Poul Anderson (*1926)

Americký autor, potomek dánských přistěhovalců, jejichž příjmení vlastně znělo Andersen. Patří k žijícím klasikům science fiction.

Vyrůstal v Texasu, s psaním začal během studia fyziky v Minnesotě.

Jeho rozsáhlé dílo tvoří více než 65 románů a 250 povídek. Naši čtenáři si jej pamatují především jako autora Strážců času, volně spojených povídek o „temporální policii“, která dohlíží na to, aby cestující v čase nenarušili správný chod dějin (č. souborně Stráž času, 1997). Další dvě úspěšné série tvoří příběhy o galaktickém ob-chodníkovi Nicholasu van Rijnovi a o mezihvězdném agentovi Dominiku Flandrym. Trvalou slávu si Anderson zajistil romány Brain Wave (1954, Mozková vlna), Kosmičtí křižáci (1960, The High Crusade, č. 1991) a Tau Zero (1970, Tau Nula). Stylistickou vytříbeností a originalitou vynikají povídky „Není smíru s vládci“, Královna vzduchu a temnot“ či „Nejdelší plavba“. Anderson se rád nechává inspirovat evropskou a zvláště dánskou mytologií. Fantasy novela Tři srdce, tři lvi (Three Hearts and Three Lions, časopisecky 1953, knižně 1961) patří v Andersenově díle k tomu nejlepšímu.

- 1 -

Robertovi a Karen Hertzovým

Najděte si nás na internetu: www.albatros.cz

Přeložila Jitka Bojanovská

Copyright © 1953 by Fantasy House, 1961 by Poul Anderson

Translation © Jitka Bojanovská, 1999

ISBN 80-00-00807-6

- 2 -

Úvodní poznámka

I po tak dlouhé době se cítím povinen toto zaznamenat.

S Holgerem jsem se poprvé setkal před více než dvaceti

lety. Bylo to v jiné generaci — v jiné době. Ti bystří

mládenci, se kterými pracuji dnes, jsou sice přátelští a tak vůbec, ale nemluvíme stejnou řečí, a nemá význam

předstírat si opak. Netuším, zda dokážou přijmout

takovouhle historku. Jsou mnohem střízlivější, než jsem

byl já a mí přátelé; zřejmě v životě zažívají míň legrace.

Na druhou stranu už s neskutečnem vyrůstali. Vezměte si

jakýkoliv vědecký časopis, jakékoliv noviny, podívejte se

z okna a zeptejte se sami sebe, zda se fantastično nestalo ve světě normální.

Holgerův příběh mi nepřipadá zcela nemožný. Zároveň

netvrdím, že to je pravda. Ani jedno nemůžu dokázat. Jen

mám pocit, že by neměl být úplně zapomenut.

Předpokládejme, čistě akademicky, že to, co jsem slyšel,

se opravdu stalo. Pak z toho vyplývají důsledky pro naši

vlastní budoucnost a my máme pro tyto znalosti využití.

Předpokládejme, což je samozřejmě mnohem rozumnější,

že zaznamenávám pouhý sen nebo velmi

nepravděpodobnou historku. Přesto si myslím, že stojí za

to ji uchovat už kvůli ní samotné.

Alespoň toto je zcela jistě pravda: Holger Carlsen začal

pracovat pro strojírenský podnik, kde jsem byl zaměstnán

i já, na podzim onoho vzdáleného roku 1938. Během

následujících měsíců jsem se s ním docela dobře poznal.

Byl to Dán a jako většina mladých Seveřanů silně toužil

poznat svět. Jako chlapec procestoval pěšky nebo na kole

většinu Evropy. Později, naplněn tradičním obdivem

svých krajanů ke Spojeným státům, si obstaral

- 3 -

stipendium na jednu z našich univerzit na Východním

pobřeží, kde studoval strojní inženýrství. Letní prázdniny trávil stopováním a příležitostnými pracemi v Severní

Americe. Zamiloval si tuto zemi natolik, že si tu po

skončení školy našel místo a vážně uvažoval, že se tu

usadí natrvalo.

Stali jsme se přáteli. Byl to přívětivý, rozvážné hovořící chlapík, skrznaskrz realistický, s prostým životním

stylem i humorem - ačkoliv se co chvíli utrhl a zašel do

jisté dánské restaurace nacpat se smorrebrodem a

akvavitem. Jako inženýr byl docela nenápadný, s

nadáním spíše k ryze jednoduché účelnosti než k

analytickému přístupu. Zkrátka, po duševní stránce na

něm nebylo nic pozoruhodného.

Nikoli však na jeho fyzickém zjevu. Holger byl

obrovský, měřil metr devadesát a ramena měl tak široká,

že na svou výšku ani nevypadal. Samozřejmě hrával

fotbal a býval by mohl vyniknout v univerzitním týmu,

kdyby mu studium nezabralo tolik času. Měl ostře řezaný

hranatý obličej s vystouplými lícními kostmi, s rýhou na

bradě a lehce splácnutým nosem, žlutými vlasy a

modrýma očima daleko od sebe. S lepší technikou, čímž

mám na mysli menší starost o zranění ženských citů,

mohl kosit místní krasavice. Ale mírná nesmělost ho

zřejmě uchránila mimo jiné i před možnou účastí při

podobných dobrodružstvích. Celkem vzato, Holger byl

příjemný průměrný chlapík, kterým se později přezdívalo

„dobrák Joe“.

Prozradil mi něco o svém původu. „Věř tomu, nebo ne,“

šklebil se, „já byl opravdu jako dítě z pohádky, víš, to,

které položí někomu za dveře. Muselo mi být teprve pár

dní, když mě našli na dvorku v Helsingoru. To je moc

- 4 -

hezké místo, kterému vy říkáte Elsinor, Hamletovo rodné

město. Nikdy jsem nezjistil, odkud pocházím. Takové

události jsou v Dánsku velmi výjimečné a policie po tom

usilovně pátrala, ale nikdy na to nepřišli. Brzy mě

adoptovala rodina Carlsenových. Jinak můj život není

nijak mimořádný.“

To si opravdu myslel.

Vzpomínám si, jak jsem ho jednou přemlouval, aby se

mnou zašel na přednášku hostujícího přírodovědce:

jednoho z těch

vznešených typů, co se zřejmě rodí jen v Británii - vědec, filozof, básník, sociální kritik a mudrc, návrat renesance v laskavější podobě. Hovořil o nové kosmologii. Od té

doby přírodovědci v mnohém pokročili, nicméně i

tenkrát se vzdělaní lidé vraceli s jistou nostalgií zpátky k časům, kdy svět byl pouze zvláštní, nikoliv

nesrozumitelný. Svou řeč zakončil jakousi otevřenou

spekulací o tom, co možná odhalíme v budoucnosti.

Jestliže teorie relativity a kvantová mechanika prokázaly, že . pozorovatel je neoddělitelný od světa, který pozoruje, jestliže logický pozitivismus ukázal, jaké množství z

našich domněle pevných faktů jsou pouhé konstrukce a

zvyklosti, jestliže duševní analytici odhalili, že lidská

mysl obsahuje netušené schopnosti, začíná to vypadat, jako by něco z těch starých mýtů a magie bylo víc než

jen pouhé pověry. Hypnotismus a léčení

psychosomatických nemocí vírou byly kdysi odmítnuty

jako výmysl. Kolik z toho, co dnes odmítáme, může být

založeno na dílčích pozorováních, starých několik století, ještě než samotná existence vědecké soustavy začala

určovat, která fakta bychom měli a která neměli

objevovat? A to je jen případ našeho světa. Ale co

- 5 -

všechny ostatní vesmíry? Kvantová mechanika už při-

pouští možnost celého dalšího kosmu, který koexistuje s

tím naším. Dotyčný přednášející tvrdil, že není těžké

napsat rovnice pro nekonečný počet takových paralelních

světů. Z logické nutnosti se zákony přírody liší jeden od

druhého. Proto musí někde v neohraničeném prostoru

reality skutečně existovat všechno, co si dokážeme

představit!

Holger většinu přednášky prozíval a nad skleničkou, na

kterou jsme pak zašli, měl uštěpačné poznámky. „Tihle

matematici si tak napínají mozky, že není pak divu, když

ve volném čase sklouznou k metafyzice. Zákon akce a

reakce.“

„Používáš správný termín,“ zlobil jsem ho, „i když to tak

nemyslíš.“

Jaký?“

„,Metafyzika.' Tohle slovo znamená doslova po fyzice

nebo za fyzikou. Jinými slovy, tam kde končí fyzika,

kterou znáš, měříš svými přístroji a počítáš

logaritmickým pravítkem, začíná metafyzika. A tady v

téhle chvíli jsme, kamaráde: na začátku bytí za fyzikou.“

„Uf!“ Hodil do sebe skleničku a objednal si další. „Tebe

to ale poznamenalo.“

„No, možná. Ale přemýšlej chvilku. Jestlipak opravdu

známe dimenze fyziky? Nedefinujeme je čistě jen s úctou k sobě navzájem? V absolutním smyslu slova, Holgere,

kdo vlastně jsi? A kde jsi? Nebo spíš, kdo, kde a kdy

jsi?“

„Jsem to já, tady a teď, a nalejvám se nějakým nevalným

alkoholem.“

„Jsi v rovnováze — v souladu? - v matrici? —

specifického kontinua. Tak jako já; jsme na tom stejně.

- 6 -

Tohle kontinuum představuje zvláštní systém

matematických vztahů, jako jsou prostor, čas a energie.

Některé z těchto vztahů známe pod jménem ,přírodní

zákony'. Odtud máme uspořádané soubory vědomostí,

které nazýváme fyzikou, astronomií, chemií...“

„A voodoo!“ Zvedl sklenku. „Je čas přestat přemýšlet a

pořádně se napít. Skaal!“

Nechal jsem toho. Holger o tom nikdy znovu nezačal.

Ale musel si pamatovat, co jsem říkal. Možná mu to

trochu pomohlo, dlouho potom. Aspoň doufám.

Za mořem vypukla válka a Holger se začal trápit. Míjely

měsíce a on byl stále nešťastnější. Neměl vyhraněné

politické názory, ale zjistil, že nenávidí nacisty s

urputností, která nás oba uváděla v úžas. Když Němci

vstoupili do jeho vlasti, tři dny nevystřízlivěl.

Nicméně jejich okupace začala docela pokojně. Dánská

vláda spolkla hořkou pilulku, nezasáhla — k velkému

údivu — a přijala status neutrální mocnosti pod

německou správou. Nemyslím si, že to nevyžadovalo

odvahu. Kromě jiného to znamenalo, že král dokázal po

několik let zabránit násilnostem, zvláště vůči Židům,

kterým byli vystaveni občané jiných okupovaných zemí.

