžeš ho nazývat zrádcem jak jsi, myslím, jednou naznačoval. Mluví za

miliony poctivých Američanů.“

„To si jenom myslí. Jeho opravdovými voliči jsou průmysl,

který potřebuje své subvence a ochranná cla. flákači, kteří

chtějí své podpory a intelektuálové, kteří vidí jen volební hesla. A pokud

jde o jeho pacifismus, to je dočasné. Dříve se všemožně snažil

zaplést nás do válek v zahraničí, jen s tím rozdílem, že ne každou

válku proti komunistům musíme vyhrát. Teď sbírá další hlasy - které mu

možná jednou pomohou do Bílého domu - tím. že říká, že násilím se

nic nevyřeší. Kdyby si sním tak mohli promluvit otcové

Kartága.“

Potlačila rozladění a oplatila mu to: „Parafrázuješ Heinleina, co?“

Už dávno věděl, jak břitce dokázala odrazit každou narážku

nebo útok. Odkašlal si a uvolnil se. „Máš pravdu, jsem blázen,

že mániím čas u dobrého pití tlacháním o politice. Zvlášť, když

je to ve společnosti tak přitažlivé ženy.“

V duchu dál uvažoval: Možná se mi vydal na milost. Zítra

bych měl mít zprávy na stole. Jestli obsahují to, co si myslím,

další číslo The Chart Room může jít do tisku. Sotva stihnu

vyndat Tannahillův úvodník a nahradit ho jiným Natalia

položila svou ruku na jeho. „I ty jsi docela sexy. jen tak. pro

informaci,“ řekla. „Děsný, starý reakcionář, ale pokud

mluvíme o posteli, měla bych od tebe všechny ženské odhánět

kyjem.“

Úsměv se rozplynul a po chvilce ticha zašeptala: „To první

beru zpět. Myslím, že jsi znechucen vládami, protože jsi viděl

příliš mnoho obětí jejich chyb a krutosti. Bude lepší, když se

budeš mít na pozoru. Pod tou drsnou slupkou jsi jemný a

ohleduplný.“

„A příliš mazaný na to. než abych toužil po moci.“ doplnil.

„A nejsi ani tak moc starý, ať to počítám, jak chci.“

pokračovala.

„Šedesát sedm, když jsem se díval naposledy.“ Do rodného

listu Roberta Cauldwella. „Mohl bych být tvým otcem, možná

dědečkem, kdybychom já i můj syn začali brzy.“ Mohl bych

být i tvým stonásobným pradědečkem. A je docela možné, že

jsem.

Cítil, že se na něho dívá, ale pohled neopětoval. „Když se

na tebe dívám já, vidím člověka, který je snad ještě mladší

než já. To je záhada.“

„Máme to v rodě, říkal jsem ti to.“ V koupelně stála lahvička barvy na

vlasy, jako důkaz jeho drobné ješitnosti. „Také jsem říkal, že klidně můžeš

začít hledat novější model. Opravdu nechci, abys kvůli mně něco

389

zmeškala.“

„Uvidíme.“ Jednou, během jejich tříletého soužití, navrhla

sňatek. Kdyby používal jinou, mladší identitu, asi by souhlasil. V

tomhle případě by to ale vůči ní bylo velice nefér.

Napadlo ho, kdyby přeci jen odhalil svou pravou totožnost, a Giannottiho

odhad v postupu výzkumu by se ukázal správný, mohla by se Natalia také

stát nesmrtelnou. Nebo by třeba omládla. S takovým arzenálem biochemie

by to neměl být problém. Ale přestože ji miloval, necítil se být schopen

milovat po staletí. Také se necítil připraven spustit řetěz nepředvídatelných

následků. Alespoň ne dnes večer.

„S jakým Dánem si to dopisuješ?“ zeptala se rozverně.

„Cože?“ zamrkal překvapeně.

„Je to v dnešní poště. Jinak tam není nic zvláštního … hej.

je to důležité?“

Tep se mu zrychlil. „To se uvidí. Promiň na okamžik.“

Na poštu, která ležela na rohovém stolku, dosud ani

nepomyslel.

Vzal do ruky obálku s kodaňským razítkem. Nad předtištěnou

adresou hotelu bylo rukou připsáno: Heknut Becker.

Jeho agent ve Frankrurtu obdržel odpovědi na inzeráty, které

vyšly po celé severní Evropě a pak se vydal za těmi, které se

zdály vyhovovat požadavkům. Becker pochopitelně věděl jen

to, že Rufusovy laboratoře hledají členy rodin, které se

vyznačují dlouhověkostí. Pokud by ještě k tomu byli mladí,

inteligentní a jevili zájem o historii, tím lépe.

Hanno se přinutil ke klidu a otevřel dopis. Byl psán v kostrbaté

angličtině, nebyl však důvod, aby jej Natahá nemohla číst.

Věděla o jeho projektu a považovala jej za nevědecký, přesto

jej tolerovala spolu s jeho dalšíni výstřednostmi. Teď měl co

dělat aby zakryl vzrušení, které se ho zmocnilo. „Zdá se. že mě

čeká menší výlet,“ řekl jí.

4

V oblasti Lost River žili přátelští lidé a kromě toho čínských farmářů bylo v

Idahu vždy dost a bývali oblíbení. Takže když si pan a paní Tu pronajali

statek na pozemcích Tomek Enterprises, sousedé je dobře uvítali. Každý si

rád poslechl jejich příběh: On byl drobným vlastníkem půdy na Tchajwanu,

ona dcerou japonského obchodního zástupce. Ještě takhle dlouho po válce

by jejich sňatek nebyl jednoduchý. K tomu měli i nějaké problémy s vládou

Kuomintangu. Nic hrozného, ale stačilo to. aby se cítili omezováni a

obtěžováni. S pomocí její rodiny se osobně setkali s panem Tomkem, který

jim zařídil vystěhováni do Ameriky. Jejich angličtina byla zpočátku

lámaná, ale brzy se velice zlepšili.

Přesto nikdy zcela nezapadli. Pečlivě se starali o pole i

dobytek, dům udržovali jako ze škatulky. A pokud některé

předměty uvnitř působily podivně, dalo se to. vzhledem k

jejich původu, předpokládat. Měli milé chování, byli zdvořilí,

rádi pomohli. Přesto však nechodili do žádného kostela ani

nebyli členy nějakého spolku. Chodili sice občas do

společnosti, ale nikdy nebyli zcela nenucení, pozvání opláceli

skvělým jídlem a příjemnou konverzací, ale nikdy se nesnažili

navázat příliš úzké kontakty. Možná proto, že to byli

orientálci. byli citliví na to. že nemají žádné děti.

Po šesti letech kolem nich začal rozruch. Jako

všichni lidé občas odjížděli na dovolenou, ale s tím

rozdílem, že se nikdy nikomu nezmínili, kde byli. nebo co vlastně

dělali. Když se tentokrát vrátili, přivezli s sebou dva

problematické nezletilce z chicagského slumu. Jeden z nich byl

dokonce černý. Nebyla to adopce jak vysvětlili, chtěli prostě

vyzkoušet, co s nimi udělá opravdový domov a zdravé

prostředí. Měli na to i doklady od úřadů, takže po

téhle stránce to bylo v pořádku.

Sousedé měli obavy, že nové přírůstky zkazí jejich vlastni děti a dokonce

mezi ně možná zatáhnou drogy. Energická Edith Harmonová si vzala celou

věc za svou a když byl Shan mimo, zavolala Asagao. „Chápu jak se cítíte,

drahá, a je to naprosto vaše věc. ale je tolik jiných věcí, které by se měly

391

zlepšovat.“

Asagao se usmála a řekla: „Třeba zlepšovat zhoršování?“

rychle však pokračovala: „Nebojte se. slibuji, že všechno bude

v pořádku. S manželem už máme podobné věci za sebou.“

„Opravdu?“

„Dává nám to smysl života. Možná jste slyšela o

buddhistickém principu získávání vlastností. Někdy se zastavte

a popovídáme si o tom.“

Nakonec opravdu uspěli. Zpočátku měli sice trochu problémy

ve škole, chlapec se připletl do několika rvaček a děvče bylo

přistiženo při krádeži v obchodě, ale jejich pěstouni je rychle

ukáznili. Shan jistě nebyl žádný lumen. ale do hlupáka měl

také daleko a věděl, jak je přimět aby dělali to. co se po nich

vyžadovalo. Asagao byla tichá a mírná, ale jak sousedé také

zjistili - uměla být ostrá jako břitva. Děti pomáhaly na farmě a

brzy dobře pracovaly i ve škole. Staly se populárními, a za

čtyři roky. kdy dospěly do věku, kdy již mohly pracovat,

odešly najít si vlastní práci. Lidem z okolí scházely a proto nic

nenamítali, když krátce po nich přišly další. Začali být na ně

pyšní.

Tuovi už nevyhledávali děti osobně. Jak říkali, byli už tak dost zděšeni tím,

co četli v novinách, doslechli se nebo viděli v televizi. Podařilo se jim

spojit se s malou skupinou lidí, která však měla kontakty v mnoha větších

městech a snažila se pro děti z ulice najít vhodné umístění. Panovala mezi

nimi naprostá důvěra. Tuovi věděli, co jsou schopni nabídnout a také, jaký

typ dětí mohou přijmout. Poté organizace takové děti nalezla a poslala

je k nim.

Shan a Asagao zjistili, že jsou schopni zvládnout tři děti.

nepřijdou všechny najednou. Takže uplynuly dva roky, když se

jejich druhá skupina rozrostla o třetího člena. Byla to

čtrnáctiletá dívka z New Yorku. Vyzvedli ji na letišti

Pocatello.

Zpočátku byly s Juanitou problémy. Byla nervózní jako kočka v

kleci, často nepřátelská, a její výpady a nadávky překvapovaly

i dělníky na poli. Naštěstí se všichni, včetně obou jejích

vrstevníků, uměli ovládat. Pod vlivem manželského páru, nádherné

krajiny, smysluplné práce a skvělého jídla se z ní do léta stalo něco, co

se dalo nazvat mladou dámou.

Jednoho dne ji Asagao požádala, aby s ní vyjela sbírat lesní

plody na skryté místo v kopcích, vzdálené asi hodinu jízdy na

koni. Když se vracely domů. Juanita se rozpovídala o svém

životě a představách o budoucnosti. Asagao věděla jak

naslouchat a dívka mluvila bez pobízení.

Včerejší bouře vyčistila vzduch, který byl plný svěžích vůní.

Slunce se již blížilo k obzoru, ale světla bylo stále dost a

ozářené hory se v čirém vzduchu zdály na dosah ruky.

Vyvolávalo to dojem nekonečné rozlehlosti. Po hluboce

modrém nebi důstojně plulo několik bělostných oblaků a údolí,

zářící po včerejším dešti tisíci odstínů zeleně, zvolna klesalo k

farmám. Kosové s červenými letkami zpívali nad pastvinami a

dobytek za plotem poulil oči na projíždějící koně. Vrzání

postrojů a klapot kopyt tvořilo líný, pomalý rytmus.

„Chtěla bych se co nejvíc dozvědět o vaší víře. paní Tu.“ řekla

Juanita. Byla to vysoká dívka, trochu napadající na jednu

nohu. Její otec ji často bil. stejně jako její matku, dokud mu

nevrazila do ramene kuchyňský' nůž a neutekla. V sedle však

vypadala jako kentaur a po jejím handicapu nebylo ani

památky. Koncem roku se měla podrobit operaci, která by ji

kulhání zbavila nadobro. Do té doby mohla na statku

vykonávat jen některé lehčí práce. „Musí to být něco

nádherného, když…“ - zrudla a odvrátila pohled - „v to věří

lidé, jako vy, paní Tu.“

„Děkuji ti, drahá, ale víš, že jsme úplně obyčejní. Myslím, že

by ses měla vrátit ke své církvi. Samozřejmě ti rádi vysvětlíme

všechno, co budeme moci. Všechny naše děti to zajímalo. Ale

to, čím žijeme, lze těžko vyjádřit slovy. Vašemu myšlení je to

příliš cizí. Není to ani tak víra, jak ji chápete vy, ale spíše

393

způsob života a hledání harmonie s všehomírem“

Juanita se na ni zvědavě podívala. „Jako Společnost?“

„Jako co?“

„Společnost. Odtamtud jsem přišla. Jenže oni mě …

nepřijali. Ptala jsem se známého, který k nim patří, a on

říkal, že je to … záchranný člun, plný až po okraj. Ale

pak jsem měla štěstí, že jste mě … že jsem se

dostala k vám To je myslím lepší. Naučili jste mě přežít

kdekoli. Když přijdete do Společnosti, už v ní

zůstanete. Myslím. Moc o nich nevíra Ti co k ní patří moc nemluví.“

„Tvůj přítel snad ale něco říkal?“

„Hm, ano, něco ano. Drogoví dealeři je nesnáší. Ale myslím,

že pracují jenom v New Yorku. A jak jsem říkala, čím má kdo

vyšší postavení, tím míň mluví. Manuel je ještě moc mladý.

Vyrostl tam stejně jako jeho rodiče. Ale prý ještě není

připraven. Zatím neví víc. než kde se ubytovávají, jak se

vzdělávají a to, že členové si navzájem pomáhají.“

„To vypadá dobře, o podobných organizacích jsem šlyšela.“

„Ne, to není nic jako třeba Strážní andělé, i když taky mají

něco jako hlídky, to je spíš podobné církvi, ale to taky není

ono. Členové mohou být jakékoli víry, ale mají určité …

bohoslužby? Duchovní cvičení? Proto mě zajímalo, jestli i

tohle je něco podobného jako Společnost.“

„Ne. tak to není. My jsme prostě jenom rodina. Nemáme v

úmyslu se nijak rozšiřovat.“

„Asi proto se Společnost přestala rozrůstat. Tolik

lidí může Mamalo sledovat jen z povzdálí.“ „Mamalo?“

„Tohle jméno jsem zaslechla. Ona je něco … něco jako nejvyšší kněžka.

Jenomže Společnost není žádná církev. Ale říká se, že má skutečnou moc.

Její slovo je zákon.“ „Hmm. Ajak dlouho už to funguje?“ „To nevím, ale už

dost dlouho. Slyšela jsem, že první Mamalo byla matkou nebo dokonce

babičkou té současné. Je to černoška, ale vždy měla, a má, za

spolupracovnici bílou ženu.“

„To je úžasné,“ řekla Asagao. „Tak jedeme.“ Čas po večeři

většinou trávili spolu. Pěstouni si s dětmi povídali, hráli hry

nebo si navzájem předčítali. Někdy se společně dívali na

televizi na pořady, na kterých se dohodli. Pokud chtěl být

někdo sám, mohl jít do svého pokoje nebo se věnovat svému

koníčku v malé dílně. Když se Tu Shan a Asagao rozhodli

večer projít, bývalo už dost pozdě.

Chodili daleko a často venku trávili většinu noci.

Mluvili spolu čínsky. Přestože se během staletí naučili

mnoho jazyků, tento byl pro ně nejpřirozenější.

Noc byla chladná a tichá. Krajina potemněla a vrcholky stromů se tyčily

proti hvězdnaté obloze. Soví houknutí doznívalo vzdálenou ozvěnou.

„Mohly by být dalšími z nás.“ řekla Asagao rozechvěle.

„Organizace zvolna budovaná po generace a neustále

soustředěná kolem dvou žen. které mluví o matce a dceři, ale

ony sami zůstávají zahaleny tajemstvím a styl práce je tentýž.

My dva jsme byli vůdci - jedno, jak tomu budeme říkat -

několika vesnic. Ve městech jsme se vyskytovali spíš náhodně.

Hanno využívá svých schopností a peněz aby chránil. Tohle

může být třetí cesta. Mezi chudými, vykořeněnými a

vyděděnými. Veď je, raď jim, dej jejich bytí smysl a naději a

oni se ti odvděčí tím. že pro tebe vytvoří malé království, kde

je možné bezpečně prožít nespočet životů.“

„Je to možné,“ přisvědčil zvolna Tu Shan jako vždy.

když usilovně přemýšlel. „Nebo také ne. Napíšeme

Hannovi, on to zjistí.“

„Máme to vůbec udělat?“

„Co?“ Tu Shan se zastavil. „Ví jak na to. My jsme jen

obyčejní venkované.“

„Vždyť je také nechá v ústraní, stejně jako Wanderera a nás,

tak jak mohl i toho Turka, který se ale skrývá na svůj vlastní

vrub.“

„Ano. však nám také vysvětlil proč.“

„A jak si můžeme být jisti, že má pravdu?“ namítla Asagao. „Víš

395

jak hodně jsem studovala. Hovořila jsem s tím

vzdělaným Giannottim, kdykoli dělal nějaké testy. Je opravdu nutné,

abychom se takhle skrývali? V Asii jsme se bez toho často obešli.

Wanderer se mezi divokými Indiány nikdy nemusel

přetvařovat. Je to nutné i v dnešní Americe? Časy se mění.

Jestliže se konečně přestaneme skrývat, může to

znamenat nesmrtelnost pro všechny během několika

málo let.“

„Možná ano. možná ne. Co by tak s námi lidé potom udělali“

„Já vím, já vím. Ale přesto, proč musíme brát za samozřejmé,

že Hanno má pravdu? Proč by měl být nejmoudřejší jen proto,

že je nejstarší, co když prostě ustrnul a teď dělá obrovskou

chybu kvůli zbytečnému strachu a z … prostého sobectví?“

„Hmm.“

„Přinejhorším zemřeme.“ Asagao zdvihla tvář ke hvězdnému

nebi. „Zemřeme jako každý jiný jen s tím rozdílem, že za

sebou máme mnoho, mnoho let. Nebojím se. Ty ano?“

„Ne.“ Tu Shan se pousmál. „I když musím připustit, že se mi to příliš

nelíbí.“ Pak ještě dodal: „Stejně mu musíme o té Společnosti říct. On má

dost možností a vědomostí, aby o ní všechno zjistil. My ne.“

„Máš pravdu.“ přikývla Asagao. Po chvilce pokračovala: „Ale

jakmile zjistíme co jsou zač …“

„Hodně Hannovi dlužíme.“ Povolení k trvalému pobytu, díky

Tomkovu vlivu prostřednictvím jistého kongresmana. To že se zde

mohli usadit když zjistili, že americká města pro

ně nejsou to pravé.

„Ano. A lidstvu a sobě. I svoboda rozhodnutí patří k našim právům.“

„Uvidíme co bude,“ řekl Tu Shan. Chvíli šli mlčky. Na

západě se vyhoupla jasná hvězda a prolétávala souhvězdími.

„Koukni,“ upozornil ji Tu Shan. „Satelit. Tohle je opravdu věk

zázraků.“ „To bude asi Mir,“ řekla zvolna. „Cože?

Aha, ta ruská stanice.“

„Jediná vesmírná stanice. A Spojené státy, od té doby, co

Challenger…“

Asagao nemusela dál mluvit. Po tak dlouhé době, co spolu žili,

už věděli, co se tomu druhému honí hlavou. Dynastie

vzkvétaly a upadaly. Stejně tak říše, národy, lidé.

397

5

…“ nechť vás provázejí dobři andělé. Nechť Oheň plane a

Duha přináší mír. Teď jděte s Bohem. Nechť vás jeho láska

vede.“

Rosa Donau pozdvihla ruce v žehnajícím gestu, pak je zkřížila na prsou a

poklonila se kříži, který stál na oltáři před ni. mezi svícny ve tvaru lilií.

Účastníci bohoslužby, stojící naproti ní. učinili totéž. Byli to většinou starší

muži a ženy tmavé pleti, mnozí značně prošedivělí. Přibližně hodinová

bohoslužba sestávala z jednoduchých frází a popěvků doprovázených

bubínkem a posvátného, hypnoticky monotónního tance. Shromáždění se

tiše rozcházelo, většina se pokřižovala, někteří jí věnovali široký úsměv.

Usedla do křesla, aby se trochu uklidnila. Kaple

byla stále velice střídmě zařízena. Nad oltářem byl obraz

žehnajícího Ježíše, jehož postava byla ještě vyzáblejší a

tvář vážnější než bylo zvykem. Namalován přímo na omítce,

vinul se kolem něho Had života. Okolo něj byly

roztroušeny znaky, které mohly představovat téměř

cokoli. Symboly vpravo i vlevo mohly znamenat

štěstí, kouzlo, svatost, nebo jen odvahu, kterou k životu

potřebuje každý tvor.

Neexistovala žádná doktrína, kromě posvátnosti stvoření.,

neboť v ní byl Stvořitel přítomen, uznání vztahu člověka a

ducha. Animismus, pantheismus, to byly pouze prostředky

vyjádření. Rituály jen připomínaly a upevňovaly spojem

člověka a ducha. Člověk mohl věřit čemukoli, o čem byl

přesvědčen, že je pravda. Od té doby co byla pannou, před

čtrnácti sty lety, necítila Aliyat takovou moc, jaká přebývala

zde.

Snad v ní, když ne v oltáři či ve vzduchu? Naděje, očištění,

smysl. něco. co je možné dávat namísto věčného braní či

mrhání. Proto Corinne chtěla, aby vedla vysvěcení této

budovy?

Nebo byla jen příliš zaneprázdněna otázkou, kdo je za tím

nevinně se tvářícím inzerátem, hledajícím další nesmrtelné?

Zatím nic neříkala. Aliyat si byla vcelku jistá, že za Willockem

se skrývá pouze agent, který je přesvědčen, že pomáhá hledat

lidi pro vědecký výzkum. (Možná se strefila přesně.) To, že by

Corinne zkusila své kontakty ve vládě, u policie a u FBI bylo

celkem nepravděpodobné. Bylo by tu příliš velké nebezpečí, že

by nakonec zjistili, že samotná Mamalo Macandal není tou, za

kterou se vydává …

Není čeho se bát, řekla si; život se s tebou nemazlil, umis se o sebe postarat.

S lehkým povzdechem se zvedla, sfoukla svíčky a při odchodu zhasla

světla. Kaple byla v prvním patře. Aby ji bylo možno používat, museli

dělníci opravit shnilé schodiště do haly. Přes den se tu stále ještě motali.

Holá žárovka, visící na drátě z hrubé omítky na stropě, osvětlovala okolí.

Tohle byla nuzná čtvrť. Proto zde mohla Společnost levně koupit prázdný

činžák, a šířit osvětu a pomáhat. Měla však dojem, že takových mist by

nemělo přibývat. Pak se stanou příliš nápadnými a celá organizace, jež je

jejich hájemstvím a úkrytem, se vymkne kontrole. Nicméně lidé, kteří k ní

patří, si budou přát nějaký vývoj, budou se brát, mít děti.

Sešla do haly, kde se povaloval stavební materiál a

nářadí. Noční vrátný se zvedl, aby ji pozdravil. Zvedl se ještě jeden

muž, mladý, vysoký s ebenovou pokožkou. Aliyat poznala

Randolfa Castla. „Dobrý večer, Missuslo Roso,“ řekl

svým hlubokým hlasem „Pokoj a sílu.“

,.0h, dobrý.“ odpověděla překvapeně. „Pokoj a sílu. Co tu děláte tak

pozdě?“

„Napadlo mě, že bych vás doprovodil. Věděl jsem. že tu ještě

chvilku zůstanete až všichni odejdou.“

„Jste laskavý.“

„Jen opatrný,“ odpověděl nevesele. „Nechceme o vás přijít.“

Rozloučili se s vrátným a vyšli na spoře osvětlenou ulici. Zdála

se být opuštěná, ale v přítmí se mohl skrývat kdokoli a taxikáři

se sem neodvažovali. Přestože bydlela nedaleko - měla

pronajatý pěkný pokoj ve Village - byla vděčná za doprovod

muže budícího respekt.

„Chtěl bych s váni mluvit,“ pronesl po chvilce, „pokud vám to

399

nevadí.“

„Jistěže ne. Vždyť hlavně proto jsem tady.“

„Tentokrát to nejsou žádné osobní záležitosti.“ soukal ze

sebe. „Jde o všechny. Jen nevím, jak bychom to měli říct

Mamalo.“

Aliyat mu zlehka přejela prsty po zaťaté pěsti. „Pokračujte,“

pobídla ho jemně. „Cokoli řeknete, bude u mě v bezpečí.“

„Vím. vím.“ Mnohokrát již vyslechla jeho stížnosti na různé

nespravedlnosti a pomáhala mu je napravit. Po několika

krocích, jejichž zvuk se k nim vracel krátkou ozvěnou,

pokračoval: „Podívejte, Mamalo neví, jak je tohle místo

nebezpečné. Nikdo z nás to netušil, jinak bysme ten barák asi

nekupovali. Ale teď už to víme.“

„Zločinnost, drogoví dealeři. S tím jsme si ale poradili už i

jinde. Co dalšího?“

„Nic. Jenže tihle tady nejsou žádný ořezávátka. Vědí, co jsme

zač a rozhodně nás tu nestrpí.“

Aliyat se zimničně zachvěla. Během staletí poznala co je to

čisté zlo a věděla jakou má sílu.

Kdysi se to snažila zlehčovat. „Dokudpřed tím ochráníme naše

lidi, může nám to být jedno, ne? Ostatní ať se ničí, jestli chtějí.

Za prohibice jsi jela v pašování kořalky a provozovala jsi

ilegální knajpy. Já na tom byla podobně. Tak jaký je v tom

rozdíl?“

„ Udivuje mně, když tě slyším takhle mluvit, „ odpověděla Corínne. Po

krátké odmlce pokračovala. „ Vím, že se ze všech sil snažíš držet od všeho

zlého, drahá. Ale nová generace je úplně jiná. Ve Společnosti nic

nenamítáme proti střídmému pití alkoholu, dokonce používáme víno při

některých obřadech, ale nabádáme své členy aby nepropadli pití. Ale

nesmíš zapomínat na věci jako je třeba crack. A … staří gangsteři nebyli

žádní beránci a nechci je nijak omlouvat, ale oproti těm dnešním to byli

učinění svaloušci. Je to, jako by se zase vracel obchod s otroky, „ dokončila

se zaťatými pěstmi.

To bylo před lety, kdy se situace teprve začínala zhoršovat.

Aliyat se od té doby již poučila, a Společnost přijala opatření

ve všech svých sídlech. Masa členů byla ve střehu,

upozorňovali policii kdykoli měli nějaké informace, šli

příkladem, pomáhali bloudícím najít cestu zpět do společnosti.

Udržovali mezi sebou polovojenskou kázeň a kriminální živly

v jejich okolí rychle ztrácely půdu pod nohama.

„Už vyhrožovali mě i jiným,“ pokračoval. „Myslím si. my

si myslíme, že pokud se odtud nestáhneme, dostanou nás pryč

násilím“

„Nemůžeme to tu prostě opustit,“ odpověděla. „Dali jsme

projektu příliš mnoho, než abychom o to mohli přijít. Víte, že

Společnost není nijak bohatá.“

„No jasně. Takže co s tím? Budeme se bránit!“ uzavřel rozhodně.

„V New Yorku lidé nemohou jen tak bojovat,“ krotila ho.

„Hmm … no, jistě to nemůžeme říct Mamalo. Určitě by to

nedovolila, to je jisté, bez ohledu na to, co bychom mohli

ztratit. Ale když se na obranu připravíme a roznese se to po

podsvětí, možná je to odradí a vůbec k ničemu nedojde. Co si

o tom myslíte? Vy se v tom prostředí vyznáte.“

„Potřebuji se o tom víc dozvědět a důkladně to promyslet.“ Aliyat

už ale tušila, jak se rozhodne.

„Výborně. Můžeme si o tom promluvit kdykoli budete

mít čas, Missuslo. Je to na vás.“

Na mně, pomyslela si s notnou dávkou hrdosti.

Mlčky došli ke vchodu do jejího domu. „Děkuji za upřímnost. Randy,“

řekla a podala mu ruku.

„Já děkuji, Missuslo.“ Jeho úsměv zářil vjasnějším

světle. „Kdy se uvidíme?“

Projela jí prudká touha. Proč ne hned? Byl silný a drsným

způsobem přitažlivý a už je to tak dlouho, co … zvažovala,

jestli by ještě byla schopna dát se celým srdcem, bez nenávisti,

pohrdání či podezírání.

Raději ne. Asi by ho to šokovalo. A členy Společnosti také, pokud by se to

401

dozvěděli. Raději nic nepokoušet.

„Brzy,“ přislíbila. .Teď mám ještě nějaké papírování. Asi na to

padne kus noci, než se dostanu do postele. Ale slibuji, že

brzy.“

6

Ze salónku, ve kterém Hanno seděl a bezmyšlenkovitě listoval

jakýmsi britským časopisem, viděl dobře celý foyer. Dvakrát

mu srdce poskočilo, když vešla nějaká žena, ale obě ihned

zamířily k výtahu. Třetí byla elegantní, a když chvíli hovořila s

recepčním, váhavě vykročila jeho směrem. Když se zvedal z

koženého křesla blesklo mu hlavou, že ani během dlouhého

pobytu zde si Ruska neosvojila důležitý západní zvyk -

dochvilnost. Ruska, které je možná několik set let.

Zastavila se před ním. Zběžně ji přejel očima. Beckerův popis

byl strohý a Němec měl příkaz nepořizovat žádné fotografie.

To. co Hanno uviděl ho ohromilo. Byla asi stejně vysoká jako

on, což na seveřanku nebylo mnoho. Měla pružnou,

vzpřímenou postavu, která budila zdání větší výšky, a široký,

půvabný obličej, jehož světlou pleť rámovaly blond vlasy, na

temeni stažené do uzlu. Byla vkusně oblečena a přes rameno

nesla kabelku.

Pozdvihla obočí a jazykem si navlhčila rty. Pokud byla

nervózní, což se dalo předpokládat, výborně to skrývala.

„Pan…Cauldwell?“

Je možné, aby mu ten chraplavý hlas byl povědomý? Bezpochyby jen déjá

vu. Hanno se uklonil. „K vašim službám, doktorko Rasmussenová. Děkuji,

že jste přišla.“

Vyrobila pro něho letmý úsměv. „Slečno Rasmussenová bude

stačit, pokud dovolíte. Jsem veterinářka, nikoli lékařka.

Její angličtina byla plynná, přestože přízvuk byl spíše

slovanský než dánský. „Omlouvám se za zpožděni, ale měla

jsem v ordinaci naléhavý případ.“

„To je v pořádku. Nemůžete nechat zvířata trpět.“ Vzpomněl si, jak si tu

potrpí na potřesení rukou a napřáhl paži. „V každém případě jsem rád, že

jste si udělala čas a přišla.“

Měla pevný stisk a její modré oči si ho bez ostychu

403

prohlížely. Nebyl to drzý pohled. Takhle se divá lovec. Ale také

jako by vněm bylo více zmatku, než by se dalo očekávat. „Z úst

vašeho agenta to znělo … zajímavě,“ řekla. „Nic

neslibuji, dokud neuslyším víc.“

„Samozřejmě. Musíme si toho hodně říci. a pak, pokud moc nepředbíhám,

bych byl potěšen vaší přítomností u večeře.“ Hop nebo trop, řekl si. Proč

jen ho tak vzrušuje? „Chci, abychom si promluvili v soukromí. Tento hotel

nemá bar, můžeme ale nějaký najít poblíž, nebo kavárnu, či cokoli, co vám

bude vyhovovat, kde bychom nebyli rašeni a nikdo nás nemohl slyšet.

Šla na to velice zpříma. „Předpokládám, že jste gentleman,

pane Cauldwelle. Pojďme tedy do vašeho pokoje.“

„Skvělé!“ Dřívější galantnost nabyla vrchu a nabídl jí rámě.

Zavěsila se do něho s nenucenou grácií, i když bylo vidět, že v

tom nemá příliš velkou praxi.

Ve výtahu neproniuvili, ani na sebe nepohlédli. Sakra, pomyslel si, pořád

mám divný pocit. Mohl jsem ji už potkat? Sotva. Párkrát jsem sice

v Dánsku byl. ale i když je velice hezká, v davu podobných žen,

které tu jsou, by se vcelku ztratila.

Jeho apartmá bylo v posledním patře. Hotel byl poměrně starý a vzdálený

od luxusních čtvrtí Kodaně, ale byl odtud nádherný výhled na centrum a

štíhlé hroty věží. Nábytek byl pohodlný, trochu z módy, ale evokoval ten

druh noblesy, která se ze světa pomalu vytrácela. „Vybíráte si místo k

bydlení opravdu s citem,“ řekla a usmála se mnohem vřeleji než prve.

„Tenhle hotel patří už dlouho k mým oblíbeným“

„Hodně cestujete?“

„Ano. sem a tam. a tam a zase zpátky. Posaďte se.

prosím Co budete pít? V ledničce je pivo. skotská, minerálka,

soda. Nebo mohu poslat pro něco jiného.“

„Dám si kávu, děkuji.“

Opatrná volba. Zazvonil na obsluhu. Když se otočil zpět. všiml

si, že z kabelky nevyndala cigarety. Zřejmě jako většina Dánů

nekouřila. Měl chuť zapálit si dýmku, aby se uklidnil, ale

rozhodl se počkat a usedl naproti ni.

„Nevím přesně, do jaké míry vám to Becker objasnil,“ začal.

„Opravdu jen velmi zběžně. Říkal něco o …Rufusovu

Institutu? …v Americe a o tom, že tam chtějí studovat

osoby … u nichž se dá předpokládat dlouhověkost. A zájem o

historii - i když jsou i jiné způsoby zjišťování inteligence.

Měla jsem z toho divný pocit. Když jste mi volal ze

Států, zvažovala jsem, jestli mám svolit k seťkání. Ale teď

poslouchám, pane Cauldwelle.“

„Já jsem založil ten Institut.“

„Musíte být velice bohatý.“ odpověděla a zpytavě si ho měřila.

„Ano, to jsem.“ přikývl a čekal na jakýkoli náznak z její

strany. „Jsem také o mnoho starší, než vypadám.“

„Zdáte se mi ale docela mladý,'„ řekla s malým zadrhnutím „Stejně jako vy

mně. Mohu se zeptat, kolik je váni leť?“

„Už jsem to říkala panu Beckerovi.“ odpověděla ostražitě.

„Bezpochyby jste si vy, on nebo některý z vašich

detektivů ověřili úřední záznamy.“

Pozdvihl ruku. „Zadržte, prosím. Je třeba, abychom spolu

mluvili upřímně, ale nespěchejte tolik. Dovolte mi několik

otázek. Jste rodilá Ruska?“

„Ukrajinka. Do Dánska jsem přijela v roce 1950. Teď už mám

státní občanství.“

Sešpulil rty v neslyšném hvízdnutí. „To je skoro čtyřicet let. A

už tehdy jste musela být dospělá.“

Její rysy se napjaly. „Hledáte lidi. kteří pomalu stárnou, ne?

KoliJk je vám, pane Cauldwell?“

„Rád bych tuto otázku odložil na později,“ odpověděl opatrně.

„Snad … bychom … mohli.“ Obou se zmocňoval neklid.

„Nechci být dotěrný, ale rád bych se zeptal. Jste vdaná? Já v

současné době nejsem.“

Záporně zavrtěla hlavou. „Ani já. Dostala jsem svolení ke

změně příjmení. .Olga' je i v Dánsku celkem běžné jméno, ale mé

příjmení tu nebyl nikdo schopen vyslovit.“

„A .Rasmussen' je zde stejně běžné jako .Smith' ve Státech. Chtěla jste být

co nejméně nápadná, že?“

„Zpočátku. Pak se věci změnily.“ Povzdechla si a

405

pokračovala: „Uvažovala jsem. že bych se mohla

vrátit, teď, když se říká. že teror už skončil.

Neuplynul ani den. aby se mi nestýskalo po rodné

zemi.“

„Asi byste musela hodně vysvětlovat.“

„Patrně ano. Odešla jsem odtamtud jako uprchlík,

psanec.“

To není přesně to, co jsem měl na mysli, řekl si v duchu; předpokládám, že

si to uvědomila.

„Dánská vláda má o mně záznamy ve svých archivech.“

pokračovala, „a něco jsem řekla panu Beckerovi, ale vy jste to

už také asi slyšel. Za války jsem bojovala v Rudé armádě.

Mnoho Ukrajinců se chtělo osvobodit - jak od Stalina, tak od

samotného Sovětského svazu, protože my jsme praví staří

Rusové. V Kyjevě jsou kořeny a šéme Ruského národa.

Moskolové přišli až později. Mnoho z nás vítalo Němce jako

osvoboditele. Byla to strašná chyba, ale jak jsme to mohu'

vědět, když jsme přes dvacet let slýchali jen lži nebo ticho?

Někteří z našich se přidali k Hitlerovi. Já jsem to neudělala,

opravdu. Nesnáším uchvatitele, ať je to kdokoli. Ale když se

Němci stáhli, část Ukrajiny zachvátilo povstání. Stalinovi

trvalo roky, než se s ním vypořádal. Slyšel jste o tom?“

„Něco málo o tom vím.“ řekl nejistě. „Jestli se dobře

pamatuji, linutí odponi mělo své ústředí v Kodani. Jen na okraj,

z toho, co se dělo. sotva co proniklo do liberálního…“ - ne,

v Evropě si slovo liberální podrželo svůj původní význam

„západního vládního tisku.“

„Mě propustili, ale měla jsem mezi povstalci přátele a

příbuzné. Někteří otevřeně bojovali, někteří s nimi

sympatizovali a podporovali je, jak mohli. Věděla jsem, že

jsem stále v podezření. Pokud bych někoho rychle neudala

Stalinově tajné policii, přišli by si pro mě. To by znamenalo

pracovní tábor, kulku do hlavy nebo něco horšího.“ Znovu se

ozvala stará úzkost. „Ale jak jsem se mohla přidat k

povstalcům? Jak bych mohla střílet na sovětské vojáky, se

kterými jsem předtím společně bojovala? Tak jsem utekla na

Západ.“

„To muselo být strašné,“ řekl vážně. Znamenalo to hlad, žízeň,

skrývání, opatrné plížení mezi hlídkami, přežívání ze zbytků

jídla, které někde našla, namáhavou cestu dlouhou snad víc než

tisíc mil.

„Mám výdrž a výcvik ostřelovače,“ odpověděla. „A také jsem

se připravovala.“ Zaťala prsty do opěradla křesla. „Nebylo to

poprvé, co jsem musela dělat něco podobného.“

„Také jsem v minulosti prožil“ .pár dobrodružství.“

Ozvalo se zaklepání. Hanno vstal a vpustil dovnitř číšníka,

který na tácu přinesl konvici, šálky, cukr, smetanu a preclíky.

Zatímco mu ukazoval kam má občerstvení položit a dával mu

spropitné, řekl, aby neprotahoval nevhodné ticho: „Od té doby.

předpokládám, máte klid.“

Vycítil, že také potřebuje mluvit. „Dostala jsem v Dánsku

azyl.“ Jak asi? Ne, že by na tom tak záleželo. Když se člověk

toulá po světě dost dlouho, najde si cesty a cestičky. „Měla

jsem tu kontakt s Ukrajinci a po čase jsem si tuhle zemi

zamilovala. Jsou tu skvělí lidé a příjemná krajina. Pracovala

jsem na statku, pak jsem se rozhodla, že budu veterinářkou a

začala jsem se učit německy a anglicky, abych se doniuvila i s

cizinci. Teď mám praxi v Kongens Lyngby. je fennoc pěkné

předměstí.“

Číšník odešel. Hanno přistoupil těsně k ní. „Ale to už byste

měla být v důchodu nebo těsně před nim. Vaši přátelé se jistě

diví jak mladě vypadáte. Jistě si z vás utahují, že se koupete v

prameni mládí. Také se musí divit proč nejdete na odpočinek.

A bude to divné i úřadům. Kam tedy půjdete, Olgo?“

Upřeně na něho hleděla. „Ano, v Dánsku mají perfektní

záznamy a pečlivé úředník}'. Kam byste navrhoval, abych šla? A

407

jaké je vaše pravé jméno?“

Tep se mu zrychlil. „Dobře, konec chození kolem horké kaše. Nechtěl jsem

vás nijak vyděsit, přestože jsem si byl jist, že vám mohu říci pravdu hned

na začátku.“ Opět se posadil, aby nebudil dojem, že chce nějak získat

převahu. Někdo jako ona by mohl reagovat prudce.

„To co vám chci říct vám bude připadat jako šílenost, pokud

nejste tou, za kterou vás považuji. A já jsem si jist, že jste.

Nebojte se, jen poslouchejte. Pokud chcete, můžete

otevřít dveře a stát vedle nich.“

Zavrtěla hlavou. Prsa sejí prudce zdvihala a klesala.

„Plus mínus několik roků. které ostatně nehrají žádnou roli, jsem stár asi tři

tisíce let. Chcete asi říci … Co se děje!?“

Zbledla a jakoby se propadla do křesla. Naklonil se. aby jí

pomohl. V mžiku se napřímila a zašeptala: „Cadoc.“

„He?“

„Cadoc. To jste vy. Už si vzpomínám. Ten kupec v Kyjevě.

Tehdy se mu říkalo Kyjiv. Kdy to bylo? Je to, myslím, skoro

tisíc let.“

Jako by ho oslnil jasný záblesk světla. „Vy … jak se jmenujete…“

„Tehdy Svobodit. A v srdci jí pořád jsem. Ale kdo jste ve

skutečnosti?“

Pochopitelně, pomyslel si. nelze si pamatovat ty

miliony srnrtelníků, kteří se změnili v prach. Ale

přesto nikdy zcela nezapomněl. Opět vyvolal

přelud, který se v něm skrýval po staletí.

„S-Svoboda, ano. Zachránili jsme vás,“ vykoktal.

„Ta noc byla nádherná. Mohlo jich být tolik!“ Vstali a dychtivě se objali.

7

District of Columbia opět prožíval vlnu veder. V Moriartyho

kanceláři však bylo příjemně, klimatizací dovnitř proudil

chladivý vzduch. Jeho však spaloval jiný žár. Mrštil časopisem

o stůl. až to zaznělo jako výstřel z pistole. „Ty bastarde, ty

zlomyslnej parchante,“ drtil mezi zuby.

Interkom nevtíravě zacinkal. „Je tu pan Stoddard. pane

senátore,“ ozval se hlas sekretářky. Moriarty se zhluboka

nadechl a prudce vypustil vzduch. „Jde akorát! Hned ho sem

pošlete.“

Vešel drobný, nepříjemně vyhlížející muž s chladně

neosobním výrazem v obličeji. V ruce nesl aktovku.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil. Tvář se mu leskla potem.

Přejel pohledem ze senátora na časopis a zpět. „Vidím,

že jste četl poslední vydání.“

„Jistě,“ odsekl Moriarty. „Sedněte si. Už jste to viděl?“

„Ještě ne,“ řekl Stoddard a posadil se. „Měl jsem

zrovna v práci onu osobu, však víte.“

Podsaditý muž za stolem se natáhl pro časopis a přidržel si jej

před elegantními brýlemi. „Poslouchejte. Úvodník. Zabývá se

mou řečí o pomoci SSSR. Vyberu namátkou nějaký odstavec.“

Školeným hlasem začal citovat: „,Senátora uvedla mírová

aktivistka doktorka Fulvia Bourneová. Namísto toho, aby

reagoval najejí řeč na banketu z předešlého dne a komentoval

výroky jako: „Pentagon je pentagram plný nukleárních

šílenců!“, nebo „CIA - Agentura pro obětování dětí.“ nazval ji

prostě moderní Johankou z Arku. Odtud byl už jen krůček ke

zdůrazňování nutnosti státnického umění „trpělivost v

zahraniční politice, netrpělivost v domácí“. Zjevně šlo o

trpělivost s takovými typy, jako jsou pánové Castro a Ortega.

Konečně, jeho vážený stranický kolega reverend Nahaliei

Young onehdy nazýval oba zmíněné .drahými soudruhy'.“

409

Hergot!“ vybudil. „To se nedá vydržet. Přečtěte si to sám, jestli

chcete.“

„Mohu se na něco zeptat, senátore?“

„Jistě. Jsem vždycky pro otevřenou diskusi.“

Stoddard si ho dlouze přeměřil. „Proč vás ten Tannahill

tak vytáčí? Vždyť nepíše nic jiného, než co vaši jiní

oponenti?“

Plný obličej zbrunátněl „Ty jeho odpornosti neznají hranic. Mezi opozicí a

štvanicí je rozdíl. Vždyť on vráží klín mezi mě a mé voliče.“

„Och, vždyť působí mimo Novou Anglii. Sice má nějaký

regionální ohlas, ale není v našem státě. A Tlie Chart Rootn

má celkem malý náklad.“

„Stačí malá, ale vhodně umístěná dávka viní, aby se nakazil

celý národ. Tannahill přitahuje nejen staré konzervativce a

neofašisty, ale také vysokoškoláky a jiné mladé lidi.“ Moriarty

si povzdechl. „Jasně, ten had má právo do všeho mluvit a ty

jeho pošklebky mi ubližují víc než by měly. Ta jeho krutost mě

zničí.“

„Jestli mohu podotknout, často to podobným lidem dost

usnadňujete. Už kdysi jsem vás varoval, aby vaše narážky

nebyly příliš adresné.“

„V politice si musíte najít nějaké spojence a pak si je hýčkat.“

„Jako třeba Jihoafrickou republiku? No, nevím.“

Moriarty se zamračil, ale pokračoval: „Ve výboru je sice pár

extrémistů, ale jsou alespoň pro dobrou věc. Potřebujeme

jejich energii a nadšení.“ Odkašlal si a změnil téma: „Nechme

toho a do práce. Musíme zjistit, kdo ten Tannahill je a kdo za

ním stojí. Co jste zjistil?“

„Obávám se, že toho není moc. Moji lidé ho proklepli, a přestože jsou

hodně dobří, nic na něho nenašli. Samozřejmě, nestihli ho probrat

do detailu.“

„AÍia?“ Moriarty se předklonil. „Takže zůstává záhadným

mužem žijícím na své usedlosti? ,Žít volně nebo zemřít. Třeba

tomuhle věří.“

„Není to žádný poustevník jako Howard Hughes, jestli myslíte tohle,

senátore. To co nám nejvíce ztěžuje práci, je to. že se tam málokdy

vyskytuje. Stále někde cestuje. A pro mé muže je obvykle nemožné zjistit,

kde zrovna je. S tímhle nám nepomohl ani personál usedlosti ani

zaměstnanci redakce. Má tam jen pár lidí, kteří pro něho už dlouho pracují

a asi je pečlivě vybíral, protože jsou loajální a mlčenliví. Ani se nezdá, že

by skrývali tajemství za která by se musel stydět.“ Odkašlal si. „Ne. Oni ani

neví, co jejich šéf dělá, když tam není. A jsou přesvědčeni, zeje to jen

jeho věc.“

Moriarty se na Stoddarda úkosem podíval. Občas měl

dojem, že pro něho dělá pouze kvůli penězům. Jeho

výsledky však byly tak dobré, že snášel jeho občasné

nestoudnosti. „Tak co jste zjistil?“ zeptal se Moriarty. „Klidně

opakujte i to, co už vím.“

„Obávám se. že tomu tak většinou bude.“ Vyndal z aktovky

list papíru a nahlédl do poznámek. „Kenneth Alexander

Tannahill se narodil 25. srpna 1933 ve městečku Trója ve

Vermontu, blízko kanadských hranic. Rodiče se krátce nato

přestěhovali. Bývalý soused, se kterým si ještě chvíli

dopisovali, říkal, že odjeli do Minnesoty, ale nepamatoval si

přesně kam. Snad do vesnice North Woods. Je to všechno

nejasné, záznamy nejsou k ničemu, a to co víme je od několika

úředníků a z místních novin.“

Moriarty se chvěl vzrušením. „Myslíte, že by to mohla být podvržená

identita? Předpokládejme, že skuteční Tannahillové zemřeli, například při

nehodě. Bohatý muž, který potřeboval zahladit stopy, si mohl najmout

detektivní agenturu, která by mu takovou zmizelou rodinu, která by

vyhovovala jeho potřebám, našla.“

„Možná,“ opáčil Stoddard skepticky. „To se moc těžko

prověřuje.“

„Co záznamy o odvodech, než skončila všeobecná branná

povinnost?“

„Nerad bych se hrabal v něčem, co by vás mohlo nějak

411

poškodit, senátore.“

„Ano, pochopitelně. Přesto bychom mohli najít nějaké indicie, které by to

před úřady ospravedlnily.“

„Tannahill o sobě nikdy netvrdil, že byl v armádě.

Ale to se tyká mnoha mužů jeho věku. kteří z různých

důvodů nebyli v Koreji ani ve Vietnamu. Nevíme, proč

tam nebyl. Nemáme žádné vodítko. Nebylo to proto, že by se

službě vyhýbal nebo se skrýval. Ti co ho znají o něm mluví jako o

géniovi s ohromnou zásobou příběhů a vtipů. A od svých

zaměstnanců vyžaduje perfektní odbornost a nasazení. Má také

úžasnou schopnost odvést řeč od své osoby.“

„To ano. Pokračujte. Předpokládám, že se nikdy neoženil?“

„Ne. Ale není to homosexuál, ani není impotentní. Během let se

vyskytlo několik žen, které se nám podařilo najít. Nikdy

to nebylo nic vážného a žádná z nich inu nepřeje nic špatného.“

„To je nepříjemné. Jsou po něm nějaké stopy na západním

pobřeží?“

„V podstatě žádné. Poprvé se objevil v New Hampshire, koupil

ten dům a pozemky, založil časopis. To všechno jako …

řekněme zaměstnanec Tomek Enterprises. I když společník

nebo agent je asi výstižnější. V každém případě jej Tomek

financuje a mám dojem, že účelem většiny jeho cest je podat

hlášení starému pánovi.“

„Který je stejně efemérní jako on, že?“ doplnil Moriarty, a pod prsty mu

zapraskalo strniště, když si zamnul bradu. „Stále víc si myslím, že bychom

měli pátrat tímto směrem.“

„Senátore, osobně bych vám radil, abyste s tím skončil. Je to

nesmíme drahé, zabírá to čas a lidi, které byste mohl využít na

přípravu kampaně a jsem si na devadesát devět procent jist, že

z toho nevzejde nic, co by se dalo politicky jakkoli

zužitkovat.“

„Myslíte si, že jsem jenom politik, Hanku?“ „Poslouchal jsem,

když jste mluvil o svých ideálech.“ Moriarty dospěl k

rozhodnutí. „Máte pravdu, nemůžeme se honit za přeludy. Ale

přesto cítím v kostech něco nekalého. A doznávám, že mám i

osobní pohnutky. Odhalení by mohlo být husarským kouskem

a jsem posedlý tím, jak Tannahillovi nahodím návnadu a

zaseknu. Necháme toho šťouráni v minulosti, ale ne úplně.“

Spojil prsty obou rukou do stříšky a zadíval se přes ně na

Stoddarda. „Kde je teď?“

Ten pokrčil rameny. „Může být kdekoli, včetně přivrácené

strany měsíce …“

Moriarty si olízl rty. Tlie Chart Room se vyjadřoval značně

nevybíravě k útlumu amerického vesmírného programu. „No

dobře, ale jednou se musí vrátit. Chci. aby jeho dům i kancelář

byly pod neustálým dohledem. Jakmile se objeví, budete ho

sledovat čtyřiadvacet hodin denně. Jasné?“

Stoddard se chystal něco namítnout, ale spolkl to a přikývl.

„Zařídím to, pokud to zaplatíte.“

„Peníze mám,“ odpověděl Moriarty. „Když bude nejhůř,

zaplatím to ze svého.“

413

8

„Co se děje?“ byla snad pnou otázka Natálie Thurlowové, při

jejich dnešní schůzce. Hanno si uvědomil, že nebude moci

dlouho zapírat. Nicméně zatím mlčel a vyhlížel oknem

obývacího pokoje bytu Roberta Cauldwella. Zvolna se snášel

pozdně letní večer. V místě kde jeho silueta vrhala stín na

okenní tabuli viděl tisíce světel, která se táhla jako koberec

městem až nad tichou hladinu zálivu. Tak se Syrakusy shnily v

bohatství a blahobytu, s opevněním, které vymyslely nejlepší

mozky té doby. když je překvapily polobarbarští Římané.

„Když jsi se včera vrátil, chodil jsi jako ve snách,“ pokračovala Natahá za

jeho zády. „Dnes jsi odešel sotva se rozednilo a vrátil ses až teď. A stále jsi

jak tělo bez duše.“

„Už jsem ti vysvětloval proč. Nakupila se mi práce, co jsem

byl pryč.“

„Jak to myslíš? Co tu máš jiného na práci, kromě tvé záliby

v Rufúsových laboratořích?“

Po té narážce se otočil. Stála proti němu napjatá, prsty volně

spuštěných paží zaťaté v pěst. Viděl, že trpí, a to ho také

zraňovalo. Její vztek působil jako balzám.

„Víš, že mám povinnosti i jinde.“ zkusil jí připomenout. Už

dříve jí ukázal skromnou kancelář, kterou si zařídil v centru.

Jen jí nikdy nevysvětlil, k čemu slouží.

„Samozřejmě. Kdykoli jsem ti zavolala, vzal to záznamník.“

„Nemůžu tam jen vysedávat. Co jsi mi vlastně chtěla? Nechával jsem ti tu

na záznamníku vzkaz, abys mě nečekala k obědu.“

Po pravdě, většinu dne byl Joem Levinem a

konzultoval se státními úředníky, kteří prováděli v

Tomkově společnosti daňový audit, jejich další kroky, které bude

třeba podniknout, neboť na neurčito odjíždí v blíže

nespecifikované záležitosti. Samozřejmě již měli

přehled o celkové situaci, i o některých detailech - strýček Sam

na to poslal slušný tým lidí. (Měly vůbec ty hromady

papíru, které produkovali, pro někoho význam?) Přesto bylo

několik choulostivých bodů. které jim musel objasnit.

Kdyby nechal všechno jen na nich, mohlo by se to výrazně prodražit. I

když se sotva mohlo provalit něco ilegálního. Nic takového nebylo. Do

takové míry si Hanno se stárni správou nezahrával. Nemohl ale prozradit,

proč nelze pana Tomka povolat z cest, aby se auditu osobně zúčastnil.

To vše bylo nicotné a bezvýznamné. Svoboda již brzy přijede,

aby se k nim připojila jako pátý člen skupiny.

A nadto … Srdce se mu mimoděk prudce rozbušilo.

„Myslela jsem, že bychom mohli zajít do restaurace na večeři.“

navrhla Natalia.

„Promiň, ale už jsem do sebe hodil sendvič.“ Nebyla to pravda.

Cítil, že by se v její společnosti cítil nesvůj. Věděl, že nemá

klid hráče pokeru. Od setkání se Svobodou se v něm něco

změnilo.

„Neřekneš mi co tě tak rozrušilo, že?“ povzdychla

si Natalia. „Jsi pěkně mazaný. Až teď mi dochází, jak

málo jsi … vlastně mluvil o sobě. o tom co děláš. Nevím o

tobě nic podstatného.“

„Hele. nebudeme se hádat,“ uklidňoval ji. „Víš. že jsem od

přírody nemluva.“

„Ale nejsi, vtom je ta potíž. Mluvíš a mluvíš, jsi zajímavý, sršíš vtipem, ale

nic přitom neřekneš.“ Než se zmohl na odpověď, zarazila ho mávnutím

ruky. „Proto jsem se naučila rozumět některým náznakům. Ať jsi se v

Dánsku setkal s kýmkoli, nebyl to žádný ,slibný obchoď o kterém jsi se tak

nejasně zmiňoval. A když jsme přijeli z letiště, a ty jsi se podíval do pošty,

jeden dopis tě pěkně uzemnil. Bylo to na tobě dost dobře poznat. Ale

dopředu jsem věděla, že mi ho neukážeš a že se o něm ani slovem

nezmíníš.“

To jistě ne, pomyslel si Hanno. Zvlášť ne po tom, co mu ta

milá, naivní Asagao napsala svou nemotornou precizní

angličtinou. „Je to soukromé a důvěrné.“ „Ta osoba v Idahu

stejně jako v Dánsku?“ Sakra! Viděla zpáteční adresu. Měl

asijský pár upozornit na některé zvláštnosti komunikace sním.

415

Ale protože ho znali jako Cauldwella, prostřednictvím

Rufůsových laboratoří, a spojení přes Tomkovu společnost -

složitý a nepochopitelný komplex, kde měli dojem, že každý

musí jejich vzkazy snadno zachytit - nepoužívali, a také ho

nikdy nenapadlo, že ze všech lidí na světě právě oni padnou na

čerstvou stopu, trochu tuto věc zanedbal.

Natalia by však obálku sama nikdy neotevřela. O jejím

charakteru se ujistil ještě dříve, než se stačili blíže

seznámit.

Opravdu jí ale plně rozuměl? Byla inteligentní a komplikovaná

a to ho na ní přitahovalo. Možná by si ušetřil některá

překvapení, kdyby k ní byl býval vstřícnější.