Holgera aspoň povzbudilo, když se dánský velvyslanec

ve Spojených státech vyslovil pro Spojence a schválil

vstup Američanů do Grónska. Někdy v této době si

většina z nás uvědomila, že Amerika bude dříve či

později vtažena do války. Holger měl jasný plán počkat

do toho dne, a pak vstoupit do armády. Nebo se mohl

hned přihlásit k Britům či Svobodným Norům. Často se

mi svěřoval, nešťastný a zmatený sám ze sebe, protože

nemohl pochopit, co mu v tom brání.

Ale v roce 1941 přišla zpráva , že Dánsko už toho má

- 7 -

dost. Zatím to ještě nebyl ten výbuch, který nakonec

přišel, když národní stávka přinutila Němce rozehnat

královskou vládu a spravovat zemi jako ostatní obsazená

území. Ale už zazněly první výstřely a exploze. Než se

Holger rozhodl, potřeboval spoustu času a piva. Nějak

získal utkvělou představu, že se musí vrátit domů.

Nedávalo to smysl, ale nemohl se jí zbavit, a nakonec

podlehl. Za sedmé a naposled, jak říkají jeho krajané,

nebyl Američan, ale Dán. Skončil v práci, uspořádali

jsme mu rozlučkový večírek a on odplul na švédské lodi.

Z Helsingborgu dorazil domů trajektem.

Myslím si, že Němci ho měli nějaký čas pod dohledem.

Nedělal jim potíže, tiše pracoval v továrně na lodní

motory Burmeister & Wain. V polovině roku 1942, když

usoudil, že Němci o něj ztratili zájem, vstoupil do

odboje... a měl výjimečně vhodnou pozici pro sabotáž.

Historie jeho činnosti nás v tuto chvíli nezajímá. Ale

musel pracovat dobře. Stejně jako celá organizace; byli

tak výkonní a v tak úzkém spojení s Brity, že na jejich

území bylo třeba provést pouze několik náletů. Koncem

roku 1943 uskutečnili svůj největší hrdinský čin.

Bylo třeba dostat z Dánska jednoho člověka. Spojenci

velmi naléhavě potřebovali jeho informace a schopnosti.

Němci ho drželi pod přísným dohledem, protože taky

věděli, o koho jde. Přesto ho odboj tajně vyzvedl z jeho

domova a dopravil do průlivu 0resund. Tam už čekala

loď, aby ho převezla do Švédska, odkud měl odletět do

Anglie.

Už se asi nikdy nedozvíme, zda mu gestapo bylo na stopě

nebo zda německá hlídka jednoduše náhodou zahlédla

muže na břehu dlouho po zákazu vycházení. Někdo

vykřikl, jiný vystřelil a strhla se bitka. Pláž byla otevřená

- 8 -

a kamenitá, a dostatečně přehledná díky záři hvězd a

osvětlenému švédskému pobřeží. Nebylo kam ustoupit.

Loď se rozjela a skupina odbojářů se soustředila na

odražení nepřítele, dokud plavidlo nedosáhne protějšího

břehu.

I tahle jejich naděje však nebyla velká. Loď plula

pomalu. Jejich urputná obrana ztrácela význam. Za pár

minut, když byli Dánové až na jednoho mrtví, vnikl jeden

z Němců do nejbližšího domu a zavolal na okupační

ústředí v Elsinoru, který byl nedaleko odtud. Silný

motorový člun odřízl uprchlíkovi cestu dříve, než dosáhl

neutrálního území. Odbojáři však učinili maximum.

Holger Carlsen čekal, že zemře, ale neměl čas se bát.

Hlavou mu bleskla vzpomínka na jiné dny na tomhle místě, sluncem zalitý klid a rackové nad hlavou, jeho

adoptivní rodiče, dům plný milovaných drobností; ano, a

hrad Kronborg, červené cihly a štíhlé věže, měděné

střechy s patinou nad průzračnými vodami... proč si

najednou vzpomněl na Kronborg? Krčil se na břehu, v

ruce horký luger, a pálil na míhající se stínové postavy.

Kulky mu hvízdaly kolem uší. Nějaký člověk vykřikl.

Holger zamířil a vystřelil.

Pak celý svět vybuchl v plamenech a temnotách.

- 9 -

1

Pomalu se probouzel. Chvíli ležel a vnímal jenom bolest

v hlavě. Postupně se mu vracel zrak, až rozeznal, že ta

věc před ním je kořen stromu. Když se otočil, zašustil

tlustý koberec z listí. V nose ho štípal pach vlhké hlíny a mechu.

„Det var som fanden!“ zamumlal a znamenalo to asi „A sakra!“ Posadil se.

Sáhl si na hlavu a nahmatal zaschlou krev. Navzdory

přetrvávající otupělosti si uvědomil, že kulka musela

škrábnout kůži a omráčit ho. O několik centimetrů níž...

Zachvěl se.

Ale co se stalo od té doby? Ležel v lese, byl den. Kolem

ani živáčka. Po nikom ani stopy. Jeho přátelé se asi

zachránili, nesli ho s sebou a ukryli ho na tomhle místě.

Ale proč mu vzali oblečení a opustili ho?

Vstal s pocitem závrati, ztuhlý, v ústech měl vyprahlo a

nepříjemnou pachuť, žaludek stažený hladem, hlavu si

držel v dlaních, aby se mu nerozletěla na kusy. Podle

paprsků šikmo dopadajících mezi kmeny stromů usoudil,

že je pozdní odpoledne. Ranní světlo by nemělo ten

zvláštní zlatavý nádech. Ha! Spal téměř dvanáct hodin.

Kýchl.

Nedaleko odtud mezi temnými, sluncem žíhanými stíny

zurčel potok. Přišel k němu, shýbl se a zhluboka se napil.

Potom si umyl obličej. Studená voda mu vrátila trochu

sil. Rozhlédl se a zkusil přemýšlet, kde by mohl být. V

Gribsově lese?

Proboha ne! Tyhle stromy byly příliš veliké a sukovité a

divoké: duby, jasany, buky, hlohy, hustě porostlé

lišejníkem, mezi nimi změť podrostu, vytvářející téměř

- 10 -

neprostupnou stěnu. Takovéhle místo v Dánsku

neexistovalo od středověku.

Veverka vyběhla po kmeni jako červený plamínek. Párek

špačků odlétl. Průrvou v listoví zahlédl jestřába,

kroužícího

v nesmírné výšce. Copak v jeho vlasti ještě zbyli nějací jestřábi?

Snad několik ano, nevěděl. Hleděl na svou nahotu a

mrákot-ně přemítal, co dál. Jestliže ho tu svlékli a

zanechali jeho druhové, museli k tomu mít dobrý důvod a

on by neměl odcházet. Zvláště takhle v nedbalkách. Na

druhou stranu se jim něco mohlo stát.

„Tady jen těžko můžeš přenocovat, kamaráde,“ řekl si.

„Zjisti alespoň, kde jsi.“ Jeho hlas se nepřirozeně

rozléhal v místech, kde už jinak šuměl jen les.

Ne, ještě další zvuk. Ztuhl, než rozeznal ržání koně.

Ulevilo se mu. Určitě tu je někde poblíž farma. Nohy už

měl natolik pevné, aby se mohl pustit za koněm přes

hradbu vrbového proutí.

Když ho našel, náhle se zastavil. „Ne,“ vykřikl.

Byl to obrovitý hřebec veliký jako peršeron, ale mnohem

ztepilejšího vzrůstu, hladký a černý jako lesklá půlnoc.

Nebyl uvázaný, ačkoliv mu z ohlávky, tepané stříbrem a

arabeskami, visel umný pár roztřepených otěží. Na hřbetě

měl sedlo s vysokou přední i zadní rozsochou, také ze

zdobené kůže, splývající hedvábnou pokrývku, bílou s

vyšívaným černým orlem, a jakýsi ranec.

Holger polkl a přistoupil blíž. Dobrá, pomyslel si,

někomu se třeba líbí prohánět se na tak vyparáděném

koni. „Haló,“ zavolal, „haló, je tady někdo?“

Kůň potřásl splývavou hřívou a zaržál, když se Holger

přiblížil. Měkké nozdry přitiskl k jeho tváři a velkými

- 11 -

kopyty podupával, jako by chtěl vyrazit. Holger zvíře

poplácal - ještě nikdy neviděl, aby byl kůň tak přátelský k cizím lidem - a prohlížel si ho zblízka. Ve stříbře ohlávky bylo zvláštním starobylým písmem vyryté slovo

Papillon.

„Papillon,“ opakoval zvědavě. Kůň znovu zaržál, zadupal

a zatáhl za uzdu, kterou Holger držel.

„Papillon, tak se jmenuješ?“ Holger ho pohladil. „To je

francouzsky motýl, ne? Zvláštní, říkat chlapákovi tvých

rozměrů Motýl.“

Jeho pozornost upoutal balík za sedlem. Přistoupil, aby

se podíval. Co je tohle? Kroužkové brnění!

„Haló!“ zavolal znovu. „Je tady někdo? Pomoc!“

Straka na něj posměvačně křikla.

Holger se rozhlédl kolem a spatřil dlouhou tyč s ocelovou

špičkou, opřenou o strom, s jilcem na konci. Kopí,

proboha, opravdové středověké kopí. Cítil rostoucí

vzrušení. Neposedný život ho naučil nedržet se pravidel

tak puntičkářsky jako většina jeho krajanů, a proto

neváhal ranec rozvázat a rozprostřít ho. Našel toho dost:

drátěnou košili, která mu sahala až ke kolenům,

kuželovou karmínovou helmu s chocholem a chráničem

nosu namísto hledí; dýku; rozmanité opasky a řemínky;

prošívanou halenu pod brnění. Potom tam byly nějaké

věci na převlečení: jezdecké kalhoty, košile s dlouhým

rukávem, tuniky, kabátce, pláště a tak dál. Oblečení bylo

z hrubého, jasně barveného plátna, nebo z hedvábí,

lemovaného kožešinou. Holger obešel koně a

nepřekvapilo ho, když na levém boku spatřil meč a štít,

visící na zadním řemeni postroje. Štít měl obvyklý heral-

dický tvar, byl asi metr dvacet dlouhý, a očividně nový.

Když zvedl plachtovinu, zakrývající jeho povrch, což

- 12 -

byla tenká vrstva oceli na dřevěném podkladu, spatřil

motiv tří zlatých lvů střídající se s třemi rudými srdci na modrém pozadí.

Klíčila v něm mlhavá vzpomínka. Chvíli si lámal hlavu.

Co to... počkat. Dánský erb. Ne, tam bylo devět srdcí.

Vzpomínka se opět vytratila.

Ale co to proboha je? Poškrábal se na hlavě. Pořádá snad

někdo historický průvod, nebo co? Vytáhl meč: ohromný

kus s širokou čepelí, křížovou rukojetí, oboustranným

ostřím a ostrý jako břitva. Jeho inženýrské oko rozeznalo

ocel s nízkým obsahem uhlíku. Nikdo nenapodobuje

středověkou výzbroj tak dokonale, ani pro filmové účely,

natož do průvodu. Ale pamatoval si muzejní exponáty.