Na to je už pozdě. Smutek, který ho naplňoval, byl z části způsoben

únavou. Byl to úmorný den i pro člověka s jeho vitalitou.

„Vlez mi na záda. ano?“ řekl drsně. „Nejsem ničí

majetek.“

Ztuhla ještě víc. „Ne. Tys nechtěl žádné závazky, co? Co pro tebe

znamenám kromě toho, že ti poskytuju sexuální služby?“

„Proboha, nech těch nesmyslů!“ Udělal krok směrem k ni. „To

co jsme spolu prožili bylo nádherné, tak to teď nekažme.“

Stála bez pohybu, jen oči se jí ještě více rozšířily. „Cože?“

zašeptala.

Chtěl by jí to říci šetrněji, ale možná to takhle bude lepší.

„Budu muset zase odjet a nevím, kdy se vrátím.“

Poletí na východ jako Tannahill, najme soukromé očko. aby

mu trochu prokleplo tu Společnost a potají pořídilo pár

snímků. Pak se rozhodne, jestli je zkontaktuje přímo nebo

jiným způsobem. Mezitím si Svoboda uspořádá své záležitosti

v Evropě, dostane vízum a přiletí do New Yorku. Odloučenost

Tannahillova sídla jim poskytne příležitost k dokonalému

seznámení, aby mohli dohnat posledních tisíc let.

„Samozřejmě mi neřekneš proč.“ řekla Natalia bezvýrazně.

„Promiň, ale nemohu.“ Už dávno se odnaučil vymýšlet si

nějaké lži.

Dívala se jakoby skrze něho. „Jiná žena? Snad. Možná je za

tím něco víc. Pokud se mě prostě jen nechceš zbavit.“

„Ne „ .poslouchej, Nat, můžeš tady dál bydlet, naopak,

budu rád a…“

Zavrtěla hlavou. „Mám svou hrdost.“ Pohled jí ztvrdl. „Do

čeho ses dostal? Co to pečeš a s kým?“

„Už jsem říkal, zeje to osobní záležitost.“

„Snad ano. Když ale uvažuji o tvém chování, nezdá se mi to

úplně jisté.“ Opět pozvedla paži. „Nechci už nic

slyšet, zvlášť teď, kdy jsi mi nedal na výběr. Ale

musím si krýt záda, to jistě chápeš. Jestli se mě bude

policie ptát, řeknu jim to málo, co vím. Nedlužím ti žádnou

loajalitu.“

„No tak, počkej!“ Chtěl ji vzít za paži, ale odstrčila ho. „Dáme

si něco k pití a promluvíme si.“

Zamyšleně si ho přeměřila. „Vysvětlil bys mi doopravdy něco?“

„Já … no. mám tě rád a …“

„To stačí. Zítra se sbalím a pak - sám si vaříš, sám si pereš.“

Odešla.

Stejně bych musel zanedlouho odejít, chtělo se mu za ní

zakřičet. Mohlo to být snazší, než tohle. Na druhou stranu,

alespoň nebude zabírat další roky jejího života.

Docela ho zajímalo, jestli dnešní osamělou noc propláče.

417

9

Husté mžení se pozvolna snášelo zcela nehybným vzduchem.

V jeho stříbřité šedi se ztrácely bloky obytných domů a

všechny zvuky zněly tlumeně. Kolem bylo pusto, jen mokrá

tráva, a listí plující po hladině kaluží. V toto všední odpoledne

se v severozápadní části Kodaně snad nevyskytoval jediný

člověk. Když se vydali na krátkou cestu z jeho bytu do parku

Uttersleva Mose, měli Peter Astrup a Olga Rasmussenová celý

svět pro sebe.

Kapky deště se na jeho mladé kulaté tváři třpytily jako slzy.

„Nemůžeš přece jen tak odejít,“ řekl rozpačitě.

Dívala se přímo před sebe, obě ruce pevně zastrčené v

kapsách kabátu. „Máš pravdu, zeje to příliš náhlé.“

„Je to kruté!“

„Proto jsem tě požádala, aby sis vzal volno a mohli jsme se sejít. Časuje

málo a musím toho ještě hodně stihnout.“

„NeA'iděl jsem tě ani o tobě neslyšel od …“

Uchopil ji za paži. „Co jsi dělala? S kýmjsi byla?“

Trhla sebou. Vycítil její nevoli a pustil ji. Vždy byl pozorný a

milý. Mohl být tím nejsladším milencem, kterého kdy měla,

nebo mohla mít. „Nechci ti ublížit víc, než je nutné. Petře,“

řekla tiše. „Takhle je to asi nejlepší.“

„Ale co naše dovolená ve Finsku? Promiň, je pitomost teď se

na to ptát.“ dodal se zajíknutím.

„Ale ne.“ přinutila se podívat na něho. „Těšila jsem se na to

stejně jako ty. Ale tahle příležitost je příliš veliká.“

„Opravdu?“ oponoval zoufale. „Ženeš se do Ameriky a za čím? Ani jsi mi

to pořádně nevysvětlila.“

„Je to tajný vědecký výzkum. Slíbila jsem. že o tom nebudu

mluvit. Ale víš. jak mě to zajímá.“

„Ano. Tvá inteligence a touha po vědomostech mě přitahují

snad více, než tvoje krása.“

„Ale no tak.“ řekla s náznakem smíchu. „Myslím, že jsem

vcelku obyčejná.“

Zastavil se. Chtě nechtě učinila totéž. Hleděli na sebe v

zimavém šeru. Protože byl ještě dost mladý, vyhrkl: „Jsi

tajemná, něco skrýváš, vím to. A jsi žena, které není rovno.“

Zvolna jí táhlo hlavou, že Hanno také strávil nespočet životů

získáváním zkušeností.

„Já. já tě miluji,“ vykoktal. „Říkal jsem to předtím a říkám to znova.

Vezmeš si mě? S oddacím listem a se vším všudy.“

„Ach, drahý,“ zašeptala. „Jsem dost stará, abych byla …“

Náhle nebyla schopna doříci „tvou matkou“. Místo toho pokračovala:

„Jsem pro tebe příliš stará. Možná na to nevypadám, ale už

jsem ti to říkala. Ale posledních pár let bylo přeci tak

krásných.“

Myslela to upřímně. A Hanno - co o něm doopravdy vím? Co

od něho mohu očekávat? Oba jsme se příliš dlouho skrývali, a

to nás muselo poznamenat způsobem, který si snad ani

neuvědomujeme. Ale on se toulá světem třikrát tak dlouho, co

já jsem pobývala na Rusi. Byl fascinující, zajímavý a veselý,

ale také v něm zahlédla dávku tvrdosti. Nebo je to jen znamení

vnitřní osamělosti? Do jaké míry je ještě schopen mít zájem o

někoho nebo o něco. kromě holého přežití?

Se vzrůstajícím neklidem pokračovala: „Od začátku jsme

věděli, že to dlouho nevydrží. Ukončeme to v klidu, dokud je

to ještě hezké.“

Vypadal jako zpráskaný pes. „Miluji tě a je mi jedno kolik ti je let.“

Začínala mít zlost. Chtělo se jí říct, jak je dětinský. Ale co by

ostatně mohla očekávat od člověka, kterému ještě není ani

třicet? S ním nemohu poznat nic nového. „Je mi líto.“ Mohla jsem ho

odmítnout hned zpočátku, ale tělo vyžaduje své a milostné vztahy se

zde běžně navazují a ukončují velice snadno. A Harmo a ti drazí …

Je vůbec možná svatba nesmrtelných? Nemyslím, že ho doopravdy

miluji, nebo on mně. Možná tomu ani tak nikdy nebude. Ale to

stejně nemůže být základ trvalého partnerství. Alespoň ne pro mě.

419

Uvidíme, co z toho bude.

Uvidíme. Co bude.

„Neber si to tolik. Zakrátko se z toho dostaneš a najdeš si to správné

děvče.“

A usadíš se. vychováš děti. které dospějí, zemřou a

nakonec se rozpadnou v prach, stejně jako miliony

ostatních. Pokud ovšem nejsme na cestě do dalšího temného

období, času požárů a krveprolití. jak předpovídá Hanno.

Usmála se na Petra. „Zatím se můžeme vrátit k tobě,“

zašeptala, „a dopřát si to nejkrásnější rozloučení.“

A mohlo by trvat až do zítřka.

10

Corinne Macandal přijala návštěvníka ve viktoriánském

pokoji. „Dobrý den,“ řekla a podala mu ruku. Jeho dlaň

byla šlachovitá, neočekávaně tvrdá, stisk lehký, ale pevný. Se

sebejistou starosvětskou galantností naznačil políbení.

„Posaďte se. prosím. Mohu vám nabídnout čaj nebo kávu?“

Kenneth Tannahill zůstal stát. „Mohu vás požádat, aby náš

rozhovor probíhal v naprostém soukromí?“

Překvapeně si ho přeměřila. Její první myšlenka byla: Jak je asi vůbec

starý? Podle černých vlasů, hladké pleti a pražné postavy usuzovala, že je

mlaď, ale jeho celkový postoj budil dojem člověka, který mnoho prožil a

mnoho viděl. Ty náznaky byly příliš jemné, než aby se daly pojmenovat,

přesto je vycítila. „Zvláštní. Myslela jsem, že chcete rozhovor pro váš

časopis.“

V jeho úsměvu bylo něco poťouchlého. „To není přesně to. oč

jsem vás žádal, i když to tak vcelku asi vyznělo.“

Corinne byla ve střehu. „Co tedy chcete? Abych řekla pravdu,

neznám ten váš, hmm, Chart Room.“

„Nemáme velký naklad. A musím dodat, že se nezabýváme

senzacemi. Většinou zveřejňujeme články a komentáře k

současným událostem. Náš zájem se obrací především k

historii a antropologii. Snažíme se vidět věci z nadhledu.“

„To vypadá zajímavě. Přesto musím interview, či cokoli

podobného odmítnout. Nechci žádnou publicitu. Já osobně sejí

vyhýbám a mohlo by to poškodit i Společnost.“

„Opravdu? Myslel jsem, že když se práce vašich lidí -

a dosáhli jste mnoha pozoruhodných úspěchů - stane známou,

zajistilo by vám to větší podpora, spolupráci a vše ostatní co

potřebujete. Mohla byste inspirovat další.“

„Pochybuji, že by byli stejně úspěšní. My jsme výjimeční. Jedna z věcí.

která nám dovoluje dělat to co děláme a jak to děláme je právě to. že jsme

malá organizace. Jestliže budeme příliš na očích, může nás to zničit.“

Zachytila pevný pohled jeho lehce zešikmených očí. „Myslím.

421

že tohle je méně důležité než vy sama, má pani,“ řekl takřka

neslyšně. „A vaše společnice, slečna Donau.“

To ji zneklidnilo a poněkud zvýšeným Hašem se zeptala: „O

co vám jde? Byl byste tak laskav a přešel k věci?“

„Omlouvám se. Opravdu se vás nechci nijak dotknout, aopak. Ale

přesto bych byl rád, kdybychom si mohli promluvit v

naprostém soukromí.“

„Dobrá. Počkejte chvilku, zařídím to.“ rozhodla se.

Na chodbě zastavila služebnou a pošeptala jí: „Ten gentleman

a já budeme ve svatyni. Řekni Boydovi a Jerrymu, ať stojí u

dveří a vpadnou tam, pokud zazvoním.“

Děvče se zajíklo. „Budou problémy, madam?“

„Domnívám se. že ne,“ uklidnila ji Macandal. „To jen pro

všechny případy.“

Krýt si žádaje nezbytný předpoklad nesmrtelnosti.

Vrátila se a odvedla Tannahilla do místnosti naplněné

desítkami náboženských předmětů. Zdálo se. že si je zevrubně

prohlédl ještě než vůbec stačila zavřít dveře.

„Tak už se přeci posaďte.“ řekla o něco ostřeji, než zamýšlela.

Poslechl. Posadila se naproti němu z druhé strany kávového

stolku. „Byla bych ráda. kdybyste se vyjádřil jasně a stručně.“

I on stěží potlačoval nervozitu. „Odpusťte, jestliže

to nebude možné. Přišel jsem ve velmi zvláštní

záležitosti. Nejdříve si musím byt jist. že vás do ní mohu

zasvětit. Hned na začátku vás chci ujistit že nebudou žádné

výhružky, požadavky, ani vás nebudu nutit udělat cokoli

špatného. Patřím ke zvláštnímu druhu lidí a mám důvod se

domnívat, že vy a slečna Donau také. Jestliže ano. můžeme

vás pozvat mezi nás za účelem vzájemné pomoci a partnerství.“

Ze by byl … ? Nakrátko se jí zatmělo před očima a další slova

k ní doléhala z velké dálky.

„Budu mluvit otevřeně a doufám, že se nebudete hněvat. Najal

jsem detektivní kancelář, aby mi o vás dvou a vaší organizaci

podala zprávu. Dělali to velmi ohleduplně. Prostě se týden

potloukali po okolí, mluvili s lidmi, kteří chtěli mluvit, udělali

pár fotek, pročítali noviny a nahlédli do veřejně přístupných

záznamů. Bylo to čistě pro moji informaci a proto jsem dnes

mohl přijít připraven a nemámit váš čas.“ Tannahill se mirně

usmál. „Vy osobně zůstáváte stále záhadou. Nevím o vás

prakticky nic víc, než je ve zprávě a něco málo z vyprávění

starších členů Společnosti, kterou založila vaše matka a jejíž

místo jste převzala. Na druhou stranu, pokud se nepletu, mám

nějaké informace o Rose Donau.“

Macandal se ovládala. Srdce jí sice prudce bušilo, ale mozek

pracoval na plné obrátky, všechny smysly měla napjaté. Pokud

je opravdu nesmrtelný, musí být nutně hrozbou? Ovšem pokud

není… Rozhodně musí být opatrná. „Proč jste tedy nejdříve

nenavštívil ji?“

„Myslím, že by se jí to nelíbilo. Víte. nechci jí nahnat strach.“

Tannahill se předklonil, ruce lehce položené na kolenou.

„Mohu vám vyprávět příběh? Klidně to nazvěte pohádkou,

pokud chcete. Nebo podobenstvím jste sečtělá.“

Přikývla.

„Žila byla jedna žena v městě, které se dnes jmenuje Istanbul.

Tehdy jej nazývali Konstantinopol a bylo to hlavní město

velké říše. Ta žena se nenarodila tam. ale v Sýrii. Měla velmi

těžký život, potulovala se světem a utržila mnoho tvrdých ran.

A také byla o mnoho starší než vypadala. I když ne tak stará

jako její profese, pro kterou potřebovala mladě vypadající tělo.

Vedla si vtom dost dobře, i když z času na čas musela

zvednout kotvy a usadit se jinde pod jiným jménem Jednoho

dne k ní přišel muž, který byl také o mnoho starší, než se zdál.

On a jeho společník mnoho cestovali. V té době se jako kupci

plavili po ruských řekách.“

Jak mluvil, stále ji sledoval. Nevydržela to.

423

„Dost!“ vykřikla a prudce, přerývaně oddechovala.

„Pane „ .Tannahill, neznáte náhodou … jistého

Willocka?“

Sevřel kolena prsty, až mu zbělely klouby. „Ano. To je pravda,

znám ho. On o mně asi neslyšel. Nadace zabývající se

výzkumem dlouhověkosti jej pověřila vyhledáváním lidí, kteří

v sobě nosí … geny dlouhého života. Mimořádně dlouhého.“

„Aha.“ Náhle byla naprosto chladná, vzdálená. Jako by někdo

úplně jiný říkal: „Rosa i já jsme viděly ten inzerát. Připadal

nám zajímavý.“

„Ale neodpověděly jste.“

„Ne. Musíme být opatrné. Společnost pracuje mezi různými

lidmi. Máme také své nepřátele a někteří neberou ohled na nic.“

„To jsem si domyslel. Ujišťuji vás, slečno Macandal, že

reprezentuji skupinu velice slušných lidí. Abych řekl pravdu,

dozvěděli jsme se o vás díky tomu. že dva z nás se také

zabývají pomocí potřebným lidem. A je nás málo. Velice

málo.“

„Nicméně potřebuji čas na rozmyšlenou. Vy už o nás něco

víte. Ale co my víme o vás?“

Tannahill takřka minutu mlčky seděl, než přisvědčil: „To je

rozumné. Ptejte se na cokoli.“

Udiveně pozdvihla obočí. „Zaručíte se. že mi na vše odpovíte

pravdivě a nic nevynecháte?“

Tannahill se rozesmál. „Ne, proboha, to ne!“ Rychle však

zvážněl: „Ne dříve, než si budeme moci navzájem plně

důvěřovat. Udělám vše, aby se tak stalo co nejdřív.“

„Prozatím nemusíte dělat nic. Také si vás trochu prověřím.

Přečtu si pár čísel vašeho časopisu. Zjistím si. jak žijete, co si o

vás myslí sousedé a tak. Jak jste to udělal vy. Určitě to

nepotrvá dlouho, a pak s Rosou promyslíme, co dál.“

Ulehčené se usmál. „Teď mi říkáte – „Nevolejte, my se vám

ozveme“. V pořádku. Máme čas i trpělivost. Naučili jsme se

čekat. Dokud nebudete chtít samy, nebude se dít nic.“

Sáhl do kapsy a podal jí navštívenku. „Tady je má adresa v New

Hampshiru. Zítra se tam s mým společníkem vracíme. Kdykoli zavolejte

nebo napište, čemu dáváte přednost Pokud bych tam zrovna nebyl, můj

personál bude mít instrukce a najde mě. V každém případě tu mohu být

během čtyřiadvaceti hodin.“

„Děkuji.“

Skoro ji odzbrojil, když náhle vstal a prohlásil: „Ne, já

děkuji vám a těším se, že se k nám připojíte.“ Po kratičké

odmlce dodal: „Povězte, prosím, můj příběh slečně Donau a

přidejte šťastný konec. Onen muž té ženě již dávno odpustil

a doufá, že se s ní opět setká.“

„Vyřídím.“ souhlasila Macandal. Znovu si podali ruce.

Tentokrát trval stisk o něco déle, ale když ho doprovázela k

východu, žádný z nich nepromluvil.

Sledovala jej, jak sebejistým, rychlým krokem odchází nevlídnou ulicí. Zdá

se, že se o sebe umí postarat. Jistě už byl na horších místech, než je Harlem

za dne … Ale že je to okouzlující muž!

Nebo si to jen namlouvám? Aliyat může mít samozřejmě

pravdu, nesmrtelný člověk nemusí být nutně dobrým

člověkem.

Pokud je - jsou. Ještě stále mi neřekla, co proti

němu vlastně má.

Na co vlastně čekám? Proč tu ještě trčím? Proboha, vždyť je to

muž a jsou možná i další.

Jen se uklidni, holka!

Nával touhy pozvolna opadl. Ještě se třásla, ale už byla

schopna hodnotit situaci s nadhledem Celibát je cena, kterou

musím platit. Mamalo nemůže střídat milence, ani se nemůže

vdát. Napadlo ji: Byla jsem tak hrdá na své sebeovládání, až

jsem si přestala uvědomovat, jak jsem domýšlivá. Hezky

zpátky na zem. zlato. Jsi jen obyčejná, omezená a zranitelná

lidská bytost.

Která má ovšem odpovědnost.

425

Vrátila se do pokoje, který jí sloužil jako pracovna. Její

střízlivý interiér ji uklidňoval. Čeká ji ještě hodně práce.

Macandal usedla ke stolu a sáhla po telefonu. Mezi čísly. která

vytočila, byla čtyři, která patřila jistým policejním úředníkům

a jednomu agentovi FBI. Společnost pomohla těmto lidem,

když byli ještě dětmi. Nezůstali v jejích službách, ale přesto

nikdy nezapomněli. Žádný z nich se nikdy nezpronevěřil

svému povolání, ani to po nich nikdy nepožadovala. Ale již

několikrát jí byli schopni pomoci, a nepochybovali o tom, že

její úmysly jsou poctivé a zákonné. S nimi se rychle doví vše o

Kennethu Tannahillovi. Možná i to, co sám neví.

11

Taxikář se zatvářil neradostně, když mu Aliyat řekla adresu a

očividně si oddechl, když ji vyložil a odfrčel. Na okamžik si na

ulici připadala úplně ztracená.

Teprve se šeřilo, ale okolní plesnivějící zdi pohlcovaly většinu

světla a na ulici panovala takřka noc. Mdlé světlo lamp

obnažovalo popraskanou vozovku, chodníky s vytrhanou

dlažbou, kusy papíru a plastů, skleněné střepy, prázdné

plechovky, nedopalky a spoustu dalšího, hůře

identifikovatelného odpadu. Několik oken. která nebyla

zatlučena prkny, na ni temně zívalo. Nikoho za nimi neviděla.

Cítila, jak se v dosud horkém vzduchu vznáší, spolu s

množstvím jiných, pach strachu.

Spěšně vykročila k domu Společnosti. Fasáda byla stále ve

špatném stavu, stejně jako průčeli ostatních domů. oprava musí

ještě chvíli počkat. Ale uvnitř by to už mělo být lepší. Stavební

dělníci odešli před několika hodinami. Zajímalo ji. jestli vůbec

rach stavby přilákal někoho ze sousedství.

Dveře byly zamčené. Při její poslední návštěvě tomu tak nebylo. Když

mačkala tlačítko zvonku, ohlédla se přes rameno a mimoděk přitiskla

kabelku k tělu.

Za sklem vyztuženým drátěnou sítí se objevila tmavá silueta.

Muž si ji nejprve prohlédl kukátkem. Zdálo se jí. že to trvá

věčnost. Poznala ho, ale jeho kolega jí nebyl povědomý,

přestože měl také odznak dobrovolné hlídky. Ale těžko mohla

znát všechny členy osobně. Ani jeden z nich však nebyl tím, za

kým přišla.

„Missuslo!“ ozval se překvapeně ten první. „Co tady děláte tak

pozdě?“

„Potřebuji mluvit s Randy Castlem,“ vyhrkla. „Řekli mi, že je

tady.

„Ano, je.“ Ozvalo se cvaknutí zámku. „Neměla jste sem jezdit,

427

Missuslo. zvlášť rie sama.“

To jsem zjistila, jakmile jsem vystoupila z taxíku,

chtělo se jí říct. „Jenže on jezdí celý den pro spedici a není k

sehnání. Myslela jsem, že bude v Hope Hower,“ - komplexu

společnosti, kde měl byt a který se nacházel v mnohem

bezpečnější čtvrti. „Několikrát jsem mu tam volala, ale když

to ani po několika hodinách nebral, zavolala jsem jeho rodičům

a ti mi řekli, že je zde. Potřebujeme od něho něco

a sem nemá telefon.“

„Ale my máme,“ řekl jeden z hlídky a ukázal na stůl mezi harampádím,

které tu nechali tesaři. „Byl bych pro něho skočil.“

„Děkuji, ale tohle je důvěrná záležitost.“

„Aha.“ Jeho důvěra byla naprostá. „Takže jděte

rovnou touto chodbou a jsou to dveře číslo tři.“

Rukou naznačil směr a usmál se. „Ničeho se nebojte.

Missuslo. Dostaneme vás domů v pořádku.“

„Na každej pád.“ přisvědčil jeho kolega.

Oprava chodby vedoucí z haly byla již dokončena, zbývalo jen

vymalovat a položit koberec. Zaklepala na nové dveře. Když

se otevřely, stál za nimi mohutný muž. „Co je?“ zabručel a

když ji uviděl zvolal: „No ne. co se děje?“

„Potřebuji s vámi mluvit,“ řekla Aliyat.

Uctivě a trochu neohrabaně ji pozval dovnitř a zavřel dveře.

Byteček byl prakticky dokončený, ale takřka nezatížený. Zatím

se neočekávali žádní nájemníci. Vedle stolu plného papírů s

poznámkami stál malý vařič. Jako většina mladých lidí ve

Společnosti si doplňoval vzdělání. Jeho snem bylo stát se

inženýrem. „Jako doma. Missuslo,“ zamumlal. „Rád vás

vidím, ale raději jste sem neměla jezdit, víte, jak to myslim?

Co potřebujete?“

Protože na tom trval, sedla si do jediné židle.

Posunkem odnitla nabízenou kávu. Posadil se na zem vedle jejích

nohou. „Co se stalo?“ zeptala se. „Proč jste se přestěhoval, a

kde je Gus?“ - předchozí noční vrátný.

„Leží, Missuslo. Před čtyřmi dny sem vpadla parta výrostků a

dost ho zřídili.“

„Ví o tom Mamalo?“ zeptala se vyděšeně.

„J-ještě ne. Chtěli jsme to nejdřív říct vám a znát váš názor.“

Apoštolově chrání svatého, pomyslela si Aliyat. Corinne

možná nařídí ukončit projekt, než aby se pouštěla do boje s

násilím. Ale lidé. kteří opět naleznou svou hrdost, se neradi

vzdávají. „Bohužel jste nebyla v poslední době ve městě.“

„Ano, minulých pár týdnů. Omlouvám se, měla jsem nechat

zprávu, kde budu k zastižení. Ale netušila jsem. že by mohlo

dojít k něčemu takovému.“

„To jste samozřejmě nemohla. A už jste si konečně

poífebovala odpočinout. Všichni jsme si všimli, jak jste

unavená.“

Ne tak docela, pomyslela si. Alespoň ne tělesně. To jen K to věčné

papírování, vyřizování, zařizování, účty a platby a všechno ostatní, co

dělám sama. protože si nemůžeme dovolit kancelářské síly. to mě

vyčerpalo. Bez ohledu na to, co pro mě Společnost znamená, to nemohu

dělat celý život. Nemám pro to ten správný cit, potřebnou dobrotu. Čas od

času se musím sbalit, vzít nějaké úspory a vypadnout pryč pod cizím

jménem, užít si trochu luxusu, vzrušení, navázat ' milostný vztah, pokud

potkám někoho přitažlivého. (V posledních letech to byl častěji muž, než

žena; Společnost jí dala zapomenout na mnohou hořkost a zacelila nejednu

jizvu.) Ale proč si tohle musím opakovat? Abych se zbavila pocitu viny, že

jsem tu nebyla? „Jak je Gusovi?“

„Bude v pořádku. Léčitel Jules ho ošetřil stejně

dobře jako jakýkoli doktor a teď je v domácím ošetření.“

„Nebyli jste s tím tedy na policii?“

„K čemu by to bylo? Jenom další potíže.“

„No tak!“ vyštěkla Aliyat. „Kolikrát vám budeme muset s

Mamalo opakovat, že policie není náš nepřítel? Našimi

nepřáteli jsou zločinci.“ Nejsem až tak úplný pokrytec,

uvažovala. Většina policistů je v pořádku. Ale jsou

svázáni takovými zákony, které plodí větší zločinnost, než to

dokázala celá prohibice.

429

„Přinejlepším by se stejně zrovna nepřetrhli.“ řekl Castle ' na svou obranu.

„Nemohli by nás tu přece hlídat nepřetržitě. A Gus říkal, že ti parchanti

slíbili, že se vrátí, pokud odtud nezmizíme. A pak to prý bude horší. Možná

i nějaká bomba. Rozhodli jsme se posílit noční hlídky. To by je mohlo

odradit. Proto jsme teď tady.“

Aliyat přeběhl mráz po zádech. Ulice byla pustá a tichá. Snad až

příliš. Proslechlo se snad, že se něco chystá?

Co může dělat? Zatím asi nic. „Buďte opatrní. Nic nestojí za

ztrátu byť jediného života.“ Máš před sebou padesát, možná

šedesát let, Randy.

„Vy také, Missuslo. Už sem nechoďte po setmění. Alespoň

dokud nebude čtvrť bezpečnější.“ Náhle se posadil zpříma a

zvědavě se zeptal. „O co tedy jde, jak vám mohu pomoct?“

Opět pocítila stejné napětí, jako když dnes, hned po svém

návratu, mluvila s Corinne. Na ostatní nepříjemnosti ihned

zapomněla. Musela vstát. „Musím podniknout cestu do New

Hampshim. Budu potřebovat řidiče a možná i bodygarda.

Někoho silného, schopného a stejně tak mlčenlivého. Myslela

jsemna vás. Souhlasil byste?“

Také vstal a lehce se předklonil: „K vašim službám, Missuslo. A děkuji!“

„Asi si budete muset vzít volno z práce. Teď když vím, že s

vámi mohu počítat, napíši, aby nás v New Hampshiru

očekávali.“ Přestože se doopravdy neobávala, že by se dopis

mohl dostat do nesprávných rukou, raději použila soukromou

expresní společnost, aby měla jistotu, že dopis dorazí během

příštího dne. Tannahill může odpovědět stejným způsobem

„Pojedeme v sobotu brzy ráno. Když půjde všechno dobře,

můžeme se vrátit v neděli večer. Nebo mohu zůstat a vy se

vrátíte sám“ Pokud si budu jista, že se jim dá věřit.

„Ano,“ přikývl a znepokojeně se zeptal: „Mluvila jste o

bodygardovi. mohlo by to být nebezpečné? Nechci, abyste se

vystavovala nějakému riziku.“

„Ne, neočekávám žádnou hrozbu násilím.“ Sama si tím nebyla

příliš jista, ale pokračovala: „Myslím ale. že by prospělo mému

poslání mít s sebou silného muže, jako jste vy. Mým úkolem je

doručit vzkaz a pak, možná, vyjednávat.“

Obsahem zprávy totiž bylo, že Corinne zjistila, že Kenneth

Tannahill je pod pečlivým dohledem, který s něj vyšší

pravděpodobností organizuje některý ze senátorů. Chystala se

mu o tom napsat zrovna když jsem přijela. Řekla jsem jí, že by

bylo vhodnější, kdybych zprávu doručila osobně. Mohla bych

využít momentu překvapení, převzít iniciativu a…

prokouknout ho?

Cadoc, Hanno, to musí být ten, kterého jsem okradla a pokusila se zabít.

Říkal jí, že mi odpustil a devět set let je dlouhá doba na to. aby člověk v

sobě nosil nenávist, pokud není pečlivě přiživována. Budeme se muset

rozhodnout, jestli se k němu přidáme, zjistit si kdo je ještě v jeho skupině a

kdy se s nimi spojíme, pokud tak učiníme. Myslím, že lépe než Mamalo

odhadnu, jaký je to člověk.

„Bude to poněkud zvláštní záležitost, Randy. Musím se

dostat tam i zpět inkognito. Použiji nějaký převlek,

ostříhám si vlasy, začerním tvář, nebo se převléknu za muže.

Vezmeme s sebou nějaké nářadí a budeme se vydávat třeba za

instalatéry. Pojedeme starým ošuntělým autem, které bude na new

hampshireských značkách.“ Přestože se Společnost stranila

kriminálních živlů, bylo dobré vědět, co a za kolik se

dá ve městě koupit. „Cestou je pak vyměníme.“

Téměř zapomenuté vzrušení přehlušilo neblahou předtuchu.

Kostky jsou vrženy a k čertu s autoritami. Že bych srdcem byla

stále psanec?

Málem zapomněla na Castla. „Omlouvám se, ale nebudete moci být

přítomen při jednání, ani vám o tom nic neřeknu. Mohu vám jen přísahat,

že se jedná o naprosto poctivou záležitost.“

„O tom bych ani na vteřinu nepochyboval, Missuslo,“

odpověděl.

Sevřela jeho hnědou ruku. „Jste opravdu milý.“

Z chodby se ozval hluk a křik.

431

„Hej! Že by oni?“ Castle se vrhl ke dveřím. Hluk zesílil.

„Zůstaňte tu, Missuslo!“ vykřikl. Z krabice vyndal kovový

předmět a vyběhl ze dveří. „Už běžím, bratři, vydržte!“

„Počkejte, zahoďte to, Randy!“ Neměla čas přemýšlet a

vybělila za mužem, který právě odjišťoval ilegálně drženou

pistoli.

Proběhla chodbou, v hale uviděla roztříštěné bezpečnostní

sklo. Dírou ve dveřích se valil dým. Uvnitř bylo asi šest

mladíků. Dva útočníci zpracovávali u stěny jednoho člena

hlídky. Kde je druhý? Za Aliyat se vynořovali další členové

Společnosti.

„Nechtě toho. parchanti!“ zařval Castle a vystřelil do vzduchu.

Útočník mířil níž.

Castle se zapotácel a jak padal, ještě několikrát vystřelil.

Aliyat zahlédla krev, která mu vytryskla z krku.

Poslední co si pamatovala, byl tupý úder.

12

Moriarty právě snídal, když volal Stoddard. Senátor měl telefon i v této

místnosti. I zde. ve svém letním bytě a domovském státě, se musel mít na

pozoru. Číslo bylo tajné, takže zajišťovalo jakousi ochranu.

Naslouchal pozorně. Občas udiveně hvízdl nebo prudce

vydechl. „Bože.“ řekl nakonec. „Chyť první letadlo z

Národního a pak si vem taxi, je jedno, kolik to bude stát. Vem s sebou

všechno co máš, potřebuju podklady. Teď jsem byl v

jednom kole, pořád jsem jezdil, řečnil a tak. Fajn.

Vypadá to dobře, ne? Pospěš si. Zatím.“

Zavěsil. „Co se děje?“ zeptala se jeho žena.

„Promiň, přísně tajné. Mohla bys zrušit dnešní schůzky?“

„I tu párty u Garrisonů? Uvědom si. kdo všechno tam bude.“

„Znovu se omlouvám, ale tohle je nesmírně důležité. Ty jdi,

řekni, jak moc mě mrzí, že jsem nemohl přijít a trochu zamotej

hlavy VlPákům.“

„Udělám co je v mých silách.“

„To je víc než dost, lásko.“ Pokud mu bude osud přát, bude z ní skvělá

první dáma. „Nezlob se, ale jen do sebe něco hodím a poběžím. Musím

vyřídit spoustu věcí a mám na to méně času, než jsem myslel.“

Opravdu byl v tísni. Kongres musel počkat, ale voliči na své

problémy nezapomínají a nemůže si dovolit přehlížet základní

zájmy. A na konferenci inu bylo doporučeno, aby se do voleb

zbavil všeho, co by mu mohlo nějak uškodit. Také jeho projev,

který má pronést pozítří, potřebuje vypilovat.

Bude to sice jen na střední škole, ale jestli řekne ty správné

věci tím správným způsobem, média by se jich mohla chytit.

Musí vymyslet nějaké motto, něco jako Rooseveltovo -

„jediné, z čeho musíme mít strach, je strach sám“. Nebo

Kennedyho - „neptejte se, co může vaše země …“

Několik hodin nato přijal Stoddarda ve své pracovně.

Byl to slunný pokoj s výhledem na moře poseté bílými

trojúhelníky plachet. Na rozdíl od jeho Washingtonské kanceláře stěny

433

nezdobily podepsané fotografie, na kterých byl ve společnosti

významných osobností. Namísto toho tu bylo několik rodinných

fotografií, krajinomalba jeho dcery, jezdecká trofej z předškolních let a

několik knih naučného a zábavného charakteru. „Nazdar, sedni,“

řekl, a když si uvědomil, jak byl příkrý, omlouval se:

„Promiň, mám dojem, že jsem vyčerpanější, než si

připouštím.“

Stoddard usedl do otáčivé židle, pohodlně se opřel a položil si

aktovku na klín. „I já, senátore. Mohu si zapálit?“

„Samozřejmě.“ odpověděl Moriarty a hořce se usmál. „Kéž

bych také mohl.“

„Jsme tu sami,“ řekl Stoddard a nabídl mu krabičku.

Moriarty zavrtěl hlavou. „Ne. díky. Odvykání mě stálo hodně

sil. Rád bych věděl, co by dělal Churchill v zemi, kde si

nesmíte dát sluka, když chcete někam kandidovat.“

„Pokud nejste třeba z Virginie,“ řekl Stoddard a

škrtl zápalkou. „Jinak, hm, se stejně hlasuje pro subvence a

vývozní výhody pro tabákový průmysl, zatímco se zároveň volá po

tvrdém boji proti návykovým drogám“

Zatracenej prevít! Kdyby jen nebyl tak schopný. Tenhle vtípek ho bude stát

frťana. „No. nechejme toho. Máš nějaké podrobnosti v té záležitosti?“

„A vy, pane?“

„Přečetl jsem si ten článek v Timesech. když jsi volal. Ale moc

tam toho nebylo.“

„To se dalo čekat. Protože na první pohled to není nic zvlášť

zajímavého. Další drobná přestřelka mezi spodinou v New

Yorku.“

„Ale je tam spojitost s Tannahillem.“ ozval se

radostně senátor.

„Možná,“ řekl opatrně Stoddard. „Víme jistě jen to. že v tom

jsou zapleteni členové Společností a že Tannahill navštívil její

hlavu minulý měsíc. Je to velmi zvláštní osoba. Není snad

přímo v ilegalitě, ale žije velmi v ústraní. Snažili jsme se

vyhrabat nějaké informace, ale bylo to, jako když se honíte za

divokou husou. Formálním účelem Tarmahillovy návštěvy

bylo patrně napsání článku. Během incidentu byl nepochybně

doma. A stále je. pokud vím.“

Moriarty potlačil vnitřní neklid. Stojí to vůbec za to? Nechci

dostat ováda kanónem?

Ale můj instinkt, který mě nikdy nezklamal, mi říká, že za tím

je něco velkého. Velkého, velkého. Tím, že ho odhalím,

dosáhnu možná více, než že jen umlčím jednoho hlučného

zpátečníka. To by mě mohlo dostat nahoru. A po příští čtyři,

možná osm let. budu přinášet nový úsvit, kterým Tannahill teď

straší.

Pohodlně se uvelebil vošoupaném a rozvrzaném koženém

křesle a uvolnil se. „Hele, víš, že nemohu tvé pátrání sledovat

průběžně, takže mi udělej pěkný přehled. Začni na začátku.

Vůbec nevadí, jestli budeš opakovat, co už vím. Chci si

srovnat fakta.“

„Ano, pane.“ Stoddard otevřel aktovku. „Nejdříve tedy všechno stručně

shrnu a pak přejdeme k detailům.“

„Výborně.“

Stoddard nahlédl do poznámek: „Jistě si vzpomínáte, že jsem

vám říkal, že se Tannahill znovu objevil v New Hampshire. Od

té doby ho neustále sledujeme. Podle vašich instrukcí jsem

informoval FBI. Ale agenta, se kterým jsem mluvil, to nijak

zvlášť neznepokojilo.“

„Zřejmě si myslel, že jsem moc horlivý,“ zasmál se Moriarty.

„Pořád lepší než aby se zdálo, že dělám něco za jejich zády. To

by jim akorát nasadili brouka do hlavy. Pokračuj.“

„Krátce po jeho návratu - chcete datum'? Později? - tedy krátce

nato Tannahill odjel do New Yorku, najal si hotelový pokoj a

na Kennedyho letišti počkal na letadlo z Kodaně. Z něho

vystoupila mladá žena a když prošla celnicí, doslova mu

vletěla do náruče. Vrátili se spolu do hotelu a strávili tam

435

několik dni. Vypadalo to jako líbánky. Procházky, drahé

restaurace a tak. Samozřejmě jsme si ji také prověřili. Jmenuje

se Olga Rasmussenová, je to dánská občanka, ale emigrovala z

Ruska. Jsou kolem ní nějaké nejasnosti, ale v mezinárodním

měřítku je těžké vypátrat detaily a hlavně je to drahé. Pokud se

ovšem rozhodnete, můžeme v tom pokračovat.

Mezitím Tannahill nenadále navštívil vedení Společnosti. Dlouho

se nezdržel a teď s nimi není ve spojení, pokud nepoužívá

tajnou linku.“ Stoddard se nezmínil, do jaké míry je odposlech legální a

Moriarty se nevyptával. „Pak spolu odjeli na sever na jeho usedlost. Od té

doby jsou tam a zdá se. že nedělají nic zvláštního. Kromě toho,

že nedávno vyzvedli na nejbližším letišti jednoho muže, který

je teď něčím jako jejich hostem. Nic jme o něm nezjistili,

kromě toho, zeje patrně ze Západního pobřeží. Podle

vzhledu je to Indián.“

„Z jakého kmene?“ zeptal se Moriarty. „Všichni nevypadají stejně.“

„Hm? No, je vysoký a má takový jestřábí obličej. Tannahill ho

představil několika lidem ve vsi jako Johna Wanderera.“

„Hm. Západní pobřeží … A co ta přestřelka minulou noc?“

„Zdá se, že místní drogový boss poslal své lidi, aby přepadli

budovu té Společnosti, kterou právě rekonstruují. Zřejmě to už

jednou zkusil, aby se mu nestačili zabydlet na hřišti. Určitě by

to jeho kšeftu nepomohlo.“

Moriarty se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Mám dojem, že

jsem o té Společnosti už slyšel, ale nejsem si jistý. Řekni mi o

nich něco.“

„Je to dost obskurní spolek,“ odpověděl Stoddard.

„Předpokládám,

že úmyslně. Je kompaktní, dobře

kontrolovatelný, ale navenek se nijak zvlášť neprojevuje. Je

to jakýsi druh svépomocné organizace chudých, ale od ostatních

podobných se odlišuje. Není to církev, přestože tam jsou

religiózní prvky jako obřady a podobně, není to ani militantní

skupina, přestože její členové mají dost pevnou disciplínu a

organizují patroly, které jsou rozhodně něčím víc. než jen

sousedskými hlídkami. Přesto se dosud vyhýbali každému

střetu se zákonem Jejich prezidentka, nejvyšší kněžka, nebo

jaký má titul, je velmi záhadná osoba. Je to černoška, jménem

Corinne Macandal. Má bílou společnici, Rosu Donau, která se

vyskytla při té přestřelce. A to je všechno, co o

Společnosti dosud víme.“

„Tak teď k tomu střílení.“ postrkoval ho Moriarty. „Ta zpráva

v novinách byla hodně strohá.“

„Myslím, že vám neřeknu o mnoho víc. Rosa Donau byla zrovna v budově,

když k té události došlo. Jeden ze členů Společnosti měl pistoli a došlo ke

střelbě. Byl zabit, ale ještě předtím stačil zastřelit jednoho z útočníků.

Donau byla vážně zraněna.“

„Levný pistole a lítá to všude,“ přikývl Moriarty. „A přesto se

stále žvaní o druhém dodatku… No, pokračuj. Ještě nějaká

zranění?“

„Zbili dva neozbrojené noční hlídače. Bylo tam ještě pár dalších mužů ze

Společnosti, ale ti měli jen nějaké hole a sem tam kapesní nůž.“

„I to je dost. Nikdo z nich nebyl zraněn?“

„Ne, ani napaden. Po těch několika výstřelech útočníci

utekli. Určitě nečekali takový odpor. Podle mého chtěli jen

něco rozbít. Lidé ze Společnosti pak zavolali policii.

Mrtvé odvezli do márnice a slečnu Donau do špitálu. Dostala to do

prsou. Zranění je vážné, aleje stabilizovaná.“

„Hm, hm,“ zamnul si Moriarty bradu a zadíval se na sluncem ozářenou

hladinu. „Předpokládám, že ta jejich šéfka - Macandal se jmenuje? - vydá

prohlášení, kde se bude od té věci distancovat.“

„Můj dojem je ten, že odpřísáhnou, že střelba byl

jejich nápad.“

„To by mohlo být. Donau ví možná víc, pokud přežije. Nakonec bude

korunní svědkyní … Ano. myslím, že tohle nebyla jen další bezvýznamná

přestřelka ve slumu. Myslím, že najdeme důvod, aby se rozeběhlo federální

vyšetřování Společnosti a všech kdo k ní mají nějaký vztah,“ dodal

triumfálně.“

437

13

„Ve skutečnosti indiánští muži pracovali stejně

tvrdě jako jejich ženy.“ řekl Wanderer. „Ten dojem

vznikl z toho, že práce byla mnohem přísněji rozdělena

a návštěvník tábora viděl jen tu ženskou část.“

„Ale nebyla ta mužská část zábavnější?“ oponovala Svoboda.

„Například lov.“ Vypadala velmi zaujatě. Teď tady seděla s

mužem, který žil mezi těmi bájnými kmeny a zažil Divoký

západ.

Hanno zvažoval, jestli si má zapálit dýmku. Prozatím si to potěšení odepře.

Svoboda to neměla ráda a nechtěl by se jí kvůli tomu znelíbit. Konec konců

je možné, že ho brzy stejně nechá. Při tom nakvašeně uvažoval, proč se ho

skoro na nic neptá. Také ty časy přeci zažil. Tuhle zemi pamatuje,

když tady kolem byla jen divočina.

Jeho pohled zabloudil z okna. Paprsky odpoledního slunce

měkce zlatily trávník, který pod elektronicky střeženým

plotem končil rudými, žlutými a fialovými květinovými

záhony. Odsud neviděl na příjezdovou cestu, která se v

zákrutech vinula od okresní silnice, procházela bezpečnostní

branou a končila u domu, lemována alejí vzrostlých buků. Přes

plot viděl jen mladé stromky, jejichž listí se chvělo v mírném

větru.

Nádherné místo, jedinečný úkryt před ruchem New Yorku. V

jeho klidu se mohli se Svobodou důkladně poznávat a

ona se zde seznámila s Wandererenx Ale on se bude muset vrátit do Seattlu,

je třeba konat. Mohla by jet s ním, prohlédnout si město a

obdivovat nádherné okolí. Wanderer by tady mohl ještě chvíli

zůstat a čekat na vzkaz od Macandal … Rozhodnou se

ty dvě ženy konečně k něčemu? Svobodná toužila

poznat Asagao a Tu Shana… A on, Hanno, se nemohl

zbavit myšlenek na to, jak ji oddělit od

Wanderera. Nepatřila mu, neměl nejmenší právo žárlit a

mezi těmi dvěma nic nebylo. Zatím …

Ozval se telefon. Wanderer se zarazil v polovině věty.

„Pokračujte,“ řekl Hanno, „asi nebude třeba odpovídat.“

Záznamník přehrál pokyny a pípl. Ozval se rychlý, rozechvělý ženský hlas:

„Madam Aliyat musí mluvit spaném Tannahillem. Je to nutné. Nevolejte

zpět…“

Aliyat. Hanno přeletěl místností a popadl přistroj, ležící

na starožitném stolku. „Haló, Tannahill, to jste vyl“

Vzápětí poznal hlas Macandal. „Parlez-vousfrancais?“

Co? Horečně uvažoval. „Oui.“ Dbal, aby jeho francouzština

neupadala. Občas to bylo výhodné. „Désirez-vous parter

comrne či ? Pourquoi, s 'U vous plaít? „

Ona tento jazyk v posledních desetiletích příliš nepoužívala,

proto mluvila přerývaně a občas potřebovala, aby jí pomohl,

když nevěděla jak se přesně vyjádřit. Nastalo ticho, Wanderer

a Svoboda viděli jak se jeho tvář napjala a řeč se stala

úsečnější.

„Bien. Bonne chance. Au revoir, espéroňs-nous.“

Položil bezdrátový přístroj a otočil se ke svým společníkům.

Chvíli bylo slyšet jen vítr zvenčí. Pak řekl: „Podívám se. jestli

někdo neposlouchal,“ a vyšel z místnosti.

Když se vrátil, zůstal stát s rukama v bok. Obě židle se k němu otočily. „To

byla Corinne Macandal, nemá dobré zprávy. Škoda, že tu nemáme New

York Times.“ Stručně jim vylíčil co se stalo minulou noc.

„To je hrůza,“ Svoboda vstala a přistoupila k

němu. Ani ji nevnímal. Wanderer se nehýbal, napjatý jako rys

připravený ke skoku.

„Už bylo hůř,“ řekl Hanno. „Macandal má přátele v některých

institucích a zvlášť u policie.“ Rychle pokračoval, jako

odpověď na nevyřčenou otázku: „Ne, nejsou to žádni její

agenti. Jen jí dávají informace či včasné varování, když je o to

požádá, což je velmi zřídka. Je to především proto, aby

zůstávala v obraze. Varování, která nesmrtelný potřebuje aby

se vyhnul problémům. Také jsem to tak dělal, dokud jsem se

nedostal do postavení, kdy je lepší držet se od vlády tak daleko

439

j ak j e j en možné.

Takže poté co jsme se setkali chtěla se o mně dozvědět co

nejvíc předtím, než se rozhodne jak jednat. Chtěla si zjistit víc,

než bych byl ochoten sám odhalit. Kontaktovala tedy své

přátele a zjistila, že už od doby krátce před naším setkáním

jsem sledován. Na příkaz Edmunda J. Moriartyho. Ano,

senátora Neddyho, mé noční můry. Zdá se, že jsme si prohodili

úlohy.“

Povzdechl si a pokračoval: „Měl jsem ho nechat na pokoji. Myslel jsem, že

tím, že do něho budu rýt, prokáži službu veřejnosti. Že to dlužím Spojeným

státům, protože jsem pochyboval, že přežijí jeho prezídentství. Moje chyba.

Měl jsem se víc soustředit na naše přežití. Pozdě.“

Svoboda zbledla a zašeptala: „Tajná policie?“

„Ne, ne,“ poklepal ji Hanno po rameni. „To bys mohla po

tolika letech strávených na Západe vědět. Nebo jsi příliš

poslouchala evropské levičáky? Tak hluboko republika ještě

neklesla. Myslím, že Moriarty chce vyšťourat něco na

Kennetha Tannahilla. Macandal to vidí z jiného úhlu. Myslím,

že ho obdivuje, protože udělal některé věci v zájmu chudých.

Je příliš zaneprázdněna, než aby studovala dějiny. To odhalení

po kterém senátor jde, ji odrazuje od dalšího kontaktu. Co

kdybych měl doopravdy na svědomí nějaké zlo? Má co ztratit.

Nejenom peníze, ale doslova celoživotní dílo.“

„Na tom nesejde.“ namítl Wanderer. „Když vycítila krizi, měla tě hned

varovat.“

„Jde ještě o víc,“ pokračoval Hanno. „Hovořili jsme

spolu velice opatrně. Hodně z toho co vám říkám, jsou

logické vývody z jejích narážek a z toho, co jsem již dříve

věděl. Když se podruhé spojila se svými zdroji ve Washingtonu

zjistila, že i ona je pod dohledem. Po tom střílení se

Moriartymu patrně podařilo zaangažovat FBI. To je

Federální I úřad vyšetřování, Svobodo, něco jako národní

policie. Hledají nějaké spojitosti s drogami nebo něco podobného. Ale

; Společnost bojuje proti drogám účinněji než kterýkoli

stárni , úřad - co když v tom má Tannahill prsty a ten přepad

je jeho práce? Hodně zlé je i to, že ten zastřelený chlápek

měl pistoli a použil ji. Vlastnit ilegální zbraň je v

New Yorku horší zločin, než spát s vlastiií babičkou. Od

Goetzova případu po tom liberálové hrozně jdou. Macandal

asi bude schopna prokázat, že s tím nemá nic společného, ale

nebude to mít jednoduché … a kdo ví, co vyjde na povrch během

•vyšetřování.“

„A co ta žena, Aliyat, která je v nemocnici?“ „Jo, zatím není schopna

výslechu, ale jestli ji začnou prověřovat, může být zle. V dobách kdy byla

prostitutkou byla několikrát zatčena. Spořádaní občané si tak dokazují svojí

moralitu a úctu k zákonu. Nejdřív ty holky poníží, a pak je bez pomoci

vykopnou zpět do stejného marasmu. Mnohokrát jí brali otisky. A FBI má

největší sbírku otisků prstů na světě.“

Svoboda skousla rty a Wanderer něco zachrochtal. „Takže

Macandal už byla rozhodnuta přestat váhat a spojit se se mnou.

aby zjistila co jsem zač.“ pokračoval Hanno. ; „Aliyat měla

tento týden přijet jako její zástupce a … zvěd. Takový test, aby

také zjistila co se mezi námi dvěma stalo.

Nejdříve chtěly použít expresní pošty, ale ta střelba

všechno zvrátila. Uvědomila si, že bude lépe zapomenout na

, podezíravost a ihned se se mnou spojit. Výměna korespondence by

byla těžkopádná a zdlouhavá. Osobní setkání by bylo nebezpečné a

utajenou schůzku nejsme schopni v rychlosti zařídit. Naše

telefony jsou už pravděpodobně odposlouchávány -

vzhledem k novým okolnostem se Moriartymu jistě podařilo k tomu

některého politicky spřízněného soudce přemluvit - ale byla

to nejschůdnější cesta. Jakmile policie a tisk opustily dům.

zavolala z veřejné budky. Byla tu pravděpodobnost, že ten

kdo naslouchá, neumí francouzsky. Přeložení nahrávky zabere

nějaký čas a my jsme mluvili v narážkách a opisech, takže

to nebudou mít tak snadné. Myslím, že nemají žádný pádný důkaz

o tom, že na druhém konci drátu byla ona. Přesto se do

značné míry zkompromitovala. Bylo to od ní statečné.“

„Ale nezbytné,“ ozvala se Svoboda. „Naše tajemství nebylo nikdy takhle

441

ohroženo, že?“

„Především chtěla mně a nesmrtelným, které znám, dát

možnost se ztratit nebo přiznat kdo jsme. pokud

bychom chtěli. Kristova noho. má srdce na pravém místě!

Rád bych si tím byl jistý i pokud jde o její hlavu. V tuto chvíli je pro

skončení maškarády a otevřené přiznání toho kdo jsme.“

„To má takovou důvěru ve vládu?“

„Myslím, že to pro ni nebude příliš nebezpečné.“ řekl Wanderer zamyšleně.

„Alespoň zpočátku. Horší to bude pro nás a zvlášť pro tebe. Hanno.“

Féničan se rozesmál. „Půjdu a zveřejním všechny své

zločiny. To budou úvodníky. Všechny mé falešné totožnosti,

čísla sociálního pojištění, daňová přiznání, rodné a úmrtní listy, pasy -

byl jsem pěkný kriminálník. A pořád jsem.“

„Mohl by si z toho vyváznout dobře, možná bys i dostal

milost,“ řekl Wanderer. „A my, s našimi drobnými hříšky.

bychom se stali toliko senzací.“ Ušklíbl se a dodal: „Když

bude nejhůř, pár let ve vězení pro nás nic neznamená.“ Jeho

tón ho však usvědčoval ze lži. Mezi řádky bylo cítit touhu po

modré obloze a vzdáleném obzoru.

„To by mohlo být nesmíme nebezpečné,“ prohlásil Hanno.

„Smrtelně nebezpečné nejen pro nás. ale i lidi v našem okolí.

Nemohl jsem vtom spěchu, a s její nepříliš dobrou

francouzštinou, vysvětlovat důvody, ale přesvědčil jsem

Macandal, že musíme zvážit všechny možné důsledky, dříve,

než vypustíme džina z láhve. Musíme mít jistotu, že jakékoli

soudní stíhání bude v té době bezpředmětné.“

„Podle toho cos mi o ní řekl tohle byl argument, kterému nemohla

odporovat.“ řekl suše Wanderer.

„Od Aliyat ví, že jsem na světě už velmi dlouho, a z

toho důvodu předpokládá, že mám větší zkušenosti a

vědomosti než ona. Zatím se stáhne a bude se držet v ústraní,

dokud lépe nezhodnotíme situaci.“

„Ale jak to zařídí?“

„Nebude to tak těžké, pokud je k ní její organizace loajální.“

řekla Svoboda. „Umím si představit spoustu možností.

Například se za ni bude vydávat jiná žena. Vejde do domu,

uvnitř si vymění šaty a Macandal vyjde ven. Jakmile je šero, je

to snadno proveditelné. Její lidé jí schovají a pak se přemístí

do úkrytu, který má jistě připravený.“

„Hm, ale jak se s ní později spojíme, když nebudeme znát svá

nová jména ani místo pobytu?“ zeptal se Wanderer.

„Určitě se o něčem zmínila Aliyat.“

„Ale jak se jí můžeme zeptat? Proč vlastně ztrácíme čas

tlacháním, když ona je v podstatě vězněm a poldové se každou

chvíli mohou dopídit co je zač? Zmínila se o tom Macandal,

Hanno?“

„Ne, na tohle nevzpomněla. Byla zmatená, zničená a otřesená.

Udivuje mě, že byla vůbec schopna rozumně uvažovat.

Potřeboval jsem ji přesvědčit aby se stáhla a na tohle jsem se

nechtěl ptát. Kromě toho, Aliyatina záležitost není tak docela

beznadějná.“

„Sto? Jak to myslíš?“ vyhrkla Svoboda.