Člověk ve středověku byl o hodně menší než jeho dnešní

potomci. Tenhle meč se mu přesně vešel do ruky, jako by

byl vytvořen přímo pro něj, a Holger byl velký i ve

dvacátém století.

Papillon odfrkl a vzepjal se na zadní. Holger se otočil a spatřil medvěda.

Byl to hnědý obr, který se přišoural, zřejmě přiváben

hlukem. Zamrkal na něj. Holger silně zatoužil po své

zbrani, načež medvěd zase zalezl do houští.

Holger se opřel o Papillona, dokud znovu nenabral dech.

„Malý kousek divočiny, to beru,“ slyšel sám svůj vážný

hlas. „Mohlo tady zůstat i pár jestřábů. Ale v Dánsku

rozhodně nejsou žádní medvědi.“

Jedině že by nějaký utekl ze zoo... Začínal zuřit. Musí zjistit, co se stalo, a vyrovnat se s tím.

Zešílel, nebo byl v deliriu, či snil? Určitě ne. Jeho mozek už teď pracoval naplno. Vnímal sluneční svit a

drobounká smítka prachu, která v něm poletovala, listy,

formující dlouhé klenuté chodby lesem, ostrou směsici

- 13 -

pachů koně, zeminy a vlastního potu, všechno naprosto

detailně a realisticky. Stejně usoudil, když v něm získala navrch jeho klidná povaha, že nemůže dělat nic jiného

než pokračovat, i kdyby to byl sen. Potřeboval informace

a něco k jídlu.

Při další úvaze obrátil pořadí důležitosti.

Hřebec vypadal docela přátelsky. Neměl právo vzít si to

zvíře, ani soupravu oblečení, ale jeho případ byl

bezpochyby mnohem naléhavější než osud člověka, který

tady tyhle věci tak lehkomyslně zanechal. Postupně se

oblékl; neznámé oblečení vyžadovalo trochu přemýšlení,

ale všechno, dokonce i boty, mu sedělo znepokojivě

dobře. Zbývající kusy a brnění zase zabalil a uvázal je

dozadu na jejich místo. Hřebec se jemně zavlnil, jak se

Holger zhoupl ve třmenech, a odklusal ke kopí.

„Nikdy mě nenapadlo, že jsou koně tak chytří,“ řekl

nahlas.

„Dobrá, pochopil jsem.“ Vtlačil konec zbraně do opěrky,

která visela u sedla, vzal otěže do levé ruky a mlaskl.

Papillon vyrazil směrem ke slunci.

Po chvíli jízdy si Holger uvědomil, jak mu to jde. Jeho

dosavadní zkušenost se omezovala na několik poněkud

nešťastných případů s pronajatými koňmi, a vzpomněl si,

jak vždycky říká-

val že kůň je veliký těžkopádný objekt, který je dobrý jen k tomu, aby zabral místo, které by jinak obsadil jiný kůň.

Okamžitá náklonnost, kterou pocítil k tomuto černému

obrovi, byla zvláštní. A ještě zvláštnější bylo, jak snadno se jeho tělo přizpůsobilo sedlu, jako kdyby celý život

dělal kovboje. Když o tom přemýšlel, začínal být

malátný. Papillon zafrkal a Holger by mohl přísahat, že

trochu posměšně. Pustil tu myšlenku z hlavy a soustředil

- 14 -

se na hledání cesty mezi stromy. Ačkoliv jeli po úzké

stezičce — vyšlapané jeleny? — nebylo snadné proplétat

se mezi stromy, zvláště pak s kopím u sedla.

Slunce se sklánělo níž, až mezi černými kmeny a větvemi

probleskovalo jen pár rudých červánků. Zatraceně, nikde

v Dánsku přece nemůže být takhle veliký kus divočiny.

Copak ho v bezvědomí odvezli do Norska? Do

Laponska? Nebo nedej-bože do Ruska? Nebo po tom

škrábnutí kulkou třeba na týdny ztratil paměť? Ne, to

není možné. Jeho zranění bylo čerstvé.

Povzdechl si. Obavy nemohly přehlušit myšlenky na

jídlo. Dejme tomu tři vařené tresky a jedno pivo

Carlsberg Hof... nebo si jako Američan dát kotletu se

smaženými cibulkami...

Papillon se vzepjal na zadní. Málem vyhodil Holgera ze

sedla. Z houštiny v padajícím soumraku se vynořil lev.

Holger vykřikl. Lev se zastavil, švihl ocasem, z krku

porostlého hřívou se mu vydralo zavrčení. Papillon

skákal a hrabal po zemi. Holger si uvědomil, že spustil

kopí do vodorovné polohy a namířil je dopředu.

Odkudsi se ozvalo zavytí, které mohlo být jedině vlčí.

Lev ztuhl. Holger se nehodlal přít o právo na stezku.

Vedl Papillona okolo, ačkoliv kůň se zdál být připraven k

boji. Když minuli lva, chtěl Holger přejít do cvalu; ale

určitě by ho smetla nějaká větev, kdyby se o to pokusil v

tomhle šeru. Začal se potit.

Snesla se noc. Klopýtali dál. Stejně jako Holgerova mysl.

Medvědi a vlci a lvi se už snad v Evropě téměř

nevyskytují, s výjimkou odlehlých oblastí jiných

světadílů. Ale tam zase nejsou žádné evropské stromy,

ne? Snažil se vzpomenout na svou četbu Kiplinga. Nic se

mu nevybavovalo, s výjimkou mlhavých

- 15 -

vzpomínek na to, že východ je východ a západ je západ.

Pak ho šlehla větvička do tváře a on zaklel.

„Vypadá to, že budem nocovat venku,“ zamračil se.

„Hohó.“

Papillon pokračoval, temnotou se mihl další stín, který

mručel. Holger slyšel sovy, vzdálené vřískání, které

mohlo patřit divoké kočce, další vlci. A co bylo tohle?

Ďábelské chichotání, nízko v houští... „Kdo je tam? Kdo

je to?“

Malé nožky odcupitaly pryč. Smíšek odešel s nimi.

Holger se zachvěl. Usoudil, že bude lepší být stále v

pohybu.

Noc začala být chladná.

Na obloze se zatřpytily hvězdy. Chvíli mu trvalo, než

pochopil, že se ocitli na mýtině. Před nimi se mihotalo

světlo. Nějaký dům? Pobídl Papillona do rychlého klusu.

Když dorazili na místo, spatřil Holger domek toho

nejprimitivnějšího typu, zdi z proutí a jílu, drnová

střecha. Světlo z ohniště rudě osvětlovalo kouř

vycházející z díry na vrcholu a probleskovalo drobnými

okýnky s okenicemi a kolem křivých dveří. Zatáhl za

otěže a olízl si rty. Srdce mu bušilo, jako by znovu potkal lva.

I když...

Usoudil, že nejrozumnější bude zůstat v sedle, a zaklepal

na dveře koncem kopí. Se skřípěním se otevřely. Proti

světlu uvnitř se v nich černala nahrbená postava. Dolehl

k němu hlas staré ženy, vysoký a nakřáplý: „Kdo jsi?

Kdo se zastavil u matky Gerdy?“

„Asi jsem zabloudil,“ řekl jí Holger. „Mohl bych tady

přespat?“

„Ach. Ach, ano. Švarný mladý rytíř, vidím, ano, ano.

- 16 -

Staré jsou tyhle oči, ale matka Gerda dobře ví, kdo klepe

u jejích dveří za nocí, na mou věru. Pojď, vzácný pane, sesedni z koně a vezmi za vděk tím, co může ubohá

stařena nabídnout, vskutku, nemáš se ode mne čeho

obávat, ani já od tebe, ve svém věku; ač věz, že bývaly

časy... Avšak to bylo dříve, než ses narodil, a teď nejsem než ubohá osamělá stařena, převelice vděčná za zprávy o

velkých událostech za hranicemi tohoto skrovného

příbytku.

Pojď, pojď, ničeho se neobávej. Pojď dál, jen rač

vstoupit. O přístřeší je velká nouze, tady na konci světa.“

Holger zašilhal za ni, do chatrče. Nikoho jiného neviděl.

Nepochybně se tu může bez obav zastavit.

Sestoupil na zem dřív, než si stačil uvědomit, že mluvila

řečí, kterou neznal - a že on jí ve stejné řeči odpověděl.

- 17 -

2

Seděl u vratkého stolu z neopracovaného dřeva. Do očí

ho štípal kouř, který se hromadil pod trámy. Jedny dveře

vedly do stáje, kde byl teď uvázaný jeho kůň, jinak byla

ve stavení pouze tato místnost s hliněnou podlahou. Mdlé

světlo proudilo od ohně v krbu. Holger se rozhlédl a

uviděl několik židlí, slaměnou matraci, nějaké nástroje a

nádobí, a na nepřiměřeně velké a zdobené dřevěné truhle

usazenou černou kočku. Svýma žlutýma očima ho bez

mrknutí upřeně sledovala. Matka Gerda vařila cosi v

železném hrnci nad ohněm. Byla schýlená a povadlá, šaty

měla jako otrhaný pytel; šediny jí trčely kolem vyzáblého

obličeje, který navždy ukazoval křivé zuby v nesmy-

slném šklebu pod zahnutým nosem. Ale oči měla ostré,

jasně černé.

„Ach, ano, ano,“ řekla, „věru nepřísluší mně, ubohé

stařeně, tázat se na to, co si cizinci raději nechávají pro sebe. Je mnoho těch, kteří by raději uchovali tajemství v

těchto neklidných zemích na konci světa, a pokud vím,

můžeš být klidně nějaký rytíř z Farizie, převlečený za

člověka, který by mi mohl začarovat všetečný jazyk.

Přesto, milý sire, mohu se odvážit té troufalosti a zeptat se na tvé ctěné jméno? To se rozumí, nemusí to být tvé

vlastní jméno, pokud si nepřeješ prozradit ho stařence,

jako jsem já, která to s tebou myslí dobře, ale je ve své

stařecké pošetilosti trošku upovídaná, ale nějaké jméno,

kterým je tě možno řádně a s úctou oslovovat.“

„Holger Carlsen,“ odpověděl nepřítomně.

Trhla sebou, až málem shodila hrnec z plotny. „Co

pravíš?“

„Proč...“ Hledají ho? Je tohle snad nějaká podivná část

- 18 -

Německa? Cítil dýku, kterou si prozíravě zastrčil za pás.

„Holger Carlsen! Co je na tom?“

„Ach... nic, milý sire.“ Gerda pohlédla stranou, pak

zpátky na něj, rychle jako ptáček. „Až na to, že Holger a

Karel jsou opravdu velmi známá jména, víš, a věru nikde se neuvádí, že by byl jeden synem druhého, neboť jejich

otcové byli nepochybně Pepin a Godfred, nebo vlastně to

bylo obráceně; avšak v určitém slova smyslu je král

otcem svých poddaných a...“

„Nejsem ani jeden z těch pánů,“ přerušil její příval.