„Pravda zcela jistě nevyjde najevo přes noc,“

upozornil Hanno. „A možná, že nikdy. Nejsem si jist,

jestli se všechny otisky prstů z policejních záznamů

dostaly do ústředí ve Washingtonu. A pokud ano. a

vyšetřovatele napadne je porovnávat, potrvá to dost dlouho. A

jestli se jim podaří nějakou její dřívější totožnost odhalit -

i Thomas Jefferson, který byl jedním z nejosvícenějších mužů

prohlásil, že je ochoten spíše uvěřit, že někteří

američtí profesoři lžou, než tomu, že z nebe mohou

padat kameny. I z vědeckého hlediska bude mnohem

přijatelnější připustit záměnu otisků než to, že

někdo může vypadat takhle mladě, přestože mu je

padesát nebo sto let.“

„Ovšem právě to, že není na svobodě, tenhle předpoklad poněkud

zpochybňuje. Možná bude přesvědčena, že si pomůže, když

všechno řekne.“

443

„I to je možné.“ souhlasil Hanno a věděl o čem mluví. „Z

našeho pohledu se může pokazit tisíc věcí. Měli

bychom se zamyslet, jestli je možné podniknout protiakci.

V prvé řadě odtud dnes v noci zmizíme.“

„Říkal jsi. že brána je hlídaná.“ namítla chmurně Svoboda.

„Ale nevím jak, na silnici jsem nikoho neviděla. Ani auto tam

nestojí.“

„To není nutné. Stačí minikamera někde v křoví. Cesta končí u

jezera, jak víte. Když půjdeme opačným směrem, musíme

minout Willows Lodge. Je jisté, že dva nebo tři lidé tam v

chatě tráví mnohem více času než j e zvykem' „Oslavuj

moderní techniku, jak chceš.“ zavrčel Wanderer. „Pokud jde o

mě. cítím, že kruh se stále víc uzavírá.“

„Jak tedy můžeme utéct?“ zeptala se Svoboda ostře.

Hanno se ušklíbl. „Každá liščí nora má dva východy. Sbalíme

si. co potřebujem. Mám tu spoustu peněz v hotovosti, cestovní

šeky. kreditní karty a průkazy, které nemají žádnou souvislost

s Tannahillem. Vymyslím si něco věrohodného pro personál a

zároveň tak dám falešnou stopu. A k dnešní noci: V zadní části

plotuje panel, který se dá odsunout bez toho. že by se spustil

alarm, pokud víte jak na to. Tudy se přes les dostaneme do

vesnice vzdálené asi tři míle. Tam žije jeden starý mládenec,

který má rád můj časopis, až na to, že jej považuje za příliš

levičácký. Vždy se snažím mít poblíž své základny nějakou

spřízněnou duši na kterou se mohu spolehnout, že mi bez

vyptávání prokáže laskavost. Odveze nás kamkoli, odkud

můžeme pokračovat vlakem nebo autobusem Cestou bychom

mohli několikrát změnit způsob dopravy, ale zítra budeme

každopádně v New Yorku.“

14

Budova nemocnice mohla být dobře sto let stará, chodby

byly tmavé a volaly po vymalování, okna nebyla dávno umyta. Vybavení

bylo zastaralé. Byla určena pro chudé oběti nehod a násilí.

Okolní budovy byly stejně omšelé. V okolí se nacházely hlavně

průmyslové objekty a sklady. Jejich zápach byl všudypřítomný.

Taxi zastavilo u obrubníku a Hano podal řidiči dvacetidolarovku. „Počkejte

tady,“ nařídil. „Přivedeme přítelkyni. Je slabá a potřebuje se dostat co

nejrychleji domů.“

„Esi vám to potrvá dlouho, budu muset vobject blok,“

upozornil ho řidič.

„Objeďte ho rychle a hned zase zaparkujte. Vyplatí

se vám to.“

Řidič vypadal trochu zmateně, ale zapamatoval si instrukce.

Svoboda ostentativně přehláskovala jeho jméno a číslo. Hanno

vystoupil za ní a zavřel dveře. V ruce měl v papíru zabalený

balíček, ona nesla příruční zavazadlo. „Pamatuj, že to vyjde

jedině tehdy, když se budeme chovat jako bychom sem

patřili.“ zašeptal.

„Zapomněl jsi už. že mám výcvik ostřelovače a proklouzla

jsem pod Železnou oponou?“ zpražila ho.

„Ach, promiň, byla to hloupá poznámka. Jsem nervózní. A,

támhle je,“ pokývl směrem k Wandererovi. V ošuntělých

šatech a s kloboukem naraženým do čela se ploužil po

chodníku, jako by neměl nic lepšího na práci.

Hanno se Svobodou nedbale vešli do zšeřelé haly.

Uniformovaný hlídač je lhostejně přejel pohledem I zdejší

pacienti mívají návštěvy. Včerejší průzkum je ujistil, že policie

Rosu Donau nehlídá. Automaticky byla přijata do této

nemocnice a přestože krátce nato přišlo ujištění, že peněz na

léčbu je dostatek, nebyla kvůli svému vážnému stavu

převezena jinam. Předpokládalo se tedy, že zdejší ochranka je

445

dostatečná.

Hanno našel toaletu a vešel dovnitř. Přestože tu nikdo nebyl,

pro jistotu se zavřel v kabince. Rozbalil balíček a oblékl si bílý

plášť, který v něm přinesl. Spolu s ostatními proprietami jej

koupil ve zdravotnickém zásobování. Nebyl sice úplně stejný

jako ty které nosil zdejší personál, ale pokud si ho nebude

nikdo podrobně prohlížet, ničeho si nevšimne. Seprané a

pomačkané pláště zde stejně byly spíše pravidlem než

výjimkou. Zmačkaný papír nacpal do koše a vrátil se ke

Svobodě. Oba pak vyjeli výtahem nahoru.

Už včera si zjistili, že Rosa Donou je v sedmém podlaží.

Recepční jim řekl, že má dovolené jen velmi krátké návštěvy a

plný zvědavosti poznamenal, že ji navštěvuje nějak moc lidí.

Když Hanno a Svoboda vešli do pokoje, byly tu už dvě jiné

ženy. Přinesly kytice, které by si samy jen stěží mohly dovolit.

Hanno se na ně usmál, přistoupil k posteli a sklonil se nad

zraněnou. Bledé tváře měla propadlé a sotva znatelně dýchala.

Kdyby neviděl fotografie, které pořídili jeho detektivové,

nepoznal by ji. Konec konců ani ty fotografie by mu nebyly

nic platné, kdyby neměl podezření, že je to ona. Bylo to už tak

nesmírně dávno.

Doufal, že její novořečtina nebude o mnoho horší než jeho.

Konec konců před příchodem do Ameriky strávila většinu

života ve východním Středomoří. „Aliyat, má přítelkyně a já tě

odsud můžeme dostat. Chceš? V opačném případě navždy

ztratíš svobodu. Mám peníze a mohu ti nabídnout celý svět.

Chceš utéct? „

Chvíli ležela nehybně, jako by jej vůbec nevnímala, pak

přikývla.

„Dobře, myslíš, že ujdeš kratší vzdálenost tak, aby to vypadalo

přirozeně? Tak asi sto metrů. Budeme ti pomáhat, ale pokud

upadneš, budeme tě muset nechat a utéct. „

Tvářejí lehce zrůžověly. „Ano, „ zašeptala kupodivu anglicky.

„ Takže zítra odpoledne. Zařiď, abys neměla žádné

návštěvy. Řekni těmhle dámám, že ti je hůř a že

nechceš být mšena. Ať to vyřídí ostatním. Drž se.''

Narovnal se a setkal se s tázavými pohledy žen ze

Společnosti. „Netušil jsem, zeje na tom tak

špatně. Jinak bych jí dal vědět, že se na ní se ženou

přijedeme podívat. „

„Nejste z města? „ zeptala se jedna.

„Ne. Dlouho jsme se neviděli, ale četli jsme o té, hm, nehodě,

a protože pocházíme ze stejné země a právě máme : nějakou

práci vNew Yorku …promiňte. Budeme muset jít, Olgo.

Uvidíme se později, Roso, až ti bude lépe. Opatruj se.“

Pohladili ji po bezvládné ruce a odešli.

Prošli chodbou sedmého podlaží a nahlédli do pokoje.

Všechno se zdálo v pořádku. Kdyby nakonec Aliyat nechtěla

odejít z obavy z rizika a bolesti, mohla Hanna zradit. Hrál na

její nedůvěru k úřadům a hlavně na její schopnosti domyslet si,

že pokud by všechno řekla, ztratí jakoukoli možnost výběru.

Taille akce byla hop nebo trop. Jestli to nevyjde

a jim se nepodaří utéct … Teď se nesmí rozptylovat

takovými hloupostmi.

„Sakra,“ zaklel. „Není tu žádné kolečkové křeslo. Zkusíme to o patro níž.“

Tam jim přálo štěstí. U stěn stálo několik neobsazených

křesel. Jedno vzal a rychle je strčil do výtahu.

Sestra, která přecházela kolem, pootevřela ústa, pak jen pokrčila

rameny a šla si dál po svém. Personál byl přepracovaný,

špatně placený a měli tu skoro pořád přeplněno.

Svoboda šla kousek před ním a předstírala, že hledá číslo

pokoje.

Byli u sedmičky. Teď bylo nutné jednat rychle. Svoboda vešla první.

'Kdyby tam byl doktor nebo sestra, museli by počkat na další příležitost.

Vykoukla ze dveří a pokynula mu. Srdce mu poskočilo. Vešel za ni.

V nevlídném pokoji byly dvě řady postelí, z nichž většina byla

447

obsazena. Někteří pacienti sledovali televizi, někteří

podřimovali. Zbytek byl na přístrojích nebo na ně jen tupě

civěl. Žádný nepromluvil. Hanno to ani neočekával. Prostředí

bylo velice ubíjející. Aliyat také spala. Jakmile se jí dotkl,

otevřela oči. Ihned poznal tu zvířecí ostražitost, kterou si tehdy

uvědomil tak pozdě.

Usmál se. „V pořádku, slečno Donau. Jdeme na ty testy,

ano?“ Zaťala zuby. Bude to bolet. Přestože nikdy

nebyl žádný Herkules, měl dost síly a nezapomněl námořnické

triky v nošeni těžkých břemen. Pokrčil se v kolenou,

pevně ji uchopil a jednim pohybem ji přesunul na

kolečkové křeslo. Chytila ho kolem krku a ucítil krátký,

šibalský dotek jejích prstů ve vlasech. Sykla bolestí.

Svoboda se držela stranou, zatímco vezl křeslo k výtahu. Nastoupila s nimi.

Aby co nejvíce zkrátili vzdálenost, kterou bude muset Aliyat ujít, našli to

co potřebovali ve druhém podlaží. To že místnost hydroterapie bude

prázdná, byla další sázka do loterie. V tuto denní dobu byl ovšem poměr

sázek výhodný. Hanno vstrčil Aliyat dovnitř, v krátkosti jí řekl. co má dělat

a vyšel na chodbu. Někdo právě procházel kolem. Hanno se zatvářil velice

zaneprázdněné a vydal se opačným směrem. Když byla chodba prázdná.

Svoboda vklouzla se svou taškou za Aliyat.

Hanno se opět ukryl na toaletě a dalších deset minut

strávil na sedátku a pročítal graffiti. Byly tu obvyklé vulgarismy a

semiliterární pokusy. Měl bych jim tu trochu pozvednout

úroveň, napadlo ho. Alespoň se trochu rozptýlím. Vyňal

z kapsy pero, našel volné místo a pečlivě napsal: „xn+

y° = zn nemá řešení v oboru celých čísel pro všechna n větší než

dvě. Přišel jsem na skvělý způsob, jak dokázat tuto

poučku, na této zdi však není dost místa, abych jej popsal.“

Pohlédl na hodinky. Smluvených deset minut přesně uplynulo. Nechal

plášť na toaletě a vykročil k místnosti hydroterapie. Svoboda právě

vycházela ze dveří; skvělá ženská. Aliyat. oblečená v šatech a lehkém

kabátě, který zakrýval obvazy, se o ni těžce opírala. Svoboda nesla tašku,

Hanno jí pomohl s podpíráním Aliyat. „Jak je?“ zeptal se znepokojeně

anglicky.

Aliyat se trhaně nadechla: „Dokážu to … ale … do prdele …

jo. to bude dobrý.“ Opřela se o něho plnou vahou. Pokračovala

drobnými krůčky a občas klopýtla. Cítil nepříjemný

nemocniční pach potu, který jí vyrazil na tvářích. Už viděl

mrtvoly, které vypadaly o mnoho zdravěji.

Přesto šli dál. Jako by jeho dotykem nabrala trochu síly.

Na první pohled se mohlo zdát. že jde skoro normálně. Tohle

je divoká karta v mé ruce, uvažoval Hanno. Obrovská vitalita

nesmrtelných. Po tak těžkém zraněni by tohle žádný obyčejný

člověk nedokázal.

Ani ona by toho nebyla schopna, kdyby ze sebe nevydala

všechny síly.

Jak výtah zastavil, začala se pomalu sesouvat. Hanno se Svobodou ji

zachytili. „Musíš se držet a jít rovně,“ řekla Ukrajinka. „Je to jen kousek.

Jakmile budeš volná, odpočineš si.“

Aliyat se zašklebila. „Jako když … učíte starou bábu

… tancovat.“

Vzchopila se a když vešli do haly, nebylo na ní znát, jaké úsilí ji chůze

stojí. Hanno těkal očima sem a tam. Kde k sakra … Aha. támhle je. Indián

seděl na odrbané sedačce a nepřítomně zíral do zbytků jakéhosi časopisu.

Wanderer je uviděl, vstal a vrazil do právě

procházejícího muže. „Sakra, dávej bacha kudy se motáš,“

zahulákal a pro věrohodnost přidal několik nadávek.

„Támhle je východ,“ zašeptal Hanno Aliyat do ucha. „Hezky raz,

dva. tři, čtyři.“

Wanderer po jeho pravici pokračoval v hádce. Pozornost

všech se soustředila na něho. Dva z hlídačů zamířili

k němu. Hanno jen doufal, že to nepřežene. Stačí, aby

na dvě, tři minuty odvedl pozornost a nenechal se

zavřít, jen vyhodit. Potíž je trochu v tom, že Wanderer je

přirozený gentleman a nemá velké vlohy pro roli agresivního opilce.

Ale zvládne to. Je inteligentní a nějak se z toho vymluví.

A jsou venku. Na okamžik je oslnila záplava světla. Taxi stálo hned u

vchodu. Díky, Herme, ochránce poutníků, obchodníků a zlodějů.

Hanno pomohl Aliyat dovnitř. Zhroutila se na zadní sedadlo a

449

sípavě lapala po dechu. Svoboda si sedla z druhé strany.

Hanno udal adresu a taxi vyrazilo. Jak se prodíralo zácpou a

vyhýbalo se chodcům, Aliyat se klátila ze strany na stranu.

Svoboda jí sáhla pod kabát, stiskla rty a znepokojeně pokývla

hlavou. Z tašky vyndala ručník a pod kabátem jej nenápadně

přitlačila na ránu. Krvácí, rána se otevřela, uvědomil si Hanno.

„Hele, je ta dáma v pořádku?“ ozval se taxikář. „Se mně zdá.

že jí ještě neměli pouštět.“

„Má Schartz - Metterklumeův syndrom a hlavně se potřebuje

dostat rychle domů a do postele.“ vysvětlil Hanno.

„Jasně.“ ozvala se Aliyat. „Šlápni na to a zejtra přijď na kafe,

chlape.“

Řidič udiveně otevřel ústa. obrátil oči v sloup, ale přidal.

Když dorazili na místo. Hanno mu vyplatil několikanásobek

jízdného. Možná mu to pomůže v mlčení. A kdyby ne, stejně

takřka nic neví.

„Tady za roh.“ řekla Svoboda Aliyat. „Je to jen půl bloku.“

Na chodník dopadly

červené krůpěje. Nikdo z

kolemjdoucích si toho nevšiml a pokud ano, dělal, že

nic nevidí. Hanno s tím počítal.

V garážích stál malý karavan, který Hanno včera pronajal stíní, že jej vrátí

vPocatellu vldahu. Vůz se lehce zhoupl, když Aliyat přenášeli na

rozestlanou postel. Uvnitř bylo veškeré zdravotnické vybavení, které byli

schopni narychlo sehnat. Svlékli ji, opatrně omyli ránu a vpíchli antibiotika.

Zranění opět převázali a uložili ji tak pohodlně, jak to jen šlo.

„Myslím, že se z toho dostane.“ řekla Svoboda.

„To si piš.“ zamumlala slabě Aliyat.

„Teď už běž,“ nařídila Svoboda Hannovi. „Postarám se

oni.“

Féničan bez námitek poslechl. Ona měla vojenský výcvik a

ovládala první pomoc. Veterinární praxe se také hodila; lidé se

od svých zvířecích příbuzných zas tak moc neliší. Zavřel zadní

dveře a šel čekat do kabiny. Konečně si mohl dopřát dýmku a

uklidnit roztřesené nice.

Zanedlouho přijel Wanderer. Hanno jej málokdy zažil tak

rozjařeného. „Jupííí,“ pokřikoval už z dálky.

„Asi bude lepší, když budu řídit první.“ nabídl se Hanno a

zvolna se rozjel. U výjezdu zaplatil parkovné a zamířil k

západu.

451

15

Bylo běžné, že pan a paní Tu pořádali pro své hosty, lidi se

kterými se seznámili v různých městech, pikniky. Děti však

byly rozmrzelé z toho. že také nebyly přizvány. Tito vypadali

zvlášť zajímavě, už proto, že o sobě vůbec nemluvili. První z

nich, rekonvalescentku paní Adlerovou, Tuovi potkali

vPocatellu. Neměla asi žádné zvláštní problémy, protože

vypadala den ode dne lip. Ostatní bydleli v hotelu ve městě, ale

většinu dne trávili na ranči: Pan a paní Tazurinovi, pan

Langford (který nezastíral, že je Indián) a černoška, slečna

Edmondsová. Neměli spolu vůbec nic společného.

Možná jen chtěli být sami a povídat si o plánech do budoucna,

třeba o tom, jak rozšířit dům. aby vněm bylo místo pro další

pěstouny. Chovali se velmi pozorně a zdvořile, ale ne jako lidé

na dovolené. Většinou, včetně manželů Tuových, se vydávali

ve dvojicích a trojicích na mnohahodinové výlety.

Na .vrcholku jednoho z kopců, ze kterého byl nádherný výhled

do kraje, Tu Shan již před časem ztloukl ze sekvojových fošen

stul a lavice. Nedaleko od tohoto místa zaparkovali auta a

vystoupili. Chvíli jen tiše stáli. Mraky ozářené sluncem,

stojícím zhruba v polovině dráhy mezi ^ýchodním obzorem a

zenitem, svítily ostrou bělí, stejně jako vrcholky hor na západě.

Pod nimi se podél líně tekoucí řeky rozkládala záplava zeleně,

pastvin, polí a lesů. Lehký vánek s sebou přinášel vůni zráni.

„Měli bychom s tím začít ještě před jídlem,“ navrhl Hanno.

Nebylo to sice nutné, ale aspoň se věci dají zvolna do pohybu.

I nesmrtelní mají sklony odkládat důležitá rozhodnutí.

„Doufám, že to nepotrvá dlouho a užijeme si pěkný piknik.

Ale když to bude nutné, můžeme se dohadovat do západu

slunce. A to bude mez, souhlas?“

Posadil se, Svoboda zaujala místo po jeho pravici, Wanderer po levici.

Naproti seděli Tu Shan, Asagao, Aliyat a ta. jejíž jméno i mezi nimi zůstalo

Corinne Macandal. Přestože se chceme lépe poznat a navázat přátelství,

stále se rozdělujeme podle našich dřívějších vzájemných vztahů,

pomyslel si Hanno.

Nikdo z nich nebyl oficiálně uznaný vůdce, ale někdo

se musel ujmout iniciativy a on byl nejstarší. „Takže

to shrnu.“ řekl. „Neřeknu nic nového ani neobvyklého, ale

alespoň se vyhneme pozdějšímu opakování.

Zásadní otázkou je to. jestli se máme vzdát vládě a přiznat kdo

jsme nebo dál pokračovat ve skrývání pod novými identitami?

Na první pohled se zdá, že se nás nikdo příliš nesnaží najít.

Rosa Donau se vypařila z nemocnice. Corinne Macandal se

prostě ztratila. Stejně tak Kenneth Tannahill a jeho hosté, i

když to se odehrálo jinde a Tannahill bývá více na cestách než

doma. Žádný poprask v novinách, dokonce ani kolem Rosina

zmizení. Je trochu záhadná a o pacienty z té nemocnice se

sotvakdo zajímá a nikdo nepřišel s tím. že by byla unesena

nebo se zapletla do něčeho nekalého. Ve skutečností nikdo z

těch, které jsem jmenoval, není hledán ani s ničím spojován.

Hned jsem si myslel, že to vypadá příliš dobře na to. aby to

byla pravda a Corinne mi to potvrdila. Z bezpečných míst

dvakrát kontaktovala své zdroje. Ned Moriarty se toho stále

drží. FBI si myslí, že záležitost stojí za vyšetření, ať už jsou

vtom drogy, špionáž nebo něco méně zjevného, ale stejně

nezákonného. Máš ještě nějaké novější informace, Corinne?“

Macandal zavrtěla hlavou. „Ne a už ani mít nebudu. Vystavila

jsem čest těch lidí příliš velkému riziku, nemohu od nich chtít

víc.“

„Mám také své kontakty v Seattlu,“ řekl Hanno, „ale jet '; jich využití je

den ode dne riskantnější. Tannahill má spojitost s Tomek Enterprises. FBI

na to brzy přijde. Asi jim nebude připadat podivné, že Tomkovi přátelé

nevědí, proč se Tannahill vypařil. Pokud ovšem zjistí, že někteří z těch

přátel mají o situaci alespoň zběžnou představu, bude to problém Takové

riziko si nemůžeme dovolit. Už tak je ho dost.“

Opřel se lokty o stůl a naklonil se dopředu.

453

„Zkrátka, pokud chceme zůstat v utajení, musíme to udělat

důkladně. Opustit všechno co nejrychleji a navždy.

Včetně tohoto ranče. Tomek sem přivedl Tu Shana a

Asagao. Někdo se tu jistě začne vyptávat. Doslechne se o

návštěvnících, a jakmile si je nechá popsat, bude zle.“

Aliyat se ještě trochu třásl hlas. Už byla schopna chodit na

kratší vzdálenosti, vrátila se jí barva, ale potrvá ještě několik

týdnů, než se plně zotaví na těle i na duchu. „Takže nám

nezbývá, než se vzdát. Nebo být zase chudí, bez domova. To

ne.“

Hanno se na ni usmál. „Zapomněla jsi. co jsem ti říkal, nebo

mi nevěříš? Takřka celé století jsem bezmála po celém světě

schraňoval peníze a jiné rezervy. Mám připravená místa kde se

dá dobře žít a identity vypracované do nejmenších

podrobností. Můžeme se rozptýlit nebo žít pohromadě, jak

budeme chtít, ale povede se nám dobře přinejmenším příštích

padesát let, pokud civilizace tak dlouho vydrží. V opačném

případě budeme dobře připraveni. Mezitím můžeme položit

základy pro další přežití a další identity.“

„Jseš si tím jistý?“

„Vím o tom dost, abych si mohl být naprosto jistý. Pokud se

bojíš, Aliyat, proč ses nechala odvést z nemocnice?“

Oči se jí zamžily. „Byla jsem omámená a sotva jsem byla schopná

uvažovat. Chtěla jsem si jen koupit trochu času.“

„To byla i moje představa,“ ozval se Wanderer. „Mlčel jsem

jako ona. ale dnes musíme mluvit upřímně.“

Hanno sebou trhl. „Cože'? Chceš se vydat? Proč?“

„Když už pro nic jiného, mluvil jsem o tom se Samem

Giannottim. Jakmile se svět dozví, že nesmrtelnost není jen

pohádka, bude možné ji poskytnout každému v průběhu řekněme

deseti, dvaceti let. Molekulární biologie dost pokročila.

Máme právo tajit takové vědomosti? Můžeme si dovolit

odsoudit milióny a miliardy lidí ke zbytečné smrti?“

„Mám dojem, že nejsi stoprocentně přesvědčen o tom, co

říkáš.'' poznamenal Hanno, který si všiml určité nejistoty v

jeho hlase.

Wanderer se bolestně ušklíbl. „To je pravda. Myslel jsem. že je nutné to

říci, ale - vydrží to Země?“ Ukázal na zemi, která se kolem nich rozkládala.

„Za jak dlouho to tady bude samý beton a řeka se změní ve smradlavou

stoku? Lidé se už teď dusí tím, jak je jich mnoho. Nevím, jestli je vůbec

možné vyhnout se tragickému konci. A tímhle bychom jej uspíšili.“

„Je přeci možné zavést kontrolu porodnosti,“ namítla

Macandal.

„Dobře, ale pro jaké procento populace?“ oponovala Svoboda.

„Také to sérum, nebo co to bude, se nedostane ke každému

stejně. Z toho budou povstání, revoluce, teror.“

„Bude to opravdu tak špatné?“ řekl Tu Shan. „Když lidé budou vědět co je

čeká, budou se moci připravit. Nechci všechno tohle ztratit.“

„Ani opustit naše děti,“ přidala se Asagao.

„A co se stane se Společností?“ zeptala se Macandal. Obrátila

se na Aliyat. „Víš, co to pro tebe znamená. Přátelé, bratři a

sestry.“

Syřanka stiskla rty a pak odpověděla: „Už jsme

Společnost stejně ztratily, Corinne. Jestli se

naše totožnost dostane na veřejnost, nebudeme se

moci k našim lidem chovat jako dřív. Už jen proto,

že na ně nebudeme mít čas. A budeme celému světu na

očích. Ne, jediný způsob jak zajistíme, aby Společnost

pokračovala alespoň přibližně v tom co dělá, je zmizet.

Pokud je tak silná, jak doufáme, najde sama své nové vůdce. Pokud

ne, pak za to nestála.“

„Takže se chceš skrýt. Víš jestli teď budeš v bezpečí?“

„To jsem neřekla. Nevěřím, že bychom měli mít nějaké větší

problémy se zákonem. Snad jen Hanno zaplatí nějaké pokuty,

ale podstatně víc vydělá na přednáškách, knihách, autorských

právech … může dělat všechno co jiné světové celebrity, může

poskytnout všechno, včetně druhého příchodu Krista.“

„Všechno, kromě míru,“ řekla Asagao zachmuřeně. „Bojím se Shane. můj

muži, bojím se, že už nikdy nebudeme vnitřně svobodní. Myslím, že

455

bychom měli zajistit naše děti a potom odejít a v klidu hledat mír a mravní

čistotu.“

„Nechci to tu ztratit,“ zaprotestoval Tu Shan.

„Aliyat má v tomhle pravdu, bez milosti tě odtud vyženou,“

upozornil ho Hanno. „Nebo na vás uvalí něco jako

ochranný dohled. Vy dva jste žili úplně stranou. Ani nevíte,

kolik potenciálních vrahů se potuluje po Státech. Blázni, fanatici,

lidé stížení chorobnou závistí, usmrkanci, kteří jsou schopni zabít jen

proto, aby na sebe upozornili. I kdyby se nesmrtelnost stala běžnou

záležitostí jsem si jistý', že bychom několik desítek let

potřebovali nepřetržitou ochranu, než by se to

uklidnilo. To raději ne. Ukáži vám novou zemi.“

Obrátil se na Aliyat: „Takový způsob života by se ti mohl zdát skvělý, má

drahá. Milionáři, vysoká společnost, zábava. Snad by ti ani nevadilo

nebezpečí a nutnost ochranky - byli by mladí, hezcí, svalnatí. Ale uvažuj,

prosím, hlouběji. Co tvá svoboda? Jaké možnosti bys měla?“

„Mluvili jste o tom, že jste nalezly smysl ve Společnosti,“

obrátila se Svoboda na Aliyat i Macandal zároveň. „Cožpak by

nás sedm nemohlo společně dosáhnout téhož? Mohli bychom v

skrytu pomáhat dobru a mohlo by se nám to dařit lépe než ve

světle reflektorů.“

Aliyat položila ruce na stůl a Macandal se sevřela

do svých.

„Samozřejmě, pokud někdo z vás chce jít a odhalit svou totožnost, ostatní

mu vtom nemohou zabránit,“ řekl Hanno. „Můžeme jenom chtít, abychom

dostali dost času skrýt se. Pokud jde o mě, nechci po sobě nechat žádnou

stopu. To se týká i těch. kteří půjdou se mnou. A to z jednoho prostého

důvodu - nechci být na očích, až se tahle země stane Americkou

lidovou republikou.“

,,Nemyslím, že je to nevyhnutelné,“ namítla Macandal. „K

tomuhle období dějin se asi sotva vrátíme.“

„Snad. ale nechám si všechny možnosti otevřené.“

„To by ty, kteří se rozhodnou vyjít na světlo, postavilo před

těžký problém.“ řekl Wanderer. Ty jsi porůznu zanechal

důkazy o tom, že jsi nesmrtelný, ale jak my ostatní dokážeme,

že nejsme lháři nebo blázni?“

„Myslím, že máme způsoby, jak úřadům prokázat, že mluvíme pravdu.“

řekla Macandal zamyšleně.

Hanno přikývl. „Ano. A Sam Giannotti, o kterém jsem vám

říkal, se již jistě necítí vázán slibem mlčení. Pokud promluví,

bude to slovo seriózního a váženého muže.“

„Promluví i v případě, že všichni zmizíme?“ vyptávala se

Svoboda.

„Ne, v tom případě bude mít jen nepodloženou historku a

nebude mít význam se o tom šířit. Je to slušný člověk a jistě se

ho to velmi dotkne, ale bude pokračoA^at ve výzkumu. Hlavně

kvůli němu chci zařídit, aby pokračovalo financování

Rufusových laboratoří.“

„Opravdu chceš zaišit všechny své firmy a společnosti?“ zeptala se

Macandal. „Vždyť tak ztratíš … stovky miliónů dolarů.“

„Ale nashromáždil jsem mnohem víc a ještě mohu.“ uklidnil ji

Hannó. „Udělám to tak. aby to vypadalo přirozeně a tak

nejrychleji, jak to jen bude možné. Tomek zemře v zahraničí a

v souladu se svým přáním tam bude zpopelněn. Robert

Cauldwell - tomu se přihodí něco podobného, protože se u

něho projevila rakovina žaludku. Joe Levine dostane nabídku

od nějaké soukromé firmy … Zbytek roku budu mít spoustu

práce, abych se připravil na všechna možná rizika, ale

předpokládám, že se mi podaří zařídit aby vše vypadalo

naprosto věrohodně. Některé drobnosti asi zůstanou

nedotažené, ale to je běžné i v normálním životě a

vyšetřovatelé se po těch stopách jistě nepustí, protože nebudou

mít důvod se domnívat, že by je mohly k něčemu dovést. A k

tomu policie má vždycky práce nad hlavu. Nijak příjemný

úděl.“

„Ale s těmi penězi by se dalo tolik dokázat,“ naléhala

Macandal. „S mocí. kterou bychom společně mohli mít, s

vlivem, který by nám zajistila naše sláva bez ohledu na některé

457

stinné stránky, je možné dělat úžasné a potřebné věci.“

„Máš pocit, že jsme sobečtí, když chceme zůstat

skryti?“ zeptala sejí Svoboda.

„Tak nějak. Ty tedy chceš takhle zůstat?“

„Ano. Ale nejenom kvůli sobě nebo kvůli nám. Mám strach o

celý svět.“

Wanderer přikývl. Svoboda se na něho nevesele usmála.

„Myslím, že to chápeš trochu jinak,“ obrátila se k němu.

„Mluvil jsi o ničení přírody a životního prostředí. Já ale

myslím na lidstvo. Po tisíc let jsem viděla revoluce, války, ničení.

My Rusové se bojíme anarchie víc než čehokoli jiného. Jsme

schopni spíše snášet tyranii, než tohle. Ty, Hanno, se

díváš na lidové republiky a vlády pevné ruky jakéhokoli druhu jako

na něco, co je v každém případě ztělesněním zla. Svoboda je

snad lepší, ale chaos je každopádně horší. Jestliže dnes odhalíme

své tajemství, vypustíme síly, které nejsme schopni předvídat.

Náboženství, politika, ekonomie - no ano, jak by vlastně fungovala

ekonomika ve světě nesmrtelných? - jsou tu miliony věcí, pro

které jsou lidé spolu ochotni válčit. Vydrží to civilizace? Vydrží to

planeta?“

„Mohamed přišel odnikud,“ zašeptala Aliyat.

„Stejně jako nespočet dalších proroků, revolucionářů a

dobyvatelů.“ pokračovala Svoboda. „Úmysly mohou být

vznešené, ale koho napadlo, že třeba myšlenka demokracie

ve Francii, bude mít za následek vládu teroru, Napoleona a

desetiletí válek? Kdo mohl předvídat, že po Marxovi a Leninovi

přijde Stalin a Hitler? Svět je jako neustále dýmající

sopka. Oznamme mu něco, na co nikdy předtím vážně ani

nepomyslil, a já se budu modlit za tyranii. Osobně pochybuji,

že bude možný jakýkoli způsob vlády.“

„Je to opravdu nebezpečné.“ řekl vážně Hanno. „Přinejmenším

každý zkorumpovaný politik a prominent na západě, každý

diktátor a samozvanec těžící ze zaostalosti, se bude snažit

zajistit si svou moc navždy. Ano. smrt nás sice připravuje o

naše blízké a nakonec si vezme i nás. Ale také nám pomáhá

zbavit se špíny. Smíme to změnit? Nesmrtelnost z nás, přátelé,

nečiní bohy. ani Pánaboha.“

459

16

Měsíc byl skoro v úplňku a jeho záře stříbřila zemi. Bylo takřka bezvětří,

ale z hor sem přicházel dech podzimu, který sílil snad každou hodinou.

Někde zahoukala lovící sova. Okna domů, které se táhly na míle daleko,

žlutě zářila. Vypadala stejně vzdálená jako hvězdy.

Na její přáni vyjeli Hanno a Svoboda za město, aby mohli být

zcela sami. „Zítra večer přestaneme být tím. čím jsme až dosud

byli,“ řekla. „Můžeme si snad tedy ukrást několik

posledních hodin míní. Tato země se velice podobá mé bývalé

vlasti, je stejně rozlehlá o opuštěná.“

Dlouho jen šli a štěrk cesty jim skřípal pod nohama. „Mluvila

jsi o míru.“ přerušil nakonec ticho. Jeho hlas se ztrácel v

prázdnotě. „Čeká nás neklidný, bolestný čas. ale až to skončí,

věřím, že si všichni zamilujeme místo, na které jdeme.“

„Věřím, že je nádherné,“ odpověděla, „a že nás ochrání před

světem, jak dlouho to bude nutné.“

„Nezapomeň, že to není navždy. Ani by to nešlo. Získáme jen

další život, stejně jako kdykoli předtím. Potom budeme muset

začít znovu pod jinou maskou.“

„Já vím. Až do doby. možná blízké, kdy vědci sami odhalí

podstatu nesmrtelnosti a pak budeme moci vyjít ze stínu.“

„Někdy,“ řekl spíše skepticky než nadšeně.

„Ale o tom jsem zrovna neuvažovala,“ pokračovala Svoboda.

„Nás sedm teď musí přemýšlet o sobě. Nebude to jednoduché,

jsme tak rozdílní. A … tři muži a čtyři ženy.“

„Domluvíme se.“

„Navždy? Nikdy se nic nezmění?“

„No …“ navázal váhavě. „Nikdo znáš samozřejmě nemůže

svazovat ostatní. Kdokoli má volnost kdykoli odejít. Ale

doufám, že bychom zůstali ve styku, abychom si'mohli

navzájem pomoci. Není snad svoboda právě to, co si snažíme

zachovat?“

„Ano, ale nemyslím, že je to dost,“ řekla ztěžka. „Musí

existovat něco většího. Zatím nevím co to je, ale musíme žít

pro něco jiného, než je prosté přežití. Jinak nepřežijeme.

Budoucnost je příliš podivná.“

„Budoucnost byla vždycky taková,“ řekl z pozice svých tři

tisíc let.

„To co přijde, bude něco úplně jiného,“ řekla a pozdvihla oči k obloze.

Svitem měsíce probleskoval zlatě rudý Arktur a Vega, kde se nedávno

podařilo najít stopy planet. „V Odysseovi, Hamletovi, Anně Karenině jsme

schopni stále vidět sami sebe. Ale co zítra? Budeme rozumět svým

dětem?“

Opřela se o něho a on ji lehce objal.

Na podobné téma spolu už několikrát hovořili. Jednou,

když si udělali jednodenní pauzu na své dlouhé cestě na

západ, se mu pokusila vysvětlit svou představu toho, co by

mohlo přijít…

461

XIX

THULE

l

Když se to vynořilo z temnoty, která je oddělovala. Hannovo

strojové já se probralo k životu. Náhle byl opět dole, ve světě,

který beze zbytku pohlcoval jeho mysl.

Oblaka se tyčila jako plovoucí hory. v jejichž tmou naplněných průrvách se

míhaly blesky. Mezi jejich dmoucími se hnědými a okrovými úbočími

zuřily větry o síle několika tisíců hurikánů. Špice těchto nezměrných

homolí zářily bělostným odrazem slunečních paprsků na pozadí královské

modři.

Jak robot stoupal vzhůru atmosféra řídla a spojení se

stabilizovalo. Hanno cítil v kostech jeho spěch, zážehy trysek

vnímal jako pulsující krev a napínané svaly bojující s drtivou gravitací,

která jej stahovala zpět. Bouře ohně v bouři ohňů. Obloha

zrudla a zakrátko všechny barvy vystřídala definitivní čem

a hvězdy. Díval se očima, které vnímaly spektrum od radiového

záření po paprsky gama. Mohl provádět chemické rozbory dokud

ostatní záření nepřebila sílící radiace. I zvuky se vytratily, hučení

iontových motorů po zážehu vnímal méně než řetězce čísel,

kterými robot propočítával nejvhodnější trasu návratu.

Především byl ale člověkem, který', vznášejíc se v tichu, hleděl na svět pod

sebou. Na synchronní oběžné dráze mu stačilo jen trochu pohnout hlavou,

aby přehlédl celou polokouli Jupitera. Polovinu viditelné části královské

planety halila tma. Hranice pásů a zón perleťově opaleskovaly ve

spletitých, měnivých vzorech. Velmi dobře věděl, jak ošidná je to

záležitost. Byl tam.

Svým způsobem. Z nižších vrstev atmosféry nebylo možné

uskutečnit žádný smysluplný přenos. Nikdy by nemohl zažít

ten všepokrývající oceán na vlastní kůži. Přestože mohl vidět

všechny záznamy pořízené robotovými senzory, nechal si

nahrát všechna data do mozku. Ale ani to nebyl opravdový

průzkum - spíše něco jako vypůjčená paměť stroje.

Lidi na Zemi udivovalo, proč podstupuje takové

nesnáze a riziko kvůli takovému drobnému, a vědecky vlastně

bezvýznamnému výkonu. Nesnažil se pro to najít žádné

argumenty. Jednoduše odpovídal, že to dělá protože chce.

Když splnil všechna bezpečnostní opatřeni, protože

kdyby se jeho loď zřítila, způsobila by větší zkázu, než

většina válek, bylo mu dovoleno letět. Konec konců, byl

také nejstarším člověkem na světě. Dalo se tedy

předpokládat, že v něm doznívají archaické pudy.

Nikdy ho neslyšeli říci: „To je zkouška.“ Robot se přiblížil.

Hanno přerušil kontakt a odpojil se od neuroindukční jednotky.

Přistávací manévr by byl pro člověka jak příliš zdlouhavý', tak

příliš komplikovaný. Obě tělesa se sice přibližovala bez obtíží,

ale bylo nutné naprosto přesné sfázování, aby nedošlo k

narušení elektromagnetického pole kolem lodě. Kdyby

zkolabovalo jen na vteřinu, radiace by mohla snadno zničit

život, který začal ve starší době železné.

Jako vždy zůstal na několik vteřin ochromen. Pomocí

robotových čidel dokázal vnímat nesčetněkrát více, než mohl

kterýkoli jiný člověk z masa a kostí. Bez tohoto partnerství s

počítačem se chvíli cítil naprosto bezmocný.

Potlačil touhu vrátit se. a opět byl Hannem. člověkem, který pokračoval ve

své unikátní roli. Jen pár lidí na Zemi ho chápalo. Ale ani ti jej nemohli

pochopit zcela. Neuměli myslet jako on.

Provedl poslední úpravy, a když loď řekla: „Hotovo“, byl

připraven. Poslušná jeho příkazů propočítala dráhu k dalšímu

cíli. Někde daleko na zádi se hmota srazila s antihmotou a

vytryskl sloup energie. Tíže se vrátila. Jupiter se sunul zorným

polem, až pohled vyplnila pouze čerň tečkovaná hvězdami.

Při zrychlení jednoho g potrvá cesta od planety k planetě

několik dní“ Během nich však neměl naprostou volnost.

Některé oblasti byly smrtelně nebezpečné dokonce i s jeho

463

ochrannými štíty. Nemohl se například příliš přibližovat ke

Slunci.

Jiné oblasti byly zakázané. Zatímco mohl proletět kolem Sítě

natolik blízko, že mohl zkoumat její křehkost a

spletitost optickými prostředky, nesměl se přiblížit

natolik, aby způsobil chaos v informacích, které

získávala z vesmíru. Stopy života v dálkách galaxie byly velmi

křehké a obtížně odlišitelné.

Ani nebyl jen pasivním cestujícím Omezena toliko přírodními zákony a

svými možnostmi, mohla loď téměř všechno, co chtěl. Recyklováním

molekul podle osvědčených i naprosto nových vzorů si mohl dopřát vše

nezbytné a ve značné míře i to, co bylo jen pohodlné nebo komfortní. Celá

lidská kultura byla okamžitě k dosažení v databankách. Pokud chtěl

konverzovat, mohl si vyvolat jakoukoli osobnost.

Na lodi byl jediným živým člověkem on. Protože tohle byla

zkouška. Předpokládal, že jeho cesta sluneční soustavou potrvá

rok. dva a možná i tři, pokud jej doopravdy uchvátí. To

znamená sotva okamžik.

Nicméně se již třásl nedočkavostí.

2

Ateliér shlížel z výšin na Velký kaňon. Lesy, pokrývající zemi mnoha

odstíny zeleně, se vlnily ve větra. Mezi nimi ve stovkách vyrůstaly vysoké

štíhlé věže, každá s korunou na vrcholu. Hluboko dole a v takové

vzdálenosti, že oko již nerozeznávalo detaily, lesy přecházely v rozlehlé

travnaté stepi. Věže i nižší stavby tam byly více rozkročené. Jejich

fantastické tvary perleťově opaleskovaly.

Tu Shan věděl, že tato elfí země je jen iluzí. Mnoho takových

stromů viděl zblízka. Nebyly tu proto, aby se osypaly listím,

květy a plodily ovoce. Produkovaly materiály, které by nikdy v

přírodě nevznikly. Park byl nikoli továrnou, ale

technokomplexem, kde atom po atomu, pod kontrolou obřích

molekul, usměrňovány stroji a řízeny počítači rostly lodě.

stroje a jiné věci, dříve vyráběné nástroji ovládanými rukou

člověka.

Věže byly anténami, které přijímaly sluneční energii, kterou v

podobě mikrovln vysílaly kolektorové stanice na Měsíci. Viděl

jej nad sebou, bledý srpek takřka ztracený v modři. Věděl, že i

to je jen iluze.

Kdysi člověk toužil po poznání, osvícení, po úniku z přeludu,

kterým je tento svět. Nyní viděl, že všechno je přelud.

Tu Shan neobratně navedl taxi ke skalní lavici, kde samo našlo

vhodné místo, aby mohl vystoupit. Na ateliér byl z tohoto

místa nádherný pohled. Byl to dřevěný dům v antickém stylu,

se šindelovou střechou. Vítr k němu přinášel vůni borovic,

které rostly před vchodem.

Věděl, že tohle není ateliér v pravém slova smyslu, ale Bardon

většinou připravoval své elektronické výtvory zde. neboť to

bylo místo, kde trávil nejvíce času. Ty pak expresní služba

rozvážela za jeho zákazníky, kteří byli roztroušeni po

celém glóbu.

Všiml si taxíku, který mu přistál na zápraží. „Jak se vede?“

zahalekal. „Nedal jsi o sobě vůbec vědět. Naposledy jsme se

465

viděli v Goldrunu. To už je dobře pět let, možná víc. Ten čas

letí. co?“

Tu Shan mlčel, dokud k němu nedošel. Chtěl si ho lépe

prohlédnout. Bardon se změnil. Odložil klasickou košili a

kalhoty a měl na sobě módní třpytivý oblek. Vlasy měl

vyčesány do tvaru beraních rohů a když se usmál, jeho ústa

zářila. Už se mu nezdálo dost atraktivní nechat si narůst nové

zuby zhruba jednou za sto let a nechal si zmodifikovat buňky

dásní aby produkovaly diamant.

Ale rukou mu potřásl stejným způsobem, jaký si pamatoval.

„Tak co. kamaráde?“ Stále měl trochu horalský přízvuk. Jen ho

trochu zkultivoval. Zůstalo mu určité osobní kouzlo.

Nikoli úcta. Jak by si ale někdo mohl vážit vysokého věku,

když všichni byli stále mladí?

„Zkoušel jsem farmařit,“ odpověděl Tu Shan.

„Cože? No tak, pojď dál. Musíme si dát něco k pití, chlape,

tak rád tě zas vidím.“

Tu Shan si uvědomil, že si Bardon vůbec nevšímá krabice,

kterou nese.

Většinu nábytku uvnitř poznával, ale interiér se od poslední

návštěvy poněkud vyprázdnil. Nikde ani stopy po nějakém

úklidu, natož pak po ženské ruce. Dům působil opuštěně,

protože Anse a June Bardon byli spolu, co je Tu Shan znal.

Ale nechtěl se vyptávat.

Posadil se. Jeho hostitel nalil whisky do sklenek - alespoň tohle se

nezměnilo - a sedl si naproti němu.

„Říkáš, žes farmařil? A pročpak?“

„Hledal jsem … nezávislost.“ Tu Shan hledal slova, která by

nezněla sebelítostivě. „Vzal jsem celý svůj příděl, •vybral

úspory, něco si půjčil a koupil jsem pár hektarů půdy v Jinanu,

o kterou nebyl příliš velký zájem. K lomu pár zvířat a tak …“

„To sis jako vyráběl úplně všechno, cos potřeboval k životu?“

vytřeštil oči Bardon.

„Ale ne,“ řekl Tu Shan s úsměvem. „Ne všechno.

Věděl jsem, že takhle by to nešlo. Měl jsem

představu, že to. co nesním, budu vyměňovat za

potřebné věci. Myslel jsem, že takhle vypěstované

produkty budou pro lidi zajímavé. Ale nebyly. Bylo z toho pěkně

krušné živobytí. A stejně jsem se neubránil vpádu okolního

světa. Nakonec měli zájem koupit moji půdu pro rekreační

účely. Nemám ani ponětí, co tam chtěli dělat. Byl jsem rád,

že jsem to prodal aspoň s nějakým ziskem“

Bardon udiveně zavrtěl hlavou. „Tos měl štěstí. Měl jsi to se mnou napřed

probrat. Kdyby to tvoje zahradničení k něčemu vedlo, hned by se toho

chytly nanotechnologie, všechno by si detailně zkopírovaly a mohlo by se

to prodávat hluboko pod tvojí cenou. Šance by byla v tom, kdyby se to

nechytilo na první pokus. Počítače vytvářejí novinky takovým tempem, že

je lidé ani nestačí využívat a někdy si jich ani nevšimnou.“

,,Nu, strávil jsem většinu života v jednodušším světě než je

váš.“ povzdychl si Tu Shan. „Udělal jsem chybu a poučil jsem

se. Udělal jsem pro tebe pár dalších věcí.“ Ukázal na krabici

spočívající na jeho klíně. „Slon, lotosový květ a osm

nesmrtelných, všechno vyřezáno ze slonoviny.“ Slonovina

byla pochopitelně uměle vyrobena, ale zpracována tradičními

nástroji a technikou. Bardon zkřivil rty, zavrtěl se a dal si

pořádný hlt whisky. „Promiň, ale měl jsi se mnou zůstat ve

spojení, toho kšeftu jsem nechal před třemi lety.“

Tu Shan jen tiše seděl.

„Vůbec pochybuju. že stíní ještě někdo obchoduje.

Cena šla dolu. Není to ani tak kvůli tomu. že je snadné

dělat perfektní kopie. Když to mělo certifikát o stylové

pravosti, bylo to něco jiného. Ale lidi prostě ztratili zájem.“

Když Tu Shan dále mlčel, vyhrkl: „Nejsou to přece žádni

pitomci. Nezměnili jsme se v rasu bláznů, ať si myslíš cokoli.

Je to jen tím, že když už pár takových věcí máš. chtěl bys

zbytek věčnosti strávit sháněním dalších? Zvlášť, když

467

počítače vytvářejí stále nové koncepce umění.“

„Aha.“ řekl prázdně Tu Shan. My, První, jsme udělali a řekli všechno, co

jsme mohli … A co ty teď zrovna děláš, Anse?“

„Tak porůznu,“ řekl s úlevou Bardon. „Tak jako ty a tvoji

přátelé.“

„Ano. ale myslím konkrétně.“

„Hm, no, rozhlížím se. Zatím jsem nenašel žádnou zvlášť

slibnou práci. Ale musíme se přece zdokonalovat, ne? Mám

dojem, že se na čas podívám na Pioneer Land.“ Bardon ožil.

„Taky bys to měl zkusit. Třeba v asijské části sítě. Se

svými zkušenostmi bys byl prospěšný.“

Tu Shan zavrtěl hlavou. „Děkuji, nechci.“

„Ale to není jen nějaké vznášení se v elektronickém snu. Přes

síť si spojený s každým účastníkem. Můžeš prožívat jejich

vzpomínky stejně intenzivně, jako bys je prožil na vlastní

kůži.“

Iluze na druhou, pomyslel si Tu Shan.

„Bojíš se, že zatím nic nevyděláš? To nic. Říkal jsi. že ztráty z

farmy se ti vrátily a z přídělu můžeš v ústraní bez problémů žít.

Odpočineš si, osvěžíš se a zase vyrazíš, plný nových nápadů.“

„Ty snad,“ zamumlal Tu Shan. „Já sotva.“ Díval se na své ruce

položené na krabici. Veliké, zbytečné ruce.

3

Fiera, která bývala Rafaelem, se zářivě usmála a zavrněla: „Hmm. je

nádherné být ženou.“

„Zůstaneš tak navždy?“ zeptala se Aliyat a hlavou jí blesklo:

Opravdu tohle chtěl? Chtěl to. i když jsme se milovali? Byl jsi

tak skvělý milenec, Rayi! Silný, sladký, zkušený. Uvědomuješ

si. jak mě bolelo, když jsi mi oznámil, že se necháš předělat?

Nádherná hlava se zavrtěla a přirozeně fialové kudrny se

svezly po ramenech. „Asi ne. Jen tak dlouho, abych zjistila,

jaké to doopravdy je. I když to může být dost dlouho. A pak se

uvidí. Do té doby už asi budou dotažené i nehumanoidní

způsoby transformace.“ Fiera si přejela prsty přes boky.

„Napůl vydra, delfín nebo had … ale to má čas. Myslím, že

nejprve budu zase něj akým mužem.';

„Nějakým?!“ vyhrkla Aliyat.

Fiera povytáhla obočí. „Vyděsilo tě to, drahá? Proto ses mi

celou tu dobu neozvala?“

„Ne, já … Aliyat se odvrátila od projekce, která vypadala tak

skutečně. „Byla jsem …“ Přinutila se pohlédnout do jejích

zlatých očí. „Myslela jsem, že už o mě nebudeš stát.“

„Ale vždyť jsem říkala, že ano. Věř mi, že to bylo upřímné. Stále tě mám

ráda. Proč bych se jinak ozývala první?“ Vztáhla k ní paže. „Aliyat, drahá,

přijeď ke mně. Nebo já přijedu k tobě.“

„K čemu to bude … teď.“

Fiera se napjala a tón jejího hlasu mírně ochladí. „To uvidíme,

ne? Neříkej, že tě to šokuje? Nebo se pletu? Myslela jsem, že

ty máš z Prvních nejméně předsudků.“

Aliyat ztěžka polkla. „Tak to není. Nejsem žádný puritán.

To jen … jenom. Všechno jsi změnil. Nic nebude jako

dřív.“

„Ale ne,“ zasmála se Fiera. „Co kdyby ses změnila v muže?

Mohlo by to být zvláštní, zajímavé, pikantní.“

469

„Ne!“

Fiera zvážněla a po chvíli ticha řekla: „Jsi jako ti ostatní.

Možná ještě horší. Většina z nich se alespoň o něco snaží. Ty

jenom … přijímáš. Najednou jsem si uvědomila, že právě to

mě dohání k šílenství. Nikdy jsi nešla proti proudu. Naoko jsi

souhlasila, že svět se musí vyvíjet. Ale pod tou maskou jsi

zůstala tím, čím jsi byla - primitivem, přežitkem z doby

smrtelných.“

Aliyat se nezmohla na odpor a jen se schoulila v křesle, které okamžitě

změnilo tvar. „Nepochybně máš pravdu.“

Fiera se opět sladce usmála. „Nejsi k tomu údělu odsouzena

navždy. Organismus, včetně mozku, je velice pružný. Můžeš si

nechat změnit psychiku.“

„To je zdlouhavé. Drahé. Ve skutečnosti si nemohu dovolit ani

obyčejnou změnu pohlaví.“ Obyčejnou, blesklo Aliyat hlavou.

Pamatuji se na dobu. kdy se to dělalo chirurgicky a do člověka

přitom pumpovali hormony. Teď se jenom orgány, žlázy, svaly

a kosti přinutí, aby se samy změnily žádaným směrem. Pokud

se změním v opravdového muže, jak bych asi uvažovala!“

„To stále ještě nerozumíš moderní ekonomice? Všechno

zboží a většina služeb - které mohou poskytnout stroje - je k

maní stejně snadno jako vzduch, který dýcháme. Nebo mohou

být. když je to potřeba. Příděl je tím nejjednodušším

způsobem, jak ovlivňovat chování lidí. A také, samozřejmě,

jak rozdělovat některé omezené zdroje, jako třeba půdu.

Pokud se potřebuješ dostat z opravdu špatné situace, je

to možné zařídit. Pomohu ti s tím.“ Projekce opět pozdvihla paže.

„Dovol mi to, nejdražší.“

Aliyat se zvedla. Polknuté slzy ji pálily v krku. „.Nejdražší', řekla jsi. Co

tím myslíš?“

To Fiera zarazilo a chvíli váhala s odpovědí. „Záleží mi na

tobě. Chci tě mít u sebe. pečovat o tebe.“

„Co dnes obnáší láska. Zájem kvůli potěšení.“

Fiera stiskla rty. „Stále jsi ponořena v minulostí, kdy rodina byla

prostředkem rozmnožování, výroby a obrany a její členové museli nutně

hledat způsoby, jak zabránit tomu. aby se cítili jako v pasti. Nejsi schopna

představit si moderní emoce, vzdala jsi to.“ Pokrčila rameny. „Je to zvláštní

vzhledem k životu, který jsi kdysi vedla. Zřejmě sis vypěstovala

podvědomou touhu po bezpečí před nočními můrami tvé ^ dávné

společnosti.“

Aliyat se jí ani nesnažila vysvětlit jaké noční můry to |byly.

„Tvé city ke mně byly čistě sobecké,“ vyhrkla Fiera.

Projel jí nával vzteku, palčivého jako šlehnutí bičem. „Nelichoť si,“ řekla

Aliyat. „Připouštím, že jsem byla zaslepená, ale věděla jsem, že to přejde.

Doufala jsem, že časem vznikne něco trvalého, nic výjimečného, ale o to

skutečnějšího. Dobře, měla jsem se poučit.“

„I já jsem v to doufala!“ vykřikla Fiera.

Aliyat se posadila, ponořena do svých myšlenek.

Očima těkala po místnosti, jako by hledala úkryt. Obývala

jednopokojový byt na čtvrté podzemní úrovni Fontán. Ani

nejvyspělejší technologie neumí vytvořit prostor. Necítila se tu

však stísněně, neboť stěny na požádání vytvářely vše,

co potřebovala, případně zobrazovaly scenérie podle jejího

přání. Dnes si po dlouhé době vyvolala středověkou

Konstantinopol. Snad to bylo kvůli bezdůvodné

nostalgii, snad si chtěla dodat sebedůvěry; byla hlavním

konzultantem týmu. který programoval simulátor. Nad lidským hemžením

se tyčila Hagia Sofia. Slaná bríza Rohu s sebou nesla pach

kouře, potu, hnoje, pečeného jídla a dehtu. Když Fiera

zavolala. Aliyat jen vypnula zvuk, ale obraz

ponechala. Dále jí však v hlavě zněl klapot kol a údery

kopyt, drsné hlasy a hlučná hudba. Bylo to stejně reálné jako duchové,

se kterými se teď musela potýkat.