„Takové jméno mám čistě náhodou.“

Uklidnila se a nabrala mu mísu polévky, do které se

pustil, aniž by si dělal starosti z bakterií nebo jedů.

Dostal také chléb a sýr, ukrajoval ho svým nožem a jedl

rukama, a k tomu džbánek mimořádně dobrého piva.

Uplynula hodná chvíle, než se zase opřel, povzdechl si a

řekl: „Děkuj u ti. Tohle mi zachránilo život, nebo aspoň

zdravý rozum.“

„To nic není, sire, tohle je jen sprostá strava pro takové, jako jsi ty, co jistě často večeří s králi, pasují hrabata a naslouchají pěvcům z Provence, jejich písním a

rozličným šprýmům, ale jakkoliv jsem já stará a

neurozená, přesto tě mohu uctít jako.

„Tvé pivo je výborné,“ řekl Holger spěšně. „Nečekal

bych, že tu narazím na něco tak dobrého, ledaže by...“

Chtěl říct: „ledaže by váš místní pivovar zatím nikdo

neobjevil,“ ale ona ho s lišáckým smíchem přerušila.

„Ach, milý sire Holgere, ty dozajista pocházíš ze stavu

rytířského, ne-li ještě vyššího, jsi člověk důvtipný a

vnímavý, který musí v mžiku prohlédnout drobné triky

ubohé stařeny. A ačkoliv většina tvého stavu se mračí

nad podobnými kouzly a nazývá je vynálezy ďáblovými,

- 19 -

i když se upřímně řečeno v podstatě neliší od

divotvorných ostatků nějakého svatého, který koná

podobné zázraky pro křesťany nebo pohany, stejně ti

musí být navýsost známo, kolik duší tady v tomhle

pohraničním kraji čachruje s nějakými drobnějšími

kouzly, jednak pro vlastní ochranu před silami

Středosvěta a jednak pro své pohodlí a užitek, a ty

dozajista milostivě chápeš, že by sotva bylo spravedlivé

upálit ubohou starou hospodyni za to, že si přičarovala

trošku piva, aby si za zimních nocí ohřála kosti, když je

tu tolik

mocných čarodějů, bezostyšných kšeftařů s černým

uměním, kteří zůstanou nepotrestáni a...“

Tak ty jsi čarodějnice? pomyslil si Holger. To musím vidět. Co mu vlastně chtěla namluvit? Co to bylo za podivné vychloubání?

Nechal ji ještě chvíli brebentit, zatímco hloubal nad její řečí. Byl to zvláštní jazyk, tvrdý, řinčel mu v ústech, jako starobylá francouzština smíšená se spoustou

germánských slov. Takový jazyk by možná dokázal

pomalu rozluštit v knize, ale rozhodně by tak nikdy

nedokázal mluvit, jako by to byla jeho rodná řeč. Ten

záhadný přechod — bůhvíkam - ho kupodivu vybavil

místním dialektem.

Nikdy nepěstoval četbu fantastických příběhů, vědeckých

ani žádných jiných, ale stále víc se byl nucen domnívat,

že ho jakýsi neuvěřitelný proces uvrhl do minulosti.

Tenhle dům a stařena, která pokládala jeho rytířskou

výzbroj za samozřejmost, a ten jazyk, a ten nekonečný

les... Ale kde je? Mluvilo se takhle někdy ve Skandinávii, Německu, Francii, Británii...? Jestli se vrátil do temného středověku, jak si vysvětlit toho lva, nebo ty ustavičné

- 20 -

zmínky o životě na hranicích Farizie?

Nechal dohady stranou. Nebude na škodu několik

přímých otázek. „Matko Gerdo,“ ozval se.

„Ano, milý sire. Jakákoliv služba, kterou ti mohu

pomoci, poctí tento skrovný dům, tak vyslov svou touhu,

a já udělám, co bude v mých omezených silách, abych

tvé přání vyplnila.“ Pohladila černou kočku, která z něj

nespouštěla oči. „Můžeš mi říct, který je rok?“

„Ach, pokládáš mi zvláštní otázku, milý sire, a možná to

zranění na tvé nebohé hlavě, které jsi bez pochyb utržil v lítém boji s jakýmsi ošklivým trollem nebo obrem,

zmátlo pánovu paměť: ale namouvěru, ačkoliv je mi

hanba za to doznání, taková určení už mi dávno vypadla

z paměti, tím spíš, že čas bývá mnohdy nejistou věcí tady

stranou světa, protože...“ „Nevadí. Co je tohle za zem? Čí království?“ „Na mou věru, švarný rytíři, pokládáš mi

otázku, nad kterou si už lámalo hlavu mnoho učenců, a

mnoho bojovníků si kvůli ní lámalo navzájem vaz. Ha

ha! Už dlouho se o tato hraniční území přou synové

národů Středosvěta, a zuřily tu války, jakož i náramné

soutěžení čarodějů se udalo, a já mohu říct tolik, že si je žádají Farizie i Svatá říše, ale ani jeden nezískal

skutečnou nadvládu, a třebaže se nárok lidí zdá drobet

solidnější, náš druh je zdejším skutečným obyvatelem; a

snad Saracéni by si také činili nějaký nárok, jelikož se

traduje, že jejich Mahound je sám duchem Ďáblovým,

nebo to aspoň tvrdí křesťané. Ech, Grimalkine?“

Pošimrala kočku na krku.

„No...“ Holger měl co dělat, aby neztratil trpělivost. „Kde najdu lidi... řekněme křesťany..., kteří mi pomůžou? Kde

je nejbližší král, vévoda, či hrabě, nebo kdo to vlastně

je?“

- 21 -

„Nemnoho mil, kterými lidé odhadují vzdálenost, odtud

leží město,“ řekla, „i když vskutku tě musím varovat, že

na prostor, jakož i na čas, tady podivuhodně působí

čarodějové, kteří foukají z Farizie, takže se často místo, kam míříš, zdá blízko, a najednou se opět ztratí v

ohromné a únavné dáli, obklopeno nebezpečenstvími, a

přesně ta země a cesta, kterou jdeš, se také promění...“

Holger to vzdal. Věděl, že je poražen. Buď byla tahle

čarodějnice blázen, drmolící páté přes deváté, nebo ho

záměrně zdržovala. Ani v jednom případě nemůže

doufat, že se něco dozví. „Leč je-li to rada, co ode mne

žádáš,“ řekla Gerda náhle, „třebaže má vlastní hlava je

často zmatená, jak už staré palice bývají, a třebaže tady

Grimalkin je hloupý, avšak prohnaný, stejně ti takovou

radu opatřit mohu, spolu s poučením, čím zmírnit tvé

zranění a dát tě zas dohromady. Nehněvej se nic, milý

sire, jestliže nyní navrhuji drobet magie, neboť je bílá —

přinejhorším tak šedá; kdybych byla mocná čarodějnice,

myslíš, že bych se odívala do těchto hadrů či dlela v téhle chatrči? Nikoli, měla bych palác ze zlata a na každém

rohu by tě vítalo služebnictvo. Kdybych s tvým

dovolením mohla povolat ducha, jenom malinkého, ten

by ti mohl říct líp než já, co bys chtěl vědět.“

„Hm.“ Holger zvedl obočí. Dobrá, tím se to vysvětluje.

Je bláznivá. Pokud tu hodlá přenocovat, bude nejlíp, když

jí vyhoví. „Jak si přeješ, matko.“

„Inu, povšimla jsem si, že ty sám nepochybně pocházíš z

tajemných míst,“ řekla, „protože ses ani nepokřižoval,

zatímco většina rytířů se ustavičně dovolává Nejvyššího,

leč často za velkého klení, za něž budou trpět v

pekelných plamenech, neboť také nežijí tuze ctnostným

životem; přesto si musí Říše vystačit s těmito mizernými

- 22 -

nástroji, jež se nalézají v tomto podlém a zkaženém

světě. To ale vskutku není v žádném ohledu tvůj styl, sire Holgere, což mě vede k dohadům, zdali opravdu nejsi z

Farizie. Zkusme tedy tento způsob, ačkoliv je namouvěru

správné přiznat předem, že duchové jsou tajuplné bytosti

a nemusí odpovědět vůbec, anebo dát mnohoznačnou

odpověď.“

Kočka seskočila z truhly a stařena ji otevřela. Vyzařovala z ní zvláštní napjatost. Byl zvědavý, co má za lubem. Po

páteři mu přeběhlo mravenčení.

Z truhly vytáhla trojnohou pánvičku na žhavé uhlí,

postavila ji na podlahu a naplnila práškem z lahve.

Vytáhla taky hůlku, která zřejmě byla z ebenu a

slonoviny. Za tichého mumlání a přecházení vyryla v

hlíně kolem pánvičky dva soustředné kruhy a postavila se

s kočkou mezi ně.

„Ten vnitřní kruh je na zadržení démona a ten vnější na zastavení kouzel, která by mohl zkoušet, protože bývají

často nevrlí, když jsou tak narychlo povoláni ze vzdušné

podoby,“ vysvětlila. „Musím tě požádat, sire, aby ses

zdržel modliteb a znamení kříže, protože to by mohl

okamžitě odejít, rovněž ve velmi špatné náladě.“ Její hlas zněl věcně, ale oči, upřené na něj, se leskly, a on si přál, aby tomu výrazu v předivu jejích vrásek rozuměl.

„Pokračuj,“ ozval se trochu stísněně.

Začala tancovat kolem vnitřního kruhu a on zachytil cosi z jejího prozpěvování, ,Amen, amen...“ Ano, věděl, co přijde dál, aniž by dokázal říct, odkud to ví... „ Malo a nos libera sed...“

Stejně tak nevěděl, proč se mu zježily chlupy. Domluvila

latinsky a přešla do ostrého jazyka, který nepoznal. Když

se dotkla hůlkou pánve, začal z ní stoupat těžký bílý kouř

- 23 -

a téměř ji zahalil, ale záhadně nepřesáhl za vnější kruh.

„O Belijaál, Baál Zebub, Abaddon, Ašmadaj!“ křičela.

„Samiel, Samiel, Samiel!“ Nezhoustl ten kouř? Holger vyskočil ze židle. Sotva v té načervenalé mlze rozeznával

Gerdu a nad trojnožkou jako by se vznášelo ještě něco

jiného, cosi šedivého a hadovitého, zpola průsvitného —

panebože, viděl karmínové oči, a ten tvor měl téměř

lidskou podobu!

Slyšel ho mluvit pisklavým nelidským tónem a stařena

mu odpovídala v jazyce, který Holger neznal.

Břichomluvectví, říkal si horečně, břichomluvectví, a k

tomu jeho vlastní mysl, omámená únavou, jedině to,

jedině to by vše vysvětlovalo. Papillon ve stáji zaržál a

zadusal. Holger spustil ruku na svůj nůž. Ostří bylo

horké. Ze by kouzla, blesklo mu hlavou, indukovala

vířivé proudy?

Ten tvor v dýmu pištěl, vrčel a svíjel se. Zdálo se, že s

Gerdou hovoří nesmírně dlouho. Nakonec zvedla hůlku a

začala s jiným zpěvem. Kouř zprůsvitněl, jako by byl

vtahován zpátky do pánvičky. Holger roztřeseným

hlasem zaklel a natáhl se pro pivo.

Když kouř zmizel úplně, Gerda vykročila z kruhu. Tvář

měla bledou a napjatou, oči přivřené. Ale viděl, jak se

chvěje. Kočka nahrbila hřbet, stáhla ocas a zaprskala na

něj.

„Zvláštní radu,“ řekla po chvíli bezbarvě. „Zvláštní radu

mi poskytl démon.“

„Co říkal?“ zašeptal Holger.

„Říkal — Samiel říkal, že pocházíš zdaleka, kam by

člověk cestoval až do soudného dne, a stejně by do tvé

domoviny ne-dojel. Je to tak?“

„Ano,“ odpovídal Holger pomalu. „Ano, to je asi

- 24 -

pravda.“

„A říkal, že řešení své těžké situace, tedy způsob návratu tam, odkud jsi přišel, najdeš ve Farizii. Tam se musíš

vydat, sire... sire Holgere. Musíš jet do Farizie.“

Nevěděl, co má odpovědět.

„Ach, není to tak zlé, jak to zní,“ Gerda se trošku

uvolnila. Dokonce se i uchichtla, nebo spíš zakdákala.

„Mám-li říct pravdu, s vévodou Alfrikem, nejbližším

lordem z Farizie, máme docela přátelské vztahy. Je to

netýkavka, jako celý jeho rod, ale pomůže ti, když ho

požádáš, pravil démon. A já ti opatřím průvodce, abys

tam mohl kvapem vyrazit.“

„P-proč?“ vykoktal Holger. „Chci říct, že mu nemůžu za-

platit.“

„To není třeba,“ Gerda odmítavě mávla rukou. „Dobrý

skutek mi snad bude přičten ke cti, až budu odcházet z

tohoto světa do jiného a, bojím se, i teplejšího podnebí; v každém případě starou bábu potěší, když pomůže

švarnému mládenci, jako jsi ty. Jo, bývaly časy, kdysi

dávno...! Ale dost už. Dovol mi, abych ti ošetřila zranění, a pak do postele s tebou.“

Holger svolil, aby mu omyla ránu a položila na ni teplý

obklad s bylinkami a zaříkadlem. Byl příliš unaven, než

aby se mohl bránit. Přesto si zachoval dost obezřetnosti a odmítl, když mu nabídla své lůžko, a raději spal na seně

vedle Papillona. Je zbytečné riskovat víc, než opravdu

musí. Tohle je mírně řečeno zvláštní dům.

- 25 -

3

Probudil se a chvíli ještě podřimoval, než si vzpomněl,

kde je. Spánek z něj rázem vyprchal. S jeknutím se posadil a nasupeně se rozhlédl.

Ach ano, stáj! Primitivní tmavý přístřešek, je cítit senem a hnojem, nad Holgerem se zvedá černý kůň a jemně ho

postrkuje nozdrami. Vyškrábal se na nohy a z oblečení si

přitom vytahoval stébla slámy.

Dovnitř se vlila sluneční zář, jak matka Gerda otevřela

dveře. „Ach, dobré jitro, drahý sire,“ zvolala.

„Namouvěru, tys spal spánkem spravedlivých, nebo tím,

čemu se aspoň říká spánek spravedlivých, protože ve

svém věku jsem mockrát postřehla, jak sebou dobří

mužové hážou a marně se snaží usnout, zatímco zlí

mužové chrápou, až se třese celý dům; a já jsem neměla

to srdce tě vzbudit. Ale nyní pojď a pohleď, co tě

očekává.“

Ukázalo se, že je to miska ovesné kaše, skrojek chleba,

sýra a trocha piva a velký kus vařené slaniny. Holger

jídlo s chutí snědl, a potom toužebně pomyslel na kafe a

cigaretu. Ale při válečném nedostatku už poněkud odvykl

těmto příjemným neřestem. Spokojil se s důkladným

umytím v potoce před chatrčí.

Když se vrátil, byl tam už nový příchozí. Holger ho

nepostřehl, až když ho čísi ruka zatahala za kalhoty a

hluboký hlas zabručel: „Tady jsem.“ Podíval se dolů a

spatřil šlachovitého hnědého mužíčka s ušima jako ucho

od džbánu, velikánským nosem a bílými vousy, oděného

do hnědé vesty a krátkých jezdeckých kalhot a s holýma

plochýma nohama. Nebyl ani metr vysoký.

„To je Hugi,“ řekla matka Gerda. „Dovede tě do Farizie.“

- 26 -

„Hm... moc mě těší,“ pravil Holger. Potřásl mu rukou,

což pidimuže překvapilo. Dlaň měl pevnou a teplou.

„A teď ať už jste pryč,“ zvolala stařena zvesela, „neboť

slunce je vysoko a máte před sebou úmornou cestu přes

nebezpečnější kraje. Leč neboj se, sire Holgere. Hugi

patří k lesním obyvatelům a spolehlivě tě doprovodí k

vévodovi Alfrikovi.“ Podala mu plátěný uzlík. „Dala

jsem ti tam nějaký chléb a maso a další občerstvení,

poněvadž dobře vím, jak nepraktičtí jste vy mladí

rytířové, touláte se po světě, zachraňujete krásné panny, a nikdy vás nenapadne vzít si s sebou něco k zakousnutí.

Ach, kdybych byla zase mladá, taky bych o to nic

nedbala, neboť co jest prázdný žaludek, když celý svět se zelená, ale dnes jsem už stará a musím drobet přemýšlet.“

„Děkuji vám, madam,“ řekl Holger rozpačitě.

Obrátil se k odchodu. Hugi ho zastavil s překvapivou

silou. „Co je tohle za nápad ?“ zavrčel. „To se chceš

odvážit ven v pouhém šatstvu? Všude jsou hordy

chtivých loupežníků, kteří s radostí vrazí železo do

zámožně oděného poutníka.“

„Ach... no jistě.“ Holger rozbalil svůj ranec. Matka Gerda se uchechtla a vybelhala se ze dveří.

Hugi pomohl Holgerovi obléci si správně středověký

oděv. Uvázal mu kožené řemínky kolem lýtek, zatímco si

Holger přetáhl přes hlavu vycpaný spodní kabát.

Kroužkové brnění, které si navlékl vzápětí, řinčelo a

viselo mu na ramenou s překvapivou tíhou. A teď počkat

- tenhle široký řemen patří kolem pasu a drží dýku,

zatímco bandalír drží meč. Hugi mu podal prošívanou

čapku. Nasadil si ji a přes ni normanskou helmici. Když

si na nohy připevnil pozlacené ostruhy a na záda

šarlatový plášť, napadlo ho, zdali vypadá honosně nebo

- 27 -

jen hloupě.

„Šťastnou cestu tobě, sire Holgere,“ zvolala matka

Gerda, když vyšla ven.

„Vzpomenu na tebe ve svých modlitbách,“ řekl s vírou,

že je to vhodný dík v téhle zemi.

„Ano, učiň tak, sire Holgere!“ Obrátila se od něj se

zneklidňujícím rezavým smíchem a zmizela v domě.

Hugi ho šťouchl do břicha. „Vzhůru, vzhůru, můj

rytířský mládenče, ať tu nejsme celý den,“ zabručel.

„Kdo cestuje do Farizie, musí sedlat rychlého oře.“

Holger se vyhoupl na Papillona a podal Hugimu ruku.

Drobný mužík si dřepl na rozsochu a ukázal k východu.

„Tudy,“ prohlásil. „K Alfrikovu příbytku jsou to dva tři

dny cesty, tak zčerstva do kroku.“

Kůň vyrazil a dům jim brzy zmizel za zády. Stezka

vyšlapaná zvěří, po které se ubírali, byla poměrně široká.

Vedla pod vysokými stromy, v klidném zeleném světle,

plném šelestů, ptačího křiku, tlumeného dusotu kopyt,

vrzání kůže a cinkotu kovu. Den byl chladný a jasný.

Poprvé od probuzení si Holger vzpomněl na své zranění.

Bolest zmizela. Prazvláštní lék opravdu zabral.

Ale to celé bylo tak neskutečné, že... rezolutně potlačil

všechny otázky. Jedno po druhém. Jakýmsi způsobem,

pokud to není sen (a stále víc o tom pochyboval; copak

by sen byl tak souvislý?), se ocitl v nějaké říši mimo

svou vlastní dobu a možná mimo celý svůj svět: v říši,

kde věří na čáry a kouzla a kde rozhodně mají jednoho

nefalšovaného skřítka a jedno po čertech podivné

stvoření jménem Samiel. Takže pěkně po pořádku,

pomalu a klidně.

Tuhle radu bylo těžké dodržet. Dotírala na něj nejen

vlastní situace, ale i vzpomínky na domov, úvahy o tom,

- 28 -

co se tam stalo, a ošklivý strach, že tu možná uvázl

navždycky. Jasně se mu vybavily majestátní věže

Kodaně, vřesoviště a pláže a široké obzory Jutska,

starobylá města schoulená v zelených údolích ostrovů, k

nebi strmící arogance New Yorku a mlha v Sanfranciské

zátoce zlátnoucí se západem slunce, přátelé a lásky a mi-

lion drobností, které tvoří domov. Chtělo se mu utéct

pryč, prchat s křikem o pomoc, dokud zase nenajde svůj

domov — ne, nic takového! Byl tady a nezbývá mu než

pokračovat v jízdě. Jestli mu ta osoba ve Farizii (ať už to je kdekoliv) může pomoct, má pořád naději. Prozatím

může být vděčný, že nemá přílišnou fantazii a tak snadno

se nerozruší.

Pohlédl na vlasatého drobného mužíčka před sebou. „Je

to od tebe laskavé,“ odvážil se. „Rád bych ti to nějak

oplatil.“

„Ne, dělám to pro čarodějnici,“ řekl Hugi. „Ne že bych jí

byl

zavázán, rozumíš. To my z lesního národa jí jen tak

občas pomáháme, sekáme dřevo, nosíme vodu nebo

chodíme na pochůzky, jako je tahle. Ona nám to pak

oplácí. Nemám tu starou babu právě moc v lásce, ale ona

mi za to dá pěkný kalich toho nezkaleného piva, co vaří.“

„Proč, zdála se mi... milá.“

„Ech, vládne úlisným jazykem, když chce, aj-jaj.“ Hugi

se morbidně uchechtl. „Přesně tak tomu bylo před mnoha

a mnoha lety, když se vlichotila mladému panu

Magnusovi, který jel okolo. Ale obcuje s černým

uměním. Je prohnaná, i když ne příliš mocná, neumí než

povolat pár menších démonů, a je náchylná dělat v

kouzlech chyby.“ Zašklebil se. „Vzpomínám si, jak ji

kdysi urazil jeden rolník v Západním dolu, a ona pří-

- 29 -

sahala, že mu zničí úrodu. Zda to bylo kněžským

požehnáním nebo její neobratností, nevím, ale po

dlouhém foukání a namáhání nedokázala než zahubit mu

na poli bodláky. Ustavičně se snažila ucházet o přízeň

pánů Středosvěta, aby jí poskytli větší moc, ale dosud z

toho měla pramalý zisk.“

„Hm...“ To neznělo moc dobře. „Jak to dopadlo s tím

sirem Magnusem?“ zeptal se Holger.