Nakonec Fiera řekla: „Myslím, že vím co tě ke mně přitahovalo a co tě

poutalo, když pominula první vlna okouzlení. Zajímala jsi mě a nikdy

jsem si tebou nebyla jista.

Když se vás osm objevilo na veřejnosti, stali jste se senzací,

ale většina dnes žijících lidí se narodila až delší čas po tom.

Teď jste prostě tady. žijete z přídělu a příležitostné práce,

471

kterou vám občas někdo nabídne. A té je stále méně a méně,

že? Ale já … pro mě jsi vždycky byla trochu záhadná. Nevím

proč.“

Odmlčela se a Aliyat se zdálo, že vjejí tváři vidí bolest. „Budu

upřímná,“ pokračovala. „Využívala jsem tě. Nakonec už

nebylo co objevit a proto jsem se musela změnit. To bylo moje

východisko z nudy a prázdnoty. Teď bychom se mohly

objevovat od začátku, jestliže budeš chtít. Netrvalo by dlouho,

než bych si zvykla vnímat tě jako žena. Pokud by ses změnila.

Měla bych jeden nebo dva návrhy, ale volba je na tobě.

Když odmítneš, tvá existence bude stále osamělejší, stále více věcí

bude ztrácet smysl, až nakonec zvolíš smrt, protože ta je

méně osamělá.“

Aliyat zhluboka vdechla vzduch středověkého města. „Půjdu

svou cestou. Nehodlám se vzdát.“

„To ráda slyším, čekala jsem to. Ale uvažuj, drahá, uvažuj.

Zatím sbohem.“

„Ano.“ odpověděla Aliyat a projekce zmizela.

Po několika minutách se Aliyat zvedla. Zvolna kráčela po

místnosti a cítila příjemný dotyk podlahy na chodidlech. Kolem kypěl

byzantský ruch. „Zavřít,“ poručila. Scénu vystřídala pastelová

modř. „Dodávkovou službu.“ Zjevil se panel a čekal na

její přání.

Co vlastně chci? Pilulku štěstí? Neškodnou chemii přizpůsobenou mému

organismu, která zajistí neustále dobrou náladu a vyčistí hlavu. Možná ji

vymyje ještě více, než je teď. Když bylo dříve zle, opíjely jsme se, braly

drogy, ničily si těla i mozky. Teď už věda zjistila jak fungují pocity a každý

je příčetný čtyřiadvacet hodin denně.

Každý kdo chce.

Hanno, Wanderere, Shane, Patulcie, kde jste? Nebo - nejde

vůbec o sex, tahle útěcha už vyšla z módy - Corrine, Asagao,

Svobodo - či jak si říkáte - jména se dnes mění jako oděv - kde

jste? Který z vás ke mně může přijít, a ke komu já? Když jsme

se spojili, byli z nás přátelé, byli jsme jediní nesmrtelní, jeden

pro druhého jsme byli středem vesmíru, zatímco čas se kolem

nás hnal jako vichřice. Ale jakmile jsme vystoupili z

anonymity, rozutekli jsme se, setkáváme se velice zřídka a

spíše nešťastnou náhodou, pozdravíme se, snažíme se

konverzovat a cítíme obrovskou úlevu, když jeden druhému

vidíme záda. Kde jste. bratři, sestry, mé lásky?

473

4

Zatímco letěl, bylo prověřeno, že Wanderer je tím za koho se vydává a má

právo k návštěvě rezervace. Přistál na určeném místě na parkovišti mimo

město a vystoupil s kufříkem v ruce. Mnoho věcí denní potřeby, jako

například oblečení, se tu nevyrábělo ve velkém. Nebyla to společnost

poustevníků ani osada excentriků, snažících se oživit minulost, která nikdy

neexistovala, ale společnost, která žila vlastním životem a okolní svět si

držela od těla.

Parkoviště bylo blízko pobřeží. Řízení počasí zde udržovalo

klima původního západopacifického pobřeží tak věrně, jak jen

to bylo možné. Z oblohy visela těžká mračna, nad zátokou se

válela mlha, ze které vyčnívalo několik skal. Scenérie působila

tajemně jako čínská malba. Za osadou se temně rýsoval

jehličnatý les. jehož sytou zeleň neodlehčilo ani

množství kapradin, které probleskovaly mezi kmeny. Ale všechno to

bylo živé - šedostříbrné, bílé, černé, sytá i jasná zeleň

lesknoucí se v posledních dešťových kapkách. Příboj bušil do

skal a voda šuměla, když stékala po kamenech. Ve vlnách

řvali rypouši, rackové poletovali v divokých spirálách.

Vzduch byl chladný, vlhký a ostrý.

Tmavý podsaditý' muž v košili a montérkách už čekal. Mezi

jeho předky nebylo mnoho bledých tváří, uvědomil si

Wanderer. Ke kterému kmeni asi patřili? Makahové,

Quinaultové? Teď už je to stejně jedno. Jména kmenů dnes už

nikomu moc neříkala.

„Dobrý den. pane Wanderer.“ Muž napřáhl ruku a Wanderer ji

stiskl. Staré zvyky ještě nevymřely. „Vítejte. Já jsem Charlie

Davison.“

Než Wanderer odletěl z Jalisca. procvičoval se ve staré

americké angličtině. „Jsem rád. že vás poznávám. Tohle jsem

nečekal. Předpokládal jsem. že se tu porozhlédnu sám.“

„Nu ano, mluvili jsme o tom v Radě a dohodli jsme se, že

takhle to bude lepší. Vy nejste jen nějaký další žako.“ To bude

asi místní výraz pro těch pár stovek lidí, kterým je každým

rokem povoleno okusit opravdovou divočinu. Nezní to příliš

lichotivě. „Nebo vědec, či státní úředník, no ne?“

„N-ne.“

„Tak. Doprovodím vás do hotelu a později vás seznámím s

okolím“ Vydali se na cestu. Vbrzku se ocitli na polní cestě

plné kaluží. „To proto, že patříte k Prvním.“

Wandererův úsměv trochu pohasl. „Nechtěl jsem to nijak

inzerovat.“

„Před vaším příjezdem jsme si vás prověřili, tak jak to

děláme u každého. Vás osm bylo příliš slavných a stačí se podívat do

počítače a vaše minulost vyskočí ven jako čertík z krabičky.

A taky se mluví, to víte. Nechce se mi to ani říkat, a neberte to

osobně, ale potkáte tu pár lidí, kteří vás nemají zrovna rádi.“

To bylo nepříjemné překvapení. „Opravdu? A proč?“

„Vy První můžete mít děti, kdy se vám zamane.“

„Ach tak.“ Wanderer uvažoval, co na to říci. Štěrk skřípal pod

nohama. „Nemá význam žárlit. Jsme hříčkami přírody. Sílené

kombinace genů, včetně mutací, které nejsou k ničemu.

Normální lidé, kteří nechtějí stárnout musí podstoupit proces.

Pak ale není možné nechat je, aby se volně rozmnožovali.

Příklady jsou v historii - populační exploze, Velké vymírání.“

„Však vím, kdo by to neznal?“ odpověděl Davison dotčeně.

„Odpusťte, ale už jsem se s takovými setkal. Někteří si myslí,

že studium dějin je příliš depresivní. Vždy jsem jim řikal, že za

určitých podminek mají naději stát se rodiči. Je třeba

doplňovat úbytek, který vzniká při nehodách a stále je tu

možnost kolonizace planet.“

„Jo, pořadník na děti se táhl na několik set let. když

jsem se díval naposledy.“

„Hmni Ale pokud jde o nás První, slyšel jste o prarodičovské

klauzuli? To je, myslím, poctivá věc. Takže se de facto sotva

někdy staneme rodiči.“ Takřka nikdy nenajdeme vhodné

475

partnery. A všechny děti, které případně vychováme, se nám

velice brzy odcizí.

„To všechno chápu,“ odpověděl Davison. „Já sám proti tomu

nic nemám. Jenom myslím, že byste, bychom, měli být taktní.

To je hlavní důvod, proč jsem vás přisel uvítat.“

„Vážím si toho. Mým odpůrcům byste mohl připomenout, že

mohou mít dětí kolik chtějí, aniž by přestupovali zákon.“

„Ano, když budou souhlasit s tím, že zestárnou a zemřou

někdy ve sto letech nebo i dříve.“

„To je prostě obyčejný obchod. Je nutno zaplatit nezbytnou

cenu.“

„Jistě, jistě,“ odsekl Davison. „Myslíte, že jsme o tom snad

neslyšeli?“ Po několika krocích však dodal. „Musím se vám

omluvit. Nechtěl jsem takhle mluvit. Pro většinu znáš jste zde

velice vítán. Kolik jste toho musel prožít!“

„Obávám se, že si všechno můžete vytáhnout z počítače. Všechny mé

příběhy a vědomosti ze mě vyždímali už před lety.“

Už generace před tím, než jsi se narodil, Charlie, pokud v tvém

rodě byli jenom smrtelní. Kolik ti může být? Čtyřicet, padesát?

Sem tam vidím bílý vlas a v koutcích očí máš vějířky.

„To není totéž. Dobrý Bože! Vždyť já mluvím s mužem, který

znal Sedícího Buvola.“ Nebyla to pravda, ale Wanderer to

přešel. „Slyšet to všechno od vás osobně znamená o hodně víc.

Víte přece, že my tady chceme žít přirozeně, tak jak určil

Bůh.“

„A proto jsem přijel.“

Davison v údivu klopýtl. „Cože? Mysleli jsme. že vás zajímá

totéž co ostatní návštěvníky.“

„To pochopitelně také. Ale jde o víc. Myslím, že se o tom nemusíme hned

zmiňovat. Nicméně myslím, že pokud mě lidé přijmou, mohl bych se

tu usadit.“

„Vy?“

„Vracím se zpět, víte? Zpět ke kmenům, bratrství,

obyčejům, zvykům a tradicím. K těm, kteří díky svým

schopnostem žijí ze země. kterou obývají. Ale nebojte se, nejsem

žádný romantik. Velice dobře znám všechny stinné stránky a v

žádném případě nechci oživovat něco jako … barbary na

koních. Stále si ale udržujeme určitou jednotu se světem,

která se jinde vytratila. Zůstala snad jen u vás.“

Vešli do vesnice. U mola se houpaly rybářské čluny a několik mužů právě

vyjíždělo nalovit ryby pro místní trh. Za úhlednými dřevěnými domky byly

malé zahrádky s jabloněmi a zahradními grily. Pouhé doplňky, pomyslel si

Wanderer, stejně jako jejich řemesla. Obyvatelé utráceli své příděly a

objednávali si zboží stejně jako všichni ostatní. Přivydělávali si péčí o

zdejší přírodu, prováděním turistů nebo pracovali s počítači. Nijak

neodmítali moderní svět.

Zahnal vzpomínky na to co viděl jinde po celé planetě.

Vymírající komunity, které se snažily žít postaru, města duchů a

zapomenuté hřbitovy. Místo toho se snažil zjistit, v čem

tkví vytrvalost těchto lidí.

Lidé na ulici byli směsí různých ras, spojovala je však stejná

víra, tužby i obavy. Věž kostela, nejvyšší z budov, se tyčila k

nebi. Kříž na jejím vrcholu dával na srozuměnou, že život

věčný není záležitostí těla, ale duše. Děti byly přáním i

odměnou. Kde jinde Wanderer naposledy viděl drobnou racku

svírající matčin prst, a oválný obličejík, který si ho s vážným

úžasem prohlíží? Stříbřité hlavy starců dokazovaly, že se jim

na poslední chvíli podařilo uniknout odlidštění.

Zvěst o jejich příjezdu se již rozšířila, ale lidé se kolem nich

neshlukovali. Sebevědomě zdravili Davísona, a Wanderer na

sobě cítil jejich pohledy a slyšel šum za zády. Ale atmosféra

nebyla rozhodně nepřátelská. Jeho privilegium, jakkoli zde

bylo bezvýznamné, mu patrně záviděla jen nepočetná část

obyvatel. Většina vypadala, že by se s ním ráda seznámila, ale

jsou příliš zdvořilí, než aby s tím sami začali. (Nebo proto, že

jich bylo tak málo a byli tak úzce spřízněni, dohodli se, že se

nebudou představovat po jednom.) Dospívající postrádali

477

obvyklou drzost a vzdorovitost.

To poslední Wanderera zarazilo a znepokojilo. Začal se

pečlivěji rozhlížet. Starších tu bylo pomalu. Stažené žaluzie a

zanedbané dvorky prozrazovaly, kolik domků je opuštěných.

„Napřed byste si měl odpočinout a trochu se pobavit,“ navrhl

Davison. „Udělejte si projížďku, seznamte se s žáky. Jsou v

pořádku, dobře jsme je prověřili. Co kdybyste k nám zašel

zítra na oběd? Žena se na vás těší a děti jsou celé bez sebe.

Pozvu také pár známých, kteří by se vám mohli líbit.“

„Jste nesmírně laskav.“

„Bude mi potěšením a Martha a …“ Hotel byl před nimi.

lozlehlé stavení s historickou verandou, ze které byl výhled na záliv a

moře. Davison zpomalil a ztišil hlas. „Víte, my

nechceme jen slyšet příběhy. Chceme se zeptat na…

porobnosti, které se nedostaly do zpráv nebo databank. Na věci,

kterých si venku sami nevšimneme, protože nevíme co iledat.“

Wanderera zamrazilo. „Chcete tedy. abych vám řekl, jak mě působí váš

způsob života jako na člověka, který zde nevyrůstal?“

„Ano, tak nějak, jestli dovolíte. Vím, že asi žádám hodně,

ale…“

„Pokusím se,“ odpověděl Wanderer.

Sám si pomyslel: Vážně uvažuješ o tom, že odejdeš,

Charlie, vzdáš se toho, v co jsi věřil a co tvému

životu dávalo smysl.

Je zřejmé, že enkláva se pozvolna rozpadá, děti často odcházejí hned.

jakmile dosáhnou dospělosti a jen zřídka se tu někdo usadí. A lidé středního

věku odtud odchází tak nenápadně, že jsem o tom nikde nenašel ani

zmínku. Doufal jsem. že se zde usadím a na délku jednoho nebo dvou

životu budu mít klid a budu někam patřit. Zapomeň na to,

Wanderere.

Hosté byli shromážděni na verandě, mluvili jeden přes druhého

a na něco ukazovali. Zastavil se. Takřka skryta za mlžným

závojem se po hladině zátoky pohybovala tři obrovská těla.

„Velryby.“ řekl Davison. „Dobře se množí. Každý rok

jich tu vidíme víc.“

„Vím.“ odpověděl Wanderer. „Opravdové velryby. Pamatuji

se. když je prohlásili za vyhynulé.“ Tehdy jsem plakal.

Později byly opět vypěstovány v laboratořích a vypuštěny do

plně řízené přírody. I tahle divočina je divočinou jen podle

jména. Slouží jako srovnávací standard pro Ekologickou

službu. Na Zemi nezbyla žádná divočina kromě té v lidských

srdcích, a i s tou si intelekt dovedl poradit.

Neměl jsem sem chodit. Teď tu musím ze slušnosti jeden nebo

dva týdny zůstat, ale měl jsem si to lépe rozmyslet.

Příliš se mě to dotklo, měl bych být silnější.

479

5

Nikde nebyla Yukiko sama s hvězdami.

Samotu samozřejmě mít mohla. Vláda, a i většina lidí. se k

Prvním chovala přívětivě. Často ji napadalo, že laskavost se

stala základní a společnou vlastností lidstva. Volný prostor byl

jediným zbožím, kterého měl svět nedostatek. Přesto, když

vyjádřila své přání, dostala tento atol. Bylo to jako Aladinův

dar.

Přesto ji hvězdy odmítaly.

Po setmění na obloze mdle zářil Sírius, Canopus, Alfa

Centauri. někdy i jiné, spolu s Venuší, Marsem, Jupiterem a

Saturnem. Souhvězdí se ztrácela v perleťové luminiscenci,

málokdy si byla jista, které zrovna vidí. Blyštivé satelity rychle

křižovaly oblohu. Na noční části bledého měsíce byla vidět

světla technokomplexu a Triple City. Někdy tmu prořízl

ohnivý chvost letadla. Výjimečně se k nebi vznesla kosmická

loď jako obrovský meteorit, který si spletl směr, a dunění

hromu se rozléhalo od obzoru k obzoru. Ale to bylo jen velmi

zřídka. Většina činností se odehrávala mimo Zemi nebo byla

robotizována.

Smířila se s porážkou. Ovládání počasí, atmosféry a obrovské přenosy

energie způsobovaly luminiscenci. Mohla zaplnit stěny i strop svého domu

hvězdnou oblohou tak jasnou, jako kdyby stála vArizonské poušti v

předkolumbovské době nebo navštívit senzorium a cítit se, jako by se

vznášela v mezihvězdném prostoru. Přesto si jaksi nevděčně přála, když

stála na břehu svého útočiště, aby nemusela lovit vzpomínku na hvězdné

nebe z hlubin paměti.

Oceán tiše hučel. Volná místa mezi plochami akvakultur

odrážela sporé světlo. Dále viděla světla lodí a člunů

doprovázejících plovoucí město. Vlnky s bílými hřebeny

neúnavně dorážely na písek pláže. Jejich šepot byl sotva

silnější, než skřípání rozdrcených korálů pod chodidly.

Zhluboka dýchala svěží vzduch. Denně v duchu děkovala

gigabilionům mikroorganismů, které udržovaly atmosféru

čistou. Ať už je vymysleli a vyráběli lidé či počítače - dnes už

to bylo úplně jedno - měly nádherný úděl.

Prošla kolem zahrady se zakrslými stromy, bambusy, obelisky

a větvícími se cestičkami. Stroje neslyšně pracovaly na její

údržbě. Právě se vrátila z Austrálie, kde prožila další prchavou

milostnou aféru. Od té doby se k práci na zahradě nedostala.

Ani na to nebyla příliš zručná. Kdyby tak jen Tu Shan -

ale tomu se zde nelíbilo.

Malý dům se utápěl v šera, křehká spleť decentních křivek.

Často na něj myslela jako na svůj soukromý svět. Zajišťoval jí

nejenom to, co potřebovala. Dokud bude mít přísun energie,

bude se sám opravovat i udržovat. Z času na čas ji napadlo, jak

by bylo dobré, kdyby někdy musela vzít do ruky prachovku.

A to jsem bývala dvorní dámou, pomyslela si hořce.

Zahnala nepříjemné myšlenky. Usedla na pobřeží,

otevřela svou duši a zklidňovala mysl. dokud ji

nebyla schopna ovládnout, až dosáhla křehké rovnováhy.

Stěna se před ní rozestoupila a vytrysklo světlo. Místnost

zařízená jen několika kousky starověkého nábytku působila

stroze. Poklekla na rohož před terminálem počítače a vyvolala

jeho elektronického ducha.

Zlomkem své nezměrné existence ji identifikoval a zeptal se

příjemným, melodickým hlasem: „Po čem toužíš, má paní?“

Ne. to nebylo vhodné. Touha byla jako past. Už dávno opustila své staré

jméno Asagao a po tisíci letech se vrátila kYukiko na znamení zřeknutí se

minulosti. Ale ani vtom neuspěla. „Přemýšlela jsem o tom. cos mi říkal o

životě a inteligenci mezi hvězdami a rozhodla jsem se, že se chci dozvědět

co nejvíc. Uč mě.“

„To je velmi složitá záležitost plná chaosu a nejasností, má

paní. Pokud víme od našich průzkumných sond. život je

nesmírně vzácný a dosud známe jen tři životní formy, které jsou

schopny uvědomovat si samy sebe. Pokud jde o jejich

481

vyspělost, lze je přirovnat k lidstvu v době

paleolitu. Další tři jsou diskutabilní. Nedovedeme

určit, jestli je jejich chování instinktivní nebo je-li jejich

myšlení natolik odlišné od pozemského, že je tak vnímáme. Ať

je tomu jakkoli, i tyto bytosti používají jen velice

primitivní nástroje.

Na druhé straně však Síť zaměřila neobvyklé zdroje radiace ve

velkých vzdálenostech, které mohou znamenat vyspělé

civilizace podobné naší. V závislosti na interpretaci dat, může

jejich počet dosahovat až sedmi set padesáti dvou. Nejbližší

zdroj je od nás vzdálen odhadem asi čtyři sta sedmdesát pět

parseků. Nadto. Síť přijímá signály, které s nejvyšší

pravděpodobností nesou informace, z dalších dvaceti tří zdrojů

a oblastí, které vykazují neobvyklé astrofyzikální vlastnosti. Je

nepravděpodobné, že by tyto signály byly určeny nám.

Nevíme, jsou-li jednotlivé zdroje signálů mezi sebou ve

spojení. Zdá se pravděpodobné, že používají rozdílné kódy.

Protože dosud nemáme dostatek dat. můžeme se o smyslu

signálů jen dohadovat.“' „Ale to přece každý ví! Už jsi mi to

říkal, nemusel jsi to zase opakovat.“

Yukiko stěží potlačovala rozhořčení. Přestože měl stroj schopností téměř

božské, nemusel se chovat povýšeně …

Samozřejmě, že to nebylo záměrné. Opakoval známé věci

prostě jen proto, že to většina lidí potřebovala.

Uklidnila se a pokračovala: „Rozumím tomu správně, že

vysílání nemá ani matematický ani fyzikami obsah?“

„Vypadá to tak. Zdá se nepravděpodobné, že by civilizace plýtvaly časem a

energií na sdělování poznatků, které jistě už dávno samy mají. Možná jde o

informace z jiných oborů, například biologie. To by znamenalo, že naše

znalosti fyzikálních jevů jsou neúplné, protože zatím nejsme schopni

odvodit všechny varianty biochemie ve vesmíru. Pro tento předpoklad

ovšem nemáme žádný důkaz.“

„I to vím,“ řekla Yukiko. tentokrát však klidně.

Slyšela jsem tvrzení, že to nemohou být záležitosti

politického charakteru nebo něco podobného, když přenos

trvá stovky let. Mohlo by tedy jít o historii, umění, filozofii?“

„Je to pravděpodobné.“

„Myslím, že tak to bude. To by dávalo smysl.“ Pokud trvá

organický život. Ale což by se strojová mysl také nemohla

zabývat myšlenkou na pomíjivost? „Chtěla bych shrnout tvoji

… analýzu. I když vím, že nevymyslím nic originálního. Jen

mě sleduj a pomoz mi v úvahách.“

„To je možné s určitým omezením,“ řekl laskavý hlas. „Bude to z tvé

strany vyžadovat více času a úsilí. Mohla bys mi vysvětlit důvody?“

I když se Yukiko snažila ovládat, hlas se jí třásl. „Oni … ty

bytosti musí být na mnohem vyšším stupni než my …“

„Nikoli nezbytně, má paní. Podle našich posledních

poznatků, které, zdá se. nemají žádné trhliny, sama příroda klade meze

technickým možnostem. A také jsme již odhalili, kde tyto

meze leží.“

„Nemyslím jen technicky, ale i v pochopení, porozumění,

znalostech.“ Vnitřní klid byl ten tam. puls se jí zrychlil.

„Nechápeš, o čem mluvím. Pochopil by to dnes vůbec někdo?“

Kromě Tu Shana a snad ostatních. Vracíme se do doby, kdy

lidé vnímali tyto otázky jako něco skutečného.

„Tvůj důvod je zřejmý,“ řekl počítač měkce. „A tvůj koncept

není nijak absurdní. Mnoho filozofu ztroskotalo na této úrovni

složitosti. Řečeno matematicky, chaos je tak velký, že je nutné

empirické zkoumání.“

„Ano. ano! Musíme se naučit jejich jazyk a pak naslouchat!“

Zaslechla snad něco jako náznak lítosti? Systém byl schopen

přizpůsobovat své reakce jejímu stavu. „Má paní. podle

informací které máme je to nemožné. Matematicky nemožné.

Protože základní parametry signálů se často zásadně liší,

nejsme schopni je interpretovat na tak jemné úrovni. Chci vás

varovat, pokud je to to, co vás zajímá, studium těchto věcí by

pro vás bylo naprostým mrháním časem.“

483

Přestože si tak velké naděje nedělala, byla to rána.

„Raději vyčkejte. Uvědomte si, že naše sondy se pohybují rychlostí světla.

K nejbližšímu zdroji mohou dorazit během tisíce let a za nějakých patnáct

století potom od nich můžeme očekávat zprávy. Jste nesmrtelná, má paní,

vyčkejte.“

Potlačila slzy. Nejsem žádná svatá. Nevydržím to tak dlouho,

když existence ztratila smysl.

6

Kámen pod Terstenovou botou se uvolnil náhle a bez varování. Okamžik

se jeho silueta s rozpaženýma rukama rýsovala proti

černému hvězdnému nebi a pak zmizel.

Svoboda, druhá v řadě, ještě stihla zarazit hůl a stisknout

knoflík. Vytryskly bílé obláčky plynu, když exploze vstřelila

trn do skály. Naviják na holi se zasekl. Pevně se chytila a lano

se prudce napjalo. I při lunární gravitaci musela překonávat

obrovskou sílu. Podrážky klouzaly po zrádně tenké prachové

vrstvě. Podařilo sejí přitáhnout a postavila se.

Konec. Ve sluchátkách slyšela jen slabý šum kosmického prostoru. Náraz ji

posunul asi tři metry kupředu. Lano mizelo za zborceným okrajem římsy po

které postupovali. Pod Terstenovou vahou by mělo být napjatější. S hrůzou

si uvědomila, že mírně povolilo. Přetrhnout se přece nemohlo.

„Terstene,“ vykřikla. Jsi v pořádku?“ Nedostala žádnou

odpověď. Jestli visí na laně, může být tak o metr niž. To

nevypadalo dobře.

Otočila hlavu k Mswatimu, který šel za ní. Reflektor na

jeho přilbě vrhal ostrý kruh nerozptýleného světla k jeho

nohám. Na okamžik ji oslnilo a muže viděla jen jako

skvrnu na pozadí stříbrošedého pohoří. „Pojď sem, ale

hodně opatrně. Chyt' se mé hole.“

„Ano,“ odpověděl. Přestože nevedla výstup, byla vedoucí

skupiny. Expedice byl její nápad. A nadto patřila k Prvním.

Ostatní byli mezi dvacítkou a třicítkou. Přes všechnu

neformálnost a přátelství k ní chovali úctu.

„Zůstaň tady,“ nařídila, když byl u ní. „Půjdu se podívat dopředu. Kdyby se

ještě něco utrhlo a já spadla, zachytíš mě a vytáhneš.“

„Ne, já půjdu,“ zaprotestoval. Umlčela ho pohybem ruky a po

čtyřech zvolna postupovala vpřed.

Byl to jen krátký úsek, ale připadalo jí. že se čas zpomalil do

tempa závodního hlemýždě. Stěna po její pravici spadala

takřka kolmo do černé propasti. Přestože byl její skafandr

485

pružný jako pokožka a pevný jako panciř, před takovým

pádem by ji neuchránil. Pečlivě sledovala prostor před sebou.

Senzory v rukavicích jí dodávaly větší cit, než kdyby se skály

dotýkala holýma rukama. Podvědomě vnímala pach potu a

sucho v ústech. Při zvýšené námaze se začaly systémy

skafandru přetěžovat.

Povrch zatím držel. Římsa pokračovala podél asi třímetrové

pukliny. Svoboda si všimla drobných důlků kolem. Kdysi sem

asi dopadla sprška meteoritů, pomyslela si. Vlivem radiace se

hornina patrně stala křehkou a toto místo proměnila v

neviditelnou past.

Každý říkal, že je to šílený podnik. První pěší výprava kolem

Měsíce? K čemu? Proč podstupovat takové útrapy a

nebezpečí? Nelze dělat ani žádná pozorování, která by roboti

nezvládli lépe. Nedosáhnete ničeho, než chvilkové popularity,

a to hlavně kvůli svému bláznovství. Nikomu se to nebude

chtít zopakovat. Vsenzoriu a mezi počítači bylo možno zažít

úžasnější dobrodružství a dokázat lepší věci.

„Protože tohle je skutečné.“ Byla nejlepší odpověď, kterou

znala.

Dostala se až na okraj a vysunula hlavu do prázdného

prostoru. Nad hranou kráteru vykukoval srpek slunce a měnil pustinu

ve změť světla a stínů. Přilba na to okamžitě

zareagovala a ztlumila jeho ostrou záři do měkkého

zlatavého odstínu. Do ostatních směrů měla čistý výhled. Srdce jí

prudce bilo. Tersten bezvládně visel přímo pod ní. Zesílila příjem na

maximum a uslyšela jeho přerývaný dech.

„Je v bezvědomí,“ hlásila Mswatimu. „Už vidím co se stalo. Jeho lano se

zaseklo v puklině a drží tam.“ Poklekla a prudce jím škubla. „Drží to

pevně. Pojď sem.“

Když mladík přišel, vstala. „Nevíme jak je zraněn,“

řekla. „Musíme být opatrní. Zajistíš konec mého lana a spustíš mě

k němu. Pak nás oba vytáhneš. Já budu pod ním, aby se ještě

více nepotloukl,“

Zvládli to bez problémů. Oba byli silní a včetně skafandru a

zásoby speciálních potravin vážil každý okolo dvaceti kilo.

Když ho Svoboda držela v náručí, Tersten otevřel oči a

zasténal.

Položili ho na římsu a zatímco čekali než bude moci mluvit, Svoboda se

zadívala k západu. Maře Crisium tonulo ve tmě. Země visela nízko nad

obzorem a modrobílá denní polokoule skýtala úžasný pohled. Vzpomínky jí

vehnaly | slzy do očí. Zatraceně, proč jen tahle planeta je vhodná pro

«člověka?

Lunární města a obytné satelity byly pohodlné a poskytovaly

všemožné způsoby rozptýlení. Byla na nich víc doma než na

Zemi. Její přátelé zde občas uvažovali a cítili tak, jak to dříve

bylo u lidí běžné. I když i to se měnilo. Proč se teď už

takřka nemluvilo o terraformování Marsu či Venuše?

Teď když to bylo proveditelné to sotva koho zajímalo.

Ano. ona a jejích sedm přátel poznali mnoho změn. Bohatí kupci a drsní

válečníci by působili cize mezi drobnou buržoazií a poníženými nevolníky

carského Ruska, stejně jako by se oni vyjímali podivně mezi kosmonauty a

vědci dvacátého století … Až dosud sdíleli vše, čím byli, navzájem. Kolik z

nich tak ještě žije?

Terstenovo zalapání po dechu ji vytrhlo z myšlenek. „Už jsem

vzhůru,“ řekl a snažil se posadit. Klekla si a opatrně ho

podepřela. „Vodu.“ poručil a v přilbě se objevila hadička.

Dychtivě pil. „Áách, výborně.“

Mswati se k němu naklonil a jeho čokoládový obličej

vyjadřoval obavy. „Jak ti je? Co se stalo?“

„Jak to mám vědět?“ Do Terstenova hlasu se vrátilo

trochu dřívější energie. „Bolí mě břicho a taky levá dolní strana

hrudníku, zvlášť když se ohnu nebo zhluboka nadechnu.

Taky mě bolí v uších.“

„Vypadá to, že máš naštípnuté jedno nebo dvě žebra. Mohou

být i zlomená.“ řekla Svoboda s úlevou. Kdyby utrpěl těžká

poraněm mohl zemřít. „Myslím, že tě zasáhl padající kámen a

tvůj skafandr to nevydržel. Podívej,“ ukázala na něco, co

487

připomínalo jizvu. Materiál se tam po protržení ihned zacelil.

Během hodiny dosáhne původní pevnosti. „Všechno se proti

nám spiklo. Na tu horu už nevylezeme. Ale na tom nesejde.

Stejně to nebylo nic víc než rozmar. Jde se zpátky do tábora.“

Tersten trval na tom, že půjde a podařilo se mu udělat několik

klouzavých kroků. „Zavoláme vůz. ať tě odveze,“ navrhl

Mswati. Jako na potvrzení jeho slov přeletěl oblohou spojovací

satelit. „My dva to dokončíme. Odtud se nám půjde lépe.“

Tersten se ohradil: „Tak to ne! Jen tak se mě nezbavíte.“

„Jen se neboj,“ rozesmála se Svoboda. „Myslím, že to spraví pár náplastí a

nějaké injekce a do dvou dnů jsi v pořádku. Zatím zůstaneme, kde jsme.

Abych řekla pravdu, malé zdržení nám vůbec neuškodí.“ Je nádherné, že

ještě existují lidé jako já, pomyslela si. Vzápětí ji však blesklo hlavou:

Kolik let ti to ale, Terstene, vydrží, když k tomu nebudeš mít žádný

důvod?

Mám snad mladého ducha, nebo jsem jen nedospělá? Odsoudila snad

historie nás První abychom zůstali retardováni, zatímco naši

potomci se vyvíjejí někam, kam my nedohlédneme?

Planina s táborem už byla na dohled. Genia jim běžela vstříc.

Někdo musel zůstat v táboře pro případ potíží. Pod radiačními

štíty, které se jako křídla rozpínaly z vrcholku jejich lehkého

vozidla, byl postaven velký stan, pohodlný jako mateřské lůno.

„Terstene, Terstene,“ volala. „Tak jsem se bála. když jsem vás

slyšela. Kdybych tě ztratila …“ Doběhla k nim a všichni čtyři

se objali. V tu chvíli se Svoboda opět konečně cítila jako mezi

milovanými přáteli.

7

„Víte,“ snažil se vysvětlit Patulcius. „staří Američané by asi

řekli, že jsem se vyhodil z práce.“

Kurátorka Oxfordu, která z neznámých důvodů používala v

současné době jméno Theta-Ennea, pozdvihla obočí. Byla

velmi hubená, ale přitom půvabná a nepochyboval o tom, že

pod peřím, které jí vyrůstalo z jinak holé lebky, pracuje

perfektní mozek. „Podle záznamů jste pracoval dobře,“ spíše

zazpívala než řekla. „Přesto, proč si myslíte, že byste tu mohl

nalézt zaměstnání?“

Patulcius se podíval ven skleněným oknem, které bylo stejným

anachronismem, jako celá její kancelář. Větrem hnané mraky

vrhaly stíny na High Street, na jejíž druhé straně stály jakoby

zasněné půvabné budovy Magdaleniny koleje. Tři mladí lidé -

i když teď to bylo těžké určit - si je prohlíželi a občas se letmo

dotkli starého zdiva. „Tohle není jen muzeum.“ odpověděl po

chvilce. „Lidé tu ve městě žijí, a ochrana památek vytváří

specifické vztahy jak mezi nimi navzájem, tak mezi nimi a

váni. Podle mých zkušeností to vytváří určitý druh uzavřené

společnosti. Jistě vznikají problémy - nic závažného, ale

dochází ke střetu práv, povinností, přání. Řešení je potřeba

zprostředkovat. A právě zprostředkování je moje silná

stránka.“

„Mohl byste to upřesnit?“ zeptala se Theta-Ennea.

Patulcius se obrátil zpět na ni. „Nejdříve bych se

potřeboval seznámit se situací, povahou společnosti a

vyhlídkami, stejně jako s pravidly a omezeními. Učím se

dobře a rychle. Dělám to víc než dva tisíce let.“

„Ano, ano,“ usmála se Theta-Ennea. „Když jste žádal o rozhovor, vytáhla

jsem si z počítače vaše údaje. Je to úžasné. Od Césarova Říma přes Byzanc

a Otomanskou říši, Tureckou republiku a Dynastie. Mimořádná pouť. To je

hlavní důvod, proč jsem vás pozvala osobně. Také mám tu nemoderní

489

slabost pro bezprostřednost a konkrétnost. Proto zastávám tohle místo.“

dodala lítostivě. „Není to ovšem žádná sinekura. Musím přiznat, že jsem

neměla čas si o vás všechno podrobně prostudovat.“

Patulcius si odkašlal. „Abych byl upřímný, jsem tomu

docela rád. Nesnášel jsem tu popularitu, když se První

vynořili na světlo. To. že se pozvolna zase

dostáváme do anonymity je … příjemné.“

Stůl za kterým Theta-Ennea seděla byl z pravého dřeva, patrně historický

kus. Na jeho desce nebylo nic než malý terminál. Pohodlně se opřela v

křesle a zeptala se: „Pokud se dobře pamatuji, přidal jste se k

sedmi poměrně pozdě.“

Patulcius přikývl. „Ano, když se všude definitivně a

nezvratně rozpadly byrokratické struktury. Byli jsme

pochopitělně ve styku už předtím a přijali mě dobře,

ale nikdy jsme nebyli příliš „ .důvěrní.“

„Proto jste se snažil více než oni včlenit do dnešního světa?“

„Snad,“ pokrčil rameny Patulcius. „To sám těžko posoudím.

Možná jsem jen dostal příležitost, kterou oni neměli. Můj

talent pro - ne, Administrativa' je moc široký pojem -udržovací

operace; drobnou, ale zásadní práci, která udržuje sociální

mašinérii v chodu. Nebo spíše udržovala.“

Theta-Ennea přivřela víčka a pozorně si ho

prohlížela. „V posledních padesáti či sto letech jste

však dělal o mnoho více.“

„Nastaly mimořádné podmínky. Poprvé po dlouhé době jsem měl možnost

účastnit se aktivně zprostředkování. Nemám na tom žádnou velkou zásluhu.

Prostě shoda okolností. Jsemk vám upřímný. Ale mnoho jsem se naučil.“

Opět se zamyslela. „Mohl byste mi to, prosím,

přiblížit? Poskytněte mi své vysvětlení oněch

podmínek.“

Překvapeně zamrkal a váhavě začal: „Neřeknu vám asi nic, než banality …

Ale když chcete. Vyspělé země — ne. měl bych spíš říci technologicky

vyspělá civilizace - postupovala kupředu obrovským tempem. A

společnosti, které tento vývoj nezachytily, se vlastně stávaly jakoby

seskupením jiných živočišných druhů. Bylo nutno je začlenit, všechny

ostatní alternativy by skončily špatně. Ale propast mezi způsobem života,

myšlení a chápání byla obrovská. Já jsem patřil k těm několika, kteří mohli

… hovořit a pracovat… více či méně úspěšně na obou stranách propasti.

Pomáhal jsem těm lidem, jak to jen šlo, vytvořil jsem vhodný řád, který jim

pomohl s přechodem - když vaši lidé už dávno neměli klasickou papírovou

byrokracii a nebyli schopni ji znovu vybudovat. To byla má práce.

Samozřejmě, že jsem ji nedělal sám,“ zakončil. „Omlouvám se, že vám

opakuji známé věci.“

„To není tak úplně pravda,“ namítla Theta-Ennea. „Mluvíte z

pohledu, který nemá obdoby. Ráda bych slyšela více.

Pomohlo by mi to lépe chápat generace, které z tohoto místa

udělaly to čím bylo. To se mi nikdy zcela nepodařilo. Přes

všechnu zvědavost a lásku k nim jsem nikdy nebyla schopna

cítit to co oni.“

Položila ruce na stůl a pokračovala se soucitem v hlase: „Ale vy, Gnae

Cornelie Patulcie - a mnoho dalších jmen, která jste používal - bez ohledu

na ně a na to co v současnosti děláte, vy tomu jistě musíte porozumět.

Nemám tu pro vás žádnou práci. To jste mohl tušit dříve. Pokud ne, jak

vám to vysvětlit?

Předpokládal jste, že tohle je svým způsobem společnost

podobná těm. ve kterých jste žil. kde občané sdílejí určitý

společný zájem a smysl pro sounáležitost. Musím říci — není

to jednoduché, nikdo to nikdy nezkoumal; málokdo si

uvědomuje co se děje, stejně jako si to málokdo uvědomoval v

časech Augustových nebo Galileových - že trávím svůj život

tím, že se snažím odhalit všechny historické proudy a tlaky …“

Smutně se zasmála. „Promiňte, začnu znovu.“

„Kromě několika skomírajících enkláv se společnost v

obecném smyslu rozpadla. Používáme to slovo a udržujeme

některé formality, ale to všechno je prázdné. Dnes jsme jen

souhrn jednotlivců. Naše loajalita, pokud to slovo ještě má

nějaký význam, se vztahuje jen k různým variantám

individuálnosti. Opravdu jste si toho dosud nevšiml?“

„No, víte ne, ale…“ hledal Patulcius slova.

491

„V tomto oboru vám nemohu nabídnout žádnou práci,“

pokračovala Theta-Ennea. „Myslím, že to bude všude stejné.

Nicméně, pokud chcete, zůstaňte v Oxfordu a můžeme si

pohovořit Navzájem se něco přiučíme.“

Snad se vám to bude někdy hodit.

8

Svět je stále na svém místě. Já jsem stále já, kosti, krev, svaly.

Uvědomuji si indukční jednotku, která mě obklopuje, její stěny

i výhled na postříbřený trávník, tryskající fontánu. obrovský

diamant ve kterém, jak jsem slyšela, vyrůstá nový typ

kosmické lodi pro kometami těžbu, záblesky na nebi, když

satelity řídící počasí vysílají svazky energie. Celé universum

mě obklopuje. Je zde takové ticho, že slyším svůj dech i puls.

praskání vlasů když pohnu hlavou na polštáři. Vnitřní vědomí

nabývá na síle. až se vnější svět stane pouhým duchovitým

přeludem.

Propadám se sama do sebe. Celá má minulost se přede mnou

rozprostírá. Opět jsem otrokyní. uprchlicí, služebnou, vůdkyní

a přítelkyní. Opět miluji a ztrácím; rodím a pohřbívám. Opět

ležím vedle muže na sluncem prohřáté louce, jetel sladce voní

a slunečný den je plný bzučení včel. kolem prolétá motýl. To

všechno je pryč. Už pět set let.

Jsou tam trhliny, některá místa jsou rozmazaná. Nevím, jestli

kámen obroste mechem. Vliv mnoha náhod, jde to zvolna, ale

mohu oživit to podstatné, stejně jako mé tělo obnovuje samo

sebe. Neuropeptid spojující receptor nervové buňky…

Pojď. To není má myšlenka. Ale vstřebávám ji. Jsem ve

spojení. Vně i zevnitř.

Až sem dospěl můj trénink. Dnes jsem připravena splynout v

jedno.

Nevcházím do sítě. Nic se nehýbe, jen pole, matematické funkce

vnímané jako síla, částice, světlo, to. V určitém smyslu do mě

síť vchází. Nebo se přede mnou odhaluje stejně jako já

před ní.

Můj průvodce nabývá formy. Nikdo vedle mě nekráčí, žádná

ruka mě nedrží. Nicméně vnímám tělo, které leží možná na

druhé straně planety stejně jako já. Je vysoký, štíhlý,

493

modrooký. Je veselý a smyslný. Kdysi ses jmenovala Flora,

jak jsem zjistil. Vyslal myšlenku. Pak já budu Faun. Chtěl by

se někdy setkat kvůli výzkumu. To že je milý a sympatický mu

jistě pomůže při uvedení nováčka jako jsemjá.

Nejprve ostýchavě, pak ostražitě a nakonec dychtivě mísím své já s jeho.

Poznávám stále nová a nová spojení. Realita se střetává s imaginací. Vlny a

proudy se sráží, aby vytvořily nové proudy, nové vlny. Kolem tryskají

obrazce jako démantové sněhové vločky, expandují v nekonečném

množství rozměrů a nekonečných změnách. To je hudba a jazyk, který ke

mně promlouvá. Kdesi daleko, od nejmírnějšího jádra po nejkrajnější

slupku, obrovský počítač udržuje matrice našeho bytí. dává jim život a po

oběžné dráze je posílá do našich domovů. To vše na náš příkaz. Teď jsme

vším, jednotou, bohem My. Myšlenky. Hledající, těkající, dotýkající se. Je

tu Phyllis, má lidská učitelka, která mi to jako první z povzdálí ukázala.

Představuji si ji drobnou, s tmavou pletí a černými, dlouhými vlasy, protože

nikdy nemyslela na své tělo. Vnímala jsem jemnost trpělivost,

houževnatost. Sdílím s ní její zájem o harmonii tvarů a mikrogravitační

laserové pólo. Její vroucnost mě obklopuje.

Je tu i Nils. Poznala jsem ten smích, aniž bych jej

viděla nebo slyšela jeho jméno. Jsme dobří přátelé a občas

milenci. Opravdu jsi nechtěl nikdy být něčím víc,

Nilsi? Opravdu nesmrtelnost a nezranitelnost plodí strach z

trvalosti?

Patříš do doby, která je už dávno mrtvá, drahá. Musíš se od toho

osvobodit. Pomůžeme ti.

Jak to, že cítím chlad zde, kde prostor je jen fikce a čas je

nestálý? Ne, tohle nejsi doopravdy ty, Nilsi. Nikdy předtím

jsem necítila tvé myšlenky, ale jistě se nikdy nevznášely jen

tak, prosty všech citů, jako teď.

Máš pravdu. Já nejsem v síti. To je můj dvojník. Můj mozek

naskenovaný v počítači. Pokaždé, když se k němu

připojím, jsem o tolik bohatší, o co déle jsem byl mimo. (Postupně

jsem zjistil, že jsi hloupá a prázdná. Neměl jsem to

srdce ti to říci, ale teď už není proč to skrývat.) Podle emocí

poznávám Fauna - nervy a žlázy, celé to animální dědictví -je na mě

psychicky napojen. Neber si to, Floro. Máš

neomezené možnosti. Uvolni se s námi.

Vyvstala přede mnou další mysl. Také k ní nepatří žádné tělo. protože již

žádné nemá. Vlídnost, která z ní vyzařuje (protože vzpomínky na smutek a

ztrátu stále přetrvávají, byť v mlhavé a vzdálené podobě, rozumíš?) mě nutí

- Pohleď!

Byl fyzikem srdcím o objevech. Avšak jednoty již bylo

dosaženo a velké rovnítko položeno. On však stále doufal.

Věděl velmi dobře, jak nepravděpodobné je. že by

některý zákon zůstal neodhalen, že by nový experiment

přinesl výsledky odporující syntetickému myšlení. Avšak

definitivní potvrzení definitivních znalostí je nemožné. A pokud

nikdy nenarazí na zásadně nový jev. hra kvant jistě skýtá

překvapení, pro která stojí za to vytáhnout do boje.

Počítačový systém se sebezdokonaluje. Vše co mohl jako

vědec dokázat svými nejmocnějšími i nejjemnějšími nástroji,

byl počítač schopen podrobit analýze. Cokoli by snad objevil v

laboratorních podmínkách, počítač uměl předpovědět do

nejmenšího detailu. Jeho věda se dostala na konec zkoumání.

Zbylo z toho jen plané požitkářství, které se mu hnusilo. Nastavil zařízení

tak. aby zabilo jeho tělo, jakmile naprogramuje svou osobnost do počítače.

Jsi šťastný?

Tvá otázka nemá smysl. Zaujímám prostor i čas. Podílím se na

operacích, jsem součástí činů. Patří mi čas, abych s ním

nakládal podle své vide. Tak může trvat hodinu naplánovat

počasí na Zemi na rok dopředu v měřítku potřebném k zahrnutí

vlivů chaosu; může trvat den stanovit rozšíření Sítě nebo

vypočítat osud galaxie vzdálené deset miliard světelných let,

když shromáždím potřebná data. Ale každý bit zpracovávané

informace je událost a ty hodiny pro mě znamenají milion let i

víc. Poté mohu sledovat stopy lidských myšlenek a pozorovat

co se děje, zatímco jsem proměněn. Je to nepatrné, ale

zajímavé. Můžeš růst do velikosti, Floro a nakonec s námi

sdttet tu úžasnou nádheru, sliboval stín.

495

Od Phyllis vím. že někteří touží po takovém osudu. Jsou stále

v organickém stavu, i když zmutováni. Spojení je radost,

objevování, výzva. Ve spojení si lze uvědomovat to co f

člověk nemůže sám o sobě. o druhých, o vesmíru. Staré objevy

získávají nový smysl. Nová umění, filozofie, zábava, novinky,

které ani nemají jméno. To nás naplňuje a boří hranice.

Pojď. Zkus to. Vzdej se toho co jsi, abys nalezla kým jsi.

Splývám s Phyllis, Faunem a přízračným Nilsem. Stáváme se

novým já. Jsem otrokyní, která získala svobodu, učitelkou a

sportovkyní, rozmazleným uměleckým fotografem,

amatérským matematikem a profesionálním atletem Budeme

potřebovat mnoho spojení, abychom obrousili konflikty a stali

se novou bytostí…

Chaos zmatek a víření. Jsou tu další. Odpoutám se a znovu se ponořím.

Jsem služka, která se provdala za krále, obyvatel moří dýchající zábranu,

kouzelník, umělé stvoření napojené na počítač …

Krouží spolu, ztrácejí se, úl plný myslí, plamen a hrom…

Ne!

Pusťte mě! Poletím pryč nekonečnými chodbami plnými

ozvěn. Strach je mi v patách. To já sama sebe pronásleduji.

Byla sama. Byly tu jen přístroje, které o ni pečovaly. Cítila pot a s každým

nádechem si uvědomovala bolest v hrdle.

Hrůza pominula. Pocit nevyslovitelné ztráty se usadil

hlouběji a vyprchával pomalu. Když i ten odezněl,

sebrala sílu a rozplakala se.

Odpusťte. Phyllis, Faune, Nilsi, všichni, křičela do prázdného

pokoje. Mysleli jste to dobře. Chtěla jsem najít své místo ve

vašem světě. Nemohu. Znamenalo by to pro mě zničit vše čím

jsem, všechna staletí a lidi které nikdo nezná, všechna

přátelství a tajemství, která mě formovala. Narodila jsem se

pro vás příliš brzy. A teď je pro mě příliš pozdě. Pochopíte?

Odpustíte?

9

Setkání proběhlo v realitě. Nelze přeci obejmout hologram.

Štěstěna jim přála a mohli využít návštěvnický dům v

rezervaci Lake Mapourika na Jižním Islandu, který pro Hanna

do dneška zůstal Novým Zélandem.

Počasí bylo nádherné, tak jak mělo být. Sesedli se kolem

piknikového stolu. Vzpomněl si na jiný stůl, pod jiným nebem,

před dlouhými roky. Trávník se svažoval k tiché hladině ve

které se zrcadlily bílé vrcholky hor a zeleň lesů. Jak .slunce

stoupalo, vzduch se plnil vůní pryskyřice. Někde vysoko nad

nimi zpíval pták.

Včerejší setkání bylo hlučné a radostné, dnes však nikdo

nerušil ranní klid. Nakonec Hanno včele stolu promluvil:

„Snad není ani potřeba nic říkat. Zdá se, že jsme za jedno.

Přesto bude moudré probrat to znovu s chladnou hlavou, než

učiníme konečné rozhodnutí.

Na Zemi už nemáme domov. Každý znáš se pokoušel svým způsobem

začlenit, lidé se nám snažili pomoci, ale nakonec jsme stáli tváří v tvář

faktu, že je to nemožné. Jsme dinosauři, kteří omylem přežili do věku

savců.

Aliyat zavrtěla hlavou. „Ne, jsme lidé. kteří se

přežili,“ řekla trpce. „Poslední živí.“

„Nemyslím,“ oponovala Macandal. „Mění se více a rychleji než jsme

schopni přijmout. Nyní bych si ani netroufla definovat, co je to člověk.“

„To je ironie,“ povzdechla si Svoboda. „Mohli jsme to

předvídat? Že svět, ve kterém konečně budeme moci vyjít ze

stínu, bude naprosto odlišný od všeho co jsme kdy znali?“

„Spokojený sám se sebou a obrácený do sebe,“ řekl Wanderer.

„Také jsi zaujatý.“ odpověděla mu Macandal. „Dějí se úžasné

věci. Ale zkrátka nejsou pro nás. Tvořivost, objevy se

přesunuly do … jak to říct? Vnitřního prostoru.“

„Snad,“ zašeptala Yukiko. „Co tam ale nalézají? Prázdnotu,

497

bezvýchodnost.“

„Tak to vidíš ty,“ ozval se Patulcius. „Připouštím ale, že i já mám důvody

být nešťastný. Přesto, jestli mohu použít přirovnání, když se Číňané za

dynastie Ming přestali plavit po moři. nepřestali být umělci.“

„Ale skončili s mořeplavectvím.“ řekl Tu Shan. „Od

sond přichází zprávy o nespočetných světech mezi hvězdami

a nikoho to nezajímá.“

„Země je přeci jenom dost výjimečná, jak se zdá,“ připomněl celkem

zbytečně Hanno. „Nejbližší planeta, kde by lidé mohli žít, je od nás

vzdálena takřka padesát světelných let. Proč tedy vynakládat obrovské úsilí

a posílat hrstku kolonistů tak daleko a možná na smrt, když je tu všem

dobře?“

„Aby mohli své - naše životy naplno žít ve vlastním světě.“

pronesl Tu Shan.

„Společnost,“ zašeptal Patulcius.

„Když to nevyjde, můžeme hledat dál. Když nic jiného,

budeme alespoň jedinými lidskými bytostmi, které tam někde

jdou za svým cílem,“ prohlásila rozhodně Svoboda.

Vyzývavě se podívala na Hama a ostatní se také otočili jeho

směrem. Přestože se dosud nikdo vlastně nezeptal

přímo na jeho záměry, jeho odpověď nebyla velkým

překvapením.

„Myslím, že dovedu obstarat loď.“

10

Konference nebyla setkáním osob ani hologramů. Hannova

elektronická kopie se přemisťovala po celém glóbu a před

ním se letmo zjevovaly tváře. Některé z oněch myslí byly napojeny

na počítač nebo v přímém spojení mezi sebou dočasně či

nastálo. Nevybavoval si je pod jmény, přestože je znal. ale

podle funkcí, a každá funkce hovořila svým hlasem Tak byl

ve styku s vedoucími mozky planety.

Od tvých dob jsme urazili pořádný kus. Richelieu, pomyslel si. Kéž by

tomu tak nebylo.

„Ano, je možné postavit takovou loď,“ řekl Technik. „Ve

skutečnosti byla předběžná studie vypracována už před více

než sto lety. Tehdy se ukázalo jak rozsáhlé dílo by to muselo

být. To byl také hlavní důvod, proč se nikdy nepřistoupilo k

realizaci.“

„Nemělo by to snad být o mnoho větší a složitější než loď. ve

které jsem cestoval sluneční soustavou.“ protestoval Hanno. A

kosmické sondy už dosahují rychlosti světla.“

„Měl jste si problém trochu lépe prostudovat, než jste s tím

přišel.“

„Snažil jsem se.“

„I z lidského hlediska je to velmi složité.“ doplnil Psycholog.

„A zatím se zabýváme jen výčtem technických problémů.“

„Základní podmínky jsou zřejmé.“ pokračoval Technik. „Roboty

nepotřebují žádná zařízení pro podporu života, nic co by

sloužilo k vyplnění jejich času a potřebují minimální

ochranu. Taková loď má tedy malou hmotnost a náklady na ní jsou

poměrně nízké. Přesto se nejedná o zanedbatelnou investici,

především pokud jde o antihmotu.“

„Taková investice znamená omezení zdrojů na jiných

místech.“ řekl Ekonom. „Moderní společnost je sice bohatá a

vysoce produktivní, ale nikoli neomezeně. Je mnoho projektů,

499

které jsou nám bližší a některé z nich bude třeba zahájit.“

„Sama nezměmost vesmíru je proti nám.“ povzdechl si

Astronom. „Uvažte, že jsme obdrželi první signály od sond,

které pronikly zhruba do vzdálenosti sto padesáti světelných

let. A ještě dlouho potrvá než dostaneme zprávy od těch, které

jsme vyslali do ještě větší vzdálenosti. V současnosti jsme

schopni obsáhnout oblast, ve které je odhadem asi čtyřicet tisíc

hvězd. Příliš mnoho na to, abychom ke každé vyslali loď,

nadto valná většina z nich jsou červení a bílí trpaslíci. Ani

slunce podobná našemu Slunci nedávají velkou naději. Je

pravda, že objevy se hrnou takovým tempem, že je takřka

nemožné je sledovat a vstřebávat; a veřejnost málo z toho

považuje za zajímavé a už vůbec ne za převratné.“

„To všechno samozřejmě vím …“ začal Hanno.

Technik jej přerušil: „Chcete loď s lidskou

posádkou, která by dosahovala také takové rychlosti. Můžeme vám

zaručit, bez ohledu na to, jak dlouho žijete, že je

to jeden z největších nesmyslů. I pro hrstku lidi.

zvlášť pokud by chtěli založit kolonii, by loď

musela být obrovská a úměrně tomu i hmotná. A potřebné

vybavení by celkovou hmotnost ještě podstatně zvýšilo.