„Ech, tuším, že nakonec ho sežrali krokodýli.“

Pokračovali dál mlčky. Po nějaké době se Holger zeptal,

co takový lesní skřítek dělá. Hugi řekl, že jeho lidé žijí v tomhle lese - který vypadal nezvykle rozlehlý - a živí se

houbami a oříšky a tak, a mají pracovní dohodu s

menšími zvířaty, jako jsou králíci a veverky. Nemají

vrozenou schopnost kouzlit jako opravdoví obyvatelé

Farizie, ale na druhou stranu se nemusí obávat železa

nebo stříbra či svatých symbolů.

„Nemáme nic společného s válkami v téhle neklidné

zemi,“ prohlásil Hugi. „Žijeme si po svém a necháváme

Nebesa, Peklo, Zemi a Středosvět bojovat podle libosti.

A až se vy, pyšní pánové, navzájem pobijete, my tu

budeme pořád. Mor na ně na všechny!“ Holger měl

dojem, že tento nárůdek nesnáší ústrky, kterých se mu

dostává od lidí a stejně tak od obyvatel Středosvěta.

Váhavě se ozval: „Teď jsi mě znejistil. Jestli má matka

Gerda zlé úmysly, proč bych měl poslouchat její radu a

jet do Farizie?“

„Proč vlastně?“ pokrčil rameny Hugi. „Pamatuj jen, že já

neřekl, že je vždycky zlá. Jestli proti tobě nic nemá,

mohla ti z rozmaru doopravdy pomoct. Třeba i vévoda

Alfrik ti pomůže, pro zábavu nad tou novou hádankou,

kterou se zdáš být. Nemůžeš vědět, co udělají obyvatelé

- 30 -

Farizie. Sami to nevědí a je jim to jedno. Žijí v divočině, a proto budou stát ve válce na straně temného Chaosu.“

To mu vůbec nepomohlo. Farizie byla jediná naděje,

skýtající možnost návratu domů, a přesto ho možná

posílají do pasti. Ačkoliv proč by se někdo namáhal

obelstít chudého cizince, jako je on...

„Hugi,“ zeptal se, „mohl bys mě záměrně přivést do ne-

snází?“

„Ne, vidím, že nejsi můj nepřítel, ale nepochybně dobrý

člověk, ne jako ti, co bych mohl jmenovat.“ Skřítek si

odplivl. „Nevím, co má za lubem matka Gerda, a ani mě

to nezajímá. Řekl jsem ti, co vím. Jestli pořád chceš do

Farizie, povedu tě.“

„A co se stane pak, tě už nezajímá, viď?“

„Pravdu díš. Naše drobnost nás naučila hledět si jen

svého.“

Jeho hromový bas se přiostřil hořkostí. Holger si

uvědomil, že by toho mohl využít ke svému užitku. Lidé

s vykompenzovanými komplexy méněcennosti mu nebyli

tak úplně cizí. A Hugi by mu určitě mohl pomoct víc, než

ho jen kdovíkam dovést.

„Mám žízeň,“ ozval se. „Nemůžeme se zastavit na malý

doušek?“

„Malý co?“ Hugi svraštil kožovitou tvář.

„Doušek. Víš, jako napít.“

„Doušek... napít... Cha, cha, cha!“ Hugi se plácnul do

stehna. „To je náramná motanina. Malý doušek. To si

musím pamatovat a vytáhnout v lesních doupatech. Malý

doušek!“

„Tak co? Myslím, že v tom ranci s jídlem něco cinkalo.“

Hugi mlaskl. Zarazili koně a rozvázali dar od čarodějnice.

- 31 -

Ano, pár hliněných lahví. Holger jednu odzátkoval a

nabídl Hugimu první lok, což skřítka překvapilo. Ale

jaksepatří toho využil, ohryzek mu blaženě poskakoval

pod bílým plnovousem, až nakonec říhl a vrátil láhev

Holgerovi.

Když zase vyrazili, vypadal zmateně. „Máš zvláštní

způsoby, sire Holgere,“ řekl. „Ty nebudeš rytíř z Říše,

natož ze Saracén.“

„Ne,“ souhlasil Holger. „Jsem z poněkud větší dálky.

Tam, odkud přicházím, máme za to, že všichni lidé jsou

si rovni.“

Korálkové oči pod zarostlým obočím si ho soustředěně

prohlížely. „Podivná představa,“ pravil Hugi. „Kdo bude

vést říši, když prostý lid bude večeřet se šlechtici?“

„Daří se nám to. Každý má hlas ve vládě.“

„Ale to není možné! Určitě to je jen samé tlachání a nic

se neudělá.“

„Dlouho jsme zkoušeli jiné způsoby, ale vůdcové, kteří

se rodili, byli tak často slabí, hloupí nebo krutí, až jsme usoudili, že nám těžko může být hůř. Dnes v mé zemi

král vlastně jen přihlíží. A většina národů už s králi

nadobro skoncovala.“

„Hm, hm, velmi zvláštní řeč, ačkoliv po pravdě — no

ovšem, to mě vede k myšlence, že ty sám musíš patřit k

silám Chaosu.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Holger uctivě. „Vaše

záležitosti mi nejsou známé. Vysvětlíš mi to?“

Nechal skřítka vrčet hodnou chvíli, aniž se dověděl něco

víc. Hugi nebyl příliš bystrý, a navíc jen prostý lesní

mužík. Holger pochopil, že probíhá nekonečný boj mezi

prapůvodními silami Zákona a Chaosu. Ne, nejsou to síly

v pravém slova smyslu. Způsoby existence? Pozemský

- 32 -

odraz duchovního konfliktu mezi nebem a peklem? V

každém případě byli hlavními činiteli v zemi Zákona

lidé, ačkoliv většina z nich pouze nevědomky, a někteří,

čarodějnice a kouzelníci a zločinci, byli zaprodáni

Chaosu. Několik nelidských bytostí také hájilo Zákon. V

jednom šiku proti nim stál celý Středosvět, který se

zřejmě skládal z Farizie, Trollheimu a Říše obrů - a

vlastní svět Chaosu. Války mezi lidmi, jako byl

dlouhotrvající konflikt mezi Saracény a Svatou říší,

napomáhaly Chaosu; podle Zákona by všichni

lidé žili v míru a pořádku a ve svobodě, které pouze

Zákon může dát význam. Ale tohle bylo obyvatelům

Středosvěta natolik cizí, že se nepřetržitě snažili tomu

zabránit a rozšířit svou vlastní nepevnou nadvládu.

Celá ta věc byla natolik nejasná, že Holger raději převedl hovor na praktickou politiku. Ale ani tady mu Hugi příliš

nepomohl. Holger zjistil, že země lidí, kde převládá

Zákon, leží na západě. Jsou rozděleny na Svatou říši křesťanů a Zemi Saracénů na jihu a různá menší

království. Farizie, nejbližší část Středosvěta, leží kousek na východ. U zemí, kde se právě nacházeli, bylo spornou

hranicí, kde se mohlo přihodit cokoliv.

„V dávných časech,“ vyprávěl Hugi, „hned po Pádu,

vládl téměř všude Chaos, víš. Ale krok za krokem začal

být vytlačován. Nejdelším krokem bylo, když na zemi žil

Spasitel, neboť tehdy nic z temných sil nevydrželo a sám

velký Pan zemřel. Ale dnes se říká, že Chaos se znovu

sešikoval a připravuje se opětovně udeřit. Já nevím.“

Hm. Neměl vůbec šanci oddělit fakta od fantazie. Ale

tento svět odpovídal Holgerovu v tolika ohledech, že tu

nějaké spojení muselo existovat. Třeba se čas od času

vytvoří kratičký kontakt a ztroskotanci, jako je on, se

- 33 -

vracejí s příběhy, které se stanou náplní legend? Nabývají tady mytičtí tvorové své reálné podoby? Holger si

vzpomněl na některé z nich a doufal, že ne. Zvláště by

nechtěl potkat ohnivého draka, nebo trojhlavého obra,

jakkoli by mohli být zajímaví ze zoologického hlediska.

„Ach, mimochodem,“ ozval se Hugi, „u bran budeš

muset odložit svůj krucifix, nosíš-li nějaký, a své zbraně.

A nepoužívej tam nábožná slova. Lid z Farizie se jim

nemůže postavit, ale když je budeš říkat, najdou si

způsob, jak ti přivolat smůlu.“

Holger přemýšlel, jaké postavení tu asi mají agnostici.

On sám byl samozřejmě vychován v luteránské víře, ale

už léta nenavštívil kostel. Když už se tohle muselo

někomu stát, proč to nemohl být pravověrný katolík?

Hugi mluvil dál. A dál. A dál. Holger se snažil věnovat

mu přátelskou pozornost, aniž by to přeháněl. Pak si

museli vyprávět příhody. Vylovil z paměti všechny

otřepané anekdoty. Hugi jásal.

Na oběd zastavili u potoka s břehy obrostlými mechem,

když se náhle skřítek naklonil k Holgerovi a položil mu

ruku na paži. „Rytíři, pane,“ řekl a díval se do země,

„jsem ochoten tě doprovodit zpátky, když si budeš přát.“

Holger s námahou udržel klidnou tvář. „To bych mohl

potřebovat, díky.“

„Nevím, co by pro tebe bylo nejlepší. Možná máš

vyhledat Farizii, jak pravila ta čarodějnice, možná bys

měl rovnou vzít do zaječích. Nevím ani, jak to zjistit. Ale znám někoho v lesích, přítele všech jeho obyvatel, který

má nějaké zprávy z ciziny a možná by ti přispěl radou.“

„Kdybych se s ním mohl setkat, to by mi... moc pomohlo,

Hugi.“

„Ne s ním, ale s ní. Ještě jsem tam nikdy nevzal žádné

- 34 -

rytíře, neboť jsou příliš vilní, a ona je nemá ráda. Ale ty...

inu... nemohu tě přece vést do neštěstí.“

„Díky, příteli. Jestli ti někdy budu moct prokázat

službu...“

„To nestojí za řeč,“ zabručel Hugi. „Nežádám za to žádné

pocty. A dbej před ní na své způsoby, nemotorný

mládenče!“

- 35 -

4

Stočili se k severu a jeli několik hodin, z nichž většinu

Hugi strávil vzpomínkami na úspěchy u žen svého druhu.