Vybavení zahrnuje i laser a magne-tohydrodynamický systém, který

nejenže odstíní radiaci, ale nasaje i dostatek mezihvězdného plynu

potřebného k pohonu. A pohon sám spotřebuje tolik

antihmoty, že to vyčerpá zásoby v celé sluneční soustavě na

několik příštích let. A jak jistě víte. její výroba je zdlouhavá a

obtížná.

K tomu všemu, robotické sondy jsou standardizovány. To co

máte na mysli, by znamenalo kompletní přestavbu. Předběžné

zadání, které je uloženo v databázích, ukazuje jaké kapacity

počítače by bylo zapotřebí a k jakým významným omezením

jiných operací by muselo dojít. Výroba pak také pochopitelně

nemůže použít' stávající součásti a technologie. Bylo by nutno

vytvořit úplně nové nanotechnologické i mechanické provozy,

vznikla by i nutnost zcela nové organizace. Od započetí prací

do odletu může uplynout desetiletí, během kterého budou

muset rázné části společnosti snášet citelné nepohodlí.

Zkrátka chcete na celé lidstvo uvalit nesmírnou zátěž proto,

aby bylo možné vyslat několik jedinců ke vzdálené planetě,

která je snad obyvatelná.

Ano, pomyslel si Hanno. Pyramidy jsou proti tomu úplné nic. A faraónové

jejich stavbu po čase také zastavili. Bylo to příliš drahé. Všichni byli

proti.

Pak se škrobeným úsměvem řekl: „Vše, co jste říkali, znám

alespoň v hlavních rysech. Také vím, že je dnes možné něco

takového dokázat, aniž by tím kdokoli trpěl. Myslím, že na

mém návrhu vidíte něco prospěšného, jinak by se toto setkáni

neuskutečnilo.“

„Vy První jste zvláštní,“ pronesl Umělec. „Až do dnešních dnů

jste si podrželi zvláštní slabost pro ty, kteří se táží odkud jsme

přišli.“

„A kam asi jdeme!“ dodal Hanno. „Mluvím o budoucnosti

celého lidstva. Země ani Slunce tu nejsou navždy. Chceme,

aby se naše rasa stala nesmrtelnou…“

„Lidstvo se bude geologickými problémy zabývat až

nastanou.“ řekl Astronom. „Máme na to ještě několik miliard

let.“

Hanno se včas zarazil, aby neřekl: Myslím, že do té doby

nepřetrvá nic. co by bylo možné nazvat člověkem. Smrt či

proměna? Těžko říct. Mě osobně je to jedno.

„Jakákoli myšlenka na rozsáhlou mezihvězdnou kolonizaci

je směšná.“ prohlásil Ekonom.

„Pokud by to bylo možné, někdo by to již provedl a věděli bychom

o tom.“ přidal se Astronom.

Ano, tento argument slýchám od dvacátého století znovu a znovu.

Pokud existují, kde jsou? Proč jejich sondy nikdy nenavštívily

Zemi? My sami jsme vyslali další sondy k těm několika

501

primitivním sapientním druhům, které jsme objevili. To málo co

jsme se dozvěděli se podepsalo na našem myšlení a umění

sotva znatelně. Asi tak. jako Afrika ovlivnila Evropu

v devatenáctém století. Alespoň víme. že život a vědomí nejsou

jevem tak řídkým a náhodným. Měli bychom hledat, aby nás

samota zcela nezmrazila.

Ale oni existují!

„Musíme být trpěliví,“ pokračoval Astronom. „Zdá se. že

nepochybně existují. Časem se k nim sondy dostanou, nebo

ještě před tím navážeme přímé spojení.“

Na vzdálenost stovek světelných let. Uplyne nesmírná doba

mezi otázkou a odpovědí.

„Vůbec nevíme jací mohou být,“ řekl Hanno. „Je nekonečně

mnoho možností. Jistě jste četl mou zprávu. Probírám tam

všechny ty staré argumenty a všechny končí právě u toho, že

nevíme. Jediné co víme jistě, je to co jsme schopni dokázat.“

„Míra schopnosti je ovšem omezena mírou možností,“

prohlásil Ekonom.

„Ano, studovali jsme vaši zprávu.“ řekl Sociolog, „a důvody

pro takovou výpravu, které v ní uvádíte, jsou logicky

nedostačující. Je pravdou, že několik tisíc lidi věří tomu, že by

chtěli letět. Cítí se frustrováni, zmateni, mají dojem jako by

nikam nepatřili, zdá se jim. že jsou omezováni nebo nějakým

jiným způsobem jsou mimo hlavní proud. Sní o novém začátku

v novém světě. Mnoho z nich je nezralých a vyrostou z toho.

Další jsou blouznivci, kteří se polekají a odstoupí, jakmile se

střetnou s realitou. A zbude sotva pár desítek pro které bude

oběť. kterou požadujete, přiměřená.“

„A o ty právě jde.“

„Opravdu? Když jsou tak sobečtí, že vystaví i své potomky

- protože se budou jistě rozmnožovat, pokud přežijí -

takovým nebezpečím a nesnázím?“

Hanno se jen smutně ušklíbl. „Všichni rodiče vždy stáli před

takovým rozhodnutím. To je prostě přirozené. Chcete své rase

odmítnout příležitosti, objevy, nové způsoby myšlení, života a

práce, které tohle civilizace předem zapovídá?

„Váš pohled má pochopitelně něco do sebe,“ řekl Psycholog. „Přesto ale

musíte připustit, že zde není žádná záruka úspěchu. Naopak, je to dost

hazardní záležitost. Zatím nikdo neví, jestli těch pět planet, které známe, a

které mají podobné prostředí a biochemii jako Země, nejsou jen smrtelné

pasti, které mohou spustit až po dlouhé době.“

„Pokud to bude nutné, můžeme letět ještě dále. Bude na to čas.

Teď jen zbývá něco s tím udělat.“

„Mohli byste objevit úžasné věci a předat nám o nich zprávy v

podobě, jaké není chopen žádný robot,“ dodal Umělec.

Hanno přikývl. „Mám dojem, že inteligentní druh je schopen

plnohodnotné komunikace zase jen v rámci svého druhu. Možná se mýlím,

ale jak se přesvědčíme, když to nezkusíme? Do našich strojů

a jejich programů jsme zabudovali jak svá vlastní

omezení, tak omezení vyplývající z našich, jistě ještě

neúplných vědomostí. Pravda, jsou schopni se učit,

přizpůsobovat se, modifikovat na základě získaných

zkušeností; ty nejlepší z nich dokonce i myslí. Ale pořád je to jenom

strojová mysl. Co víme o zkušenostech, které nemohou využít?

Možná, že je celé vědecké poznání kompletní, možná že ne. V

každém případě je kolem nás nežměrný vesmír. Příliš velký na

to, abychom mohli cokoli tvrdit. Takovýhle jednostranný výzkum je

nedostatečný.“

Technik se zachmuřil. „Takže trváte na svém. Myslíte, že vaše

tvrzení jsou nová? Byla znovu a znovu opakována, aby byla

opětovně shledávána nedostatečnými. Pravděpodobnost

úspěchu, a jeho eventuální cena, je příliš mizivá v porovnání s

náklady.“

Hanno i ve své elektronické podobě cítil, jak se naklání

dopředu. Při této odtělesněné konverzaci to působilo podivně.

„Ještě jsem nepoužil svůj nový argument,“ řekl ke všem.

„Doufal jsem. že nebudu muset. Ale … situace se změnila.

503

Máte co do činění s námi, s Prvními. Sami jste řekli, že jsme

zvláštní. Stále máme určitý respekt, svá tajemství a své

přívržence. Není to příliš mnoho, ale já vím. jak efektivně

takové věci využít. Stačí málo. V minulosti jsem v tom byl

velice dobrý.

Ano, budeme jako ovádi. Můžete dělat, že nás ignorujete,

můžete nás i zlikvidovat. Ale za jakou cenu. Do mnoha myslí

zasejeme znepokojivé otázky. Neztratí se, protože jste zrušili

smrt a databáze nezapomínají. Řídili jste svůj svět tak

poklidně, že jste získali dojem, že systém je stabilní. Ale není.

Nic lidského nikdy nebylo. Prostudujte si dějiny.“ Převraty a

násilí, skryté útesy na kterých se roztříštily pyšné říše i se

svými sny a bohy.

Psycholog odpověděl ocelově chladným hlasem: „Je pravda,

že sociální pohyb je - matematicky vyjádřeno - chaotický.“

„Nechci vyhrožovat.“ ujistil je Hanno rychle. „Abych se přiznal, také mám

obavy z výsledku. Může být nepatrný, ale také nezměrný. Mimochodem,“ -

pokusil se o smích - „nespokojenci byli vždy nejlepším vývozním artiklem

všech vlád. A tohle bude romantické dobrodružství ve věku, kdy romantika

a dobrodružství takřka vymizely, když nepočítám počítačovou stínohru.

Lidi to bude zajímat a budou tomu fandit …dost dlouho, aby loď odletěla.

Vám to přinese zásluhy, které vám jistě pomohou ve vašem budoucím

snažení. A potom …“ Rozpřáhl ruce. „Kdo ví? Porážka? Nebo možná

vstupenka do nekonečna?“

Ticho se nesnesitelně protahovalo.

Chlad Administrátorova hlasu zasáhl Hanna jako fyzický úder. „I

tohle jsme od vás očekávali. Všechny okolnosti byly

zváženy. Rozhodnutí je pozitivní. Loď poletí.“

To jen tak? Vítězství v jediném okamžiku?

Jistě, zatímco jsme mluvili, počítač dospěl k rozhodnutí, ,

nad nímž by lidé přemýšleli tisíce let.

Ó Kolumbe!

„Tady jsou podmínky,“ slyšel hlas. „Ať při vědomí nebo v

hibernaci, hmotnost padesáti či více kolonistů se zásobami a

vybavením je nadměrná, když jsou vyhlídky tak nejisté. Musí

tedy letět jen vás osm Prvních. Budete mít s sebou samozřejmě

roboty, včetně inteligentních, univerzálních, ale podřízených

typů bez osobnosti, se kterými nemohou vzniknout žádné

konflikty. Dostanete i další vybavení podle potřeby. Pokud

vaše výprava uspěje, možná vás časem budou následovat další

v pomalejších lodích. Myslíme si, že je to rozumný návrh.“

„Ano …“ A ta symbolika. Pěkně mazané. Můj bože, mohu být

rád. že se dostanu ze systému, který počítá se vším.

Ale asi bych neměl být nevděčný, že? „Jste velice šlechetný. Vždy jste k

nám byl. Mnohokrát děkuji.“

„Poděkujte společností. Stále uvažujete jako v dobách králů,

ale osobní moc je přežitkem.“

Pravda. Stejně tak, jako vlastní duše.

„Dále.“ pokračoval Adminisfrátor, „nemusíte letět k planetě

navržené ve vaší zprávě. Ta leží necelých padesát světelných

let odsud, ale rozdíly ve vzdálenosti, při tak dalekém letu a

relativistické cestovní rychlosti, už jsou celkem zanedbatelné.

Je to nejlépe prozkoumaná planeta podobná Zemi a je tedy

nejvhodnější k osídlení. Ale je tu další úvaha. Mluvil jste o

průzkumu. Dobře tedy, zkoumejte.

Vybrané slunce a planeta leží v Pegasu, blízko hranice našich

současných možností. Asi si vzpomenete, že za nimi, stejným

směrem, asi patnáct set světelných let odsud, je nejbližší zdroj

zářeni, který by mohl být produktem vyspělé civilizace.

Nejsme si pochopitelně jisti jestli tomu tak je. Takových

anomálií je mnoho. Ani nevíme jestli vaše přítomnost tam

nějak urychlí kontakt. Patrně nikoli, protože roboty, které tam

směřují, zatím nehlásí nic než přírodní úkazy. Cesta k té

planetě znamená, že se setkáte s větším neznámem a patrně i

nebezpečím než jinde - ačkoli během stavby lodě jistě získáme

další informace. Po pečlivém zvážení všech kladů a zápora

505

jsme dospěli k tomu, že bude nejvhodnější, když se vaše

expedice vydá k našim nejbližším předpokládaným

sousedům.'' To dává smysl. Mohlo mě to napadnout předem.

Ale jsem jenom člověk. A je nás jenom osm. Také lidí.

Zranitelná těla. krev, která může být prolita.

„Budete s tím vy i vaši společníci souhlasit?“

„Ano.“ Bezvýhradně.

11

Sbohem, Země.

Něco z ní stále zůstává - zasunuté vzpomínky, malé drobnosti ve

štěrbinách vědomí, obyčejní lidé, archaismy, dozvuky. Lidé jsou

většinou úžasní. Svolili a poskytovali samotu v těchto

posledních několika dnech, nebo přicházeli aby podpořili

a pomohli darem, ať byl jakýkoli.

Oceán hučí, dme se a opět klesá v koloběhu příboje a přílivu.

Vítr strhává pěnu z bílých chocholek šedozelených vln. Loď se

prodírá vpřed, lanoví hvízdá, plachty napjaté k prasknutí.

Chladný vítr je plný soli.

Pšenice zláme a vánek čechrá dlouhé míle polí. Včely bzučí

nad prosluněnou loukou plnou sladkých květů. Opodál, pod

korunou rozložitého ořechu, odpočívá několik strakatých krav.

Hrouda prohřáté hlíny se rozdrolí v dlani.

Mihotavé světlo svící tančí po tvářích. Chvěje se na střibře.

porcelánu i bělostném ubrusu. Šampaňské ve vysokých

sklenicích vypouští šňůrky drahokamů, které tak příjemně

lechtají na patře. Všichni se usmívají, konverzace je lehká jako

víno. Podává se hustá pórková polévka a vůně dalších chodů

dává tušit, že zábava potrvá až do rána.

Zrzavě rudé stěny kaňonu vymletého během milionů let se tyčí proti

modrému nebi. Mezi útesy, kde se jindy prohání vítr. je ticho, takže

havranovo „Kra!“ protrhne denní žár jako výstřel. Jeho černá křídla

prořezávají vzduch vonící šalvěji a jalovcem, které vyrůstají z každé spáry.

Zelený pás značí cestu potůčku, který se klikatí po dně kaňonu.

Přestože poutníci již dávno nepřicházejí, svatyně je udržovaná

a vzpomínky blednou jen zvolna. Poblíž vchodu stále roste

pokroucený věkovitý cypřiš, stříbřitý a přísný. Pohled stoupá k

úbočím hor, kolem ostrohu rozděleného vodopádem, podél

hájů a teras, za křivku střechy, k ranní mlze klesající do údolí

až do nebetyčné modři ve které všechno končí. Vzduch je

507

chladný. Odněkud se ozývá volání kukačky.

Přeháňka skončila. Březový háj se leskne kapkami, které ulpěly

na chvějících se listech. Kmeny štíhlé jako dívčí těla vyrůstají

ze stinného podrostu kapradí a mechů. Vpředu se stromy

rozestupují a otevírá se výhled na hladinu jezera obklopeného rákosím.

Jelen na břehu je ve střehu, připraven k útěku. Země

pod nohami je kyprá a vlhká. Vše voní zelení.

Věci a místa budou k dosažení i v budoucnosti, ale jen jako

iluze, tanec fotonů a elektronů, reakce neuronů. Zdejší realita

je hmatatelná. Na obrázku na zdi je místo u řeky. Snímek

pochází z doby, kdy se začínaly používat fotoaparáty. Stůl je

skoro také tak starý, jeho deska je dlouhým užíváním

poškrábaná, na dvou místech spálená od cigarety. I ostatní

nábytek je příjemně obstarožní. Kniha má svou váhu, zažloutlé

listy šustí pod prsty. Jméno na přebalu je vybledlé, ale nikoli

zapomenuté.

Nejsou zde žádné hřbitovy. Smrt je velmi vzácná a půda také. Je obtížné

rozhodnout se kam jít - do města, které je již k nepoznání, či do zbytků

krajiny, kde tráva a květiny ustoupily polím - aby se člověk necítil naprosto

osamělý a mohl se zastavit a zašeptat: „Děkuji a sbohem.“

12

Zažehl se plamen, na kterém se Pytheas vydal na svou cestu.

Slunce za zádí se při malém zrychlení zmenšovalo zprvu

pomalu, ale když se loď přiblížila k Jupitera, bylo již pouze

nejjasnějším bodem mezi ostatními hvězdami.

Trpělivě a horlivě plnily všudypřítomnou noc bílým,

modrostříbrným. medovým a rabínově rudým svitem. Mléčná dráha se

táhla nebem jako řeka ledu a světla. Mlhoviny se chvěly

zrodem a umíráním hvězd. Vjižní části se třpytila

Magellanova mračna. V dálce lákala úchvatná spirála

sesterské galaxie.

Hanno a Svoboda stáli na můstku a pozorovali zvětšený výřez oblohy.

Dělali to často. „Na co myslíš?“ zeptal se nakonec.

„Na konečnost.“

„Na co?“

„Na manévr, který je před námi. Ještě to není nezvratné. Ještě

po nějaký čas se můžeme otočit, že? Ale změna

kurzu, která se chystá, to je něco jako …. já prostě nevím.

Ani zrození, ani manželství, ani smrt. Ale něco podobně

podivného.“

Přikývl. „Myslím, že vím co myslíš, a to jsem zatvrzelý pragmatik. Určitě

to však chápe Wanderer. Říkal mi, že s Corinne plánují obřad. Asi bychom

se ho meh všichni zúčastnit.“

Usmála se. „Rituál před cestou. Mělo mi dojít, že Wanderer je

jediný, kdo tomu rozumí. Doufám, že mi ho část věnuje.“

Hanno se na ni úkosem podíval. Všichni byli neformálně a

s tichým souhlasem spárováni - on a ona, Wanderer a Macandal,

Patulcius a Aliyat, Tu Shan byl opět s Yukiko. Ne že by tomu

tak bylo vždy. Během dlouhých časů skrývání docházelo k

různým výměnám. Ale od té doby žili častěji odděleně než

spolu. Jaká emocionální rizika hodlali pri této cestě podstoupit?

Patnáct let na cestě a Bůh ví co je čeká na jejím konci.

Ať byli odděleni jakkoli dlouho, po staletích si dvojice vypěstovala jakýsi

šestý smysl. Svoboda vzala Hanna za raku. „Neboj se,“ řekla americkou

509

angličtinou, nejoblíbenějším z mrtvých jazyků. „Jenom jsem nějak

zvážněla. Musíme se jen zbavit zbytečné přítěže. Bylo by špatné, nést si své

malichernosti i mezi hvězdy.“

„Ale poneseme,“ odpověděl. „Nemůžeme si pomoci. Jak chceš

utéct sama před sebou?“

13

Ochranná pole zadržovala radiaci, když Pytheas míjel v

malé vzdálenosti Jupiter. Obrovská planeta po něm vztáhla svou mocnou

gravitační niku a vymrštila jej po ekliptice k Pegasu. Na

palubě zněl buben, nohy tančily a staré písně vzývaly

duchy.

V bezpečné vzdálenosti od planety byli na povrch lodi vypuštěni roboti.

Poletovali kolem, napínali obrovskou síť a instalovali spalovací komoru. V

této době už raketový pohon udělil lodi dost vysokou rychlost a interakce s

mezihvězdným plynem byla dostatečná. Podle pozemských měřítek to bylo

absolutní vakuum, obsahující jeden atom, převážně vodíku, na kubický

centimetr. Ale při vysoké rychlosti hltal obrovský trychtýř nezměrné

množství částic. Pytheas teď připomínal tuponosé torpédo lapené do sítě

obriho rybáře.

Posádka vyslala poslední laserovou zprávu na Zemi, každý pronesl

několik vět a vyslechli si krátké, formální přání úspěchu.

Ionizace a pole kolem znemožňovaly komunikaci na

bázi elektromagnetických vln. Modulovaná neutrina tím vším však

snadno procházela a Pytheas byl vybaven pro jejich příjem. Avšak

jeho vlastni vysílání už začínalo mít příliš velký rozptyl.

Obrovské zařízení na Zemi. které bylo schopno vysílat identifikovatelné

signály na vzdálenost stovek a tisíců světelných let, bylo zaměřeno

na vzdálené cíle. které snad někdy odpoví.

Nyní mohli pomocí sítě. rozpínající se na tisíce kilometrů,

zahájit sklizeň. Částice byly zachycovány, tříděny a míšeny.

Laserové výboje odtrhávaly elektrony od jader. Silová pole

vrhala plazmu za záď lodě do spalovací komory, která sama

byla v podstatě magnetohydrodynamickým generátorem

Jakýkoli styk plazmy s hmotou lodi by vyvolal smrtící dávku

radiace.

Další nehmotné zařízení uvolnilo malý kousek antihmoty,

ionizovalo jej a vstřelilo do vířícího plynu. Při anihilaci částic

se uvolnila energie devět krát deset na dvacátou ergů na gram.

To spustilo fúzní reakci mezi dalšími protony. Za silně

511

odstíněným trupem Pylhea žhnulo malé slunce.

Jak se rychlost zvyšovala, vytvářelo se stále více plazmy. Posádka se opět

ocitla ve stavu normální zemské tíže, když zrychlení dosáhlo devíti set

osmdesáti centimetrů za sekundu.

Při takovém zrychlení urazí loď za necelý rok půl světelného

roku a její rychlost se přiblíží rychlosti světla.

14

Žádná živá bytost by teď nemohla loď řídit. Nyní sama fungovala

jako živý organismus. Prostřednictvím svých systémů udržovala

kurs a zajišťovala životní prostředí posádce, ze které se stali

cestující, z nichž každý trávil svůj čas, jak nejlépe dovedl.

Obytné prostory byly čistě funkční. Osm kajut, tělocvična,

dílna, kuchyň, jídelna a společenská místnost. Byly tu

samozřejmě i koupelny a pokoj snů. Jejich zútulnění poskytlo

rozptýlení těm. kteří měli umělecké sklony. Yukiko naléhala,

aby začali se společenskou místností. „Je to místo, kde se

budeme setkávat nejčastěji,“ říkala. „Nejenom kvůli oddechu a

společnosti, ale také, až bude třeba komunikovat, řešit

problémy, až nám bude úzko.“

„Ano. taková naše tržnice,“ přikývl Hanno. „A tržnice byly

vždy blízko chrámu.“

„Měli bychom zařízení rozvrhnout tak, aby výzdoba nenarušovala

funkčnost,“ upozornil Tu Shan.

Ti tři se tam jednoho večera sešli. Loď dále udržovala

pozemský cyklus dne, noci a hodin, podle kterých život vznikl

a vyvíjel se. Tento rytmus se může zvolna přizpůsobovat podle

stavu na cílové planetě. Bylo po večeři a ostatní odešli za

svými zájmy. Osaměli. V chodbě vzadu se zvolna stmívalo.

Brzy se rozsvítí měkká noční stropní světla.

Tu Shan upevnil truhlík k závěsům ve zdi. které vykoval do

tvaru vinných listů. „Myslel jsem, že ho napřed ozdobíš,“

poznamenal Hanno.

„Nejdřív dám dovnitř Minu a zasadím květiny.“ vysvětloval

Tu Shan. „Ozdobnou obrubu přidělám až později.“

„Ano, potřebuješ květiny, živé věci,“ usmála se na něho

Yukiko. Pod jejíma rukama vznikala na stěně malba.

Kopcovitá krajina s vesnicí a bambusovým hájem, v popředí

do obrazu zasahovala rozkvetlá třešňová větev.

513

„Na obrubu vyryji zvířecí motivy,“ pokračoval Tu Shan.

„Kdybychom tu tak měli živá zvířata,“ povzdechl si.

Vzory jejich DNA byly uloženy v databázích. Když

půjde všechno dobře, bude je možné v živných roztocích

znovu syntetizovat.

„Ano, také mi chybí kočky, které mě doprovázely na lodích.“ připustil

Hanno. „Námořník se musí obejít bez mnoha věcí. Každé přistání je pak o

to větší zážitek.“ Jeho prsty splétaly z provázků drobné tapiserie, které se

pak někam rozvěsí. Fénický vzor ladil s asijskými motivy. Pohlédl na stěnu.

„Začíná to vypadat dobře.“

Yukiko udělala malou poklonu jeho směrem. „Děkuji.

Obávám se, že je to jen chabá napodobenina toho co si

pamatuji“

„Samozřejmě,“ zareagovala s hořkostí v hlase. „Nestojíme jim

zato, aby postavili výkonnější. Ale poslat nás k nějaké hvězdě

milion světelných let daleko …“

„Tak hrozné to není.“ opáčil s úsměvem. „I když pořád je to

dost děsivá vzdálenost.“

„To je jim lhostejné. Chci říct. že všechno co na Zemi zatím

mají jsou signály, kterým stejně nerozumí. Vůbec si nelámali

hlavu s tím, co budeme muset podstoupit.“

„Ano i ne. Domněnka, že jsou to signály .pro ty. které to zajímá nebo pro

ty. kteří naslouchají', je celkem opodstatněná. Ale myšlení odesilatelů se asi

příliš nepodobá našemu, když nejsme schopni rozluštit jejich kódy. Kromě

toho. skoro určitě to budou robotí. To, co jsme zachytili, je s velkou

pravděpodobností něco jako návnada, která má přilákat další roboty

podobné sondám, které jsme už vyslali.“

Zachvěla se. „Nic doopravdy živého?“

„Sotva. Uvědom si, že jsou to ta nejpodivnější místa v galaxii.

Černé díry, kondenzující mlhoviny, prahmota - ani nevím jestli

používám správné termíny. V moderní kosmologii mám

zmatek. Ale každopádně tam číhá spousta nebezpečí a nejsou

tam podmínky pro život. Zároveň je každé z těch míst

unikátní. Je jisté, že každá civilizace, která dosáhne potřebné

úrovně, tam vyšle průzkumné roboty. Takže se nabízí úvaha,

že ti. kteří tam už jsou - nebo jejich tvůrci - vyšlou signály v

naději, že je někdo další zachytí. Tohle jsou už dlouho ta

nejpravděpodobnější místa k zachycení známek inteligence.

Tam je nejvhodnější zaměřit naše přístroje.“

„Vždyť vím!“ odsekla.

„A proč jsme ještě nezachytili nic jednoznačného od mateřské

civilizace …“

„Nech toho! Chci dýchat čerstvý vzduch a ne poslouchat přednášku!“

Otočil se a sklonil svou tvář nad její. „Promiň,

drahá. Hrozně mě to zajímá.“

„Taky by mě to zajímalo, kdybych to samé neposlouchala stále

dokola. Kdyby tak bylo něco nového.“

„A mluvil o tom někdo jiný. že?“ řekl smutně. „Nudím tě, viď?“

Stiskla rty. „Nejsem ve své kůži.“

Nepřipomněl jí že mu neodpověděla na otázku, ale jeho hlas

přece jen o něco zdrsněl. „Věděla jsi přeci, že budeš muset

opustit společenský život.“

Sotva znatelně přikývla. „Jo. Už v Palmyře jsem se

naučila, jak vyčkávat na příležitost. To neznamená, že

se mi to musí líbit.“

Sklouzla z postele a natáhla se pro plášť na věšáku. „Ještě se mi nechce

spát. Půjdu do pokoje snů a trochu se uvolním.“ Pokud nelhala nepokrytě

tím naznačovala, zeji neuspokojil.

Posadil se a řekl: „Chodíš tam dost často.“

„To je moje věc.“ Přehodila si kapuci přes hlavu a

jejich oči se na vteřinku setkaly. „Promiň, Gnae,

jsem protivná. Snad to bude zítra lepší, lim?“ Sklonila se a

počechrala mu chlupy na hrudi. Jak bosá přišla, tak

i odešla. Povrch podlahy byl měkký a pražný skoro jako

trávník.

Chodba byla prázdná a v tuto noční hodinu jen spoře

515

osvětlena. Ventilace skoro neslyšně předla. Zahnula za roh a

zastavila se. Wanderer také.

„Ahoj, už jsme se dlouho neviděli,“ řekla Aliyat americkou angličtinou.

„Kam kráčíš?“ dodala s úsměvem.

16

Jak se Pytheas dotahoval na rychlost světla, tím cizejším a

nezajímavějším se okolní vesmír stával. Nikdo už netrávil

hodiny u monitorů, pokud je vůbec někdo zapnul. Paluba lodi

byla jako systém jeskyní, pulsujících životem. Jejich

uzavřenost bylo možné prolomit tolika způsoby - sport, hry,

řemeslné práce, knihy, hudba, filmy nebo tradičnější způsoby

zábavy, které v pseudoživém provedení počítač nabízel

každému kdo se připojil.

Podmínky nebyly nikterak špatné. Většina lidí, kteří kdy žili na

Zemi, by je přirovnala kraji. Přesto, jak Hanno jednou podotkl,

bylo dobré, že pro nesmrtelné neznamenal rok příliš dlouhý

časový úsek. A pro První to platilo stonásobně. Žádný z

moderních lidí dosud nežil dostatečně dlouho. Věděli, jak se

vyrovnat se zlými časy a problémy, zvláště pokud byly

duševní povahy? Je možné, že právě taková podvědomá obava

způsobila, že se dosud o takovou cestu nikdo nepokusil.

Tak nebo tak. každý problém vyzývající k řešení byl vítán.

Fénicie - jak ji pojmenoval Hanno - nebyla Zemí. Ale

automatické sondy hlásily mimořádné množství podobností:

Slunce, oběžná dráha, hmotnost složení, doba rotace,

tektonika, satelit. Velké množství údajů dávalo takřka jistotu,

že tamní biochemie je blízká pozemské. Takových planet bylo

opravdu málo (i když „málo“, vztaženo na celou galaxii mohlo

dát několik stovek). Nic nebylo úplně totožné, ale také nebylo

zjištěno nic naprosto cizího. Absence jakékoli inteligentní

formy života byl jediný podstatný rozdíl a mírně řečeno, i

nejméně důležitý.

Mimoto Fénicie byla méně prozkoumána než planeta

které Hanno původně uvažoval. Ležela ve vzdálenosti takřka

sto padesáti světelných let od Země. na samé hranici dosahu

517

komunikačních prostředků. Zatím se k ní dostala pouze jedna

sonda s roboty, a když Pylheas odlétal, byly k dispozici údaje z

jejího dvanáctiletého vysílání. Byl to svět stejně složitý a

záhadný jako Země ve své prehistorii.

Roboti pokračovali v průzkumu. Za letu nebyl Pylheas

schopen přijímat jejich vysílání, ale jakmile bude na místě,

může všechny jejich údaje uložit do své paměti. To co je tam

očekává bude jistě úžasné. Cestovatelé možná stráví rok i více

na oběžné dráze zpracováváním informací, než vůbec vstoupí

na povrch.

Proč si to ale zatím nevyzkoušet? Základní opatrnost velí

seznámit se s materiálem i když je neúplný a může obsahovat

chyby; osobní zkušenost není k zahození, přestože se jedná jen

o iluzi.

Už nebyli v tělocvičně. Nad hlavami se jim klenulo panensky modré nebe

narušené jen několika obláčky lehkými jako dech zasněžených horských

vrcholků na obzoru. Půda byla porostlá něčím, co velmi připomínalo trávu,

koruny stromů se vlnily v mírném větru a prohřátý vzduch voněl pryskyřicí.

V dálce běželo stádo nějakých zvířat. Wanderer si uvědomil, že asi

takhle to kdysi vypadalo u Jackson Hole a srdce se mu sevřelo.

Když pominulo omámení. sehnul se a ze dna potůčku, který

mu bublal u nohou, vyndal kámen. Vypadal jako křemen a

chladil ho do dlaně. Budu muset trochu oprášit znalosti

geologie, pomyslel si.

„Porazte tamhle pár stromů.“ nařídil Tu Shan robotům a ukázal

před sebe. „Uvidíme, jestli z nich půjdou nařezat prkna.“

„Ano,“ potvrdil příkaz vedoucí stroj a odváděl svou malou

skupinku.

Wanderer otočil hlavu ke svému společníkovi. Váha indukční

přilby mu připomněla, že je v pokoji snů. Byl to vlastně test

celého organismu, přestože se nacházel v místě, které ve

skutečnosti takřka jistě neexistovalo. Mohl jen doufat že v

novém světě to nebude příliš odlišné. „Co chceš dělat?“

„Jestliže se nakonec někde rozhodneme usadit

budeme potřebovat vhodné stavební dříví.“ vysvětloval Tu

Shan. „Nechceme být přece závislí jen na těch zatracených

syntezátorech? Proto jsme snad vypadli ze Země, ne?“ Široce

rozpřáhl ruce a zhluboka se nadechl. „Tady se mi opravdu

líbí.“

„Tady nemůžeš farmařit,“ vykřikl Wanderer.

Tu Shan se na něho tázavě podíval. „A proč ne?“

„Bude spousta dalších míst, tady by to nebylo … vhodné.“

„Jak velkou část planety si chceš vyhradit jako soukromou

honitbu?“ zeptal se dotčeně Tu Shan.

To Wanderera zarazilo. Opravdu si neseme nepřátelství,

zděděné po předcích, po celá ta staletí a nakonec i přes tolik

světelných let?

519

17

Nanoprocesory jsou schopny z jakékoli látky, atom po atomu, vytvořit

cokoli, k čemu jsou naprogramovány. S jejich pomocí se recykloval

vzduch, voda, potraviny. Mohly vytvářet kompletní hotová jídla skvělé

chuti a podle individuálního vkusu. Macandal si však zpravidla nechávala

připravit jen základní ingredience a vařila pro všechny. Jediné co nechávala

na počítači, byly nápoje. Byla skvělou kuchařkou a vaření brala jako službu

ostatním, jako něco. co dává jejímu životu určitý smysl. A hlavně, stroji

prostě schází dotek člověčiny, který tahle archaická posádka potřebovala.

Občas se pořádaly oslavy. V lodním kalendáři bylo mnoho

výročí, náboženských svátků a význačných národních dnů. na

které se na Zemi již dávno zapomnělo, soukromá výročí a

významné události, které přibyly během putování. Mezi ně

patřil každý ukončený rok cesty. Pochopitelně podle

palubního času. Čím rychleji Pytheas letěl, tím více se jejich rok

zkracoval v poměru k pozemskému.

„Bude to pěkná pitka.“ poznamenala Macandal k Yukiko při třetím

takovém večera.

Po večeři přešli do prostornější společenské místnosti, panely

simulátoru zakrývaly výzdobu stěn. Nebyly na nich žádné

pozemské scenérie. Zjistili, že když se opijí, všechny je takový

pohled rozesmutní. Místo toho nechávali po modrofialovém

pozadí pomalu plynout světelné skvrny. Přesto Hanno a

Patulcius seděli spolu, a se sklenkami vnikách vzpomínali na

dvacáté století, tak jak je každý po svém prožívali. Wanderer a

Svoboda opět objevili valčík. Vířili místností. Strauss jim hrál

do sluchátek a okolní svět přestával existovat. Tu Shan a

Aliyat výskali a tleskali při nějaké divočejší skladbě.

Yukiko po tradičním způsobu klečela a usrkávala saké.

kterou si pro tentokrát dopřála. „Je skvělé vidět, jak se baví.“

„Ano. cítila jsem nějaké napětí. Ale ještě se úplně nerozplynulo,“

odpověděla Macandal.

„ … chudák starý Sam Giannotti. Tolik se snažil nacpat mi do

hlavy trochu moderní fyziky.“ vykládal poněkud nejistě

Hanno. „Sakra, vždyť já sotva vím, o čem je klasická fyzika.

Složil jsem píseň, hele …“

Tu Shan mohl pomalu ždímat svou tuniku a Aliyatina holá

záda a ramena se také leskla potem „No tak, jen do toho,“

pobídla ho Macandal.

„ Černá tělesa září radiací,“ spustil Hanno falešně.

„A vy drží jim to napořád.

Černá tělesa září radiací, musí Planckovy teorie dbát.

„ Vraťte mi, vraťte, vraťte mi, vraťte, staré dobré souvislosti!

Vraťte mi, vraťte, vraťte mi, vraťte, Clerka Maxwella. „

Yukiko se rozesmála. „Začínám se bavit. Ale proč ty ne?

Nikdy jsi nebyl takový pecivál jako já.“

„Hele, nedělej si ze mě srandu. Svým způsobem jsi živější než

většina lidí, které jsem kdy potkal.“

„ Přestože máme Schrodingerovu rovnici, Která h dvěma n

dělí, ta zkurvená diferenciální rovnice furt nemá řešení pro T.

Vraťte mi, vraťte …“

Aliyat a Tu Shan se na sebe dál smáli, Wanderer a Svoboda

se ještě nepřebrali ze zasnění.

„Heisenberg vstal z mrtvých, aby to všechno do rychtyku dal.

A výsledek těch jeho snah?

Všechno je stejně nejisté dál.

Vraťte mi, vraťte … „

Aliyat opustila svého partnera, přistoupila k nim a pokývla na

Yukiko. Macandal poodešla stranou a obě ženy si chvilku

šeptaly.

„Dirac mluvil o energetických hladinách, mínus i plus, no to je

sranda! A teď, právě kvůli němu, nevíme ani, jaká je naše

váha.

„ Vraťte mi…“

Aliyat se vrátila k Tu Shanovi a ruku v ruce opustili

místnost.

521

„Přišla se zeptat jestli ti to nevadí, co?“ otázala se Macandal.

„Nevadí,“ přikývla Yukiko. „Opravdu ne. Sama to jistě ví. Aleje dobře, že

se zeptala.“

Macandal si povzdechla. „Nezlob se, ale docela by mě

zajímalo, jak moc ho miluješ?“

„Co je láska. V mém národě, alespoň mezi většinou lidí, byla

důležitá úcta. A láska z toho později přirozeně vyplynula.“

„Jo.“ Macandal sledovala tančící pár.

Yukiko sebou cukla. „Trápí tě něco, Corinne?“

„Ne, ne. Mezi těmi dvěma nic nebude. I když, podle toho cos

říkala, by to nijak nevadilo.“ Nepřirozeně se zasmála. „Johnnie

je gentleman. Myslím, že mě požádá o příští tanec. Mohu

počkat.“

„ Vraťte mi vraťte, vraťte mi vraťte, staré dobré

souvislosti…“

18

Vesmír vně lodi se zdál stále podivnější. Ohyb světla odsouval

hvězdy stranou a díky Dopplerovu efektu ty vpředu modraly,

zatímco za zádí zářily rudě a postupně přecházely do vlnových

délek, které už nebylo lidské oko schopno zachytit. Podle

lodních měřítek se hmotnost atomů, které loď zachycovala,

zvyšovala s rostoucí rychlostí. Vzdálenost, kterou musely

urazit, se zkracovala, jakoby se prostor před lodí stlačoval. Čas

běžel stále rychleji. Pytheas nikdy nedosáhne plné rychlosti

světla, ale čím blíže jí bude, tím podivněji se bude jevit z

vnějšího vesmíru.

Jako jediná z osmi se Yukiko snažila nalézt nějaký vztah k

tomu, co leželo před nimi. Sedávala v navigační kabině, která

zatím nebyla nijak využívána, a sledovala monitory. Kolem

jejich skořápky se rozkládala tajuplná nádhera - hluboká čerň,

ohnivé prstence, proudy radiace. Než se duše ponoří do toho

úžasného světa, musí tak učinit rozum. Studovala vyrovnávání

napětí stejně, jako kdysi studovala šutry, meditovala nad

složitostmi vědy, až nakonec pocítila jednotu se vším minulým

a v té vizi nalezla klid Nenechala se však pohltit zcela. Kdyby

to udělala, považovala by to za útěk od přátel a zanedbání

povinnosti. Doufala, že když půjde dostatečně do hloubky,

mohla by pomoci Tu Shanovi a ostatním dosáhnout

vyrovnanosti, pokud by sami chtěli. Ne snad jako Boddhisatva

či guru. ale jako přítel, který se umí rozdělit o něco krásného.

Ve staletích, která budou následovat, by jim to mohlo velice

pomoci.

Potřebovali posílit v každém směru. Trocha strádání a nebezpečí by byla

vítána. To co na Zemi už chybělo. Ale byla tu ještě samota. Tři sta let mezi

otázkou a odpovědí. O co se jim ještě Země vzdálí za dalších tři sta let?

Nikdy předtím nebylo těch osm na tak dlouho izolováno. A

mělo to ještě pokračovat. I když to bylo sotva horší než

523

izolace, která se začínala projevovat na Zemi. (A pokud se

Fénicie ukáže být obyvatelná a pokud přiletí další osadníci, co

budou mít s Prvními opravdu společného?) Ale zdolávala je

více, než si uměli představit.

Znovu se před nimi mohou otevřít nové výzvy a obzory. Snad

je trápí to, že nejsou opravdovými průkopníky, slavně

dosahujícími vytčených cílů. Jsou … ne snad vyděděnci …

selháním, přežitkem dějin, na kterém už nezáleží, a jakoby

mimochodem vysláni na cestu, jako důsledek aktu lhostejné

vlídnosti.

Ale budou tu jejich děti, tady čekala budoucnost, kterou Země

ztratila. Yiikiko si pohladila břicho. Matka národů! Tohle tělo

se vymanilo z prokletí, které platilo pro ženy dokonce i v

dnešní době. Technologie sice mohla udržovat tělo mladé, ale

neuměla přidat ani jediné vajíčko k těm, se kterými se žena

narodila. (Asi by to bylo proveditelné, kdyby se k tomu lidé

rozhodli, ale neudělali to.) Její tělo vytvářelo nová vajíčka,

podobně jako třeba zuby. po celý její život. (Není třeba

pohrdat stroji. Nedopustí, aby ještě někdy viděla své děti

stárnout. Vytvoří tolik genetických variant, že na každou

planetu budou stačit čtyři páry lidí.) Ano. stále ještě je naděje.

Snad ji nikdy neztratíme.

„Lodi, jaké jsou parametry letu?“

„Rychlost 0,964 c,“ řekl hlas, „střední hustota hmotných částic v okolním

prostoru 1,04 protonu, všechny měřené parametry letu v toleranci do

0,03%, navigace podle souhvězdí Panny a sedmi quasarů u hranic

pozorovatelného vesmíru.'' Hvězdy v dáli, rozhozená semínka

pampelišek…

Cože, opět je tu jaro?

19

Po sedmi a půl letech palubního času a desetkrát tolik

času pozemského, dosáhl Pytheas poloviny své cesty. Nastala chvíle

beztíže, když loď letěla bez zrychlení. Lasery a silová pole

byly vypnuty, kromě polí, která chránila proti záření. Loď se

majestátně otočila kolem osy. Těžce pancéřovaní roboti

vypluli do prostoru a změnili nastavení sítě generátoru. Pytheas

opět zažehl reakci. Vyšlehl plamen a loď

pokračovala k cíli se záporným zrychlením jednoho g. Obytnými

prostorami zněly fanfáry.

Cestovatelé teď měli opravdu zvláštní příležitost k oslavě.

Přípravy banketu zabraly Macandal tři dny. Zrovna vařila,

když za ní do kuchyně přišel Patulcius. „Ahoj,“ uvítala ho

anglicky, „s čím ti mohu pomoct?“

Letmo se usmál. „Nebo já tobě? Myslím, že jsem si vzpomněl,

co patří do toho předkrmu, o kterém jsem mluvil.“

„Hm?“ Položila sekáček a opřela si bradu o prst. „Aha … aha,

už vím. Tahini něco. Jak jsi to popisoval, vypadalo to moc

dobře, ale nikdo znáš si nevzpomněl, co by to mohlo být.“

„Kolik jsme toho ještě pozapomínali?“ zabručel si pro sebe. Narovnal se v

ramenech a spustil: „Nakonec jsem si na něco vzpomněl. Těsto bylo ze

sezamové mouky. Pak tam přijde česnek, citrónová šťáva, kmín a petržel.“

„Skvělé. Nanoprocesory jistě zvládnou sezam a mlýnek tu mám Budu

experimentovat a ty mi to pak oznámkuješ. Myslím, že se to

dobře hodí k ostatním moučníkům, které chystám. Před

hlavním chodem nebudeme podávat nic těžkého.“

„Co to bude? Neboje to stále tajemství?“

Macandal si Patulcia přeměřila. „Ano. ale tobě to povím, pokud slíbíš, že

budeš mlčet. Husa na kari.“

„No. to bude skvělé.“ řekl bez zájmu.

„A to je všechno co řekneš, ty, náš největší jedlík?“

Když se otočil a chystal se k odchodu, dotkla se jeho paže.

„Počkej.“ zašeptala. „Je ti zle. co? Můžu ti nějak pomoct?“

525

„Těžko.“ odpověděl s pohledem upřeným stranou. „Jedině …

Ale nic,“ dokončil s úšklebkem.

„No tak, Gnae, tak dlouho jsme přátelé.“

„Ano, občas nám spolu bývalo lip, než … Tak dobře! Mohla bys

promluvit s Aliyat? Vlastně raději ne. A i kdyby, k čemu by to

vůbec bylo?“

„Myslela jsem si to. Jde s každým. Nemůžu říct, že mám

kdovíjakou radost, když u ní Johnnie zůstává přes noc, ale ona

to potřebuje. Jsem přesvědčená, že Hanno neudělal

dobře, když ji odmítal.“

„Nymfomanka.“

„To není tak úplně pravda. Touží po lásce a ochraně. A … nudí se. Tráví

hrozně moc času v pokoji snů.“

„A já jsem ji málo?“ udeřil se pěstí do dlaně.

„Už vůbec nic? Také jsem si to myslela. Ubohý Gnae. Poslyš.“

řekla a vzala ho za ruku. „Znám ji lépe, než kdokoli jiný.

Nemyslím, že by chtěla být hrubá. Když se ti vyhýbá, není to

proto, že by se styděla, ale protože tě nechce ještě víc ranit.

Vezmu šiji stranou a trochu jí promluvím do duše.“

Začervenal se. „Kvůli mně nemusíš. Nepotřebuji soucit.“

„Ne, ale zasloužíš si víc pozornosti, než se ti dostává.“

„Konec konců, sex není až tak důležitý.“

„Slovo filozofa. Ale ve skutečnosti je to těžší, když nejsi svatý a tvé tělo

nestárne. Znám to moc dobře. Nemůžeme dopustit, aby ses nám rozsypal,

Gnae. Kdybych …“ Zhluboka se nadechla a usmála se. „Bývalo nám spolu

kdysi dobře, ne? Je to už dávno, ale nezapomněla jsem.“

Vytřeštil oči. Teprve po minutě byl schopen

vykoktat: „T—to přece nemyslíš vážně. Je to od tebe

hrozně laskavé, ale není to nutné.“

„Nemyslím žádný pich ze soucitu. Mám tě ráda. Ale nemusíme spěchat.

Počkáme a uvidíme, jak se věci vyvinou. Bůh ví, že máme spoustu času. A

pokud jsme se dosud nenaučili trpělivosti, měli bychom si raději otevřít

vzduchové ventily. Myslím nás všechny.“

Po chvilce dodala: „Je zlé. že nás ani tahle úžasná výprava

neučinila lepšími. Jsme pořád ti samí omezení, pobláznění.

zmatení a směšní primitivové, jakými jsme bývali. Dnešní lidé

na Zemi by neměli takové problémy. Na druhou stranu jsme to

my, ne oni, kdo se odvážil na tuhle cestu.“

Pytheas se hnal vpřed. Na palubě uběhly další tři a

půl roku, než vesmír vpadl dovnitř se silou vlny tříštící

řeckou galéra.

527

20

Přišlo to náhle a melodický hlas počítače hlásil: „Pozor! Pozor!

Přístroje zachytily neobvyklý, patrně kódovaný neutrinový

signál.“

Hanno vychrlil námořnickou kletbu, kterou poslední tři tisíce let nikdo

neslyšel a vyskočil z postele. „Světlo,“ přikázal. Rozsvítilo se a Svobodiny

vlasy se jantarově zaleskly.

„Ze Země?“ vyhrkl překvapeně a vsedě se napjal. „Postavili

vysílač?“

„Myslel jsem, že Pytheas mohl…“ začal rozechvěle.

Hlášení jej přerušilo: „Zdroj signálu leží někde před

námi. Je to spíše plošné vysílání, než směrovaný paprsek. Je

modulován kmitočtově, amplitudově i ve spinu.

Pokračuji v pozorování a analýzách, abych určil rychlost

zdroje pro kompenzaci Dopplerova jevu a časového

posunu. Zatím se zdá. že matematický vzorec bude poměrně

jednoduchý.“

„Jo, ihned nás uvědom, když to bude vypadat, zeje signál umělý.“ Hanno

stiskl tlačítko interkomu. „Slyšíte mě všichni? Sejdeme se v jídelně. Tam

vysvětlím o co jde.“ Zbytečně - nebo snad ne? - se natáhl pro šaty.

„Půjdeš se mnou, Svobodo?“

„Zkus mě zastavit.“ Připomínala lovce, který narazil na

čerstvou stopu.

Možná bylo vcelku zbytečné jít na můstek. Čekání mezi přízračně

zářícími monitory mohlo osamělého člověka snadno zbavit

poslední špetky odvahy a možná i rozumu. Ale když seděli

spolu, drželi se za ruce a sledovali A/ýstupy a grafy,

které jim počítač předkládal, bylo jim, jako by se konečně dotýkali

reality, která se jinak závratnou rychlostí propadala do

prázdna.

„Je něco nového?“ nevydržela to Svoboda.

„Dej počítači trochu času.“ pokusil se Hanno o smích.

„Zatím na to měl jen pár minut.“

„Kolik vnějšího času uběhne každou naši minutu? Hodina?

Kolik milionů kilometrů zatím urazíme?“

„Zjistil jsem další podobný zdroj. Je o mnoho slabší, ale sílí.“

ozval se počítač. „Je na opačné straně našeho plánovaného

kurzu.“

Hanno zíral do obrazovky se zdeformovaným hvězdným

pozadím, než řekl: „Myslím, že tomu rozumím. Přibližně vědí

na jaké úrovni jsme a vyslali „ .posly … aby nás zachytili.

Nemohou přesně vědět, kam letíme. Z jejich pohledu jistě

existuje několik vhodných cílů. protože nemohou předvídat

všechny faktory - třeba pohon, jaký budeme používat. Proto

vyslali více sond, aby svým signálem pokryly oblast nebo

oblasti, kterými patrně proletíme.“ „Oni?“ zeptala se Svoboda.

„Ano, ti druzí. Ať je to kdokoli. Konečně jsme našli civilizaci, která

podniká kosmické lety. Nebo oni našli nás.“ „Setkají se s námi?“ zeptala se

užasle. „Myslím, že teď ještě ne.“ zavrtěl hlavou. „Při téhle vzdálenosti a

všech neznámých faktorech asi nevysílali živou posádku. Tohle asi budou

lehké a rychlé automatické sondy, dost možná zkonstruované právě pro

tento účel.“

Po chvilce mlčení se podrážděně zeptala: „Jak si můžeš

být

jistý?“

„Vždyť je to celkem jasné,“ odpověděl překvapeně.

„Radiace z našeho pohonu vyzařovala vpřed jen

během prvního roku. než jsme se přiblížili rychlosti

světla. To by jim neposkytlo dost času, kdyby se

rozhodli setkat se s námi poté, co naši loď zachytili.

Ani nemohou žít nikde poblíž, to bychom je zjistili už

ze sluneční soustavy.“

„Není to trochu samolibé?“ nedala se Svoboda. „Kolik toho

známe? Vždyť tohle je náš první pokus o cestu do hlubokého

vesmíru. Jak dlouho takhle cestují oni? Tisíce let? Miliony? Co

všechno objevili, jaké síly ovládají?“

„Omlouvám se, ale teď není vhodná doba k tomu, něco si

namlouvat. Ale během staletí jsem se setkal s mnoha velkými a

529

nádhernými sny, a většina jimi také zůstala. Už před nějakým

časem naši fyzikové prohlásili, že objevili všechny přírodní

zákony a vědí co je možné a co ne. Je mi jasné, že takové

prohlášení asi nelze nikdy nevyvratitelně dokázat. Ale

pravděpodobnost, že tomu tak je, je jistě vysoká. Byl bych rád.

kdyby ti druzí měli létající koberce překračující rychlost světla,

ale nevěřím tomu.“

Zdráhavě přikývla. „Nakonec stejně musíme jednat na základě

toho co bezpečně víme. Obávám se, že toho je mnohem méně.

než si myslíš … Co vlastně uděláme?“ „Odpovíme.“

„To jistě, ale jak? I když brzdíme, stále máme rychlost blízkou

rychlosti světla. Ve chvíli kdy některá ze sond před námi

zachytí signál, budeme už dávno pryč. Odpověď nás pak bude

dohánět možná roky.“

„Chytrá holka, jako vždycky.“ řekl a stiskl jí ruku. Pak se obrátil na

počítač: „Chceme uskutečnit kontakt, jak jen to bude možné, co

navrhuješ?“

Odpověď je rázem postavila na nohy. „To není tak jednoduché.

Vysílání se mění a začíná být stále komplikovanější.“

„Chceš říct, že o nás vědí? Ale kde jsou?“ „Upřesňuji výpočty,

abych získal další paralaxy. Nejbližší zdroj je asi jeden

světelný rok od naší předpokládané trasy, vektorová

vzdálenost je přibližně dvojnásobná.“ „U Baala! To nás sledují

stále?“

„Ne, ne, počkej, Hanno,“ řekla rychle Svoboda. „Může to být

jinak. Předpokládejme, že vysílání je automatické a opakuje se.

Nejdříve jednoduchý úvodní signál, potom vlastní zpráva. A

tak stále dokola. Samotné zprávy bychom si možná ani

nevšimli, protože bychom si mysleli, že se jedná o přírodní

úkaz.“

„Když jsem signál zachytil poprvé,“ vložil se Pytheas,

„předpokládal jsem, že jde o nějaké fluktuace zbytkového

záření, které by sice mohly být zajímavé z astronomického

hlediska, ale nemají žádnou souvislost s naší cestou. Byl

zdeformován Dopplerovým jevem a obsahoval další, obtížně

určitelná zkreslení. Úvodní jednoduchá sekvence ale

potvrzovala, že se nejedná o náhodné signály. Také obsahovala

jednoznačné údaje, podle kterých bylo možno eliminovat

zkreslení. Nyní provádím kompenzaci, abych mohl

rekonstruovat obsah zprávy.“

Hanno se svalil do křesla. „Kolikrát už tohle asi dělali?

S kolika jinými?“

„Rekonstrukce není dosud hotova, ale průběžně ji zdokonaluji,

jak přichází další data,“ pokračoval Pyíheas. „Protože cyklus je

podle palubního času krátký, nepotrvá to dlouho. Zpráva sama

je poměrně krátká, s mnoha doplňujícími údaji. Předpokládám,

že obsahuje značné detaily. Dám to na obrazovku.“

Monitor zaplnila bezedná čerň. Náhle se vynořil nespočet drobných

světelných bodů. Rozlišení se zlepšovalo minutu od minuty. Objevily se

bány a oko začínalo vnímat trojrozměrné struktury, které se opakovaly v

nekonečné složitosti.

„Prvočísla vymezují oblast v prostoru,“ ozvala se loď. „Digitální

impulsy určují body uvnitř tohoto prostoru, které jsou zase

součástí fraktálních skupin. Tyto funkce by mohly vést k vytvoření

obrazců, ale správnou kombinaci je třeba zjistit

empiricky. Mé matematické součásti na tom pracují.“

„No, když pozemské počítače dokázaly vyvinout tebe během jediného roku

…“ řekla Svoboda omámeně.

S Hannem po boku čekala. Na obrazovce se zvolna vytvářel

jasný obraz. Byly to hvězdy.

531

21

Když vešli do jídelny, šestice kolem stolu si je nepřívětivě

přeměřila. Káva a zbytky jídla dokazovaly, kolik hodin muselo

uplynout. Bylo znát, že zde pracuje napětí a únava. „Dost že

jdete!“ vyprskl Patulcius.

„Ticho,“ napomenula ho Macandal. „Přišli jak

nejdříve mohli.“ Její pohled říkal, že nesmrtelný by měl mít více

trpělivosti. I když to čekání bylo opravdu těžké.

Hanno a Svoboda se posadili před ostatní, čelem ke dveřím. „Máš pravdu,

promluvil Féničan. „Dešifrování a pochopem zprávy prostě trvalo

dlouho.“

„Přesto se omlouváme, měli jsme vás průběžně informovat.

Vůbec jsme si neuvědomovali jak čas letí. Mám příšerný Had,

je tu ještě něco?“ dodala s unaveným úsměvem Svoboda.

„Jen seď, zlato,“ řekla Macandal a vstala. „Mám

připravené nějaké sendviče. Čekala jsem. že se to

protáhne.“

Aliyat ji sledovala tázavým pohledem, jako by uvažovala, jestli se v tom

zmatku zase vrátila na starý Jih nebo se ' ozvala její vrozená potřeba o

někoho pečovat.

„Snad mi také něco přinese, nebo ti utrhnu ruce dřív,

než si stačíš kousnout,“ pokusil se Hanno o šprým.

„Takže co je nového?“ zeptal se Wanderer.

„Vydrž, Corinne má také právo slyšet to od začátku.“

Jeho prsty sevřely hranu stolu. „Samozřejmě, omlouvám se.“

Svoboda ho pohladila po ruce. „To nic. Všichni jsme teď trochu

mimo.“

„Myslím, že bych mohl začít technickými detaily, na které Corinne

stejně není zvědavá,“ prohlásil Hanno. „A omlouvám se těm, kteří

jsou na tom stejně. Nejsem ale žádný vědec, takže to bude

krátké.“

Macandal se vrátila ve chvíli, kdy stručně vysvětloval teorii komunikace.

Kromě podnosu s jídlem nesla konvici čerstvé kávy a láhev brandy.

„Doufám, že bude důvod k oslavě!“

Jídlo lákavě vonělo. „Samozřejmě,“ zvolala Svoboda.

„Největší objev v dějinách.“

„Spíše v jejich, než našich.“ namítl Hanno. „Teď se musíme

domluvit, co s tím uděláme.“

Tu Shan se opřel lokty o stůl. „Takže jaká je situace?“

„Přijímáme dokola stále stejnou zprávu,“ řekl Hanno mezi

sousty. „Přichází ze dvou zdrojů, přičemž jeden z nich leží

blíže naší trase. Pravděpodobně existují ještě další, ale

nedostali jsme se do jejich dosahu. Když budeme pokračovat v

současném směru, můžeme na ně narazit. Nejbližší leží pár

světelných let od nás. Zdá se, že je umístěn na pozici, která se

nachází na spojnici mezi Sluncem a sluncem Fénicie, tedy

zhruba vnášeni směru. Jak už jsem říkal, zatímco jsi byla

vedle, Corinne, všechno nasvědčuje tomu, že ti druzí - vyslali

robotické sondy, které nepřetržitě vysílají. Trocha antihmoty

jim zajistí energii na staletí.“

„Zpráva je obrazová.“ přerušil ho Wanderer.

„Ano. grafická.“ pokračoval Hanno. „Později ji uvidíte.

Nepochybně v ní budete chtít najít nějaký hlubší význam. Ale

pochybuji, ze se vám to povede. Neobsahuje žádné reálné

obrazy, jen několik … diagramů, map a ukázek. Vysílání k

lodi cestující relativistickou rychlostí a měnící rychlost musí

být velice obtížné, zvláště když ti druzí neznají naše možnosti

příjmu a dekódování. Nevědí o nás vůbec nic. ani jak

uvažujeme. Podrobnější zpráva by pro nás mohla být

nerozluštitelná. Zjevně sestavili to nejjednodušší a

nejjednoznačnější sdělení, kterým byli schopni vyjádřit to co

chtěli. Alespoň já bych to tak udělal.“

„Kde tedy jsou?“ zeptala se Yukiko.

„Už se tam blížím,“ vzal ji Hanno doslova. „Nejprve jsme viděli

množství jasných bodů v trojrozměrném prostoru. Pak se vedle tří

z nich objevily krátké čáry. Potom se nám tyto tři body promítly po

533

řadě za sebou v takovém zvětšení, že jsme na tom, co

vypadalo jako čáry, viděli svislé šrafování. Pak se pohled

vrátil zpátky do celkového obrazu a dva z označených bodů spojovala

červená úsečka. Nakonec se objevila další čára,

rovnoběžná s úsečkou, začínající asi v jejích dvou třetinách a

míjející třetí označený bod.

To je všechno. Celé to trvalo asi minutu. Sekvence

pokračovaly stále dokola. Po šestnácti cyklech se změnily na

série záblesků, které se daly dekódovat jako zvukový signál.

To trvalo stejnou dobu a pak se opět vrátila grafická část. A to

celé se stále opakovalo.“

Hanno se opřel, ušklíbl se a zeptal se: „A co s tím teď

uděláte?“

„To není fér.“ postěžoval si Patulcius.

„Nedělej si z nás legraci,“ souhlasila Aliyat.

„No tak,“ zarazila je Macandal a oči sejí temně zaleskly.

„Samozřejmě, že to má smysl. Víc hlav si s problémem lépe

poradí.“

„Loď to už jistě dávno vyřešila.“ ozval se Patulcius.

„Nicméně, proč si s tím trochu nepohrát? Myslím, že

světelné body jsou hvězdy - mapa této části galaxie. Jeden z těch

tří označených bude Slunce, druhý slunce Fénicie a třetí je místo,

kde jsou oni!“

„Správně.“ Ve Wandererově hlasu byl cítit zájem. „Ty čáry,

jsou to spektrogramy?“

„Jde vám to skvěle.“ řekla radostně Svoboda. Wanderer zavrtěl

hlavou. „Tohle je vcelku jednoduché. Rád bych to viděl na

vlastní oči. Vzkaz od těch druhých …“

Hanno pokýval hlavou. „Pytheos probral astronomické

databáze, aby to potvrdil. Ten třetí bod byl nejtěžší, protože

trojrozměrná ukázka je ve velmi malém měřítku. Po zvětšení a

porovnání se záznamy vyšlo najevo, že ta hvězda leží v oblasti

do které míříme, pokud to mohu převést do dvou rozměrů. Je

to asi třicet stupňů od našeho současného kurzu a zhruba tři sta

padesát světelných let od naší současné pozice. Je to hvězda

typu G7, menší jasnosti než Slunce, ale jinak se příliš neliší.

Pořád se mu podobá více než ta hvězda v Pegasu, o které si

myslíme, že by mohla být domovem nám nejbližší technické

civilizace, a která je vzdálena víc než tisíc světelných let.“

„Takže překonali tu obrovskou vzdálenost,“ řekla Yukiko užasle.

„Pokud patří k té civilizaci a pokud tam vůbec nějaká civilizace je.

Nevíme vůbec nic,“ připomněla jí Svoboda. „Jaké asi musí mít

možnosti, když už o nás vědí?“ „Pokusili jsme se na to přijít,

řekl Hanno. „Takže oni - Třetí hvězda —je od Slunce

vzdálena asi čtyři sta třicet světelných let. To znamená, že

je v rádiovém dosahu Země. Ta byla od dvacátého století po

nějaký čas nejsilnějším zdrojem rádiového záření ve sluneční

soustavě. V těchto vlnových délkách byla dokonce silnějším

zdrojem než Slunce. To přestalo, když lidé vyvinuli

způsoby spojení, které do okolí nevyzařovaly tolik energie.

Ale staré záření stále putuje vesmírem. Je dokonce zachytitelné i za

Třetí hvězdou, pokud máte přístroje alespoň tak dobré jako

naše. A dá se předpokládat, že oni určitě takové mají.

Takže. Jakmile se dostali ke Třetí hvězdě, zjistili, že Slunce má

průvodce, který jasně září v rádiovém spektru. Na Pegasu, u

Mateřské hvězdy, pokud odtamtud opravdu pochází, to zjistit

nemohli, protože signál ze Země tam letí dlouhá staletí. Takže

kolonisté či návštěvníci u Třetí hvězdy tam jsou nezávisle na

nás.

Teď se na to podívejme z jejich strany. Ve vhodnou dobu Slunce také vyšle

své lodě. pokud tak již neučinilo. Bude se chtít kontaktovat s nejbližší

technicky vyspělou civilizací, kterou bylo schopno identifikovat, a ta se

nachází u Mateřské hvězdy. Ti druzí mohli vyslat roboty, které rozmístili

podél spojnice těchto dvou hvězd. Naše sondy vyslané tím směrem jsou

inteligentní a univerzální. Mohou přinejmenším vysílat na Zemi a mohou

tak činit i z volného vesmíru, protože nezrychlují nepřetržitě. Čas na ně má

menší vliv než na nás. Bohužel, myslím, že už jsou příliš daleko, než aby

zachytily jejich signál. Z toho vyplývá, že ti druzí nejsou na Třetí příliš

535

dlouho.

Ti druzí mají ještě další dobrou možnost. Lidé ze sluneční

soustavy se jistě budou zajímat o hvězdy podobné jejich

slunci. K těm patří právě slunce Fénicie, které v podstatě leží

ve stejném směru. Je to nejbližší hvězda, která vyhovuje

oběma požadavkům. Takže vyslali roboty, aby pokryli i tento

směr. A na ty jsme právě narazili.“

Nastalo ticho a oči všech se zamyšleně upíraly do

prázdna nebo bezcílně těkaly po stěnách. Pak Aliyat řekla:

„Ale před námi k Fénicii letěly sondy. Proč o tom nic

nehlásily?“

„Jejich roboti tu v té době ještě nemuseli být,“ řekl Patulcius. „Nevíme kdy

se sem dostali.“ Pak se na moment zamyslel a dodal: „Víme jen. že by to

mělo být méně než čtyři sta let, tak jsi to říkal, Hanno? V opačném případě

by jejich sondy mohly být už někde u Slunce.“

„Možná, že jsou.“ řekla Aliyat rozechvěle. „Jsme už tak

dlouho pryč.“

„Pochybuji. To by byla nechutná shoda okolností,“

poznamenal Wanderer.

„Ti druzí o to z nějakého důvodu nemusí stát,“ řekla Macandal.

„Zapomínáte na povahu sond vyslaných k Fénicii,“ připomněla jim

Svoboda. Jsou jiné než ty. které letí k Pegasu ve stopách

dříve přijatých signálů - velké inteligentní stroje schopné

komunikace a uvědomující si samy sebe. Sondy letící k Fénicii byly

vytvořeny a naprogramovány tak, aby sbíraly údaje o tomhle

specifickém planetárním systému. Jsou to v podstatě monomaniaci.

Pokud cestou zachytily tento neutrinový signál,

nevěnovaly mu žádnou pozornost. Na to prostě nemají vybavení.“

„Nikdy se nedá předvídat úplně všechno.“ souhlasila Yukiko.

„Když se to ale stalo nám, my jsme schopni pátrat a nalézat.

My ano,“ důrazně poznamenal Hanno.

Všichni, kromě Svobody, která lehce začervenala, se na

něho užasle podívali.

„Jak to myslíš?“ zabručel Tu Shan, když se vzpamatoval.

„Však víš. Změníme kurs na Třetí hvězdu.

„Ne!“ vykřikla Aliyat. napůl se zvedla a zničeně se sesunul a

do křesla.

„Uvažujte.“ naléhal Hanno. „Ten diagram. Co je to jiného než

pozvání? Musí být také osamělí a doufají, že se dozvědí úžasné

a nové věci.

Pytheas to už propočítal. Pokud nyní změníme kurs. dostaneme se

k nim asi za dvanáct let palubního času. Je to o tři sta

světelných let více než jsme plánovali, ale stále se pohybujeme

rychlostí blízkou rychlosti světla … Pouhých dvanáct let a

setkáme se s galaktickými poutníky.“

„Máme před sebou už jen čtyři roky!“

„Už jen čtyři roky k novému domovu!“ Tu Shan křečovitě

zatnul pěsti na stole. „Jak daleko se tak od něho dostaneme?“

Hanno váhal a slova se ujala Svoboda. „Mezi Třetí a sluncem Fénicie

leží zhruba tři sta světelných let. Při startu z nulové

rychlosti to znamená šestnáct nebo sedmnáct let palubního času.

Nevzdáme se našeho původního poslání, jenom je o něco

odložíme.“

„To je pitomost“ zaprotestoval Wanderer. „Ať poletíme k

jakékoli hvězdě, budeme potřebovat další antihmotu, než se

budeme moci vypravit zase jinam. Vybudovat zařízení na její

výrobu a shromáždit jí dostatečné množství, snadno zabere

deset let.“

„Ti druzí jí mohou mít po ruce slušnou zásobu.“

„Opravdu? A jen tak se s námi o ni rozdělí. Jak to můžeš

vědět? Jak vůbec můžeš vědět, co s námi zamýšlejí?“

„No tak, no tak.“ vložila se do debaty Macandal. „Nebuďme

paranoidní. Ať jsou cokoli, rozhodně to nejsou monstra,

banditi nebo cokoli ve své podstatě zlého. Na jejich civilizační

úrovni by to nedávalo smysl.“

„Kdo si může být jistý?“ zaječela Aliyat.

„Co víme o Třetí hvězdě?“ zeptala se Yukiko. Její klid a

537

věcnost trochu zklidnily rozbouřenou hladinu. Hanno rozpačitě

zavrtěl hlavou. „Není toho moc. Známe jen její třídu a

předpokládané stáří. Pokud se chová standardně, měla by mít

planety. O tom ale nemáme žádné informace. Nikdy tam

neletěly žádné sondy. Můj Bože. v oblasti o poloměru osmi

nebo deA'íti světelných let je přibližně sto tisíc hvězd.“

„Říkal jsi ale, že není tak jasná jako Slunce,“ připomněla mu

Macandal. „Pak je nějaká šance, že bude mít vhodnou

planetu, mizivá. V porovnání s jinými, vhodnějšími kandidáty …“

„O to tu jde!“ vykřikl Tu Shan a stůl zaduněl pod úderem jeho

pěsti. „Cekali jsme, že po patnácti letech cesty budeme

konečně chodit po skutečné zemi. Ty nás tu chceš držet o …

osm let déle. A na konci cesty tu budeme pořád. Desítky let,

staletí, možná napořád. To ne.“

„Ale tohle je příležitost, která se nesmí promeškat.“ protestovala

Svoboda.

Wanderer se do toho řízně vložil: „Nepromeškáme.

Jakmile se dostaneme na Fénicii, roboti postaví potřebný vysílač a

přijímač a navážeme spojení se Třetí. Ti co budou chtít, se tam

mohou vypravit osobně. A možná ti druzí přiletí i sani.“

„Říkal jsem ti, že mezi Fénicií a Třetí je zhruba tři sta světelných let,“ řekl

pevně Hanno.

„Máme spoustu času,“ pokrčil Wanderer rameny.

„Pokud nás Fénicie dřív nezabije. Nikdo nikdy netvrdil, že taň

bude pro nás bezpečno.“

„Jakmile vyšleme zprávu na Zemi, mohou se s nimi také

spojit.“ přidala se Macandal.

„Ano, ale jenom vysíláním nebo přes roboty,“ ostře namítla

Svoboda. „Kdo, kromě nás, se s nimi může setkat osobně a

dozvědět se, co jsou ti druzí vlastně zač?“

„To je pravda,“ připojila se k ní Yukiko. „Slova a obraz a

stovky let mezi otázkou a odpovědí. To není špatné, ale je to málo.

Myslím, že zrovna tohle chápeme lépe, než lidé na Zemi.

Protože my jsme zažili smrt. Víme jaké to je, když lidé

kolem umírají a nezůstává po nich vůbec nic. Pro ostatní je to

jen slovo, které pomalu mizí ze slovníku.“

Svoboda se na ni tázavě zadívala. „Takže ty bys byla pro cestii ke Třetí

hvězdě?“

„Ano. jistě.“

Tu Shan se na ni podíval jako raněná srna. „Cos to řekla,

Snížku, Asagao? Tohle nedopustím.“

„To rozhodně ne,“ souhlasil pateticky Patulcius. „Je na nás, abychom

založili novou společnost.“

Aliyat ho vzala za ruku a přitiskla se k němu. Vyzývavě se

podívala na Hanna. „A vytvořit domov.“

„Je to těžké rozhodování,“ přikývla Macandal. „Ale měli

bychom asi nejdříve letět k Fénicii.“

„A co pak?“ vyjel Hanno. „Já vám říkám, že pokud necháme tuhle šanci

plavat, už se nejspíš nebude opakovat. Nechceš si to rozmyslet,

Peregrino?“

Wanderer se chvíli ani nehnul, než odpověděl: „Je to těžké,

opravdu. Můžeme promeškat největší a nejdůležitější událost v

dějinách kvůli něčemu, co můžeme nazvat Novou Zemí,

novým začátkem naší rasy. Co je lepší - les nebo hvězdy?“ Na

okamžik se odmlčel a pak rychle dokončil: „Jak už jsem řekl.

Hvězdy mohou počkat.“

„Čtyři proti třem.“ vyhlásil Tu Shan triumfáhiě. „Pokračujeme

v kurzu. Promiňte, přátelé,“ dodal tišeji.

„Toho jsem se bál.“ řekl Hanno těžce. „Prosím, ještě o tom

uvažujte.“

„Na přemýšlení jsem měl celá staletí.“ odbyl ho Tu Shan.

„Myslíš na přemýšlení o Zemi v minulosti.“ řekla mu Yukiko.

„O tom. jaká ve skutečnosti nikdy nebyla. Neměl bys odepírat

lidstvu takovou příležitost získat nové vědomosti a přiblížit se

k jednotě s vesmírem. To je čiré sobectví. A ty nejsi sobec,

drahý.“

539

Potřásl vzdorovitě hlavou.

„Lidstvo čekalo na kontakt velice dlouho a když se

to vezme kolem a kolem, vcelku o něj nejevilo

nijak velký zájem,“ řekl Patulcius. „Takže může ještě

chvíli počkat. My máme povinnost k dětem, které budeme mít. A

ty můžeme mít jen na Fénicii.“

„Ty by mohly počkat stejně dobře.“ odporovala Svoboda. „Pomoc a

vědomosti těch druhých by nám mohly zajistit větší bezpečí v novém

domově.“

„Ta příležitost může být opravdu jedinečná,“ připojil se opět

Hanno. „Znovu opakuji, že jich je na Třetí patrně málo a

přiletěli nedávno. Jinak by je zachytila Síť ve sluneční

soustavě nebo by tam přiletěla jejich loď. Nicméně … prostě

víme málo. Doopravdy se usadili u Třetí? Jestliže odmítneme

pozvání - a oni nemají způsob jak zjistit, že jsme je obdrželi -

zůstanou tam, nebo poletí dál? A pokud poletí, musí to být

nezbytně ke Slunci?“

„Budou stále ještě u Třetí, až tam přiletíme?“ ptala se

Macandal. „A pokud ano, budeme vůbec schopni s nimi

komunikovat? Ne, je to příliš dlouhá a nebezpečná zajížďka

kvůli něčemu, co může být sice úžasné, ale na druhou stranu

také úplně zbytečné. Pokračujme v naší původní cestě.“

„Tak jak nám to počítače a pozemská vláda naplánovaly,“ popích!

je Hanno. Otočil se k Wandererovi. „Co ty, Peregrino,

nechceš konečně udělat něco. co není naplánováno a

porušit to zatracené schéma?“

„To je těžké. Ano. strašně by se mi chtělo letět na Třetí a doufám, že k

tomu někdy dojde. Ale nejdřív, a především, život ve volné přírodě … Také

bych to nemohl udělat Corinne a Aliyat. To prostě nejde.“

„To je rytířské,“ špitla Aliyat.

Yukiko se smutně usmála. „Takže my tři na tom nejsme

o nic hůř než včera. Naopak, máme před sebou další

sen.“

„Tak někdy jindy,“ zamumlala Svoboda. Pozdvihla hlavu a řekla k

ostatním: „Nezlobím se na vás, přátelé. I já mám dost strojů a toužím po

volné zemi. Budiž.“

Napětí se uvolňovalo, sem tam probleskl úsměv.

„Ne,“ ozval se Hanno.

Všichni se k němu s napětím obrátili. Vstal a pokračoval:

„Mrzí mě to víc, než si umíte představit. Nastala však

situace, která všechno mění. Musíme letět ke Třetí. Až

dosud byla naše cesta jen zoufalým pokusem. Ač jsme

si to nepřipouštěli, bylo to tak. Měli jsme stejné

vyhlídky, že dopadneme bedně jako Norové v Grónsku, nebo že

objevíme ráj jako Polynésané v Pacifiku.“

„Tys to začal.“ řekl obviňujícím tónem Patulcius.

„To proto, že jsem byl také zoufalý. Stejně jako my všichni.

Zkusili jsme to. Můžeme, navzdory všemu, zaplnit naši planetu

lidmi, kteří se budou dívat kupředu. Co bychom mohli ztratit?

Dnes jsme to zjistili. Můžeme přijít o celý vesmír.

Já jsem kapitán a já vás dopravím k těm druhým.“

Tu Shan vyskočil a zařval: „To nesmíš!“

„Mohu. Pytheas mě poslechne. Ihned nařídím změnu

kurzu. Čím dříve, tím …“

„Ne proti naší vůli,“ přerušil ho Wanderer.

„To by bylo zlé,“ souhlasila Yukiko.

Svoboda se vyděšeně obrátila kHannovi. „To nemůžeš myslet vážně?“

„Ty nechceš abych to udělal?“

„Ne takhle.“

„Ano, čekal jsem, že s tímhle způsobem nebudeš souhlasit.

Nicméně vydám přikaž. Později mi poděkujete.“

„Bože můj!“ vykřikla. „Pythee, přece neposloucháš jediného

člověka?“

„On je kapitán,“ odpověděla loď, „musím.“

„I když mluví z cesty?!“ zařval Patulcius To přece nejde!“

„Takový je program“

„Nikdy jsi nám o tom neřekl,“ zaprotestovala tiše Macandal.

541

„Protože jsem ani nepředpokládal, že podobná situace někdy

nastane,“ řekl Hanno trochu nejistě. „Byla to taková pojistka

pro případ nouze, jinak byste se o tom ani nedozvěděli“

„Kriste pane!“ vykřikla Aliyat, „vždyť tuhle krizi

jsi vyvolal sám!“

„Ano,“ přidal se Wanderer. Na čele se mu perlily velké kapky potu.

„Nebudeme se dohadovat s žádným diktátorem, natož se mu podrobovat. V

žádném případě.“ Podíval se vzhůru, jako by tam hledal svého oponenta.

„Pythee, už je to sedm proti jednomu.“

„To není důležité,“ odpověděla loď.

„Na moři tomu tak bylo vždy,“ řekl Hanno. „Muselo

být, pokud chtěla posádka doplout živá.“

„Co když se kapitán stane neschopným? Může třeba zešílet?“ pokračoval

Wanderer.

Zdálo se, že uběhlo o zlomek sekundy více času, než bylo při

odpovědi počítače obvyklé. Snad konzultoval své

biopsychologické databáze. „Aby se kdokoli z vás stal

psychicky labilní, musel by zažít velmi silný otřes. To se

nestalo.“

„Ale může!“ vyprskl Tu Shan a vyskočil od stolu.

„Mrtvý kapitán nedává příkazy!“

„Teď jsi tady za blázna ty!“ postavila se mu Svoboda do cesty.

Snažil se ji odstrčit, ale neustoupila. „Pomozte mi! Přece se

nebudeme prát!“

Wanderer k ní přiskočil a pomohl jí zastavit prudce

oddychujícího Tu Shana.

„Podívej se, co jsi způsobil. Hanno,“ řekla Macandal a po tvářích jí stékaly

slzy. „Tvůj příkaz nás málem zničil. Nesmíš ho vydat.“

„Mohu a udělám to.“ Féničan se postavil do dveří a otočil

se k nim, napjatý a nehybný. „Jakmile bude jednou rozhodnuto,

určitě vás to nepoloží. Natolik vás znám. Ani se neuchýlíte k násilí.

Nedovolíte si ve mně zabít jednu osminu naší síly. ani jednu čtvrtinu

praotce našich potomků. Jsem z vás také jediný, kdo velel na

lodích a ve válkách vícekrát, než si umíte představit. Znovu a

znovu, po tisíce let. Beze mě je vaše přežití na Fénicii i

kdekoli jinde víc než pochybné.“

Nadechl se a pokračoval stejně klidným tónem: „Nejsem

žádný superman. Každý znáš má nějaký dar, který je všem

užitečný. Jsem stále otevřený vašim myšlenkám, návrhům i

přáním. Ale někdo musí nést konečnou odpovědnost. Vždy

tomu tak bylo. A ten někdo je kapitán.

Máme před sebou dalších dvanáct let a jen Bůh ví, co nás čeká na konci.

Nedělejme šije těžšími, než je nutné.“ Pak odešel. Zbylých sedm mlčky

stálo a ohromeně zíralo do prázdna. Wanderer pustil Tu Shana a sklesle

řekl: „V tom má pravdu. Nemáme na výběr.“

„Změna kurzu bude zahájena během hodiny.“ oznámil

Pytheas. „Abychom ušetřili palivo a omezili nežádoucí

odchylku, bude změna provedena bez zrychlení. Připravte se

na stav beztíže v trvání asi šesti hodin.“

„A je to,“ ujelo Aliyat.

Hanno se vrátil. Bylo zřejmé, že šel na můstek ani ne tak kvůli

kontrole, ale proto, aby dal najevo, že se věci daly do pohybu.

„Bude lépe, když začneme něco dělat. Tady jsou kopie

rozpisů. Jedeme.“ Trochu se usmál. „Ne všichni jsou

nespokojeni.“

„Možná,“ odpověděla Svoboda. „Jsi pěknej parchant.“ Vzala

Wanderera za ruku a odešli.

543

22

Před klečící Aliyat se zjevil Kristus. Jeho svatozář nebyla

taková, jak si ji představovala - žhavá, jako poledne vpouští,

ale naplňovala šero kostela namodralým přísvitem a zlatavým

odleskem vzdáleného západu slunce. Skoro se jí zdálo, že slyší zvonky

karavany vracející se domů. Z kamenné podlahy stoupalo teplo. Ani on

sám nebyl tak vyzáblý a přísný, jak si ho prý na Západě zvykli

zobrazovat. Muž, který mnoho putoval, dělil se o víno a

plástve medu a rád nosil děti v náruči. Usmíval se, když se nad

ní skláněl a bílým rukávem sejí snažil otřít slzy.

Vztyčil se a láskyplně pronesl: „Neboť jsi stála na stráži, přestože dým

pekelný tě oslepoval, vyslyšel jsem modlitbu, kterou ses neodvážila

vyslovit. Pročež to, co jsi ztratila, se opět navrátí a konec bude

požehnanější počátku.“ Pozdvihl zjizvené ruce. „Požehnáni jsou truchlící,

neboť oni budou utěšeni.“

Zmizel. Z kněžiště vystoupil mladý Barikai a sevřel ji

v náruči. „Nejdražší,“ zašeptal, než ji políbil.

Vyšli ven. Tadmor dřímal pod úplňkem, který stříbřil věže a vrhal stíny na

dlažbu. Kůň už čekal. Žíně jeho hřívy a ocasu se leskly jako tenké

praménky roztaveného stříbra. Barikai vyskočil do sedla. Podal Aliyat

niku a ta se vyšvihla před něho.

Kopyta zabušila do země a kůň vyrazil. Nad

krajinou se proháněl mírný vánek a z hluboké oblohy zářily

tisíce hvězd. Aliyatiny rozpuštěné vlasy je oba přikryly.

Byla opilá jeho vůní, silou, jeho rty na své šíji. „Kam jedeme?“

„Domů,“ zvolal se smíchem. „Ale ne hned!“

Hnali se dál, až noc zbělela úsvitem. Jeho hrad zářil z vrcholku

hory. Kůň zastavil na mozaikovém nádvoří s tryskající

fontánou. Aliyat tu krásu sotva vnímala. Později si ani nebyla

jista, jestli sloužící, kteří je uvítali, byli vůbec skuteční.

Sledovali tanečnice, poslouchali hudbu, vybírali skvělá i jídla z prostřených

stolů. Pak se neúnavně milovali, dokud l jeden druhému neusnuli v náruči.

Když se bouřlivé vlny jejich radosti utišily řekl: „Teď můžeme

jet domů.“

Dorazili za úsvitu. Domácnost se teprve probouzela a nikdo si

jejich příjezdu nevšiml. Bylo to, jako by se nic nestalo, jako by

vůbec neodjeli. Manua její objetí trochu překvapilo, ale přijal

je s chlapeckou důstojností. Malý Hairan to bral jako

samozřejmost.

Celý den a večer vychutnávala všední běh života, lidi a

hovory, vše. co k ní kdysi patřilo a co ji utvářelo.

Když za svitu poslední lampy s Barikaiem uléhali, byla

připravena na jeho slova: „Myslím, že bys měla spát.

Opravdu spát. Tuto noc i následující.“

„Drž mě, dokud neusnu,“ poprosila.

Objal ji a políbil. „Nevracej se příliš brzy,“ zašeptal se

rty na její tváři. „Nebylo by to moudré.“

„Já vím.“ odpověděla a odplula do tmy.

Když se opět vrátila do reality zjistila, že pláče. Možná to

nebyl dobrý nápad. Asi se neměla nikdy vracet.

No tak. nech toho. pomyslela si. Slíbila jsi Corinne, že

jí pomůžeš s tou tapisérií.

Odpojila se a vylezla z kóje, ve které ležela. Ještě chvíli však

zůstala. Naštěstí s sebou stále nosí make up. Některé prožitky

ji vždy rozrušily. Ještě že se to už dávno naučila skrývat.

Chodbou právě procházela Svoboda. „Ahoj,“ řekla Aliyat a

chtěla jít dál, ale Svoboda ji chytila za rukáv.

„Počkej, jestli můžeš.“

„No, jasně.“

„Tohle se mi nelíbí,“ řekla Svoboda přímo. „Musím ti to říct.

Neměla bys tam být tak často.“

Aliyat se zachvěla zlostí. „Všichni to říkají, tak proč ne

i ty? Vím co dělám.“

„Samozřejmě, nemohu ti nic přikazovat, ale …“

„Ale bojíš se, že se uzavru do sebe a po ca.se se z toho už

nevymotám.“ AJiyat se nadechla. Najednou se jí chtělo mluvit.

„Poslouchej, jistě jsi v minulosti byla v situacích, kdy bys

545

nejraději nebyla.“

Svoboda pobledla. „Ano.“

„Já jsem jich prožila mnohem víc než ty. Znám to moc dobře,

věř mi. Pokoj snuje lepší únik než pití. drogy nebo …“

Aliyat se ušklíbla … „zavírat oči a snít o Anglii.“

„Ale to přeci není totéž.“

„Ne, ne úplně. Ale to co se dnes stalo mě tak

rozzuřilo, že kdybych si nemohla vykouzlit vlastní

svět, musela bych ječet, třískat věcma a nakonec se

snad zhroutit. Co by to asi udělalo s ostatními?“

„Co se stalo?“

„Hanno, kdo jiný? Náhodou jsme se potkali a začal do mě rýpat. Říkal

vlastně podobné hlouposti jako ty. Akorát, že to bral strašně zeširoka

… Ale to je jedno.“

Svoboda se pousmála. „Budu hádat. Určitě říkal., že

ohrožuješ vztahy mezi posádkou.“

„Jo. Chtěl by se se mnou vyspat. Určitě. Už to nedělal pár

měsíců, že jo? Řekla jsem mu co si místo toho může a odešla

jsem. Ale byla jsem hrozně naštvaná.“

„Jsi přetažená, ty i my ostatní. Stres …“

„Asi ano,“ odpověděla Aliyat. sama překvapená tím, jak rychle zní

vyprchává zlost. „Podívej, nejsem závislá na snech, opravdu. Každý sem

občas zajde. Nechtěla bys to někdy zkusit se mnou? Není to špatné.

Interaktivní sen má mnohem větší možnosti, než když všechno necháš na

počítači.“

Svoboda přikývla. „To je pravda, ale …“

„Bojíš se, že bych se o tobě dozvěděla něco, co nechceš? Je to

tak?“ Aliyat pokrčila rameny. „Já se nezlobím. Jenom už ale

žádná kázání, ano?“

„Proč jsi odmítla Harnia?“ zeptala se Svoboda rychle. „Bylo to

přece docela přirozené. Nemusela jsi na něho být hrubá.“

„Po tom, co nám provedl? A ty máš o něho stále zájem?“

„Neměla bych, vím. On se veut …,“ řekla Svoboda s pohledem upřeným do

země.

„Cože?“

„Nic, nic. Jen taková zatoulaná vzpomínka.“

„Na něho.“

Svoboda vycítila výzvu. Aliyat se mnou chce asi lépe vycházet. „Ano,

ale nic významného. Jednou jsme viděli pár veršů. Bylo to …

koncem dvacátého století, pár let po tom, co se nás sedm skrylo a

Patulcius ještě pokračoval sólo. Vyjeli jsme si s Hannem inkognito

do Francie. Na jednu noc l jsme se ubytovali v jakémsi starém hotýlku - už

tehdy byl opravdu starý - a v návštěvní knize jsme si všimli

něčeho, co tam kdysi dávno někdo napsal. To je

celé.“

„Co to bylo?“

Svoboda se opět zadívala někam mimo a slova jí šeptem plynula z úst,

jakoby z vlastní vůle.

„ On se veuí ons'enlace ons'enlasse on s'en veut.“

Než mohla Aliyat cokoli říci, pokývla jí na rozloučenou a

odchvátala.

547

23

Yukiko opět měnila výzdobu své kajuty. Do dokončení byla kajuta dočasně

neobyvatelná, proto noci a většinu volného času trávila u Tu Shana. Stejně

tak potom bydleli u ní, když Tu Shan předělával svoji kabinu. Byla to její

nabídka. On ji přijal, aniž by se zdálo, že tomu přikládá nějaký zvláštní

význam Krajiny a kaligrafické ozdoby, které namalovala na stěny před lety.

byly již takřka vybledlé. Přesto se jí tak vtiskly do paměti, že si jejich

mizení ani příliš neuvědomovala.

Když vešla dovnitř, uviděla ho, jak sedí se zkříženýma

nohama na posteli, v levé ruce skicák a něco kreslí. Zvažoval

tahy. poměřoval a opravoval. Jeho mohutné tělo bylo

uvolněné a ve tváři měl klidný výraz.

„No ne. co to tvoříš?“

Zdvihl hlavu. „Měl jsem takový nápad.“ řekl zaujatě. „Ještě

vtom nemám úplně jasno. ale kreslení mi pomáhá přemýšlet.“

Obešla ho a naklonila se. aby lépe viděla. Jeho

kresby byly vždy jemné, v příkrém protikladu k jeho pracím z

kamene nebo ze dřeva. Na této byl rohlík v tradičním ódem držící

rýč. Na stranou stojící skále seděla opice a pod ní stál

tygr. V popředí se vinul potok, ve kterém plul kapr.

„Takže ses nakonec dal na kreslení?“ zeptala se.

„Ne. to ne.“ zavrtěl hlavou. „Tak dobrý jako ty nikdy nebudu. To jsou jen

studie figur, které bych chtěl vytesat.“ Podíval se vzhůru na ni. „Myslím, že

až se dostaneme na Tritos. nebudou nám obrázky stejně moc platné. Jistě si

vzpomeneš, že kdysi i na Zemi různí lidé v různých dobách zobrazovali

stejné věci různým způsobem. Pro Alloi může jakákoli naše čára, barva či

tvar zcela postrádat smysl. Fotografie už třeba ne. Ale trojrozměrný objekt -

žádný duch stvořený počítačem, ale hmotná věc, kterou je možno

uchopit - to je může oslovit.“

Tritos, Alloi. Pronášel ta slova s despektem, ale

protože potřebovali nějaké lepší výrazy než „Třetí

hvězda“ a „ti druzí“, začali pomalu používat tyto, které

navrhl Patulcius. Rek si stále udržoval určitou auru

vzdělanosti a civilizovanosti. Pro tři členy

posádky bývala řečtina po staletí běžným jazykem.

„Metroaster“ pro Mateřskou hvězdu se neujalo, a proto

oživili starý název „Pegasi“. Konec konců nikdo nemohl s

nějakou jistotou říci, že odtud opravdu Alloi

pocházejí, nebo jestli je ta hvězda vůbec domovem nějaké

inteligentní rasy.

Hanno během diskusí takřka nepromluvil. Poslední dobou byl

zamlklý. Ostatní s ním komunikovali, jen když to bylo

nezbytně nutné.

„To je nádherná myšlenka.“ řekla Yukiko. „A co jim chceš

ukázat?“

„Právě se snažím něco vymyslet. Potěší mě každý tvůj návrh. Tady by

mohla být větší skupina zvířat, naaranžovaná podle stupně jejich

příbuznosti k nám To by mohlo Alloi přivést k tomu. že by nám ukázali

něco ze své evoluce. Tak bychom se o nich mohli leccos dozvědět.“

„Skvělé.“ zvolala Yukiko nadšeně. „Jak chceš ještě dál

předstírat, že jsi jen jednoduchý farmář a kovář?“ Objala ho a

přitiskla svou tvář na jeho. „Jsem tak šťastná. Byl jsi stále

mrzutý a zamlklý, až jsem se bála. že se vracíš do té

polozvířecí podoby, ve které jsem tě kdysi dávno našla.“

Ztuhl. „A proč ne?“ řekl ostře. „Čemu jinému nás náš

drahý kapitán zanechal, než se mi v hlavě vynořilo tohle?

Aspoň to trochu pomůže vyplnit prázdnotu, která je před

námi.“

Pustila ho a sklouzla na postel před něj. „Myslím, že bys

takový k Hannovi neměl být,“ řekla ustaraně. „Ty i ostatní.“

„A máme nějaký důvod?“

„Ano, choval se velice panovačně, ale myslím, že už

za to byl dostatečně potrestán. Jak si můžeme být jisti, že

to co udělal nakonec není to nejlepší? Třeba nás to může i

zachránit.“

„Pro tebe je to jednoduché. Chceš se setkat s Alloi.“

„Ale nechci aby pokračovala tahle nesnášenlivost.

Sama se bojím říct mu nějaké vlídné slovo, abych věc ještě

nezhoršila. Začínám si přát. abychom nikdy nebyli dostali žádnou

549

zprávu. Copak nevidíš, drahý, že na sebe vzal - jako

vznešený starověký panovník - obrovské břemeno vůdcovství?“

Tu Shan opět zavrtěl hlavou. „Nesmysl. Přitahuje tě,

nepopírej…“

„Jeho duše, ano,“ odpověděla chladně. „Není jako má, ale také

stále něco hledá. A jako muž. jistě, ale nikdy jsem na to

nemyslela.“ Položila mu ruce na kolena. „Ty jsi můj jediný.“

Jeho napětí trochu povolilo, ale přesto zůstával vážný.

„Přestaňme si nalhávat, zeje něco jako mudrc či svatý. Je to

intrikán a darebák, starý námořník, který nikdy nechtěl nic

jiného než se plavit.“ Udeřil skicákem o postel. „Snažím se

jen, abychom nějak přežili tuhle bídu.“

Nahnula se k němu a na rtech jí zahrál úsměv. „A to mi stačí k tomu, abych

tě milovala.“

24

Podle lodního kalendáře se blížily další vánoce. Nemělo

smysl ptát se, jestli jsou i na Zemi, vzhledem k odlišné fyzice zde a

zapomnění na druhé straně. Hanno šel za Svobodou, která

aranžovala výzdobu ve společenské místnosti. Chvojí vytvořené

nanoprocesory vypadalo svěže a krásně vonělo. Z

reproduktorů zněly dánské koledy.

Uviděla ho a zarazila se. Zůstal stát několik kroků od ní.

„Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděla.

Usmál se, ale její tvář zůstala bez výrazu. „Jaká bude letošní

oslava?“

„Nemám žádné zvláštní téma.“ odpověděla a pokrčila rameny.

„Neboj se, budu se držet stranou,“ řekl a spěšně

dodal: „Ale takhle už to nemůže dlouho dál

pokračovat. Takhle pozapomínáme to, co už umíme a ztratíme i

schopnost týmové práce. Musíme začít se simulacemi a nácvikem.“

„Podle rozkazu, kapitáne. Myslím, že víš, že já a Wanderer na

tom už děláme. Brzy přizveme i ostatní.“

Hanno se přinutil podívat se jí do očí. „Ano, pochopitelně to vím. Dobře.

Vy dva jste tedy napřed. Imaginární divočina je lepší než žádná, že?“

Svoboda stiskla rty. „Mohla být skutečná.“

„Bude, jakmile se dostaneme na Tritos. Sama jsi tam přece chtěla původně

letět. Proč se tedy netěšíš?“

„Dobře víš proč. Kvůli svým přátelům. Ale vydržíme to.

Přežila jsem spoustu špatných manželů, těžkých období, tyranů, válek a

všeho, co může člověka zlomit. Přežiji i tohle. My to

přežijeme,“ pronesla důrazně.

„A já s vámi,“ dodal a pokračoval svou cestou. Neměl žádný

určitý' cíl. Často, většinou za noci, se potuloval sekcemi, ve

kterých nemohl nikoho potkat. Nesmrtelné tělo nepotřebovalo

žádný zvláštní trénink, on však rozvíjel své schopnosti a dále

se učil. Četl knihy, pouštěl si filmy, poslouchal hudbu, řešil

551

problémy na počítači. Občas, stejně jako v minulosti, když

ztrácel motivaci a myšlenky mu odplouvaly, nechal všechno

být a hodiny i dny nechával plynout, aniž by šije pořádně

uvědomoval.

To bylo stejně pohodlné a lákavé, jako pokoj snů, kterému se

vyhýbal. Mohl jen doufat, že posádka jeho svodům už

nepropadla.

Jeho kroky ho zavedly zpět do kajuty. Zamkl a

posadil se před terminál. „Zapnout.“ řekl úsečně.

Zaklonil se, hleděl do stropu a prsty bubnoval na

desku stolu. „Historické osobnosti.“

„Kterou si přeješ?“ zeptal se počítač. Hanno se ironicky

ušklíbl. „Myslíš, co si přeji, ne?“ Kterého trojrozměrného,

barevného, chodícího a hovořícího ducha? Siddharthu,

Sokrata, Hillela, Krista, Achilla, Vergilia, Tu Fua, Firdousiho,

Shakespeara, Goetha, Marka Twaina, Lucretia, Avicennu,

Maimonida, Descarta, Pascala, Huma, Perikla, Alfreda,

Jeffersona, Hatšepsovet, Sapfó, Murasakiho, Johanku z Arku,

Alžbětu L, Jane Austenovou, Florence Nightingaleovou, Marii

Curie, Isaka Dinesena - nebo raději zrůdná monstra a ďáblice?

Stroj shromáždil všechna dostupná historická, archeologická a

osobní data o osobnostech i jejich době. Je schopen vytvořit

model s vlastnostmi originálu, i vizuální podobaje takřka

precizní. Pak stačí jen spustit program a máte tu lidskou bytost

která myslí, reaguje, zamýšlí se nad tím čím byla - ale málokdy

ji to znepokojuje - zajímá se o problémy a je horlivým

diskutérem.

„Staré mýty a noční můry se staly skutečností,“ prolilasila jednou Svoboda.

„A stará realita od nás odplouvá. Na Zemi jim to znovu připomíná smrt.

zatímco oni sami žijí sotva napůl.“

„Není to tak úplně pravda,“ oponoval Hanno. „Ze

zkušenosti ti radím, abys nevyvolávala nikoho, koho jsi doopravdy

znala. Nikdy nemají pravdu a jejich omyly jsou často groteskní.“

Nicméně po staletích nebyla paměť již tak přesná. Nebo

minulost byla tak neurčitá, jako všechno ostatní ve vesmíru.

Hanno sebou trhl. částečně proto, že si připomněl, jak před

časem hledal pomoc u zjevení kardinála Richelieu, i proto, že

si vzpomněl na dobu, kterou trávil se Svobodou. „Nechci

nikoho určitého, žádného jednotlivce. Vytvoř nějaké dávné

cestovatele a objevitele. Něco jako … radu, bude to možné?“

„Samozřejmě. Je to nestandardní situace a bude vyžadovat

chvilku tvůrčí přípravy. Minutu, prosím.“ Šedesát miliard

nanosekund.

První tvář byla přísná a klidná. „Nevím přesně co říci,“ začal Hanno váhavě

až ostýchavě. „Byl jste … byl jste seznámen se zdejší situací? Co je tedy

potřeba? Co myslíte, že bych měl udělat?“

„Měl jste více myslet na svou posádku.“ odpověděl Fridtjof

Nansen. „Ale chápu, že je pozdě na změnu kurzu.

Buďte trpělivý.“

„Vydržte,“ řekl Ernest Shackleton, jemuž se ve vousech třpytil

led. „Nikdy se nevzdávat.“

„Myslete na ostatní,“ naléhal Nansen. „Vy je sice vedete, ale

také musíte zvažovat, co chtějí oni.“

„Podělte se s nimi o svoji touhu,“ to byl Maře Aurel Stein. „Já jsem zemřel

šťastný, protože to bylo na místě, po kterém jsem toužil šedesát let.

Pomozte jim, aby jejich vůle byla stejně silná jako vaše.“

„Ohó. proč si naříkají?“ zvolal Peter Freuchen. „Můj Bože, to

je přece dobrodružství! Zavolejte mě. až tam budete, chlape!“

„Dejte mi směr. vodítko.“ naléhal Hanno. „Nejsem žádný

Boethius, abych nacházel útěchu ve filozofii. Snad jsem

opravdu udělal strašnou chybu. Dejte mi svou sílu.“

„Sílu najdete jedině sám v sobě. pane. Ne ve strašidlech jako

jsme my,“ prohlásil Henry Stanley.

„Ale vy jste stvořeni z toho, co opravdu existovalo …“ „Jestli něco z

toho čím jsme byli a co jsme dokázali přežilo do dneška, můžeme být hrdí.

přátelé, řekl Nansen. Teď se vraťme k problému. Zkusme najít nějakou

dobrou radu.“

553

Willem Barents se ošil. „Pro takovou podivnou

cestu, která je nejspíš vede do osamělé záhuby? Poničte

svou duši Bohu. Hanno. Víc se nedá dělat.“ „Ne.

dlužíme jim víc.“ prohlásil Nansen. „Dokud se budou vydávat

na podobné cesty, budou stále lidní.''

25

Macandal zvolna přejela pohledem zbývajících šest, kteří seděli kolem

stolu v jídelně. „Předpokládám, že jste uhodli. proč jsem vás požádala,

abychom se sešli.“

Většina z nich nijak nezareagovala. Jen Svoboda se ušklíbla a

Wanderer. sedící vedle, jí položil ruku na stehno.

Macandal vzala láhev a nalila do sklenice temně rudý klaret. Jeho

výrazná vůně naplnila místnost. Podala láhev dál. Sklenice stály

připraveny u každého místa. „Nejdřív se napijme,“ navrhla.

Patulcius se pokusil o žert: „To máš od starých Peršanů? Víš, jak to dělali?

Když měli učinit důležité rozhodnutí, probrali problém za střízlivá a pak

ještě jednou, když se opili.'„

„To není vůbec špatný nápad,“ odpověděla Macandal. Je to

lepší než moderní drogy a neurostimulátory.“

„Jestli to není jen tím. že víno v tom má tradici,“ řekla

polohlasem Yukiko. „To znamená, že se mu přikládá větší

význam, než má.“

„Kolik tradic nám ale zbylo?“ zeptala se Aliyat hořce.

„Myje udržujeme, my jsme tradice.“ prohlásil

Wanderer.

I poslední si nalil a Macandal pozdvihla sklenici. „Na cestu.“

„Jen se napijte. Všichni. Sešli jsme se přeci proto, abychom obnovili něco

dobrého, co už tady bylo.“

„Pokud to ještě jde.“ zabručel Tu Shan, ale

připojil se k ostatním.

„Takže poslouchejte,“ pokračovala Macandal. „Všichni víte.

že jsem za vámi chodila, rozmlouvala, lichotila, nadávala a

hádala se. abych nějak prolomila ty hradby zlosti, které jste

kolem sebe vystavěli. Možná vám ani nedošlo, že tohle udělal

každý z vás. Dnes bychom se s tím měli vypořádat.“

„Není o čem mluvit,“ řekla Svoboda upjatě. „Usmířit se s

Hannem? Nic jsme neporušili. Nikdo z nás nepomýšlel na

vzpouru. Ta je nemožná. Změna kurzu zpět na Fénicii je také

555

nemožná; nemáme dost antihmoty. Děláme to nejlepší co je za

dané situace možné.“

„Zlato, moc dobře víš, že ne.“ řekla Macandal a její přívětivý

hlas získal tvrdý podtón. „S chladnou zdvořilostí a

mechanickou poslušností nemůžeme zvládnout to, co nás čeká.

Musíme obnovit naše přátelství.“

„Tos říkala mně i ostatním stále dokola,“ ozval se ostře Wanderer.

„Samozřejmě, že máš pravdu. Ale my jsme ho nezničili. To on.“

Macandal si ho krátce změřila. „Pořád tě to bolí, viď?“

„Byl to můj nejlepší přítel.“ řekl Wanderer strnule.

„A pořád je, Johnnie. Tys ho odepsal.“

„Snažil se být vstřícný k tobě, a ostatně i ke každému,“

přikývla Yukiko. „Opatrně připouští, že nemusel mít pravdu.“

„Sice se nijak neponižoval.“ připustil Tu Shan, „ale už není tak

pyšný.“

„Ani netrvá na tom, že jsme to my, kdo se mýlí,“ řekla Svoboda jakoby

bezděčně.

„Ale možné to je,“ prohlásila Yukiko. „Bylo nezbytné si

vybrat, a to mohl udělat jen on. Zpočátku jsi i ty sama chtěla

letět. Jseš si jistá, že tě tvá vlastní hrdost neobrátila proti

němu?“

„A proč jsi ty změnila názor a přidala se k nám?“

„Právě kvůli vám.“

Tu Shan si povzdechl. „Yukiko na mě trochu pracovala,“ řekl k ostatním.

„A Hanno, no, nezapomněl jsem, co pro nás v minulosti udělal.“

„Aha, začínáš ho chápat,“ poznamenal Patulcius. „Já také.

Přestože s nim stále nesouhlasím, ta největší zlost pominula.

Kdo mu poradil, jak má s námi jednat?“

„Měl dost času, aby sám uvažoval,“ řekla Macandal.

„Až moc, až moc,“ přidala se Aliyat rozechvěle.

„Nedovedu si představit, jak se k němu budeme moci chovat

jako dřív, ale máš pravdu. Corinne. Musíme obnovit tolik …

důvěry, kolik jen půjde.“

Ostatní hlavy pokývly na souhlas.

„Skvělé, skvělé.“ řekla Macandal. „Na to se napijem a pak si budem

vyprávět o starých dobrých časech. Zítra připravím hostinu a pak si

uděláme večírek. Pozveme ho a pořádně se s ním opijem. Po nejlepším

perském způsobu!“

Několik hodin poté. když se s Patulciem chystali do

postele, řekl: „To jsi zvládla skvěle, drahá. Měla jsi

se dát na politiku.“

„Jednou jsem to svým způsobem udělala, vzpomínáš?“ odpověděla s

lehkým úsměvem.

„Hanno tě do toho zainteresoval hned od začátku,

co?“

„Jsi pěkně mazaný, Gnae,“

„A ty jsi ho pomalu, trpělivě, měsíc po měsíci, vedla k tomu,

jak s námi má vycházet.“

„Ano, pár věcí jsem mu navrhla. A také mu pomáhala loď.

Radila mu. Nikdy o tom moc nemluvil. Myslím, že to pro něho

bylo příliš osobní.“ Odmlčela se a po chvilce pokračovala:

„Vždycky si hlídá své city. Velice. Asi proto, že během těch

tisíců let utrpěl tolik ztrát. Ale když má jednat s lidmi, není to

žádný hlupák.“

Patulcius si ji chvíli prohlížel. Spustila šaty a stála před nim nahá. černá,

pružná. Její tvář na pozadí liliové výzdoby stěn mu připomněla Egypt. „Jsi

úžasná žena.“ zašeptal.

„A ty nejsi špatný chlap.“

„Úžasná proto, že mě chápeš.“ vypravil ze sebe ztěžka. „Vím, že to bolelo,

když Wanderer odešel za Svobodou. Asi tě to stále zraňuje.“

„Je to pro ně dobré. Ne snad ideální, ale dobré. A my

potřebujeme stabilní vztahy.“ Zvrátila hlavu a rozesmála se.

„Hele, ty mluvíš jako sociální pracovník z dvacátého století.“

Sešpulila rty. „No tak, pojď ke mně, chlape.“

557

26

Obloha nad pahorkem se zatáhla hustými čemomodrými

mračny. Burácel hrom a blesky jakoby spojovaly nebe a zemi.

Oheň před oltářem prudce vzplanul, jiskry se rozlétly po větra.

Pomocníci přiváděli oběť před kněze. Jeho nůž se zaleskl.

Dole v posvátném háji řvali věřící. Moře v dáli zbělalo pěnou,

a z jeho hlubin se vynořovaly nestvůry.

„Ne,“ vykřikla naříkavě Aliyat, „vždyť je to dítě!“

„Je to zvíře! Jehne!“ Překřikoval Wanderer hluk,

ale jeho pohled byl upřený jinam.

„Je to obojí,“ řekl jim Hanno. „Buďte v klidu.“

Čepel se mihnula, končetiny se zachvěly a tmavá krev

vychrstla na kámen. Kněz vhodil tělo do plamenů. Maso

černalo, odpadávalo od kostí a měnilo se v mastný dým. A

skrze bouři, strašliví ve své nádheře, přicházeli bohové.

Vysoký jako chrámový pilíř, mohutný jako býk, s vousem splývajícím po

lví kůži, která ho halila, zjevil se funící Melqart. Olízl si rty. „Život, je

dokonáno,“ zaduněl jeho hlas.

Vítr čuchal Aštoret vlasy, ve kterých se leskly kapky deště,

blesky vykrajovaly z šera její prsa a břicho. Nozdrami nasávala

vůni oběti. Uchopila jeho obrovský úd jako by to byla hůl a

pozdvihla levou ruku k nebi. „Povolej Vzkříšené!“ vykřikla.

Baal-Adon se ztěžka opíral o Adat, svou nejdražší, svou

truchlící mstitelku. Klopýtal, dosud oslepen tmou podsvětí a

třásl se chladem hrobu. Vedla jej dýmem zápalné oběti. Vzala

misku, naplnila ji její krví a přiložila mu ji k ústům. Napil se.

Teplo se vrátilo, i krása a bystrost smyslů. Viděl a slyšel jak

muži a ženy v háji, i po celé zemi, jásají nad jeho návratem;

obrátil se ke své družce.

Shromažďovali se další bohové. Chushor povstal z vln, Dagon

z polí, Aliaan z pramenů a podzemních vod, Rešep z bouře a

další a další. Mraky se začaly trhat a vdali se skvěly dva pilíře

a hladina jezera před Příbytkem bohů.

Proud slunečního světla ozářil osm postav stojících na

obřadním kameni poblíž svatyně, mimo dohled kněze a

pomocníků. Bohové ztuhli a jejich oči zkoumaly vetřelce.

Melqart pozdvihl hůl. kterou stvořil Moře a prvotní Chaos na

úsvitu věků.

„Kdo se opovažuje znesvětit místo nejposvátnější?“

zaburácel.

Hanno vystoupil vpřed. „Ó Strašliví.“ řekl klidně, s úctou, avšak beze stopy

poníženosti, a zadíval se přímo do těch očí. „Nás osm přišlo z podivných a

dalekých hlubin prostoru a času. Též vládneme silami nebe, země a pekla.

S radostí budeme vašimi hosty a shlédneme zázraky vašeho království.

Pohleďte, přinášíme dary.“ Na jeho pokyn se zjevil poklad zlatých šperků,

klenotů, vzácných dřev a kadidla.

Melqart sklonil svou zbraň a v jeho tváři se zračila chtivost.

Stejné hnutí mysli bylo vidět i na Aštoret, ta však dál bedlivě

sledovala muže.

559

27

Postupně se odpojovali. Stačilo jen sejmout indukční přilbu a

snímače zpětné vazby. Spojení mezi nimi a počítačem bylo

přerušeno a pseudozážitek skončil. Přesto byl dojem tak silný,

že když se vysoukali ze svých kójí, mlčky zůstali stát, vzali se

za ruce a navzájem hledali útěchu.

Nakonec se ozval Patulcius: „Myslel jsem, že o

starověkém Blízkém východě něco vím. ale tohle bylo úděsné …“

„Hrůza a nádhera.“ řekla Macandal rozechvěle. „Chlípnost a

láska. Život a smrt. Bylo to opravdu takové, Hanno?“

„Nejsem si úplně jistý,“ odpověděl kapitán. „Historický Tyr, který jsme

viděli, mi připadal v pořádku. Po tak dlouhé době to těžko odhadnu. Snažil

jsem se dostat se přes to, co bývalo špatné, zapomenout na to zlé. I když

tohle fénické pojetí vesmíru … Ne. nemyslím, že jsem si to někdy

představoval takhle. Dokonce ani když jsem byl mladý a předpokládal

jsem, že jednou zemřu.“

„Tady nezáleží na autenticitě,“ připomněla Yukiko. „Chtěli

jsme si vyzkoušet setkání s cizinci. A tihle byli cizí až dost.“

„Až moc,“ otřásl se Tu Shan. „Pojď, drahá. Potřebuji být

chvíli v milé lidské společnosti, ty ne?“ Odešla s ním „Jakou

společnost si vyzkoušíme příště?“ otázala se Svoboda a

její pohled sklouzl na Wanderera. „Ta kterou si znal, musí být

pro nás ostatní také naprosto cizí.“

„To jistě,“ pronesl mírně hrozivě. „Ve vhodný čas to můžeme

zkusit. Zatím bych dal ale přednost něčemu …

racionálnějšímu. Čína, Rusko?“

„Máme spoustu času,“ řekl Patulcius. Nejdřív bychom měli strávit tohle,

než se pustíme do něčeho jiného. Kyrie eleison, vidět bohy při práci!“

Šťouchl do Macandal. „Úplně mě to zničilo. Potřeboval bych něco dobrého

k pití, pořádně si zdřímnout a pár dní jen tak lenošit.“

„Dobře,“ trochu se usmála a také odcházeli.