Holger ho poslouchal na půl ucha a předstíral respekt,

který by byl jistě na místě, kdyby jen polovina z těch

historek byla pravdivá. Jinak byl pohroužen do vlastních

myšlenek.

Když vystoupali do vyšších poloh, les prořídl, viděli

sluncem zalité louky plné květin, šedé balvany porostlé

lišejníkem, roztroušené mezi skupinkami stromů, tu a

tam výhled na hory, halící se do purpurové dálky. Byly

tady spousty potůčků, které se třpytily a uháněly do

údolí; v místech, kde padaly ze strmých srázů, se

vytvářela duha. Létali tady ledňáčci jako drobné modré

blesky, vysoko nad hlavami se jim vznášeli jestřábi a orli, z rákosí kolem mokřiny se s křikem zvedlo hejno

divokých husí, zahlédli i králíky, jeleny a párek

medvědů. Mraky táhly své stíny přes nerovnou zem

hrající všemi barvami a Holgerovi do tváře zadul chladný

vítr. Zjistil, že se mu ten výlet líbí. Dokonce i brnění,

které ho nejdřív tížilo, se najednou stalo jeho součástí. A tyto kraje mu něčím vzdáleně připomínaly domov, jako

by je už kdysi dávno znal.

Snažil se rozpomenout. Nebylo to v Alpách nebo ve

vysokých saetere v Norsku nebo v horských údolích kolem Rainieru? Ne, tohle byla víc než podobnost.

Téměř stejná hraniční území Farizie znal. Ale ten obraz

se mu nevybavil, a tak to vzdal jako další déjá vu.

Jestliže ho ten přechod naučil nový jazyk, pak mohl

klidně sehrát s jeho mozkem i jiné kousky. Na okamžik

se ho zmocnila bláznivá myšlenka, že jeho mysl byla

- 36 -

možná přemístěna do cizího těla. Pohlédl dolů na své

velké šlachovité ruce a potom nahmatal důvěrně známý

důlek na kořeni nosu, připomínku

toho velkého dne, kdy pomáhal rozdrtit Polytech 36 ku

24. Ne, byl to pořád on. A mimochodem by dost nutně

potřeboval oholit.

Slunce už stálo nízko, když přešli poslední louku a

zastavili pod stromy na břehu jezera. Purpur, zrcadlící se na jeho hladině, vytvářel ohnivou plochu míle širokou;

hejno divokých husí šustilo v rákosí. „Tady můžeme

počkat,“ řekl Hugi. Sklouzl na zem a třel si hýždě. „Uf,“

ušklíbl se, „má ubohá stará zadnice!“

Holger taky sesedl z koně a ucítil podobné následky jíz-

dy. Krotkého Papillona nebylo třeba uvazovat; upevnil

uzdu kroužkem a hřebec se začal spokojeně pást. „Asi už

brzo dorazí,“ zabručel Hugi. „Někde tady má své hnízdo.

Ale zatímco budeme čekat, mládenče, můžeme se trochu

osvěžit.“

Holger pochopil jeho narážku a otevřel pivo. „Pořád jsi

mi neřekl, kdo to vlastně je.“

„Je to Alianora, labutí panna.“ Pivo zabublalo skřítkovi v krku. „Létá lesem sem a tam a někdy dokonce i do

Středo-světa, a obyvatelé lesa jí vyprávějí své klevety.

Naše drahá přítelkyně! Ach! Stará matka Gerda je možná

čarodějnice, ale v pivu se jí nikdo nevyrovná!“

Papillon zaržál. Holger se otočil a spatřil dlouhý žlutý

tečkovaný stín, plížící se k jezeru. Leopard! Než si to uvědomil, vytasil meč a zvedl ho nad hlavu.

„Ne, ne, zadrž,“ Hugi se snažil chytit jeho ruku, ale

nemohl na ni dosáhnout a spokojil se s jeho nohama.

„Přichází v míru. Nebude útočit, pokud ty neublížíš

labutí panně.“

- 37 -

Leopard se ladně zastavil, posadil se a pozoroval je

chladnýma jantarovýma očima. Holger zasunul meč

zpátky. Polil ho pot. Když už se začal sžívat s divočinou, muselo se stát něco takového.

Nad hlavami jim zašustila křídla. „To je ona!“ vykřikl

Hugi. Poskakoval a máchal rukama. „Haló, tady, haló,

pojď sem dolů!“

Labuť se snesla k zemi asi metr od nich. Byla největší,

jakou kdy Holger viděl. Večerní světlo se zlatě lesklo na

jejím peří.

Nemotorně vykročil dopředu a přemýšlel, jak se asi

představit labuti. Pták zatřepetal křídly a ustoupil.

„Ne, ne, ničeho se neboj, Alianoro.“ Hugi se vrhl mezi

ně. „To je dobrý člověk, přeje si s tebou jen promluvit.“

Labuť se zastavila, získala zpět ztracenou rovnováhu,

roztáhla doširoka křídla a vypjala se na špičky. Tělo se

protáhlo, krk zmenšil, křídla zúžila... „Kristepane!“

vykřikl Holger a pokřižoval se. Stála tam žena.

Ne, dívka. Nemohlo jí být víc než osmnáct: vysoké štíhlé

tělo, pružné a zlatavě hnědé, s bronzovými vlasy

splývajícími na ramena, veliké šedé oči, pár pih na

uličnickém, tupém nosíku, ústa široká a jemná — bože,

jak byla krásná! Holger zcela bezmyšlenkovitě stáhl

podhradní řemínek, sundal helmici a čapku a uklonil se

jí.

Plaše se přiblížila a její dlouhé černé řasy se zachvěly. Na sobě měla jen krátkou vypasovanou tuniku bez rukávů,

která vypadala jako utkaná z bílých peříček; její bosé

nohy nehlučně našlapovaly v trávě. „Tak to jsi ty, Hugi,“

řekla se zřetelným náznakem skřítkova akcentu svým

jemným kontraaltem. „Vítej. Ty také, rytíři, neboť jsi

přítelem mého přítele.“

- 38 -

Leopard se nahrbil, švihl ocasem a podezřívavě pohlédl

na Holgera. Alianora se zasmála a šla ho pohladit pod

bradou. Třel se jí o nohy a předl jako dieselový motor.

„Tento vysoký mládenec se jmenuje Holger,“ oznámil

Hugi důležitě. „Jak vidíš, můj příteli, je to samotná labutí panna. Můžeme povečeřet?“

„Proč...“ Holger hledal slova. „Je mi potěšením tě poznat, má milá.“ Dal si pozor, aby použil zdvořilé oslovení;

ostýchala se před ním a leopard byl stále nablízku.

„Doufám, že jsme tě nevyrušili.“

„Ach, ne.“ Usmála se a uvolnila. „Potěšení je na mé

straně. Vídám tak málo lidí, natož galantních rytířů.“ V

jejím tónu nebyla zvláštní koketnost, pouze se snažila

přizpůsobit jeho zdvořilosti.

„Ech, najezme se,“ zabručel Hugi. „Žaludek mi zpívá

hladem.“

Usadili se na trávník. Alianora okusovala tuhý černý

chléb, který jí Holger nabídl, stejně snadno jako skřítek.

Nikdo nemluvil, dokud neskončili. To už slunce stálo na

obzoru a stíny se protáhly do svého maxima. Potom

Alianora pohlédla přímo na Holgera a řekla: „Hledá tě

nějaký muž, rytíři. Saracén. Je to tvůj přítel?“

„Ach, Saracén?“ Holger zavřel pootevřená ústa. „Ne.

Jsem cizinec. Nikoho takového neznám. Musíš se mýlit.“

„Možná,“ řekla Alianora opatrně. „A co tě vlastně

přivádí ke mně?“

Holger jí vysvětlil své dilema, zda věřit či nevěřit

čarodějnici. Dívka se zamračila, nepatrná rýha mezi

rovným tmavým obočím. „Tak to bohužel nepoznám,“

zašeptala. „Ale ocitl ses v temné společnosti, rytíři.

Matka Gerda nemá dobrou duši a všichni vědí, jak

záludný umí být vévoda Alfrik.“

- 39 -

„Takže myslíš, že je lepší k němu nechodit?“

„To nemůžu říct.“ Vypadala rozrušeně. „Nevím nic o

mocných z Farizie, znám jenom několik méně

významných bytostí Středosvěta, nějaké šotky a nisser, pár vil muchomůrek a tak.“

Holger zamrkal. Už je to zase tady. Sotva začal nabývat

dojmu, že je při smyslech, byť ve velmi

nepravděpodobné situaci, už se zase mluvilo o

nadpřirozeném, jako by to byla všední součást života.

No... možná, že tady ano. Zatraceně, vždyť před chvilkou

se před jeho očima labuť proměnila v dívku. Ať to byl

klam, či nikoli, nepřipadalo mu, že by něco takového

spatřil ve svém světě.

Prvotní šok a následná vnitřní otupělost už pominuly.

Začal si celou svou bytostí uvědomovat, jak daleko je od

domova a jak je osamělý. Zaťal pěsti, aby nezačal klít

nebo brečet.

Aby zaměstnal mysl, zeptal se: „Jak jsi to myslela s tím

Saracénem?“

„Ach, s tím.“ Dívka přelétla pohledem hasnoucí třpyt

jezera. Vlaštovky nad ním létaly sem a tam uprostřed

nesmírného ti-

cha. „Já sama jsem ho neviděla, ale les je toho plný, krtci to mumlají ve svých chodbičkách, jezevci to vyzvonili

vydrám, pak se to dozvěděl ledňáček s vránou a vykřičeli

to všem. Takže jsem to zaslechla už před mnoha týdny,

osamělý bojovník, který podle tváře a oděvu musí být

Saracén, projížděl tyto končiny a vyptával se na

křesťanského rytíře, jenž by prý měl být nablízku.

Neřekl, proč toho muže hledá, ale jeho podoba ti podle

Saracénova popisu odpovídá: světlovlasý obr na černém

koni, nesoucí...“ Pohlédla na Papillona. „Ach, tvůj štít je

- 40 -

zakrytý. Na znaku, o kterém mluvil, měly být tři srdce a

tři lvi.“

Holger ztuhl. „Neznám žádného Saracéna,“ bránil se.

„Neznám tady nikoho. Přicházím z větší dálky, než si

dokážeš představit.“

„Snad to je tvůj nepřítel a hledá tě, aby tě zabil?“ zeptal se Hugi se zájmem. „Nebo naopak přítel?“

„Říkám ti, že ho neznám!“ Holger si uvědomil, že

vykřikl. „Promiň. Jsem z toho vedle.“

Alianořiny oči se rozšířily. „Vedle? A jéje.“ Její smích

zněl lahodně. „Hezký obrat.“

Holger v duchu zaregistroval skutečnost, která se v

budoucnu může hodit, že klišé z jeho světa tady platily za zbrusu novou duchaplnost. Ale hlavně přemýšlel o

Saracénovi. Kdo to k čertu je? Jediný muslim, kterého

kdy znal, byl plachý brýlatý Syřan na univerzitě. Ten by v žádném případě tady někde neběhal oděný v tomhle

krabím krunýři!