Wanderer a Svoboda se už zcela vzpamatovali. Jejich oči se

setkaly, zrudla a jeho hraď se začala rychleji zdvihat. Vytratili

se za ostatními.

Hanno se snažil nedívat se za nimi. Aliyat. která ho dosud držela za ruku,

uvolnila sevření. Nepřítomně se zeptal: „Jak to na tebe působilo?“

„Hrůza a extáze a … něco jako návrat domů,“ odpověděla

sotva slyšitelně.

Přikývl. „Přestože jsi byla na počátku života

křesťankou, není to pro tebe úplně cizí. Myslím, že program

využíval některé tvé vzpomínky v místech, kdy moje paměť nebyla

dostatečná.“

„Pěkně morbidní.“

„Sen uvnitř snu,“ řekl s pohledem upřeným někam za ni.

„Jak to myslíš?“

„Svoboda by tomu asi rozuměla. Jednou jsme se

snažili představit si, jak by asi vypadala

budoucnost v případě, že bychom prozradili kdo

jsme.“ Hanno potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vyhnat staré

vzpomínky. „Na tom nesejde. Dobrou noc.“

„Počkej.“ řekla a chytila ho za niku.

Zastavil se a udiveně pozdvihl obočí. Aliyat ho sevřela

pevněji. „Vem mě s sebou.“

„Eh?“

„Jsi sám a já taky. Mohli bychom se k sobě vrátit.“

Zvážněl a řekl: „Už tě unavuje žít z odchodů Corinne a Svobody?“

Zbledla, pustila ho, ale když se jí vrátila barva, přikývla. „Ano.

My jsme byli první z nás všech. A ty jsi mi nikdy neodpustil

Konstantinopol. Ne doopravdy.“

„Ale … Vždyť jsem ti říkal, že ano. Tolikrát jsem to opakoval.

Myslel jsem, že moje chování tě …“

„Dobře, nebudeme to zbytečně zveličovat. K čemu bychom

žili celá ta staletí, kdybychom se neměli stát alespoň trochu

lepšími? Hanno, nabízím ti. to, co zatím nemůže nikdo na téhle

lodi. A možná nikdy nebude moci. Ale pomalu se nám vrací

něco, co jsme ztratili. A mezi námi. my dva tomu můžeme

561

pomoci.“ Prohrábla si vlasy. „Jestli nechceš, dobře, k čertu s

tebou.“

„Ne,“ chytil ji v pase a otočil k sobě. „Aliyat.

samozřejmě, jen … jsem zmatený.“

„To určitě. Na to tě moc dobře znám. Jsi starý' vypočítavý

darebák,“ vyhrkla a prudce ho objala.

Po chvíli, opřena o jeho rameno, zašeptala: „l já jsem pěkná

mrcha. A asi vždycky budu. Ale poznala jsem tě víc. než jsem

si vůbec uměla představit Hanno. Tamto nebyl sen. bylo to

stejně reálné jako tyhle zavšivené stěny kolem. Postavil ses

bohům, přelstil jsi je. donutil, aby nás přijali za rovné. To

nikdo nikdy nedokázal. Jsi opravdový kapitán.“

Zdvihla uslzenou tvář, na které však pohrával šibalský

úsměv. .,Neopotřebovali mě. To je na. tobě. A pokud si

nemůžeme zcela důvěřovat, a to co bylo mezi námi ještě úplně

neodumřelo, nebude to o to pikantnější?“

28

Během posledních měsíců, kdy Pytheas zpomaloval a blížil se ke svému

cíli. vesmír opět nabýval známé podoby. Bylo zvláštní, že cení posetá

nehybnými hvězdami a opásaná jasným pásem galaxie, mlhoviny s

rodícími se hvězdami, jejichž světlo se Aydalo na cestu dávno před počátky

lidstva, mohou připomínat domov. Tritos před nimi teď dosahoval sotva

poloviny jasu Slunce. Pohled na něj vyvolával vzpomínky na pozemský

podzim Senzory získávaly první informace. Kolem slunce kroužilo deset

planet, z toho bylo pět plynných obrů. Druhá vnitřní planeta obíhala ve

vzdálenosti o málo menší než jedna astronomická jednotka. Podle

excentrické dráhy satelitu se dalo odvodit, že její hmotnost je něco málo

přes dvě celé tři desetiny hmotnosti Země. Teplota na povrchu byla

přijatelná, přestože v průměru o něco vyšší a složení atmosféry odpovídalo

přítomnosti organického života.

Vzrušení na palubě se den ode dne stupňovalo. Ani Tu

Shan a Patulcius se je už nesnažili potlačovat.

Možná jsou před nimi úžasné věci a konec konců,

alespoň prozatím je to cíl jejich putování.

Mír. který každý po svém uzavřeli s Hannem. nepřerostl v dřívější

přátelství. Stal se spíše křehčím pod tlakem toho, co je očekávalo. Jaký

bude jeho další požadavek a jak budou ostatní reagovat? Slíbil, že později

poletí k Fénicii, ale kdy to bude? A dojde k tomu vůbec někdy? Nezradí je

jako před tím? Nikdo však nedělal žádné narážky, nikdy se o tom

nemluvilo. Konverzace byla většinou pohodová až důvěrná. Připojil se k

některým zábavám, ale poté, co provedli simulace, už nevkročil do pokoje

snů. Přesto zůstával polovičním vyhnancem. se kterým se nikdo nesblížil

kromě Aliyat. a ta také především kvůli svému tělu.

Nesnažil se ji nijak změnit. Za staletí se naučil,

jak žít mezi velmi odlišnými lidmi.

A zatím Tritos rostl.

Pytheas vyslal rádiové, laserové a neutrinové signály. Alloi museli loď jistě

dávno zachytit. Ale nic. co by se dalo pokládat za odpověď, nepřišlo.

„Jsou pryč?“ vyděsila se Macandal. „Letěli jsme snad tak

dlouho pro nic a za nic?“

„Jsme od nich ještě mnoho světelných hodin.“ připomněl

563

Wanderer s trpělivostí lovce na stopě. „Spojení není snadné,

zvlášť dokud pracuje náš pohon. A … raději bych o

nich věděl dřív. než oni o nás.“

„Zapomeň na dobu kamennou. Johne. Něco jako války a

pirátství ve vesmíru je nejenom nechutné, ale i absurdní.“

„Máš stoprocentní jistotu? Mimoto, můžeme si být navzájem nebezpeční

způsobem, který si prostě nikdo ani neumí představit.“

Tritos byl stále jasnější. Bez zvětšení, pouhým pohledem přes

filtry, byly vidět skvrny na jeho kotouči a

výšlehy protuberancí.

Kousek dál se nacházel modrobílý kotouček druhé planety.

Spektroskopický rozbor poskytl další údaje o pevném povrchu

a vodních hladinách. Atmosféru tvořil převážně dusík a kyslík.

Loď nabrala přibližovací kurs. Planeta dostala jméno

Xenogaia.

Uplynula hodina, když Pyíheas hlásil: „Pozor, pozor. Byl

zachycen kódovaný signál.“

Přestože jejich fyzická přítomnost nebyla nutná, všichni se

shromáždili na můstku. Ale připadalo jim nepřípustné, aby v

takovou chvíli nebyli spolu.

Zpráva měla stejné základní charakteristiky jako zprávy sond

před dvanácti lety palubního času a třemi sty padesáti lety času

pozemského, mínus relativistická odchylka, která nyní již byla

zanedbatelná. Byla v pásmu velni krátkých rádiových vln a

vysílalo ji cosi za jejich zádí, aby signál nebyl rušen ionizací,

která již sice nebyla příliš vysoká, ale stále ještě znesnadňovala

příjem. „Zdrojem je poměrně malý objekt, asi milion kilometrů

od nás.“ hlásil Pytheas. „Patrně vyčkával na oběžné dráze do

doby. než jsme se dostatečně přiblížili. Zrychluje, aby se naše

dráhy přiblížily. Vykazuje nízkou radiaci, to by mohlo

znamenat velmi účinný pohon.“

„Je to člun?“ vyzvídal Hanno. .,Má nějakou mateřskou loď?“

Pyíheas dokončil dekódování poselství a promítl je na monitor.

Nejdříve se objevila hvězdná obloha s nezaměnitelným

Tritosem a pak následovalo prudce rostoucí zvětšení na …

tvary a bány. těleso kroužící po protáhlé dráze kolem většího.

„To musí být Xenogaia.“ řekl Patulcius do ticha. „Jsou tam.“

„Myslím, že nás připravují na to co nás čeká.“ podotkla

Yukiko.

Obraz zmizel a na můstku se něco objevilo.

Zprvu to bylo nezřetelné. Obrysy a forma byly tak exotické a

mimo jakékoli očekáváni. Byl to podobný zážitek, jako když

Wanderer a Svoboda poprvé uviděli velehory. Kde končí sníh

a začínají oblaka? „Nějaké umění?“ zkusil Tu Shan. „Není to

podobné ničemu, co kdy vytvořil člověk. Myslím, že vnímají

úplně jinak než my.“

„Ne,“ řekl Hanno. „To vypadá spíš jako hologram.“

Chlupy na předloktí se mu naježily. „Možná, že netuší

jakým způsobem vidíme, ale realita je stejná pro všechny … aspoň

doufám.“

Obraz se otáčel v pomalé piruetě a nabízel pohled ze všech stran. Sáhlo to

někam mimo obraz a objevila se hrudka měkké hmoty, ze které to

modelovalo geometrická tělesa - kouli, krychli, kužel, jehlan - nebo spojené

knihy. „Říká. že je inteligentní.“ zašeptala Aliyat a mimoděk se

pokřižovala.

Zvolna začínali chápat. Poklid byl obraz v životní velikosti, měřil

originál na výšku asi sto čtyřicet centimetrů. Trup

byl válcovitý', měňavě zelené barvy, na dvou velice ohebných

nohách, které se dole vidlicově rozvětvovaly do několika

prstů. Na horním konci trčely dvě podobné nice. Jejich prsty se

dělily dál. až to připomínalo systém jemných kořenových

vlásečnic. Poslední pavučinové „prsty“ už nebylo ani možné

spočítat. Po stranách vyrůstala dvojice - křídel, membrán? - o

rozpětí odpovídajícímu výšce. Vypadaly jako by byly z

perleti a diamantového prachu, ale chvěly se jako jemné

hedvábí.

Po dlouhém mlčení Tu Shan pronesl: „Jestli jsou tohle oni, jak

565

je vůbec někdy poznáme?“

„Třeba tak, jak jsme kdysi znali duchy,“ odpověděl Wanderer

tiše. „Vzpomínám si na obřadní tance.“

„Proboha!“ vykřikla Svoboda. „Na co vůbec čekáme? Musíme

se jim ukázat!“

„Samozřejmě.“ přikývl Hanno.

Loď pokračovala v kurzu k planetě.

29

Pytheas konečně zaujal pevné místo na oběžné dráze kolem

Xenogaie.

To vyžadovalo značnou opatrnost, neboť tu byla i další tělesa,

pro které byl nutný dostatek místa. Především měsíc. Jeho

povrch se podobal zemskému, ale měl pouze desetinu jeho

hmotnosti. V nejbližším bodě se k planetě přibližoval na jednu

třetinu vzdálenosti Země - Měsíc a vzdaloval se až na tři pětiny

této vzdálenosti.

Následoval nespočet umělých satelitů, každý na své vlastní

dráze. Žádný se nepodobal těm ze Sluneční soustavy. Čluny,

jak je Hanno nazýval, přilétaly a odlétaly. Posádka nikdy

neviděla dva stejné. Jen zvolna začínali rozlišovat, že se liší

podle účelu. Jejich rozdílné tvary měla však spíše na svědomí

silová pole. než jejich materiálové složení.

Mateřská loď Alloi se nacházela na orbitě nad měsícem. Byl to válec

dlouhý téměř deset kilometru a dva kilometry v průměru, perleťového

lesku, a majestátně rotující kolem své delší osy. Na zádi(?) se nacházel

komplex štíhlých, pokroucených útvarů, které mohly být pohonem.

Hannovi to připomínalo propletené stonky vinné révy. které vídal na

nordických runách nebo irských evangeliářích. Vepředu(?) se trup rozšířil a

pak přešel ve špici. Patulciovi a Svobodě to připomínalo minaret nebo

kostelní věž. Yukiko se snažila odhadnout její věk. Vypadalo to. že milion

let nemusí být příliš daleko od pravdy.

„Asi tam žijí,“ mínil Wanderer. „Hm, jak velkou sílu

vyvolává ta rotace?“

„Šedesát sedm procent standardní pozemské gravitace,“ odpověděla loď.

„Jo. takže to vypadá, že z takového prostředí pocházejí. To

znamená … počkej, říkal jsi. že přitažlivost na Xenogaie je

rovna jedné celé čtyřem desetinám pozemské, takže pro ně …

ne. já si to spočítám … je to dvojnásobek toho, na co jsou

zvyklí. Mohli by to vydržet?“

„My ano, pokud bychom museli.“ řekla Macandal.

567

„Ale Alloi vypadají příliš křehce. Jako krystal nebo

strom pokrytý' jinovatkou. Mají zvláštní krásu, když víte. jak se na

ně dívat.“

„Asi budeme muset.“ prohlásil Tu Shan rozhodně. „Myslím,

snést čtyřicet kilo navíc ke každé stovce.“

Sledovali jeho pohled upřený na obrazovku, která zabírala

Xenogaiu. Byli právě nad denní stranou a měli před sebou

téměř celou polokouli. Atmosféra byla plná oblak, proto

planeta zářila jasněji než Země. Mezi vířící bělí probleskovala

modř oceánů a zelenohnědé pevniny. I když osa planety měla

sklon třicet jeden stupeň, polární oblasti byly bez sněhu. Ten

se třpytil pouze na vrcholcích několika nejvyšších pohoří.

Aliyat se otřásla. Pustila se přitom hrany stolu a ten pohyb ji

zvolna vynesl vzhůru. Hanno ji zachytil. Pevně sevřela jeho

ruku. „Půjdeme tam dolů?“ zeptala se. „Musíme?“

„Víš. že nemůžeme dlouho zůstávat v beztížném stavu,“

připomněl. „Sneseme to sice o něco déle než ti. kteří se

narodili, jako smrtelní, ale přestože máme podpůrné

medikamenty, i nám po čase ochabnou svaly, zkřehnou kosti a

náš imunitní systém zkolabuje.“

„Ano, ano, chápu. Ale jít zrovna tam?“

„Potřebujeme alespoň nějakou minimální přitažlivost. Loď

není dost velká na to, aby ji svou rotací vytvořila. A byly by tu

příliš velké Coriolisovy síly.“

„Nejsem hloupá.“ řekla se slzami v očích. „Nezapomněla jsem na to.

Ani jsem nezapomněla, že to roboti mohou srovnat.“

„No, bylo by možné odpojit pohonnou a nákladní sekci, spojit nás s

nimi dlouhým kabelem a nechat je rotovat. Problém je v tom, že by to

Pythea zcela znehybnilo. Myslím, že zatím by bylo

vhodnější mít k dispozici všechny možnosti lodě, dokud

nebudeme vědět více.“

„Nemohli bychom najít útočiště na první planetě? Ozval se Tu Shan. „Ta je

zase spálená na uhel. Třetí není takhle veliká a je to ledová pustina, stejně

jako všechna ostatní vnější tělesa.“

Svoboda se stále dívala na Xenogaiu. „Tam je život,“ řekla.

„Čtyřicet procent váhy navíc nás nezabije. Zvykneme si

na to.“

„V minulosti jsme si zvykli na větší břemena,“ dodala Macandal tiše.

„Já se ale snažím říct jednu věc!“ zaječela hlasitě Aliyat,

l „když mě necháte domluvit. Nemohli by nám v tomhle

pomoci Alloi?“

Do této doby již probíhala poměrně významná výměna l informací. Byly to

ukázky interiérů lodí, různé diagramy l a některé ukázky byly zvukové. Od

Alloi přicházely vysoko l položené příjemné tóny, které byly snad řečí,

snad hudbou nebo něčím, co bylo mimo chápání lidí. Zdálo se. že se snaží

vybudovat komunikaci na nějakém systematickém základě, na jehož systém

však naivní nováčci dosud nemohli přijít. Doufali však. že alespoň ta

nejzákladnější informace — „máme dobré úmysly a chceme být přáteli,“ -

byla na obou stranách myšlena upřímně.

Hanno se zamyslel. „Dovedete si představit že by

uměli ovládat gravitaci? Jak to vypadá, PytheeT' „Není tu žádná

známka po nějaké takové technologii.“ odpověděla loď. „Také se

to neslučuje se známými fyzikálními zákony.“

,,Hm. myslím, že znají řadu věcí. které nebudou příliš odpovídat našim

znalostem hmoty,“ zamnul si Hanno bradu. „Ale mohli by pro nás postavit

rotující stanici.“ „Zase takovej pěknej skleník kde bysme tloustli, jako jsme

to dělali tady?“ vybuchl Wanderer. To ne, proboha! Ne. když tu máme svět.

po kterém se můžeme volně pohybovat!“

Svoboda zavýskla, Tu Shan se rozzářil a Patulcius horlivě

přikyvoval. „Dobře.“ přidala se po chvilce Macandal.

„To ale předpokládá, že tam přežijeme,“ podotkla

Yukiko. „Chemismus planety a biologické faktory pro

nás mohou být smrtelné.“

„Nebo také ne,“ oponoval Wanderer. „Dejme se do toho a

zjistíme to.“

Loď se svými roboty začala pracovat na úkolu. Zpočátku byli lidé sotva

více než zanícenými pozorovateli. Senzory získávaly informace, které

počítač třídil, kombinoval a vyhodnocoval. Do atmosféry byly vyslány

569

sondy, které po upřesnění údajů o povrchu přistály a vypustily inteligentní

roboty, kteří pak na loď vysílali nasbírané informace. Posádka se postupně

aktivně připojovala s vlastním návrhy, řešeními a rozhodnutími. Nebyli

vědeckými specialisty a ani to nebylo zapotřebí. Loď měla dostatek

informací a disponovala logickým myšlením a roboti byli schopni vykonat

jakýkoli její příkaz. Posádka pak ztělesňovala lidskou zvědavost,

touhu a vůli.

Pokud jde o Hanna, planeta byla spíše na okraji jeho zájmu.

Jeho zajímali především Alloi. Podobně tomu bylo i s Yukiko.

On toužil po všem. co se mohl dozvědět o jejich cestách mezi

hvězdami, ona zas přemýšlela o umění, filozofii,

transcendentnu. Oba měli dar pro jednání s cizinci, schopnost,

jak ze změti dat intuitivně vytvořit něco co dávalo smysl.

Podobně jako to uměli Newton, Plaňek, Einstein, kteří byli

schopni doté doby nečekaných vysvětlení a předpovědí. Stejně

jako Darwin, de Vries. Oparin a snad i Gautama Buddha.

Když se cestovatelé na Zemi setkali s naprosto neznámými

národy - například Evropané v Americe - obě strany se vcelku

rychle naučily jazyk těch druhých. Na Tritosu k ničemu

takovému nedošlo. Rozdíl nespočíval jen v kultuře, historii

nebo rase. Zde se setkávaly dva rozdílné způsoby evoluce.

Bytosti nejenže podobně nemyslely, ale ani toho nebyly

schopny.

Stačilo jen porovnat lidskou niku s ekvivalentem

Alloi. Byla sice slabší než lidská, přesto byla

schopna vyvinout slušnou sílu. když se všechny její

prsty kolem něčeho sevřely. Jejich vlasová zakončení byla

nekonečně citlivější, s mnohem nižším prahem vnímání a nesmírně

přesnou koordinací. Byla schopna vnímat dokonce na molekulární

úrovni, takže jejich hmatové počitky byly

několikanásobně bohatší než lidské.

Měli snad horší zrak? Na to se obtížně odpovídalo, neboť

nebylo zřejmé, jestli ta otázka má vůbec smysl. „Křídla“ Alloi

částečně fungovala jako regulátory teploty, částečně jako

orgány na vylučování plynných zplodin a především jako

síť(?) čidel. Tyto orgány, citlivé na světlo, byly sice jednodušší

než lidské oko. při svém množství a rozložení mohly nit

stejnou rozlišovací schopnost. Jestli tomu tak doopravdy bylo,

záleželo na tom, jak mozek zpracoval vstupní signál. Až na to,

že zde žádná struktura odpovídající mozku neexistovala.

Hannovi a Yukiko by patrně trvalo léta. než by poznali jejich

anatomii a byli by schopni ji interpretovat. Pro tuto chvíli

alespoň věděli - když si vypůj čili pozemskou terminologii,

která v této souvislosti vyznívala značně groteskně - že mají co

dělat nejen s naprosto odlišným softwarem, ale i hardwarem.

Bylo nepravděpodobné, že by v dohledné době nějak zvládli

jejich jazyk. Bylo dokonce možné, že kromě několika

základních výrazů se jim to vůbec nepodaří.

Dalo se ale předpokládat, že Alloi mají delší zkušenosti s

jinými rasami a vytvořili si nějakou metodiku. Dvojice

začínala nabývat během práce určité zručnosti nejen v tom, jak

se snažila porozumět, ale přinášela i vlastní návrhy a podněty.

Směr se stával stále zřetelnější. Ustavil se jednoduchý kód.

Začaly první kontakty', zprvu opatrné, ale jak rostla důvěra,

byty stále otevřenější.

Nebyl to strach z násilí nebo – „za těchto podmínek“, jak

Hanno ironicky poznamenal - z taktizování. Spíše to byla

obava z překvapení, která mohou číhat ve vesmíru, kde. jak se

zdá. život vzniká náhodou a inteligence zázrakem. Jaký z

faktorů, které jedné straně připadají běžné, může být pro

druhou smrtící? Které neškodné nebo dokonce nezbytné

mikroby mohou ty druhé zabít?

Roboti se setkali ve vesmíru a vyměnili si vzorky, které potom

prozkoumali v laboratořích. Díky nanotechnologiím a

biotechnologiím trvalo získání výsledků jen krátkou dobu.

Biologická podobnost končila u aminokyselin. I když vzorky

571

zaslané Alloi obsahovaly cosi co připomínalo viry, základní

stavební jednotky se podobaly DNA stejně, jako pilníček na

nehty dřevorubecké pile.

Po sériích obecných analýz se roboti zaměřili na kosmické lodě. Přístroje

Alloi měly mnoho chapadel a manipulátorů a pohybovaly se s lehkou

grácií. Uvnitř jejich lodí byla dýchatelná. i když poměrně řídká a suchá

atmosféra. Teplota cyklicky kolísala mezi mírným chladem a zimou.

Podobně tomu bylo i na Pytheovi, ovšem v jiném rozmezí teplot. Světlo

uvnitř mělo stejnou barvu jako paprsky Tritosu, bylo sice slabší, ale

dostatečné. Odstředivá síla odpovídala původnímu odhadu, tedy dvě

třetiny g.

A pokud jde o ostatní, co se v obrovské lodi nalézalo …

Poznávání Xenogaie pokračovalo mnohem rychleji.

Planetologie byla vyspělou exaktní vědou, takže celkový obraz

byl brzy hotov. Meteorologie a klimatologie se musely potýkat

s větším množstvím nepředpověditelných faktorů, ale i zde se

brzy začaly rýsovat hlavní charakteristiky podnebí.

Silný skleníkový efekt výrazně převyšoval vysoké albedo.

Tomu odpovídaly i vyšší teploty. Na stejné zeměpisné šířce

bylo podnebí na Xenogai vždy teplejší než na Zemi. I tady

samozřejmě panovaly mistní odchylky. V tropických oblastech

se vyskytovaly příjemné ostrovy, stejně jako vnitrozemské

žhavé pouště a bažiny pňkryté oblaky par. Díky sklonu osy a

rotaci jednou za méně než dvacet jedna hodin se mohly

vytvářet podmínky pro silné cyklony, ale teplé polární oblasti a

hustá atmosféra utvářely počasí jiným způsobem Přestože

podmínky byly v porovnání se Zemí méně stabilní a změny

počasí byly rychlejší, nebezpečné bouře se nevyskytovaly

častěji než na Zemi před kontrolou počasí. Složení atmosféry

bylo vyhovující: vyšší vlhkost, o něco více kysličníku

uhličitého o pár procent méně kyslíku. Díky vyššímu

atmosférickému tlaku to však nebyl problém Planeta byla

přímo přeplněna životem. Jeho chemismus se s určitými

odchylkami podobal jak pozemskému tak Alloi. Na Zem byla

vyslána souhrnná zpráva, následována několika desítkami

drobných sond. Posádku opět uváděly v úžas detaily,

nekonečná variabilita proteinů a tvořívá síla přírody.

Prozaickým, ale příjemným výsledkem rozborů bylo, že lidé

budou schopni jíst většinu z toho, co na planetě roste, i když

jen něco málo jim asi bude chutnat a nic samo o sobě nestačí k

plnohodnotné výživě. Pravděpodobně budou imunní i vůči

všem mikroorganismům a virům. Díky mutacím se to časem

patrně změní, ale vyspělá biochemie si s tím jistě poradí. Pro

První, s jejich mimořádným imunitním a regeneračním

systémem, toto riziko prakticky neexistovalo. Pokud by se

rozhodli, mohli by pěstovat pozemské plodiny a zvířata, která

by je mohla spásat.

Nebyla to panenská Země. kterou by dostali věnem, ani

Fénicie jejich snů. přesto zde mohli vybudovat nový domov.

A měli by sousedy.

„ … byla nesmírně sama.“ řekla Macandal Patulciovi. „Ona a

Hanno … ono mezi nimi není nic intimního. Snad by bylo i

lepší, kdyby bylo. Jsou tak zabráni do svých výzkumů, že pro

ně nic jiného neexistuje. Aliyat si mi už stěžovala. Těžko pro

ni mohu něco udělat, ale napadlo mě něco pokud jde o Tu

Shana.“

Postupně se setkala se všemi ostatními a každému

vhodným způsobem vysvětlila oč jde. Nikdo nic

nenamítal. Jednoho večera, po malé oslavě, kterou se jí

podařilo připravit ve stavu beztíže, vyzvala k

hlasování a Tu Shan dostal svůj malý dárek.

Modul přistál. Za pomoci dvou robotů, protože po tak dlouhém pobytu ve

stavu beztíže bylo nutno počítat s problémy s vyšší gravitací, vystoupil a

jako první člověk se dotkl půdy Xenogaie. Zul si boty. Půda pod jeho

chodidly byla teplá a vlhká, vdechoval její vůni. Rozplakal se.

Krátce potom se Hanno a Yukiko vrátili z lodi Alloi. Byla to jejich první

573

návštěva. Zbylých šest se kolem nich shromáždilo ve

společenské místnosti. Jak se vznášeli ve vzduchu,

připomínali štiky číhající v jezeře na kořist. Zvětšenina

na zdi - „Falaise á Varengeville“ - moře. obloha, stín

útesu na hladině zalité nazlátlým světlem, se zdála v čase a

prostoru vzdálenější než samotný Monet.

„Nejsem schopna popsat, co jsme viděli.“ řekla Yukiko jako

někdo, kdo mluví ze spaní. „Pro to nemáme slov. dokonce ani

pro vyobrazení, která poslali. Ale … vnitřek lodi je nějakým

způsobem živý.“

„Není to jen mrtvý kov a elektronika,“ dodal Hanno stále ještě v úžasu.

„Mají nás tolik co učit! A věřím, že i my. jakmile zjistíme, jak to vlastně

říci. Zatím se zdá, že nás nemohou navštívit osobně. Nevíme co jim vadí na

našem prostředí, ale jsem si jist, že pokud by to bylo možné, jistě by

přišli.“

„Stejný problém budou mít patrně i na planetě.“ pronesl zvolna

Wanderer. „Můžeme dělat to co jejich roboti nemohou. Musí

být rádi. že jsme přiletěli.“ „A jak,“ zvolala Yukiko.

„Říkali…“ „Chtěli, abychom u nich žili!“ vykřikl Hanno.

Všichni vydechli ohromením. „Určitě?“ zeptala se trochu

podezíravě Svoboda.

„Jsme si tím jisti. Dosáhli jsme určitého stupně komunikace a

tohle je dost jednoduché sdělení,“ vysypal ze sebe j Hanno.

„Jakým lepším způsobem se můžeme navzájem poznat a

spolupracovat? Ukázali nám sekci, ve které můžeme žít. Je

dost rozlehlá a můžeme si přinést cokoli budeme chtít a dělat

co budeme chtít. Přitažlivost je dostatečná a vzduch a ostatní

podmínky nejsou horší než v horách, jak je známe ze Země.

Snadno si na to zvykneme a můžeme si vybudovat útulné

příbytky. Mimo to bychom ale trávili většinu času ve volném

prostoru při výzkumu a podobně.“ „Ne,“ řekl Wanderer.

Bylo to jako úder kladivem. Všechny obličeje ztuhly v

najjpjatém očekávání.

„Omlouvám se,“ pokračoval. „Je to úžasné a také mě to i láká.

Ale tolik let jsme se plavili na Bludném Holanďanovi. l Ale

teď je tu planeta na které můžeme žít.“

„Počkej, počkej,“ protestovala Yukiko. „Pochopitelně. {.že

chceme studovat Xenogaiu. A především je. Myslím tím

rozumné tvory. To musí být hlavní důvod, proč tady Alloi

zůstávají. Vybudujeme základny, na kterých budeme pracovat

…“

Tu Shan zavrtěl těžkou hlavou. „Postavíme domovy.“ „Je

rozhodnuto.“ řekl Patiúcius. „Budeme spolupracovat s Alloi.

kde to bude potřebné. Předpokládám, že můžeme prozkoumat

planetu lépe. pokud na ní budeme žít než sérií nějakých …

výletů. Staniž se,“ chladně se usmál, „je suis, je reste.“

„Zadrž,“ krotil ho Hanno. „Mluvíš, jako bychom tu měli zůstat navěky. Víš,

že to nikdy nebyl náš cíl. Xenogaia je sice obyvatelná, ale je dost vzdálena

našim původním představám. Časem získáme novou antihmotu.

Předpokládám, že Alloi mají výrobní zařízení poblíž slunce a myslím, že

nám v tom každopádně pomohou. Potom poletíme na Fénicii, jakjsme

chtěli.“

„Kdy?“ vyzvídala Macandal.

„Až tady skončíme.“

„Jak dlouho to potrvá? Určitě desetiletí, možná staletí. Vy dva si to jistě

užijete. A my ostatní tady tím jistě budeme fascinováni a pomůžeme, kde

bude třeba. Ale. Máme především své vlastní životy a svá vlastní práva. A

chceme mít děti.“

„Pokud odletíme.“ řekla Svoboda potichu, „nebude to

pro nikoho z nás první domov, který opouští; ale první, který bude

opravdu naším domovem“

„Chtěla jsi objevovat,“ připomněl Hanno a tázavě se na ni

zadíval.

„A stále chci, ale na živoucí zemi. A … budeme potřebovat

každý pár nikou, nemohu opustit své přátele.“

„Jsi přehlasován,“ řekla Aliyat, „a tentokrát s tím nic neuděláš.“ S

575

rozechvělým úsměvem ho pohladila po tváři. „Tam dole jsou moře, po

kterých se můžeš plavit.“

„Kdy se z tebe stala odvážná objevitelka?“ popíchl jf:

„Jsem městská holka,“ řekla s uzarděním, „ale učim se. Myslíš si snad, že

mi vyhovuje nečinnost? To jsem o tobě měla lepší mínění. V minulosti

jsem cestovala přes pouště, hory i oceány. Za válek, epidemií a hladomorů

jsem přežívala v lesích. Jdi k čertu.“

„No tak, nehádejme se,“ zaprosila Yukiko.“

„Správně.“ souhlasil Wanderer. „Nespěchejme, promysleme si

to a pak si o tom promluvíme jako přátelé.“

Hanno se napřímil a zvolna se vznášel před Monetovým

obrazem. „Jak chcete, ale musím vás upozornit, že přes vaši

chvályhodnou snahu po dohodě, žádné nedosáhneme. Vás to

táhne na planetu. Já zase nezahodím příležitost, kterou mi

Alloi nabízí. Nemohu. Takže namísto dohadování bychom

měli vymyslet, jak tyto věci co nejlépe zařídit“

„Yukiko?“ vypravil ze sebe ztěžka Tu Shan a tázavě se na ni

zadíval.

Vplula mu do náruče a on ji pevně sevřel. „Odpusť.“ zašeptala.

30

„Asi bys měla jít ty,“ řekla Macandal. „Myslím, že z nás tomu

nejlépe porozumíš právě ty.“

„Ne, opravdu,“ začala Aliyat. „tys vždycky …“

„Začínáš být nějak opatrná, zlato,“ usmála se Macandal. „Vzpomeň

si, jaké to bývalo v New Yorku.“

Aliyat stále váhala. Nebyla to jen nejistota, jestli je schopna jednat s

Ithageňany v situaci, která se jeví jako krizová. Ve skutečnosti nepochytila

z jejich jazyka - kromě některých zvláštních aspektů - více než kdokoli

jiný. (Měl snad její předchozí život vliv na to, že snáze rozeznávala jemné

nuance?) Tu Shan ale mohl potřebovat její pomoc na polích, neboť byl

velmi suchý rok, a k tomu ve volných chvílích třídila a vyhodnocovala

údaje, které jí zasílali Wanderer a Svoboda ze svých průzkumů severních

oblastí. „Každopádně s vámi budu muset zůstat ve spojeni,“ řekla.

„To je rozumné, ale na místě budeš ty a ty jediná budeš moci

kvalifikovaně rozhodovat. Ale budu ti pomáhat. My všichni

budeme.“

Macandal sice nebyla šéfkou Hestie, ale postupem času její

slovo získalo mezi šesticí největší váhu. Nebylo to jen pro její zdravé

názory. Wanderer jednou poznamenal: „Myslím, že jsme - se vší

naší vyspělou technologií a čtyři sta třicet světelných

let od Země - opět objevili staré pravdy: manu, ducha,

můžeme tomu říkat, jak chceme. Můžeme to nazývat Bohem.“

„Kromě toho,“ pokračovala Macandal, ,já mám plné ruce práce.“ To vždy

měla - starala se o jejich malou společnost, žila s Patulciem a tříletý Josef

vydal sám o sobě za deset. „A také břicho,“ řekla se smíchem. Jejich druhé.

Těhotenství ji příliš nezatěžovalo, protože těla se již stačila přizpůsobit

zvýšené přitažlivosti, ale určitá opatrnost byla nutná. „Neboj, ohlídáme ti

tvého muže. Možná tam ani nebudeš příliš dlouho.“ Pak zvážněla a dodala:

„Samozřejmě tam buď tak dlouho, jak bude potřeba. Pro ně je to velice

důležité a pro nás to může znamenat všechno.“

Aliyat si tedy sbalila výstroj a zásoby a vyrazila.

Když ráno vyšla z domu, na chvíli se zastavila a rozhlédla se.

Stále si tu ještě příliš nezvykla. Nebe bylo mléčné, několika

577

trhlinami ve vysoké oblačnosti prosvítala mdlá modř. V

dohledu však nebyl jediný oblak, ze kterého by mohlo zapršet.

Vzduch byl horký, nehybný a čpěl sírou. Potok, který protékal

osadou a pramenil v horách na východě, se změnil v

polovyschlou stoku odvádějící STOJ nuzný příděl vody do

nedaleké řeky. Dno při jejím ústí do moře bylo obnaženo více

než při nejnižším přílivu.

Hestia zatím odolávala. Tři pevně roubené domy a několik hospodářských

stavem bylo postaveno do čtverce. Místní hrubá tráva mezi nimi už uvadla,

ale zavlažování drželo při životě stromy a záhony růží, proskurníku a

fialek, které lemovaly stavem. Kilometr dál na sever roboti

obhospodařovali statek a pole. Pastvina s dobytkem skýtala úžasně živý

kontrast zelené a rezavě hnědé. Za nimi z hangáru trčela špice kosmické

lodi, jako strážní věž přehlížející malé království. Ze svého místa Aliyat

viděla, jak se na východním obzoru leskne hladina Ametystového moře.

Byla si jista, že přežijí. V nejhorším případě syntezátory uživí

nás i dobytek do té doby. než sucha pominou. A příští rok

budeme muset začít znovu. Snad to nebude nutné. Tolik jsme

se nadřeli - téměř bez pomoci strojů - a tolik doufali. Zvětšit

základnu, vytvořit zásoby pro budoucnost, pro děti.

Zbytek Minoi žil jako dříve. Na jihu za řekou žár barvil

koruny lesa do tisíců odstínů okru, hnědé a starého bronzu.

Podobný les ohraničoval volné pláně na severu, které

západněji přecházely v pohoří. Nad jeho vrcholky se zdvihal štít

Mount Pytheas. věčně zahalený v mlze.

Lidská jména. Jazyky a hrdla osadníků časem zformují řeč do

podoby, která bude ještě asi nějaký čas srozumitelná, ale

později se jistě začne •\yrazne lišit. Historický vývoj jazyka lze

jen těžko předvídat.

Aliyat políbila Tu Shana na rozloučenou. Měl pevné tělo a silné paže a jako

vždy v tuto dobu voněl potem, půdou a mužností. „Dej na sebe pozor,“

napomínal ji starostlivě.

„Ty také.“ Xenogaia stále skrývala mnohá překvapení a

záludnosti. Byl už mnohokrát zraněn a pracoval až příliš tvrdě.

„Bojím se o tebe. Podle toho co jsem slyšel, je to nějaká

náboženská záležitost. Vůbec netušíme, jak se budou

chovat.“

„Nejsou přeci hloupí. Nebudou očekávat, že se vyznám v

jejich mystériích. Vzpomeň si. že žádali, jestli by někdo

nemohl přijít a …“ Co vlastně? To nebylo zřejmé. Pomohl,

poradil, rozsoudil?

„Ještě k nám neztratili úctu.“

Opravdu neztratili? Kdo může vědět, co tak odlišné bytosti

cítí? Obyvatelé však byli opravdu pohostinní. Bez problémů

poskytli kus země, dokonce nabídli jiný. blíže městu, ale

pozemšťané se obávali možných ekologických problémů.

Existovala velká výměna jak předmětů tak myšlenek a názorů,

ať již užitečných, zajímavých nebo jen krásných, bez nějakého

jiného zřejmého významu. Ale dokazovalo to snad něco

jiného, než to, že Ithageňané - další řecké slovo - prostě také

nějak uvažují a jsou, řekněme, zvědaví?

„Budu muset jít. Opatruj se.“ Aliyat se otočila a odcházela tak

rychle, jak to bylo s těžkým batohem bezpečné. Přestože si

vypracovala svaly judisty čtvrtého kiu, což její postavu a chůzi

dělalo mimořádně přitažlivou, kosti zůstávaly stále příliš

křehké.

Jednou odletíme na Fénicii, která slibuje být druhou Zemí. Pokud nelže. Jak

moc nám asi bude chybět tahle planeta dřiny i triumfů?

Na konci vyšlapané cesty čekali čtyři Ithageňané.

Všíchni byli v kroužkovém brněni a čepele jejich zahnutých

halaparten se ocelově leskly. Připadali jí jako čestný

doprovod. Uctivě se rozestoupili, nechali ji projít a

následovali ji zákruty po svahu zátoky dolů k řece. U plovoucího

přístaviště byla uvázána loď. ve které čekal posel.

Délkou a ladně zdviženou přídí a zádi trochu připomínala dvě

lidské, kotvící opodál. Už nějaký čas v ní nebyli žádní veslaři a

na stěžních se nenadouvaly plachty. Jakmile roboti shromáždili

suroviny, vyrobili motory, které byly vskutku královským

579

darem. Zajišťovali také neustálý přísun pohonných hmot.

Lidé stále nevěděli, jestli jejich vliv na tuto civilizaci, a

konečně na celou planetu, je dobrý nebo špatný.

Pak Aliyat uviděla S'saa. To byl nejpřesnější přepis jeho jména, jakého byla

schopna. Dala si záležet, aby co nejvěrněji reprodukovala frázi o které se

domnívala, že je něco mezi formálním uvítáním a modlitbou. Lo odpověděl

podobně. („Lo, le, la.“ Jak jinak to vyjádřit, když zde existovala tři pohlaví,

z nich žádné neodpovídalo mužskému, ženskému, ani nebylo neutrální a

jazyk postrádal odlišení rodů?) Spolu s doprovodem se nalodila, posádka

odstrčila člun, motor naskočil a vyjeli proti proudu.

„Můžete mi nyní říci. co vlastně potřebujete?“ zeptala se.

„Záležitost je příliš vážná, abychom ji probírali jinde než v

Halidomu,“ odpověděl S'saa. „Tam o ní budeme zpívat.“

Melodie jeho řeči silně zasáhla duši i tělo. Aliyat cítila tíseň,

zlost, strach, zmatek, odhodlání. Jistě jí mnoho uniklo, ale v

posledním roce či dvou začínala chápat a cítit tyto melodie.

Takové hloubky vcítění nebyla na Zemi nikdy schopna.

Wanderer a Macandal experimentovali s různými variacemi a

skládali písně zvláštní tiché a tajemné síly.

Přesto se na tyto bytosti nedalo pohlížet jako na umělce. Jejich sudovitá, asi

sto padesát centimetrů vysoká těla, stála na čtyřech pahýlovitých

končetinách a byla pokryta hnědými pohyblivými kožnatými laloky, jejichž

spodní růžovou stranou přijímala tekutiny, vyměšovala a také na nich měla

umístěny některé smyslové orgány. Místo hlavy tu byla jakási vyboulenina,

nad jejimž ústním otvorem bylo pět očí - jedno pevné, s mrkajícím víčkem

a čtyři na stopkách, podobná hlemýždím. O něco níže byla čtyři chapadla,

která se na koncích dělila do čtyř výrůstků, fungujících podobně jako prsty.

Jak odporným by se jim asi muselo jevit holé tělo? Lidé proto dbali, aby

před Xenogaiany byli vždy úplně oblečeni.

Loď rychle minula několik větších lodí plujících stejným

směrem a množství menších „rybářských“ a obchodních člunů.

Nikdo neplul s proudem. Byl příliv, a přestože měsíc byl

dnes poměrně daleko, vzedmutí hladiny bylo velké a proti proudu

se plulo dobře. Až nastane odliv, lodě poplují opačným

směrem. Tento národ ovládal mořeplavbu, jejich lovci a

námořníci lovili obrovské vodní živočichy a sklízeli rozsáhlé

plochy vodních řas. Provozovali obchod podél pobřeží i s

ostrovy, občas bojovali s piráty a barbary či jak bylo

možné nazvat jejich nepřátele. S nejvyšším taktem však šestice z

Hestie odmítala poskytovat jakoukoli vojenskou pomoc. Neměli

představu, co zde platí za dobré a zlé, kdo je v právu a kdo

nikoli. Věděli jen. že toto je nejvyspělejší civilizace na

planetě a časem chtěli navštívit i jiné. Nebylo ovšem

pochyby, že jejich místní přátelé najdou pro všechno, co od

lidí dostali, jak mírové tak válečné využití.

Uplynuly asi dvě hodiny. Na jižní straně lesy ustupovaly

sadům a obdělávané půdě. Listy stromů byly stále spálenější.

Na severu se v dálce zdvihaly hory, do jejichž pozvolných

úbočí se zakusovala hluboká údolí. Z oparu se vynořily věže.

čnící vysoko nad stěžni lodí kotvících v přístavu. Aliyat se

vylodila v Xenoknossu.

Chráněno řekou a loďstvem nepotřebovalo město hradby. Široké a čisté

ulice byly lemovány podivuhodně tvarovanými kolonádami a fasádami

domů. Skleněné tabulky zářily v ostře kontrastních barvách. Dojem nebyl

zmatený, ale naopak mimořádně harmonický a vzdušný, jako stromy nebo

réva ve větru, či chaluhy v mořském proudu. Byl to zvláštní pohled ve

světě, kde všechno usychalo.

Nebyly tu žádné hlučící davy. Obyvatelé se pohybovali

rozvážně, dokonce i pohledy, které na ni vrhali, byly velice

nevtíravé. Ale byly to hlavně jejich hlasy, které zpívaly a

švitořily a zvuky nástrojů z obydlí, kde se zrovna oddávali

odpočinku. To dotvářelo atmosféra města.

Ale to ještě nebylo všechno. Když stoupali na návrší, uviděla

za hranicemi města tábor z provizorně zbudovaných přístřešků.

Bytosti, které jej obývaly, postávaly v hrozivých hloučcích. Po

obvodu stály ozbrojené stráže. Zamrazilo ji. Tak proto někoho

potřebovali.

Na temeni návrší se tyčila budova, kterou znala jako Halidom.

Její prastaré omšelé zdivo mělo barvu světlého jantaru. Nic

podobného, s tak komplikovanými oblouky a klenbami,

581

spirálovými okny a prolamovanými římsami, na Zemi nikdo

nevytvořil. Tam se představivost a fantazie ubíraly jinými

cestami. Zde se prolínala architektura s hudbou, poezií a

dalšími druhy umění. Jako by zde všechna umění prožívala

nepřetržitou renesanci a vnímavý člověk měl pocit, že ji

prožívá zároveň s nimi.

S'saa ji zavedl dovnitř. Otevřel se před nimi

rozlehlý zšeřelý sál. Před tribunou byli v polokruhu

shromážděni významní obyvatelé Xenoknossu. Nad nimi stáli tři,

každý od jednoho pohlaví, kteří představovali v místním pojetí

krále, prezidenta či vůdce. Jeden z trojice mluvil a

shromáždění mu napjatě naslouchalo. Hanno kdysi

navrhl, nazývat trojici Triádou, v Hestii se však nakonec ujalo

označení Triune.

Vstoupila.

Ten večer se z pokoje, který jí přidělili, spojila s Hestii. V místnosti spíše

tábořila, protože zařízení nebylo uzpůsobeno lidským potřebám, ale stačilo

to. Za otevřeným oknem se proháněl horký vítr. Malý srpek měsíce

ozařoval oblaka, jejichž duchovíte stíny se ploužily po hladině řeky.

V jejím hlase bylo cítit vyčerpáni, i když jí samotné připadalo,

že nebyla nikdy čilejší. „Byli jsme tam celý den. Ne že by

sama záležitost byla tak komplikovaná, ale mnoho aspektů

se týkalo víry, tradic a předsudků. Prostě schémat, která určují

chování. Zkuste si třeba představit, jak si pohanský Kelt a

ortodoxní muslim vzájemně vysvětlují pojem ženských práv. Takže

já jsem byla v podobné situaci.“

„Ale Ithageňané jsou alespoň natolik moudří, že jsou schopni požádat o

radu zvenčí,“ podotkl Patulcius. „Které lidské národy tohle uměly?“

„To je sice pravda, ale tahle situace neměla na Zemi obdoby,''

ozval se v pozadí Wanderer. „Tam nikdy nebyl nikdo z jiné

planety. Snad někdy v budoucnosti … Pokračuj, Aliyat.“

„Jde o jejich rozmnožování. Kopulace probíhá v čisté klidné

vodě a pro úspěšné početí je potřebná přesná koncentrace

určitých rozpuštěných organických látek.“ Ve světě s vysokou

vlhkostí to nebyl o nic větší handicap, než jakým je pro lidi

neschopnost jejich organismu vytvářet vlastní vitamín C. „Víme. že

obyvatelé města k tomu používají jezero v kopcích za

městem.“ Lidé mu začali říkat Svaté jezero, protože to

vypadalo, že milování má v této společnosti blízko

náboženskému obřadu. „Na venkově většina jezer

vyschla tak, že se nedají použít. Obyvatelé se tedy spojili a

žádají přístup ke Svatému jezeru, dokud nepominou sucha. To se už

také dost zmenšilo, ale mělo by stačit pro všechny,

pokud trojice trochu omezí své skotačení.“ Aliyat se rozesmála.

„Jak by se to asi dělalo u nás! Ale Ithageňané o tom pochopitelně

uvažují jinak. Jim jde především o to, že … vetřelci poskvrní

jejich místní svátost, znectí jejich strážného ducha či boha. Triune

řekli venkovanům, ať se vrátí domů a nerozmnožují se.

dokud neustanou sucha. Ale to, pochopitelně, není tak jednoduché.“

„Samozřejmě,“ ozval se Tu Shan. „Žijí vcelku primitivně a dětská úmrtnost

je vysoká. Musejí se rozmnožovat ať se děje, co se děje.“

„Říše. a vlastně celá tahle část Minoi, je na pokraji občanské

války. Už jsou tu i mrtví. Teď se tu shromáždily dva nebo tři

tisíce venkovanů a trvají na tom, že jim nic nezabrání, aby brzy

nesly do jezera. Nic je nezastaví, snad jen masakr. Nikdo si to

nepřeje, ale dojít k tomu může a situace by se nesmírně

zhoršila.“

Macandal tiše hvízdla. „Tohle jsme vůbec netušili. Kdyby

s tím jen přišli dřív.“

„Myslím, že je to napadlo, až když si sami nevěděli rady,“ řekl Patulcius.

„Jestli hned něco nevymyslíme, bude pozdě.'„

„Proto jsi tam šla ty,“ ozvala se Macandal. „Z narážek S'saa

jsem pochopila, že jde o něco takového. A ty, se svými

zkušenostmi… Nevykládej si to špatně!“

„Ne, nic se neděje. Pozvolna jsem získala celkovou

představu. A mám nějaký nápad, ale možná to bude k ničemu.“

„Jen povídej,“ pobídla ji Svoboda. Pokud lze pro emoce Ithageňanů

použít lidské slovo, pak shromáždění, které se sešlo následujícího

rána, bylo zděšené. „Ne!“ vykřikl le z Triune. „To je

nemyslitelné!“

583

„Ne tak docela. Představení.“ oponovala. „Lze to provést celkem rychle a

snadno. Pohleďte.“ Rozvinula pruh papíru, na němž byl letecký snímek

Svatého jezera a nejbližšího okolí, který jí včera zaslali z Hestie.

Ithageňané proti přeletům nic nenamítali, i když nikdo z nich nikdy nepřijal

pozvání do letadla. Nebylo zřejmé, jestli se jedná o úistinktivní obavy nebo

nějaký zákaz. „Jezero leží v údolí a je naplňováno dešti. Tady, trochu níž,

je také malé údolíčko. Vykácíme v něm stromy a křoví, a kopcem, který'

obě údolí odděluje prorazíme štolu. Vytvoříme tak druhé jezero a když

štolu uzavřeme, vtom vašem zbude stále ještě dost vody. Tam se vesničané,

z vašeho dohledu a podle svých obyčejů, mohou zasnubovat. Pro vás by to

byla velmi náročná práce. Ale my to s našimi stroji a výbušninami

zvládneme snadno. Uděláme to pro vás.“ Sál naplnil sykot a šum S'saa se

snažil překládat a doplňovat co říkal lo. „Přestože váhají, budou souhlasit

aby předešli něčemu horšímu. Nicméně se obávají, že obyvatelé toto řešení

odmítnou. Budou to chápat jako přímé a smrtelné ohrožení. Jak znám

vůdce Ktha a Hnťngga, je to velice pravděpodobné. Protože životodárným

není každé jezero. Musí být posvěceno dávným užíváním a životy, které v

něm vznikly. Ztroj ování na jiných místech by mohlo narušit rovnováhu

světa. Deště by mohly ustát na věky nebo by ti, kteří pravidlo porušili, už

nikdy neměli potomky.“

„Tomu přece nemůžete věřit!“ zvolala vyděšeně.

„Ne. My. kteří jsme tady opravdu ne. Ale tohle je prostý venkovský

lid. A je pravdou, že ne každá voda v sobě nese požehnání.

Mnohá jej jalová.“

„To proto, že … že … Kristepane, co to má za smysl?“

„Z očí ti vytéká voda, to je zaříkávání?“

„Ne. já … nevím. Ano, zaříkávám smrt a zmar a … počkat! Počkat!“

„Poskakuješ, zdvíháš paže, vydáváš zvuky!?“

„Něco, něco mě napadlo, možná to bude ono. Musím se zeptat

rady a pak také lidí, jestli s tím budou souhlasit.“ Aliyat se

obrátila zpět k Triune.

Mnoho dní byla obloha ocelově modrá, takřka čistá, kromě

mraků na západě. Občas mezi nimi přeskočil blesk a

nehybným bezvětřím se nesl zvuk vzdáleného hromu. Paprsky rudého

zapadajícího slunce, které se mezi nimi prodíraly, barvily hladinu nového

jezera do barvy lidské krve. Přicházelo stále více Ithageňanů, až

jejich těla vytvořila na břehu mohutný val. Rytmus jejich

zpěvu připomínal tep srdce.

Zjejich řad vyšly tři páry Tajemných, neboť taková byla jejich

přirozenost. Po jejich pravici kráčeli Představení města s

lucernami na dlouhých tyčích, které vrhaly mihotavé stíny, po

pravici šli Vojevůdci s planoucími a dýmajícími pochodněmi.

Doprovod se zastavil, než se jejich nohy dotkly hladiny.

Šestice šla dál.

Aliyat cítila, jak se jí stébla zaplavené trávy lámou pod chodidly. Voda jí

stoupala nad kotníky, nad kolena, až dosáhla beder. Voda byla prohřátá

celodenním žárem, ale zezdola stoupal příjemný chlad, jako příslib příštích

let. „Tady se zastavíme. Odtud se dno svažuje příkřeji a po několika

metrech by nám voda sahala nad hlavu.“ Neubránila se veselí. „To by nám

na důstojnosti asi nepřidalo.“

„Pořád nějak nevím, co budeme dělat.“ postěžoval si Tu Shan.

„Vcelku nic moc. Konec konců, jsme stále oblečeni. Stejně

nevědí, jak náš druh dělá děti. Ale nesmíme spěchat a …

ukázat jim. jak se milujeme.“ dokončila trochu zajíkavě.

Objal ji. Pevně se k němu přitiskla a začala ho líbat. Skrze šero

nezřetelně vnímala, že Patulcius a Macandal. Wanderer a

Svoboda dělají totéž. Od břehu k nim doléhal zpěv.

Mejdan v bazénu, pomyslela si. Směšné. Bylo to stejně absurdní

jako opravdové milování, jako každý člověk, každá živá bytost.

Přiletěli jsme z hvězd, které nám blikají nad hlavou,

abychom tu předváděli pravěký rituál plodnosti.

Ale fungovalo to. Jezero bylo vysvěceno, kouzlo bylo zažehnuto. Minoa

může v mini očekávat vzkříšení země.

„Tu Shane.“ zašeptala, když se k němu tiskla. „Až se vrátíme,

chci mít s tebou dítě.“

585

31

„Obdrželi jsme radostnou zvěst,“ oznámil jeden z Alloi,

kterého lidé nazývali Lightfall. „Poslyšte. Přišla z místa

setkání. Nejbližšího místa setkání, sto čtyřicet sedm světelných

let odtud.“ Krátkým pohybem své rozvětvené paže ohraničil

část oblohy a pak ukázal na malý bod uvnitř. V porovnání s

jeho křehkou postavou, stojící na pozadí hvězdného nebe.

které bylo vidět průhledným trupem lodě, gesto vyznělo velmi

jistě a sebevědomě.

Naznačený směr nebyl ani k Slunci ani k Pegasu. Alloi

pufcrvali od svého mateřského světa na všechny strany.

„Místo setkání,“ opakovala Yukiko nahlas anglicky.

Přestože si navzájem vcelku rozuměli, zůstávalo stále dost problémů a chyb

ve správném chápání některých pojmů. Tomu se nedalo zabránit, když

nebylo možné vnímané podněty překládat přímo, ale musely se převádět do

společného jazyka, který se během let vyvinul. „Není mi zcela jasné, o čem

mluvíš.“

„Ti. kteří putují mezi hvězdami, zanechali u vybraných sluncí

stanice, na které hlásí výsledky svých výzkumů a nové

poznatky.“ - vysvětloval Quicksilver. „Ty pak předávají

informace ostatním. Tak vznikají ohniska vědomostí a tok

zpráv mezi nimi vytváří informační síť.“

Hanno přikývl. O tom něco věděl; jeho bádání s Alloi jej

přivedlo do blízkosti podobné sítě, která by měla

obkroužit Tritos. Zatímco on se zabýval vědou. Yukiko

zkoumala jejich umění, filozofii a sny. „Primitivní varianta

něčeho podobného je i v našem slunečním systému,“ připomněl

jí. „Tedy byla. když jsme odlétali. Jakmile začnou přijímat naše

zprávy, mohou ji dokonalit a připojit se ke společenství.“

„Pokud budou mít zájem,“ odpověděla s lehkým povzdechem a pohlédla

ven na zmrzlé vodopády hvězd. To co se zde zatím dozvěděli dávalo

pramalou naději.

Hahno to však neviděl tak pochmurně. „Co je to za zprávu?“

zeptal se netrpělivě.

„K místu setkání dorazila loď,“ řekl Lightfall. „Z času na

čas to dělá každá, aby získala aktuální informace, protože

stanice nemohou nepřetržitě vysílat, zvláště pro ty

lodě, které se pohybují ve velkých vzdálenostech a vysokých

rychlostech. Zpráva říká, že posádka pokračuje na Tritos. Už

jsme se s nimi kdysi setkali a víme, že Xenogaia má

pro ně zvláštní význam. Můžeme šije ukázat?“

„Tady jsou,“ ozval se Star Wing a zapnul projektor. Objevilo

se mohutné tělo a Hannovou první myšlenkou byl nosorožec.

To srovnání pochopitelně kulhalo stejně, jako popis člověka

pomocí anatomie housenky.

„A-ano,“ vypadlo zněj. „Také asi pocházejí z nějaké velké

planety, že? Myslím, že vidí určitou kulturní podobnost se

zdejšími obyvateli a doufají, že budou moci studovat rozdíly

civilizací, které se vyvíjejí v podobném prostředí.“

Yukiko se rozzářila. „Kdy asi dorazí?“

„Ve zprávě se říká. že chtějí na místě setkání strávit několik let. aby utřídili

nové informace,“ sděloval Lightfall. „To je běžné, že posádky nějaký čas

využívají zařízení, která nemohou mít na svých lodích. Nyní už

nepochybně budou na cestě. A protože mohou vyvinout velké zrychlení,

mohli by dorazit jen několik měsíců po této zprávě.“

„Nebo několik let.“ řekla Yukiko s úsměvem. „Je

čas připravit uvítání.“

„Mají stejný pohon jako vy?“ vyzvídal Hanno.

„Ano.“ odpověděl Lightfall. „A vám bych ho také doporučoval.“

„Už jsem o tom uvažoval. Museli bychom na lodi provést

některé zásadní změny.“

„A ještě více změn ve svém myšlení.“

„Touché!“ zasmál se Hanno. „Souhlasím, že se chováme jako

netrpěliví zbohatlíci.“

Alloi při mezihvězdných cestách nepoužívali stále zrychlení. Když dosáhli

rychlosti blízké rychlosti světla, pokračovali vletu setrvačností a k

vytvoření gravitace využívali rotaci lodě. To šetřilo antihmotu a

587

umožňovalo konstruovat obří lodě se vším myslitelným vybavením.

Nevýhodou ovšem bylo. že časová dilatace nebyla tak velká. Cesta, která se

tedy mohla uskutečnit za deset let palubního času. se protáhla třeba na

dvacet. A čím větší byla vzdálenost, tím se poměr zvětšoval. Všechny

posádky byly nesmrtelné, ale nikdo z nich neztratil pojem času.

Praktický dopad tohoto způsobu byl také ten, že

pozorovatelé ze Země nikdy nezaměřili žádnou loď. Ač

se jednalo o obrovské energie, lodě vyzařovaly jen při

startu a zpomalování. Z hlediska pozorovatele to bylo, jako za

prudkého slunce zahlédnout na velkou vzdálenost plamen svíčky, který

vzápětí zhasne. Ke všemu takových lodí bylo nesmíme málo.

„Možná jste k sobě nespravedliví,“ namítl Volant. „Vaše

uspěchanost může nahradit to co nám, rasám které už dlouho

létají ke hvězdám, chybí. Vymaníte se z tohoto kousku galaxie,

kterého jsme dosáhli a za necelý milion let můžete proniknout

na oba její konce. Vy můžete být těmi, kteří spojí celou

galaxii.“

„Ne, ne,“ nesouhlasila Yukiko. „Máte o nás lepší mínění, než

si zasloužíme.“

„Ať rozhodne budoucnost.“ řekl Star Wing; trpělivost věků. Tyto bytosti

opustily hvězdu v Pegasu před patnácti tisíci lety. Žádná z nich nebyla

mladší než polovinu těchto let. Věděly o výpravách, které se vydaly jinými

směry před stonásobně delším časem.

„Ano, to je … úžasné,“ řekl Hanno o obrátil se na Yukiko:

„Snad ty najdeš vhodná slova, drahá, já nevím, co říci.“

„Ale dostal jsi nás sem právě ty.“ prohlásila Yukiko a vzala ho

za ruku.

Většinou už poznali, kdy Alloi mluvili zcela vážně. Jako n\iii. „Přátelé,“

řekl Lightfall. „vaše skupina bude brzy postavena před rozhodnutí. Krátce

na to. co,“ - následovalo slovo, které patrně označovalo nové návštěvníky -

„dorazí na Tritos, odletíme.“ Hanno i Yukiko jen zaraženě mlčeli. Lightfall

pokračoval: „Pokud budete chtít, můžete zůstat. Budou nadšeni, že se

setkají s novými členy společenství. Můžete si navzájem pomáhat v

poznávání Xenogaie. A myslím, že mnohem lépe než to bylo možné s náni.

Vše co jsme v tomto systému vybudovali, zde zůstane pro vaši

potřebu.“

„Ale … ale proč musíte odletět?“ vykoktala Yukiko.

Štíhlé končetiny udělaly několik gest a membrány se

zachvěly a začaly lehce opaleskovat. Vysvětlení bylo

chladné a logické, ale snad, snad vněm byla i trocha lítosti. „Na

Tritosu jsme strávili více než čtyři sta let. Jistě je

zřejmé, že to bylo i kvůli tomu, co jsme zachytili

ze Sluneční soustavy. Naše naděje, že se setkáme s

cestovateli odtamtud, se naplnila. Mezitím jsme prozkoumali zdejší systém

a získali mnoho znalostí o historii, vývoji a životě rozumných bytostí

na Xenogai. Poznali jsme nové pojetí vesmíru. Celé to úsilí, jak jsme

očekávali, se bohatě vyplatilo. Něco z toho se dokonce

dotklo i nás samotných.

Ale vy, lidé. jste zde za patnáct let dokázali více, než jsme si vůbec uměli

představit. To proto, že váš domovský svět a vaše evoluce je velice blízká

jejich. Příroda vás mnohem lépe připravila na to. abyste jim

porozuměli.

Pokud jde o nás, přitahujete nás mnohem více než oni. Jste

také rasou, která dosáhla hvězd.

Mohli bychom zde zůstat dokud jejich hvězda nezačne umírat

a stejně bychom neobjevili všechno, co se dá objevit. Je toho

příliš a změny probíhají neustále. Život je řídký' jev a

inteligence vzniká vzácně. Proč bychom tedy neměli zůstat?

Odpověď je jednoduchá: Chceme najít více. než je možné zde.

A pokud budeme hledat dost dlouho, také to najdeme.“

Hanno nebyl schopen odpovědět jinak než v obchodní

terminologii: „Chápu. Už jste za bodem, kdy se snižují výnosy.

A vaší nejlepší strategií je začít znovu.“

Jak se zdálo, mateřská civilizace to neudělala, nemohla.

„Poletíte ke Slunci?“ zeptala se Yukiko netrpělivě.

„Snad někdy,“ připustil Star Wing.

„Myslím, že asi nikoli,“ namítl Quicksilver. „Myslím, že to

co jsme se o vás dozvěděli postačí. Oni také někdy opustí

svou soustavu.“

589

„Jen ať spolu Slunce a Pegas komunikují,“ ozval se Volant.

„Ne, ty jsi také netrpělivý a příliš o našich přátelích

nepřemýšlíš.“ napomenul ho Lightfall. „Máme před sebou léta

na zvažování.“ Pak pokračoval klidem: „Vy a vaši přátelé dole

na planetě také musíte přemýšlet. Chcete začít hned?“

Hanno a Yukiko si vyměnili pohledy a mlčky přikývli. Uklonili se - jedno z

gest. kterým rozuměly obě strany -a odešli.

Cesta je vedla podél zakřivení pláště obrovské lodi.

V tomto místě byl simulovaný výhled na rudé vrchy, ostré

útesy a jezero pokryté rozpraskaným ledem. Nad tím se

klenula fialově modrá obloha s barevnými kruhy, které

vypadaly jako věčná duha. Tento svět kdysi Alloi objevili, a

protože se podobal jejich světu před nástupem industrializace,

zanechali na něm osadníky. O kus dál se nacházel tréninkový

modul pro lidi. Bylo možné nechat jej rotovat kolem lodi. aby

se dosáhlo vyšší přitažlivosti. Lidé tak udržovali svou fyzickou

kondici a při návštěvě planety nebyli tolik handicapováni v

porovnání s osadníky.

Za ním se nacházela jejich obytná sekce, kde měla Yukiko

svou malou zahrádku a Hanno velký model karavely. který

kdysi postavil. Obývali tři místnosti, ve kterých měli veškerý'

svůj majetek. Některé věci pocházely ještě ze Země, většina

však měla STOJ původ zde. Nikde však nebyl nepořádek,

neboť Hanno si stále zachovával pečlivost starého námořníka a

Yukiko jako vždy žila střídmým, až prostým způsobem. Nad

nízkým stolkem naproti terminálu počítače visel rozvinutý

svitek ozdobně popsaného pergamenu. Na desce stolku stála

skleněná miska s vodou, ve které byl ponořen pravidelně

tvarovaný kámen.

„Mám udělat čaj?“ navrhla Yukiko, když si odložili.

„Jak chceš,“ odpověděl nepřítomně. „Chci se hned spojit s

planetou.“

„Ano, je to úžasná novina, ale stejně to budeme muset

probrat několikrát…“

„A osobně. Poletíme dolů a na čas tam zůstaneme.“

„To bude skvělé.“ vydechla.

„Ano. Konečně si užiju trochu nefalšovaného moře a slaného větru.“

„A našich přátel. Nebudou to jen hologramy, ale lidé z masa a

kostí. A co teprve děti. Ty už jistě pořádně vyrostly.“

Nebyl nijak sentimentální, ale dokud se při návštěvách dole

nesetkal s přáteli, neuvědomoval si. jak moc je ponořen do

práce a nového způsobu života. Příležitostí k tomu ovšem bylo

velmi málo. Aby bylo možné porozumět Alloi. bylo třeba s

nimi žít. pracovat, sdílet vítězství i prohry. Pro něho

samotného to nebyla nijak velká oběť.

„Nezáleží na tom. kolik let máme na přípravu, musíme začit

hned.“

„Znamená to. že si ani nemůžeš v klidu vypít šálek čaje?“

zeptala se s úsměvem.

Ignoroval její lehkou ironii, sedl si k terminálu a vyťukal

spojení s Hestií. Loď byla sice právě na opačné straně, ale

Alloi už dávno vyslali na oběžnou dráhu spojovací družice.

Obrazovka naskočila. „Navazuji spojení,“ pronesl hlas.

Uplynula minuta a znovu: „Navazuji spojení.“

Yukiko přepnula na vnější pohled. Planeta zářila modrobíle a poblíž

terminátoru se míhaly blesky. Spráskla ruce. „Vždyť jsme zapomněli!“

vykřikla. „U nich je právě noc.“

„Sakra.“ řekl Hanno, ale nijak zvlášť ho to

nevyvedlo zmíry.

Na obrazovce se objevila trojrozměrná Svobodina tvář. jako by se na ně

dívala zavřeným oknem. Byla rozespalá, rozcuchaná a přes nalitá prsa měla

nedbale přehozený župan. „Co se děje?“

„Nic strašného. Jen tu máme něco nového. Až ti to povím,

můžeš jít zase spát. Pak to řekneš ostatním.“

„A to nemohlo počkat?“ naježila se.

„Poslouchej,“ řekl a stručněji vylíčil situaci. „O

těch bytostech, které sem letí, zjistíme od Alloi co nejvíce, ale

591

napřed se musíme poradit. Yukiko a já … čekejte nás krátce po

svítání… Co je?“

„Proč tak spěcháte?“ odsekla Svoboda. „Copak nevíte, že je zrovna

sklizeň? Všichni, včetně robotů, dřeme jak koně a ještě pár dní budeme.

ZaslecMa jsem vaše volání jen proto, že jsem právě usínala, protože

předtím mě děcko nenechalo několik hodin spát. Teď se tu snad máme

všichni zbláznit jen proto, že se vám zachtělo přiletět?“

„Co to sakra říkáš? Tobě je to jednoT ' Rozhraní mezi

osvětlenou a neosvětlenou částí tělesa „Omlouváme se,“

vpadla do hádky Yukiko. „Jsme tak rozrušení, že nám všechno

ostatní vypadlo z hlavy. Je nám to líto.“

„A je to líto i jemu?“ ušklíbla se Svoboda.

„Ale no tak,“ ozval se Hanno. „Ano, moje chyba, ale tohle je

tak důležité …“

„Ano. je to důležité.“ přerušila ho Svoboda. „A stejně důležitá

je tvoje arogance. Zapomněl jsi ale na nejdůležitější věc -

přestože si sedíš tam nahoře na nebi. nejsi Bůh všemohoucí.“

„Prosím,“ ozvala se Yukiko.

Hanno chladně odpověděl: „Já jsem kapitán. Budete mě respektovat.“

Svoboda prudce zavrtěla hlavou. „To už se změnilo. Nikdo už

není nepostradatelný. Budeme respektovat vůdce, pokud

nějakého budeme potřebovat, tehdy, když se dohodneme, že

nám to bude k něčemu dobré.“ Po chvilce přemýšlení

pokračovala: „Až se poradíme, někdo vám zítra zavolá.

Yukiko, tohle není tvoje chyba, všichni ho přece známe.

Dobrou noc.“ Obrazovka potemněla.

Hanno do ní ještě chvíli nepřítomně zíral.

Yukiko si stoupla za něho a položila mu ruce na ramena. „Neber si to tak.

Nevyspala se a je nervózní. Až si odpočine, zapomene na to.“

„Ne, to je něco víc,“ potřásl hlavou. „Došlo mi, že ti tam dole

stále nezapomněli.“

„Jsem si jista, že to tak není. Dovedl jsi nás všechny k

něčemu mnohem nádhernějšímu a smysluplnějšímu, než jsme

kdy doufali. Ale je pravda, že už pro nás nejsi

životně důležitý. To. že jsi kapitán, je nepochybné. Ale

jednal jsi nerozvážně. Ale nic strašného se nestalo a do rána

se to zahojí.“

Vstal. „Některé věci se nikdy nezahojí. Ale necháme toho. Kdepak máme

ten čaj?“

Chvíli si ho měřila, než tiše řekla: „Vy dva se pořád

rádi zraňujete, nemám pravdu?“

„Jak moc ti schází Tu Shan?“ zeptal se ostře. Přitáhl ji k sobě. Prese

všechno, tohle byly moc dobré roky. Díky tobě.“

„Pro mě také.'' řekla a položila mu tvář na hruď.

Odkašlala si. „Tak ještě jednou, co bude s tím čajem?“

593

32

Svítání stříbřilo hladinu řeky. Vrchovina na západě se

ještě ztrácela v šera a klesající úplněk mizel v mlze.

Vodopád, kterým se potok vléval do řeky. se s hlukem tříštil

o vodní hladinu, řeka šeptala a bublala. Chladný vánek

byl plný soli.

Hanno a Wanderer stáli u doku a obtížně hledali slova. „Tak si to

užij.“ řekl Wanderer.

„Ty taky.“ odpověděl Hanno. „Jak dlouho jsi říkal, že budeš

pryč?“

„Nevím přesně. Tři. čtyři dny. Ale ty se vrať ještě večer,

slyšíš?“

„Samozřejmě. My Féničané nezůstáváme na moři přes noc,

pokud to není nutné.“

Wandererova tvář ještě více potemněla. „Moc se mi nelíbí, že

pluješ sám.“

„To už jsem slyšel. Ale ty jdeš také sám a ani si nebereš

komunikátor.“

„To je něco jiného. V těchhle lesích se vyznám. Ale nikdo znáš doopravdy

neví, co se skrývá v moři. My jsme jen párkrát pluli kousek podél pobřeží v

našich lodích, nebo jsme vypluli s domorodci. Ale to bylo proto, abychom

je poznali, ne abychom zvládli mořeplavbu.“

„Koukni. Peregrino. Vím moc dobře, že podmínky nejsou

stejné jako na Zeni. Vyzkoušel jsem si to. A taky pamatuj,

že jsem se plavil na mnohem křehčích kocábkách už dva

tisíce let před tím, než jsi se narodil. A druhý zákon

moře vždycky zněl: .Dávej bacha.'„

„A ten první je?“

„Jepodnáma.“

Rozesmáli se a Wanderer řekl: „Jo, oba musíme jít svými cestami. Myslím,

že totéž platí i pro Corinne. Nemusela se zrovna teď radit s Triune.“ A pro

sebe si pomyslel: Utéct, odpočívat, zbavit se napětí, které se v nás

nahromadilo během dnů hádek. Máme zde zůstat pňdat se k Alloi nebo co?

Musíme sami přijít na to. po čem doopravdy toužíme. Na rozhodnutí máme

léta, ale propast mezi námi je hlubší a širší, než jsme tušili.

„Díky za pomoc.“ řekl Hanno.

„De nadá, amigo.“ Potřásli si rukama. Byl to ten nejsrdečnější stisk

jaký Hanno v Hestii zažil. Nechtěl se ptát přímo, ale byl si jist.

že mu Wanderer odpustil. Ať se mezi nimi objevila

jakákoli neshoda, nikdy se netykala ničeho zásadního vjejich životě,

jako tomu mohlo být u ostatních: a z Wandererova pohledu události

jeho dávného přítele plně ospravedlnily. Na posledních

poradách osmí obhajovali stejná stanoviska.

Jiné to bylo s Macandal, Patulciem, Aliyat, Tu Shanem a

Svobodou. Svoboda byla nesmírně laskavá. Konec konců i ona

dávala v zásadě přednost zkoumání a objevování. Přesto v

tiché shodě s Yukiko zůstala v posteli, když jejich mužové

ráno nakládali vybavení do lodi.

Wanderer se otočil a odcházel po pěšince podél doku. Za chvíli ho pohltilo

ranní šero. Hano nastoupil na palubu, vytáhl hlavní plachtil, rozvinul

kosatku a zajistil je. Jasně bílá tkanina plachet nabrala vítr, Ariadně se

mírně naklonila a vyplula po proudu.

Byla to pěkná šestimetrová šalupa. Kdysi by se s ní

na Zemi daly dělat divy. Tu Shan ji podle plánů z

databází, a s pomocí robotů, postavil ve svém volném čase.

Původně chtěl vytvořit něco krásného a zároveň

užitečného. Nakonec to dopadlo tak, že po několika krátkých

vyjížďkách zůstala zakotvená v přístavišti. Nikdo neměl

čas ji využívat. Ithageňanům se sice nesmíme líbila, ale pro ně

byla naprosto nepoužitelná.

„Chudinko malá.“ řekl a popleskal palubu vedle kokpitu. „Plakala jsi po

nocích, když jsi tak sama ležela na vodě?

Dneska si to vynahradíme, uvidíš.“ Překvapeně si uvědomil, že

mluví punštinou. Kdy ji vůbec použil naposled?

Ústí se rozšiřovalo a vítr z pevniny zesílil. Dostal se do

správného proudu. Odliv bude patrně nejnižší ve chvíli, kdy

opustí ústí řeky. Klidná voda mezi přílivem a odlivem je ta

595

nejvhodnější chvíle pro vyplutí na širé moře. Při zvýšené

gravitaci Xenogaie byly vlny, víry a proudy mnohem silnější a

rychlejší než na Zemi a jejich účinek se dal hůře předvídat.

Na pravoboku stoupalo mlžným oparem slunce. Bylo zhruba stejně vysoko

jako by tomu bylo na Zemi na stejné zeměpisné šířce a ve stejnou dobu.

Přestože se planeta otáčela o něco rychleji, díky sklonu její osy ho čekal

dlouhý letní den. Na jihu se začínala kupit tmavá mračna. Doufal jen. že se

nepohnou k severu, aby na něho nevyklopila svůj náklad vody. Přestože

nejdeštivější období už minulo, liják mohl přijít kdykoli. Meteorologie

Xenogaie byla pořád do značné míry záležitostí odhadu. Výchozí podmínky

stále ještě nebyly dostatečně prozkoumány a lidé i počítače se častěji

věnovali jiným, zajímavějším problémům. Také to vypadalo, že počasí je

mimořádně nestabilní proto, že chaos ve fyzikálních podmínkách planety

měl vždy navrch.

Tohle však byla pevná a odolná loď a s Wandererem do ní

navíc instalovali přídavný motor. A kdyby se dostal do

opravdových nesnází, vyšle signál a přiletí pro něho letadlo.

Zamračil se. Mysli na příjemnější věci.

Opět se vydat mezi hvězdy … Ne, to je příliš živé. Tohle přece

První rozdělilo.

Nemůže nic zazlívat těm, kteří se rozhodli zůstat. Dřeli se,

trpěli, rvali se s přírodou; zde byli doma oni i jejich děti. A pro

ty, kteří zde chtěli dále zkoumat byla Minoa, i se svými mnoha

malými říšemi, jen jedním kontinentem na celé velké planetě.

Na ty. kteří se chtěli zabývat nehumanoidy tu čekala celá rasa.

Co víc si přát? Teď ale konec. Je třeba užít dne. Před Ariadně

se otevřelo volné moře. Z vysokých vln odstřikovala

šedomodrá pěna, jak se do nich opíral prudký jihovýchodní

vítr. Loď vyrazila v silném náklonu. až zábradlí na závětrné

straně zalévala voda. Vlny narážely na palubu a na kokpit, vítr

hučel v lanoví. Ústa měl plná soli. Hanno si natáhl kapuci a

pevně zapjal vestu. Prsty nahmataly plynovou patronu, která ji

v případě potřeby nafoukne. Kormidlování bylo obtížné a

netrénované svaly to začínaly pociťovat. Kdyby kormidlo

nemělo servo a nepomáhal mu počítač, musel by je držet

oběma rukama. Musí být neustále ve střehu. V pořádku.

Takhle to chtěl.

Domorodá loď se odvážně probíjela větrem k ústí řeky. Zřejmě

čekala na volném moři na příliv. Bude pokračovat vzhůru po

řece patrně až do Xenoknossu nebo v některé ze zátočin, které

Ithageňané vyhloubili podél břehů, přečká nepříznivé počasí.

Dnes bude na řece nebezpečno; měsíc je blízko a v úplňku.

Asi pět kilometrů od pobřeží se z vody zdvíhaly černé útesy, o

které se s rachotem tříštily vysoké vlny. Zakázaná země - shluk

nebezpečných skalisek a zrádných mělčin. Proud od jihu hnal

masy vod v jejich těsné blízkosti. Hanno seřídil plachty. Chtěl

být připraven, než nadcházející příliv zesílí účinek proudu.

Otočil loď přes příď mírně proti větru a zamířil k nejbližšímu

ze tří ostrovů, které se rýsovaly v mlze na východě. Sotva se

tam dostane dřív než brzy odpoledne, kdy opatrnost bude velet

k návratu, ale alespoň měl bod, ke kterému mohl směřovat.

Mám cíl, pomyslel si. Přístav, kterého nedosáhnu. Odysseus se

vydal ze spálené Tróje lákán sliby snílků, oloupen Kyklopy,

sváděn nelidskými kráskami. Proplul mezi smrtícími skalami,

stal se dobrovolným zajatcem té, která ho milovala … ale

Odysseus nakonec doplul domů.

Kolik přístavů se jemu, Hannovi, podařilo minout za ta

tisíciletí? Všechny?

Slunce na chvíli vykouklo z mraků. Hladina Ametystového

moře byla jakoby poseta diamantovým prachem a pěna na

hřbetech vln zasvítila bíle. Bylo stejně divoké a stejně

nádherné jako žena.

Tanithel s černými vlasy ozdobenými sasankami, která mu

šeptala o tom, jak si přála, aby nemusela obětovat své

panenství v chrámu před tím. než se mu odevzdala. Adoniah,

která četla ve hvězdách ze své věže nad Tyrem - dvakrát

597

spustil kotvu a odliv jej odnesl pryč na volné moře. světla

domova mizela do noci. Následovaly Merab, Althea,

Nirouphar, Kordelia, Brangwyn, Thorgerd, Maria, Jeanne,

Margaret. Natahá. O Aštoret, těch drahých bytostí bylo

nepočítané, nedaly se všechny zapamatovat. Ale byly něčím

více než stíny, když všechny byly předem odsouzeny k smrti?

Muže si pamatoval lépe, snad proto, že jich nebylo tolik -

Baalram, Thuti, Umlele, Pytheas, Ezra, starý hrubián Rufus.

Vždy to zabolelo, když si na něho vzpomněl. Nikdy pro něho

nepřestal truchlit.

Ale dost fňukání!

S řevem se přihnal prudký nápor větru a loď se silně naklonila. Slunce

zmizelo za ocelovou šedí, nad hladinou létaly kusy chaluh. Mračna, která se

na obloze tyčila jako pohoří, se blížila. Jejich tmavou masou se proplétaly

provazce blesků. Ostřeny se skryl}' v nízké mlze, pevninu za zádí bylo

sotva vidět. ,,Kolík je hodin?' zeptal se Hanno a hvízdl, když mu počítač

odpověděl. Když se nechal unášet vzpomínkami, ztratil pojem o čase.

Cítil se také pořádně vyhladovělý, ale neodvažoval se svěřit

řízení automatu byť jen na tu chvilku, než v podpalubí

zhltne sendvič. „Dej mi Hestii,“ řekl do komunikátoru.

„Navazuji spojení.“

„Haló. haló. je tam někdo? Tady Hanno.“

Ve vetru a v nárazech vln jen stěží slyšel Yukiko: „„ .máme

o tebe strach … hlášení ze satelitu … počasí je čím dál tím …

prosím …“

„Samozřejmě, vrátím se. Nebojte se. Tahle loď se může převrátit, ale zase

se zvedne. Budu doma na večeři.“ Pokud dobře vystihnu příliv. Budu se

muset držet dál od břehu, než vjedu do ústí. Ale motor má dost velký

výkon. Bude to o mnoho lepší, než se takhle probíjet s veslaři, kteří mají

jazyk na vestě.

Nechtěl ale motor použít dříve, než to bude nezbytně

nutné. Potřeboval zápas, boj, cítit to vzrušení. Obrátka byla

zdlouhavým a obtížným manévrem. Jedna z vln se přelila po '

celé délce paluby. Ariadně se otřásla, ale její stěžeň se stále

držel pyšně vzhůru jako vyzývavě vztyčené kopí. Skvělá

holka. Jako Svoboda - jako všechny, Yukiko, Corinne,

Aliyat. Ty všechny jsou Prvními více. než jejich mužské

protějšky kdy mohou být.

Přepnul řízení na automat a snažil se o něco skasat hlavní plachtu. Lano se

mu vysmeklo z ruky a seklo jej přes zápěstí. Slaná voda okamžitě smyla

krev. Na druhý pokus se mu podařilo lano zajistit. Okolní svět potemněl,

jen jižní část oblohy osvětlovaly blesky. Voda v kokpitu se převalovala sem

a tam a čerpadlo ji nepřetržitě stříkalo zpět do moře. Vzpomněl si jak

vylévali vodu z Pytheasovy lodi na rozbouřeném Baltickém moři. Když

opět uchopil kormidlo, bleskla mu hlavou slova písně: „Podej mi mou

šviháckou hůlku …“ Odkud to znám? Angličtina. Je to tak dávno, dávno.

Devatenácté nebo počátek dvacátého století. Obhroublá vandrácká

písnička.

„ …jo matko, slož už kauci za mě, ať nehniju v tyhle

smradlavý díře.

Všechny švy hříchy jsem dávno odčinil „

Železnice. Západ. Svět. který se zdál nekonečný, ale scvrkl se v

běhu staletí a teď se zdá stejně vzdálený jako Trója. Pak se

někdo podíval ke hvězdám a začal pomýšlet na novou

Ameriku. A konečný výsledek … stroje, osm lidských bytostí,

rozloha tak nezměrná a nepopsatelná jako sama smrt.

„Peklo je velký a hluboký, peklo je velký a hluboký, peklo je

velký a hluboký, že na dno ani nevidím.

Všechny svý hříchy jsem dávno odčinil. „

Hanno vycenil zuby. Odysseus vyplul a zvítězil. A

pokud mezi hvězdami nečeká nová Amerika, nabízejí nekonečně

více.

Náhle ho probralo ohlušující burácení a svist větru. Mraky i

vlny na levoboku zmizely za vířící bílou clonou.

„Plachty dolů!“ vykřikl. To nebyla obyčejná vichřice, ale bouře, jejíž čelo

se línalo přímo na něj. Obvyklé větry na Xenogai neměly příliš velkou

rychlost, ale vichřice byly dvakrát ničivější než na Zemi. Jeho levá ruka

nahmátla vypínač a motor se rozběhl.

Pěst udeřila. Těžké kapky ho oslepovaly. Voda se přelévala

přes zábradlí a Ariadně se střemhlav vrhala do kaňonů mezi

599

vlnami. Hanno se pevně držel.

Náhle ho něco udeřilo.

Ocitl se v temnotě plné ohlušujícího hluku, která si s ním

pohazovala všemi směry. Stále však byl schopen chladně

uvažovat. Smetlo mě to. Nafouknout vestu. Hlavně

nevdechnout vodu. jinak je po tobě.

Dostal se na hladinu a nadechl se vzduchu plného

deště a slané pěny. Nafoukl vestu a podařilo se mu

dostat Hávu výše nad hladinu. Rozhlédl se. Po lodi nebylo ani

stopy. Ta spolehlivá malá dáma se nemohla potopit, ale vítr a vlny je od

sebe oddělily. Možná je blízko, ale přesto dost daleko,

když vidí jen vlny, které si s ním pohazují.

Co se mohlo stát? Mozek začal racionálně zvažovat šance na

přežití. Neúplně stažená hlavní plachta patrně zachytila nápor

větru, který stočil loď bokem k vlnám. Při tak prudkém

náklonu ho musel smést první příval. Ale vyhlídky jsou slušné.

Pokud se udrží při vědomí, může plout dokud ho nevyloví. To

by nemuselo trvat dlouho. Yukiko se mu možná právě teď

snaží dovolat. A letadlo … Ta, která byla na palubě Pythea,

byla stavěna pro Fénicii. Sice létala i na Xenogai, ale bylo to

trochu riskantní a vzhledem k mimořádným podmínkám

potřebovala lidského pilota. Možná, že lidé z Hestie provedli

nějaké úpravy, ale to byla poměrně obtížná záležitost a měli

jiné práce až nad hlavu. Pokud budou mít dojem, zeje akce

příliš riskantní, nikam nepoletí.

Piloti. Nejlepší je Wanderer. Vtom se asi shodnou všichni, ale

ten není právě k dispozici. Nebo Svoboda, ale ta musí myslet

na své dítě. Kolonie je malá - předmostí na okraji neznámých

bouřlivých vod. Nemůže se sebou hazardovat. Určitě vzlétne

jakmile tohle běsněni pomine. Pokud racionálně uvažují, do

téhle bouře se nepustí.

Zbývalo jen zůstat dost dlouho naživu. Největším nepřítelem je

počasí. Přestože byl v jižním proudu a voda nebyla příliš

chladná, pár stupňů pod tělesnou teplotou vykoná své.

Vzpomínám si … ale to byla jiná výprava a ti muži jsou dávno

mrtvi. Pokud bude nejhůř, měl bych snad ještě ovládat nějaké

asijské techniky na udržení tělesné teploty.

Plavat. Šetřit síly, ale nenechat sebou jen tak pohazovat. Najít

rytmus. Která bohyně, žijící na mořském dně, rozprostírá

námořníkům záchranné sítě? Už to mám, norská Ran.

Zatančíme si, má paní Ran?

Vítr řval a moře ho stále zalévalo slanou pěnou. Nebyl schopen

odhadnout, jak dlouho už to trvá. Minuty se mohly protáhnout

na hodiny. Zvolna ztrácel pojem o času. Přestože déšť už nebyl

tak prudký, vítr zesílil. Nepředvídaný a nepředvídatelný, stejně

arogantní jako lidé se svými stroji, vesmír stále skrývá mnohá

překvapení. Jednou tě něco musí zabít.

Někde před sebou uslyšel dunění vody narážející na skály. Z vrcholu vlny

se rozhlédl. Uviděl rozeklané útesy a skalnaté ostrůvky. Zakázaná země.

Gejzíry vody vystřikovaly desítky metrů vysoko a s rachotem dopadaly na

holé skály. Proud jej hnal právě tam. Hlavou mu blesklo, že se tomu

Ariadně snad vyhne, aby bylo možno ji zachránit. Připravil se.

Nebylo to jednoduché, protože zrádný pocit tepla se mu pomalu

rozléval z paží do celého těla. Bylo mu jasné, že takhle brzy

ztratí vědomí.

Příboj ho uchopil a najednou bylo všude bílo.

Když vlna opadla, viděl, že leží na kameni ve změti

žlutohnědých chaluh. Oceán pod nízkou oblohou dál dorážel

na pobřežní čára. Vykašlával vodu. sůl ho pálila v ústech, ale

dýchal.

Ani si tu změnu příliš neuvědomoval. Chlad a bolest vnímal jakoby ani

nepatřily k jeho tělu. jakoby sledoval někoho jiného v boji s bouří. Pokud

zde zůstane, stoupající příliv ho spláchne. Měl by být … někde jinde? Kde?

Nevěděl a ani mu na tom nezáleželo.

Tak takhle přichází konec. Pro starého námořníka to není

nejhorší způsob. Kéž bych tu mohl ležet a vzpomínat. Ale

paměť slábne a vzpomínky někam kloužou a s nimi i lidé,

601

kterých se týkají. Sbohem, sbohem všichni duchové. Šťastnou

cestu.

Ozval se nový zvuk. Pronikavé svištěm zatlačovalo do

pozadí hukot moře. vnímal nezřetelný stín. Nový podnět jej

přivedl k plnému vědomí.

Blázne! napomenul se. Musíš vydržet! Takhle tu umřeš!

Letoun se probíjel vichřicí, propadal se. zmítal se ze strany na

stranu. Z trupu vyklouzlo lano a jeho konec se točil asi půl metra

nad Hannem. Několikrát po něm hmátl. ale pokaždé minul.

Lano zmizelo a motory letounu se ještě více rozeřvaly. Lano se objevilo

znovu a v jeho smyčce byl zaklesnutý muž.

Tu Shan dopadl na útes a po kotníky ve vodě udržoval

rovnováhu. Levou nikou držel lano a zvolna, šouravě

postupoval vpřed.

Nejsilnější znáš, pomyslel si Hanno. Celé roky jsem byl s jeho

ženou.

Tu Shan ho vzal pravačkou v podpaží, zvedl ho a pevně k sobě

přitiskl.

Lano se začalo ihned navíjet. Houpali se jako srdce zvonu.

„Hlásej svobodu po celé zemi…“

Byli na palubě. Svoboda zvedla stroj a zamířila k pobřeží. Tu Shan položil

třesoucího se Hanna do uličky a rychle ho prohlédl. „Vypadá to na lehký

otřes mozku.“ zabručel.

„Možná má nějaké zlomené žebro, ale hlavně je podchlazený.

Přežije to.“

Dostal něco na povzbuzení a krev se mu rozproudila. „Jak jste

mě našli?“ zamumlal.

„Yukiko se spojila s Alloi.“ ozvala se Svoboda od řízení. „Oni

sani nemohou do atmosféry a i jejich roboti mají ve špatném

počasí velké problémy. Ale podařilo se jim dostat jeden ze

satelitů na velice nízkou oběžnou dráhu a ten v těch skalách

zjistil infračervenou anomálii. Bylo pravděpodobné, že to jsi

ty.“

„Přece jste nemohli…“

Stroj s tupým nárazem dosedl takřka kolmo na přistávací

plochu. Odepjala si pásy, vylezla od řízení a poklekla vedle

něho. „Myslel sis, že bychom chtěli zůstat bez tebe? Opravdu

sis to myslel?“

603

33

Jen málo dní bylo takhle jasných. Slunce svítilo z modré oblohy, po které

plulo jen několik sněhobílých obláčků. Moře i řeka se

leskly jako roztavené stříbro. Všech osm. kteří seděli

kolem stolu z prken, bylo oblečeno jen lehce. Z

temene kopce měli výhled jak na Hestii, která odtud vypadala jako

dětská stavebnice, tak k západu, kde z hor vystupoval

mohutný Mount Pytheas.

Už dvakrát jsme se takhle sešli, vzpomínal Hanno. Je to snad

nějaká naše neuvědomělá potřeba? Praktické důvody jsou

zřejmé - nechat na pár hodin děti v péči robotů, aby nás

nerozptylovaly a doufat, že čerstvý vzduch nám pomůže v

přemýšlení. Ale není to snad nějaký instinkt, který velí, že

když nejvíce potřebujeme moudrost, musíme ji hledat v zemi a

nebi?

Tato země ani nebe nám nepatří. Ta krátká stébla, která nejsou

trávou, stromy opodál, husté houštiny, ostré vůně. výrazná

chuť vody z potoka, nic z toho nezrodila Gaia. Nic z toho se do

ní nikdy nevrátí.

Všichni vyčkávali. Hanno si odkašlal a trochu se narovnal.

Zabolelo to, protože zranění se ještě zcela nezahojila, ale

nevšímal si toho. „Dnes nebudeme hlasovat.“ řekl. „Máme

před sebou ještě několik let, kdy můžeme všechno zvážit. Ale

to, co vám řeknu, může mít vliv na vaše rozhodování.“

Pokud se tak již nestalo. Jak si ho všichni upřeně prohlíželi, cítil změnu.

Nebyl si jist jestli to. že málem zahynul mělo zásadní vliv na to. že se

vytratila veškerá dřívější zloba nebo jestli by se všeobecná zatrpklost sama

časem nerozplynula. Na druhou stranu mohla být zakořeněna tak hluboko,

že by se neustále odněkud plíživě vynořovala. Na tom teď ale nesejde.

Jejich přátelství bylo stejně pevné jako kdysi. Prakticky se o tom

nemluvilo, ale všichni to cítili. Intuitivně vnímal, že jejich společenství

dostává nový rozměr.

Uvidíme. Všichni jak jsme tady.

„Jak dobře víte, já a Yukiko jsme v posledních dnech hodně

hovořili s Alloi. Dospěli k určitému rozhodnutí.“

Zdvihl ruku, aby utišil nervózní šum. „Není to nic převratného,

až na to, že by to mělo mít něco společného s naší další cestou.

Zůstanou zde dokud nepřiletí nová loď, a ještě několik dalších

let. aby byl čas na výměnu informací a navázání pevných

kontaktů. A až nastane vhodný čas, Alloi opět poletí dál.

Změna je v tom, že pokud my ve stejnou dobu poletíme na

Fénicii, poletí oni s námi.“

S Yukiko se na sebe usmáli, když viděli úžas v tvářích

ostatních.

„A proč proboha?“ ozval se Patulcius. „Co tam budou dělat?“

„Shromažďovat další vědomosti,“ odpověděl Hanno. „Je

to pro ně nová planetární soustava.“

„Ale planetární soustavy jsou si dost podobné,“ namítl Wanderer.

„Mysleljsem, zeje víc zajímá inteligentní život.“

„To je pravda,“ řekla Yukiko. „Na Fénicii budeme my a oni

tam budou kvůli nám.“

„Chtějí nás lépe poznat,“ doplnil Hanno. „Vidí v naší rase

mimořádný potenciál. Mnohem větší než v Ithageňanech,

přesto, jak mnoho je inspirovali v umění a o kolik díky nim

rozšířili své vědecké znalosti. My umíme cestovat vesmírem.

Ithageňané toho patrně nebudou nikdy schopni. Přinejlepším

až ve velmi vzdálené budoucnosti.“

„Ale Alloi by tu klidně mohli zůstat, sledovat obě rasy a

zároveň spolupracovat s těmi co přiletí.“ nedal se Patulcius.

„Nečekají, že tady zůstaneme,“ zavrtěla hlavou Yukiko. „Náš přírůstek tady

na Xenogaie je malý a nikdy nás tu nebude mnoho. To by beznadějně

omezilo naše možnosti jako rasy, která je schopna mezihvězdných letů.“

„Vás šest. ne nás osm, my jsme jako angličtí puritáni na Zemi,“

řekl Hanno. „Když hledali nový domov, chtěli se

usadit ve Virginii ale špatné počasí je zahnalo ke břehům

Nové Anglie. Nebylo to to, v co doufali, ale získali z té země co

605

mohli. Tak se zrodili Yankeeové.

Představte si, že by ta plochá, chudá a nezajímavá země bylo všechno co by

meh. Chtěli byste vy něco takového pro své děti?“

„Ale když se Yankeeové usadili, měli před sebou ještě celou

Ameriku,“ dodal Tu Shan.

„My nic takového nemáme.“ řekla Macandal. „Xenogaia

patří jejím obyvatelům. Nemáme právo na víc než tenhle kousek

země, který nám darovali. Kdybychom si vzali víc, Bůh nás

potrestá.“

Wanderer přikývl.

„To jsi říkala často, drahá,“ ozval se nesměle Patulcius.

„Vždycky jsem tomu rozuměl spíš z té praktické stránky …“

„Ano. něco tu zanecháme, pot, slzy, sny,“ přerušila ho Svoboda. „Bude

bolestné všeho se vzdát. Ale vždy jsem byla přesvědčena, že jednou to

budeme muset udělat. A teď máme takovouhle šanci!“

„Tak,“ připojil se Hanno. „Na Fénicii nežijí žádné bytosti,

kterým by naše přítomnost mohla uškodit. Vypadá jako

znovuzrozená Země. Ale jenom vypadá. Může to být i smrtící

past. Ale to nezjistíme, dokud“ tam nebudeme. Víme, že riskujeme

neúspěch a možná i smrt. Ale s Alloi za zády by k tomu nemělo

dojít. Společně překonáme cokoli. Chápejte, chtějí nás živé, chtějí

abychom prosperovali. Chtějí, aby lidé zaplnili vesmír.“

„Proč my?“ zeptala se Macandal. „Chápu - naše psychika,

dovednosti, společně s nimi dokážeme více, společně budeme

více než každý zvlášť, jako v dobrém manželství. Ale když

chtějí lidskou společnost, proč neletí na Zemi?“

„Už jsi zapomněla?“ opáčil Hanno.

Otevřela doširoka oči a prsty se bezděčně dotkla

rtů. „Ale jak si mohou být jisti?“

„Samozřejmě, že to není stoprocentní. Ale podle toho jak jsme jim popsali

situaci na Zemi, to lze odhadnout s velkou pravděpodobností. Země se

ubírá stejnou cestou jako jejich planeta v Pegasu a ostatní, které poznali.

Budou si určitě vyměňovat zprávy, ale cestovat tam kvůli nejistému

výsledku se jim nevyplatí. Čtyři sta třicet světelných let není v galaktickém

měřítku příliš, ale pro živé bytosti je to dost dlouhá cesta. Alloi nám raději

pomohou se usadit a až se doopravdy dobře poznáme, budeme další cesty

plánovat společně.“

Tu Shan se podíval vzhůru. „Fénicie,“ vydechl. „Jako Země.

Ne sice stejná, ale … zelené listy, úrodná půda, modré nebe.“

Zavřel oči nechal si tváře hřát slunečními paprsky. „A většinu

nocí uvidíme hvězdy.“

Patulcius se na lavičce zavrtěl. „To staví celou věc

do úplně jiného světla,“ řekl a tvář mu hrála vzrušením.

„Jde o víc než naše přežití. Jde o přežití celého lidství.“

Wanderer pokračoval: „Nejenom osadníci nebo národ,

základna či předsunutý tábor. My i Alloi jsme trpěliví a až

bude planeta naše a přijdou generace mladých, bude nás

mnoho a budeme silní. Pak můžeme znovu do vesmíru.“

„Ti, kteří budou chtít.“ řekl Tu Shan.

„Učit se a růst, šířit život“ řekla rozechvěle Macandal.

„Sebereme vesmír těm zatraceným mašinám.“ vyhrkla Aliyat se

slzami v očích.

„Kdejsou?“

Říká se. že tuto otázku poprvé položil Enrico Fermi ve

dvacátém století, kdy se vědci začali poprvé otevřeně zabývat

problematikou mimozemských civilizací. Pokud nějaké

inteligentní bytosti existují - jak podivné a smutné by bylo

kdyby nikoli, v těch nezměrných prostorách a při nekonečných

variantách stvoření - proč jsme po nich na Zemi nezaznamenali

žádnou stopu? Stojíme na hraně odrazového můstku ke

hvězdám. Cožpak se tam nikdo nevydal před námi?

Možná to bylo nepraktické či dokonce nemožné pro živé bytosti. Ale je to

možné pro stroje, jejichž konstrukce je nám v principu známa. Mohou být

našimi průzkumníky a předávat nám své objevy. Kdyby dosáhly

vzdálených planet, mohly by se reprodukovat se stále stejným imperativem

objevuj. (Na eventuální život by tato jejich činnost nemusela mít žádný

negativní dopad. Kolem kteréhokoli slunce se najde dost surovin na

některém měsíci či asteroidu.) I při konzervativních předpokladech výpočty

607

prokazují, že by se takoví roboti mohli dostat z jednoho konce galaxie na

druhý asi za milion let. V kosmickém měřítku je to pouhopouhý okamžik.

Před milionem let se naši předkové vydali na cestu polidšťování. Že by v tu

dobu žádná rasa nebyla tak daleko od startovní čáry? Stačila by jedna.

Jako jednodušší způsob se jevilo vysílání signálů.

Zkoušeli jsme to a naslouchali. Nic. Zkoušeli jsme

nové směry, nic, tajemství.

Dohady se množily. Ti druzí sice vysílají, ale tak, že to nejsme

zatím schopni zachytit. Už tady byli, ale v dávné minulosti.

Jsou zde, ale skrytí. Zničili sami sebe, tak jak se toho obáváme

my, dříve než o sobě stačili dát vědět. Všechny ostatní

civilizace se ubíraly jiným směrem, jsme jediná technologicky

vyspělá civilizace. Neexistují, jsme opravdu sami…

Fermi se odebral na věčnost, čas běžel a lidstvo dosáhlo dalšího evolučního

stupně. Odpověď na jeho otázku byla spíše vytvořena než nalezena, právě

tím. co děti Země dělaiy.

Vyšlete své roboty, ať se vydají vstříc záhadám a hlubinám.

Každá hvězda je sluncem, každá planeta světem plným

tajemství a zázraků, jejichž prozkoumání potrvá desítky let. Pokud

je na nich život, jejich průzkum nikdy neskončí, protože

život má nejen nekonečně podob, ale neustále se vy\/íjí a

mění. A pokud je inteligentní, vzniká tím nový stupeň bytí.

Čím dále se vaši vyslanci dostanou, tím se bude zvětšovat

hájemství nepoznaného. Dvojnásobný rádius má za následek

takřka osminásobný nárůst počtu hvězd. Tím se také

pochopitelně zdvojnásobí čas cesty a čas, který potřebuje

signál, aby dorazil z lodě na Zemi. Deset či dvanáct let od

startu k dosažení cíle a dalších deset let do obdržení prvních

zpráv je velice přijatelné. Padesát let ještě vypadá docela

rozumně. Ale sto. dvě stě nebo dokonce pět set let každým

směrem? Slunce a planety jsou oklasifikovány, a pokud jsou

Známy jejich základní parametry, zbytek vlastností je možné

dopočítat. Z tohoto hlediska je tedy zbytečné vysílat roboty k

velmi vzdáleným hvězdám.

Pokud jde o životní formy, je to něco jiného. Jejich studium umožňují již

objevené planety a informací je tolik, že Pomalu začínají přerůstat přes

hlavu.

Databáze obsahují i údaje o rozumných bytostech. Ty Jsou sice vzácné,

ale o to zajímavější. Když ovšem časová Prodleva výrazně

převyšuje délku jejich života, a nadto průzkumníky jsou

stroje, jak je možné je doopravdy poznat? (Ty o kterých se ví. jsou

primitivní a smrtelné. Vědy a vyspělé technologie vznikaly na

základě řetězců rozdílných historických procesů.) Takže

nejrozumnější je, soustředit se ^a ty nejbližší, kam by

bylo možné v přiměřeném čase za r°boty vyslat lidskou

posádku.

Hranice není dána nijak přesně. Omezení se může pohybovat v rozsahu

jednoho až dvou set světelných let. Ve větších vzdálenostech nemá význam

hledat. Za tohoto předpokladu nemá smysl konstruovat samoreprodukující

voň Neumannovy stroje.

Existují výjimky. Když u některé hvězdy zjistíte záření,

které by naznačovalo existenci civilizace, vyšlete tím

směrem signál nebo roboty. Ale výsledek se může dostavit

pokud vůbec, až za několik tisíc let. Bude to v tu dobu vaši

rasu ještě vůbec zajímat?

Další výjimky mohou být kosmického rázu, astrofyzikální - zvláštní

hvězdy, mračna ve kterých hvězdy vznikají, supernovy, černé díry s

podivnými vlastnostmi, obrovské masy hmoty v srdci galaxie a podobné

záhady. Můžete do těch míst vyslat sondy (třicet tisíc světelných let od

Slunce do centra galaxie) a čekat.

Všechny civilizace schopné vesmírných cest tak učiní.

Všechny sondy, které těchto cílů dosáhnou tam zůstanou,

budou vysílat a očekávat další kontakt. Budou čekat.

Tyto civilizace v té době již budou společenstvími, která si

budou moci dovolit čekat.

A tady je druhá část řešení hádanky: Roboti nebudou hledat

inteligentní organický život, ale jiné roboty.

Stroje nikdy neovládnou své mateřské světy. Pozvolna

absorbují své tvůrce do svých systémů a stanou se jim fyzicky

609

i intelektuálně nadřazenými. A během času se budou stále více

odvracet od prostého života a zaměřovat se na problémy a

činnosti, které je budou více zajímat.

Pokud některé z inteligentních bytostí budou přežívat dál. jak

se někdy stává, pak proto, že také upřou STOJ zájem jinam,

dovnitř, při hledání zábavy a rozptýlení či imaginárního

poznání, v němž jim žádné stroje nebudou k užitku. To budou

říše zcela mimo hvězdný vesmír.

„Ne, řekla Svoboda, „nebylo by dobré chovat se nepřátelsky. Postbiotická

evoluce je stále evolucí, další hledání nových cest.“ Zrudla a rozesmála se.

„Zní to pěkně honosně, co? Ale chci jenom říct, že vyspělí nezávislí robotí

pro nás nepředstavují hrozbu. Budeme mít stále své roboty, ale pro naše

vlastni účely. Budeme se zabývat věcmi, které postbiotickou inteligenci

nejenže nebudou zajímat ale ani by nebyla schopna o nich přemýšlet.

To znamená zabývat se životem našeho starého druhu nejenom

tak, že budeme pozorovat a naslouchat, ale že budeme přímo u

toho. Společně. Tak pochopíme věci, které si dnes ani

neumíme představit.“

„Ti z vás, kteří si takovou cestu zvolí,“ krotil Patulcius

poněkud suše její nadšení. „Stejně jako Tu Shan, chystám se

pečovat o svou zahradu. A myslím, že tomu bude dávat

přednost i většina našich potomků.“

„Nepochybně.“ řekl Hanno. „To je v pořádku. Budou naší

rezervou. Ale Peregrino má pravdu; někdo vždycky bude chtít

víc než to.“

„Lidé na Fénicii nebudou moci žít v žádné venkovské idyle.“ nadhodila

Macandal. „Pokud nechtějí následovat Zemi - a pak by veškeré jejich

úsilí bylo k ničemu - budou si muset najít nějakou novou

cestu. Také se budou muset vyvíjet.“

„A ti z nás, kteří budou ve vesmíru se budou vyvíjet svým způsobem.“

dodal Wanderer. „Ne tělesně nebo geneticky. Bude to mocné kouzlo, které

zasáhne naše mysli a duše.“

„Hvězdy nás budou učit.“ řekla Yukiko s úsměvem. „Ale

musíme si jenom uvědomit jak těžká škola to bude. Teď

neznamenáme nic. Všechny posádky cestovateli!, které Alloi

znají - a je jich méně než tucet - jsou jako my, nespokojenci,

vyhnanci. přežitky.“

„Vím Ale nesouhlasím s tím, že nic neznamenáme. My jsme.“

„Ano. A pokud jsme dost moudří a dost pokorní abychom naslouchali i těm

nejnižším živým bytostem, budeme nakonec stát před postbiotickou

inteligencí jako rovni. Za milion let? Těžko říct. Ale když budeme

připraveni, dojde k tomu o čem mluvíš - budeme jinými bytostmi než jsme

teď.“

Hanno pokýval hlavou. „Zajímalo by mě. jestli s našimi

spojenci nakonec stroje nepřevýšíme.“

Ostatní ho sledovali trochu zmateně. „Trochu jsem si s tou myšlenkou

pohrával. Zdá se. že podle toho co víme od Alloi, je směr. kterým se ubírá

Země. obecným principem. Většina evolučních kroků nebyla zrovna

triumfem. Neúspěchy na nižších stupních udělaly z inteligentních bytostí

bytosti zoufalé, jak říkala Yukiko. vyhnance a přežitky.

Proč ryby. kterým se ve vodě daří tak dobře, musely na

pevninu? Byly to právě ty. které ve svém prostředí

neuspěly. proto musely buďto zemřít nebo jít někam jinam.

Předkové plazů byli vypuzeni z bažin zaplněných

obojživelníky, savci si museli najít místa neobsazená dinosaury a

nakonec některé opice musely slézt ze stromů. My. Féničané. jsme

obývali jen malý kousek země. a proto jsme se vydali na

moře. Někdo, komu by se dobře žilo v Evropě, by se

sotva chtěl plavit do Ameriky nebo Austrálie.

No, uvidíme. Říkala jsi milión let, Yukiko? Můžeme si dohodnout schůzku.

Za milión let od dnešního dne se sejdeme a probereme to,“ řekl vesele.

„Nejdřív musíme přežít,“ podotkl Patulcius.

„To nám jde,“ odpověděl Wanderer.

„Zatím.“ povzdechla si Macandal. „Nebuďme si tak příliš jistí.

Nemáme žádnou záruku. Nikdy jsme neměli a nikdy mít nebudeme.

Milión let je obrovská spousta dní a nocí, které budeme muset překonat.

Zvládneme to?“

„Pokusíme se.“ řekl Tu Shan.

„Společně,“ vydechla Svoboda.

611

„Pak se budeme muset naučit mnohem lépe než dříve jak na

to.“ zakončila Aliyat

34

Pytheas a jeho sesterská loď vzlétly. Po několik měsíců, dokud

rychlost příliš nevzrostla, udržovaly spojení a posádky

prožívaly společné sny. představy, lásku, rituály oslavující

mystérium společenství a sounáležitosti; neboť prostor kolem

vyplňovaly tisíce hvězd.

„Když jsem pohlédl v ta nebesa, dílo jeho nikou, měsíc a hvězdy

jež on ustanovil; co je pak člověk, jenž jeho dbá?

„

Hanno a Svoboda stáli na zšeřelém můstku a dívali se ven. Drželi se za ruce

a vnímali své teplo. „Narodili jsme se právě pro tohle?“ sotva

slyšitelně zašeptala.

„Postaráme se o to,“ slíbil.

613

CHRONOLOGIE

Všechny letopočty, kromě prvního, udávají rok po Kristu. V

tomto roce se začíná odehrávat děj kapitoly, který se přesto

někdy může dotknout jak minulosti tak budoucnosti.

I

Thule

310

II

Broskve Věčnosti

19

III

Druh

359

IV

Smrt v Palmyře

641

V

Osud nelze změnit

998

VI

Setkání

1050

VII

Stejný druh

1072

VIII

Dvorní dáma

1221

IX

Přízraky

1239

X

V horách

1570

XI

Kotě a kardinál

1640

XII

Poslední kouzlo

1710

615

XIII

Za Lahvovou tykví

1855

XIV

Mírotvorci

1872

XV

Schůzka

1931

XVI

Tiché místo

1938

XVII

Ocel

1942

XVIII

Soudný den

1975

XIX

Thule ?

617