On, Holger, určitě ukradl koně a výstroj člověka, kterému

je náhodou podobný. To mohlo znamenat vážné potíže.

Není důvod vyhledávat saracénského bojovníka. To

rozhodně ne.

Zaplavila ho beznadějná vlna zoufalství. „Půjdu do

Farizie,“ řekl. „Zdá se, že nemám jinou možnost.“

„Pro smrtelníky je to nejisté místo,“ poznamenala

Alianora . pochmurně. Naklonila se k němu. „Na čí

budeš straně? Zákona nebo Chaosu?“

Holger zaváhal. „Buď bez obav,“ řekla. „Mám přátelské

vztahy s většinou bytostí.“

„Myslím, že Zákona,“ pronesl pomalu, „ačkoliv o tomhle

světě..., vlastně zemi nevím vůbec nic.“

„Myslela jsem si to,“ řekla Alianora. „Pocházím rovněž z

- 41 -

lidského druhu, a i když pochopové Zákona bývají často

suroví chrapouni, myslím, že se mi jejich věc stejně líbí

víc než Chaos. Proto půjdu s tebou. Možná ti ve

Středosvětě budu nějak nápomocná.“

Holger chtěl protestovat, ale ona zdvihla štíhlou ruku.

„Ne, ne, nemluv již o tom. Pro mě, která umím létat, je to jen malé riziko. A...“ Zasmála se. „Mám dojem, že by to

mohlo být příjemné dobrodružství!“

Hvězdami a rosou se hlásila noc. Holger rozložil svou

sedlovou přikrývku na spaní, zatímco Alianora odlétla se

slovy, že raději přenocuje na stromě. Dlouho pak nemohl

usnout a pozoroval souhvězdí. Byla mu povědomá,

obloha pozdního léta v severní Evropě. Ale jak daleko je

od domova? A má vůbec vzdálenost nějaký smysl?

Vzpomněl si, že když Alianora nabrala lidskou podobu,

bezděky se pokřižoval. To ještě nikdy předtím neudělal.

Bylo to jen působením tohoto středověkého prostředí

nebo součástí těch podvědomých dovedností, jazyka,

jízdy na koni a bůhví čeho ještě, které si nějak osvojil.

Dělo se to samovolně, aniž si to uvědomoval.

Nebyli tu žádní komáři. Aspoň nějaká útěcha. Ale

jednoho by přivítal, jako připomínku domova.

Nakonec usnul .

- 42 -

5

Ráno vyrazili. Holger a Hugi na Papillonovi, Alianora se

jim vznášela nad hlavami jako labuť, kroužila a mizela za

stromy a znovu se jim ukazovala při kolmém letu vzhůru.

Holgerova energie stoupala se sluncem. Když nic jiného,

alespoň někam směřoval, a zdálo se, že i v dobré

společnosti. Před polednem je pochod na východ přivedl

vysoko do hor, do drsného větrného kraje zjizvených

balvanů, vodopádů a strží, vysoké ostré trávy a větrem

zkroucených nízkých porostů. Holgerově zraku se obzor

před nimi jevil temnější, než by měl.

Hugi chraplavě spustil nějakou prostou píseň. Aby se mu

vyrovnal, zanotoval Holger balady jako Tulák z

Vysočiny a Levoboček, anglický král, a překládal je s

lehkostí, která ho samotného překvapila. Skřítek se

chechtal. Holger začal Les Trois Orfévres, a vtom na něj padl stín. Když vzhlédl, spatřil labuť, která kroužila nad ním a se zájmem naslouchala. Zajíkl se.

„Jen pokračuj,“ pobídl ho Hugi. „Tahle písnička je

neobvykle živá.“

„Zbytek jsem zapomněl,“ hlesl Holger slabě.

Děsil se setkání s Alianorou, když se zastavili na oběd.

Bylo to u houštiny, která zakrývala ústí jeskyně. Dívka k

němu zlehka přistoupila v lidské podobě. „Umíš pěkně

zpívat, sire Holgere,“ usmála se.

„Ehm... děkuju vám,“ zamumlal.

„Měl by sis vzpomenout, co se stalo s těmi třemi

zlatníky,“ pokračovala. „Není od tebe hezké nechat je

nahoře na střeše.“

Pokradmu na ni pohlédl. Šedé oči byly průzračně

upřímné. Trávila život mezi zemitými mužíčky... a přesto

- 43 -

nesebral odvahu. „Zkusím si vzpomenout,“ zalhal.

Křoví za nimi zašustilo a tu spatřili, jak se z jeskyně

vynořila

nějaká postava. Holger si nejdřív pomyslel, že je

znetvořená, ale potom usoudil, že určitě půjde o

příslušníka dalšího nelidského druhu. Jeho tělo bylo

trochu vyšší než Hugiho a mnohem širší, svalnaté ruce

mu visely k pokrčeným kolenům; hlavu měl velikou a

kulatou, plochý nos, špičaté uši a otevřená ústa; kůže

byla šedá a bez srsti. „Hleďme, to je Unrich,“ vykřikla

Alianora. „Myslela jsem, že nemíváš doupě takhle

vysoko.“

„Jo, bývám tady, opravdu.“ Tvor si dřepl na paty a svýma

kulatýma očima pozoroval Holgera. Na sobě měl jen

koženou zástěru a v ruce kladivo. „Prorazili jsme tady

novou šachtu,“ máchl rukou po okolní krajině, „tamhle v

těch kopcích je zlato.“

„Ulrich patří k niklům,“ vysvětlila Alianora. Holger se

dovtípil, že to bude spíš kmen horských skřítků než typ

mincí nebo druh slitiny. „Poznala jsem se s ním přes

jezevčí rodiny.“

Nový příchozí byl chtivý historek, zřejmě jako všichni

tady. Holgerův příběh musel být znovu vylíčen od

začátku. Na konci nikl zavrtěl hlavou a odplivl si. „Do

pěkně záludného hnízda to míříš,“ řekl, „zvláště teď,

když Středosvět shromažďuje všechna svá vojska.“

„Ajaj,“ zajíkl se Hugi, „u Alfrika se nám může dostat

chladného uvítání.“

„Říká se, že skřítkové a trollové se spojili,“ pokračoval

Unrich. „A když se jejich klany spojí, je to vskutku velká síla.“

Alianora se zamračila. „Mně se to nelíbí,“ řekla

- 44 -

Holgerovi. „Čarodějové se vydávají ještě troufaleji do

cizích krajů, dokonce prý i do srdce Říše. Jako by byla

odstraněna záštita Zákona., takže Chaos může nyní volně proudit do celého světa.“

„Cortana byla posvěcená, ale teď je ukrytá mimo dosah

lidských očí, a nikdo jí nemůže vládnout, ani ji vykopat,“

řekl Unrich s jistou škodolibostí.

Cortana, pomyslel si Holger. Kde už jen to jméno slyšel?

Ulrich sáhl do kapsy své zástěry a k Holgerově

překvapení vytáhl krátkou hliněnou dýmku a pytlík

něčeho, co vypadalo jako tabák. Pomocí křemene a

ocílky rozdělal oheň a zhluboka potáhl. Holger ho

toužebně sledoval.

„To je dračí kousek, ty vdechovači ohně,“ pohoršoval se

Hugi.

„Mám to rád,“ namítl Unrich.

„A také zcela právem,“ doplnil ho Holger. „Ženská je jen

ženská, ale dobrý doutník— to je pokouřeníčko.“

Zírali na něj. „Nikdy jsem neslyšela, že by lidstvo takhle pokoušelo démony,“ podivila se Alianora.

„Půjč mi dýmku,“ řekl Holger, „a uvidíš!“

„To si nemůžu nechat ujít.“ Unrich zmizel zpátky ve své

jeskyni a vrátil se za okamžik s velkou bryerkou. Holger

ji nacpal, zapálil a spokojeně vyfukoval obláčky.

Nemyslel si, že kouří tabák, bylo to silné jako čert, ale ne horší než to, co kouřil ve Francii před válkou nebo v

Dánsku během ní. Hugi s Unrichem na něj vyjeveně

poulili oči. Alianora rozcinkala zvonečky smíchu.

„Kolik za to chceš?“ zeptal se Holger. „Vyměním s tebou

náhradní plášť za dýmku, křemen, ocel a váček tabá...

toho listí ke kouření.“

„Platí!“ souhlasil Unrich okamžitě. Holger si uvědomil,

- 45 -

že mohl udělat lepší obchod. Ale co.

„Mohl bys mít trochu slušnosti a přidat pro nás nějaké

jídlo,“ ozvala se Alianora.

„Dobře, neboť to žádáš ty,“ Unrich zase zmizel. Alianora

útrpně pohlédla na Holgera. „Vy lidé nejste právě

praktický druh,“ povzdechla si.

S nákladem chleba, sýra a uzeného masa vyrazili dál.

Ačkoliv terén byl stále strmější a divočejší, Papillon jako by neznal únavu. Šero na východě stále narůstalo, jako

by tam stála nějaká zeď. Navečer zastavili na místě, které muselo být vrcholem celého pohoří; řídce porostlé svahy

pod nimi prudce padaly k borovým lesům. Alianora

začala zručně budovat přístřešek ze spleteného vrbového proutí, zatímco Hugi připravoval večeři a Holger si

připadal zbytečný. Ale líbilo se mu pozorovat dívku, jak

pobíhá sem a tam.

„Zítra,“ řekla, když se po soumraku usadili kolem ohně,

„vstoupíme do Farizie. Potom už to bude v rukou osudu.“

„Čím to, že je tamhle taková tma?“ zeptal se Holger.

Alianora si ho prohlížela. „Vskutku musíš být hodně

zdaleka, nebo jsi začarovaný. Všichni vědí, že Farizejové

nemohou snést jasné denní světlo, proto je v jejich říši

věčné šero.“ Zamrkala. Oheň rudě narýsoval její

mladičkou tvář proti tmě, v níž kvílel vítr. „Jestli zvítězí Chaos, padne možná takové přítmí na celý svět a nebude

více jasného slunce a zelených lístků a květů. Ano,

myslím, že určitě stojím na straně Zákona.“ Odmlčela se.

„A přesto má Farizie tajuplný půvab. Uvidíš sám.“

Holger na ni pohlédl přes plameny. Světlo jí plálo v

očích, ozařovalo jí vlasy a jemné křivky těla, a pak jí

utkalo plášť ze stínu.

„Nechci být dotěrný,“ odvážil se. „Jen nechápu, proč

- 46 -

půvabná dívka jako ty žije v divočině mezi... mezi

jinými, než je tvůj vlastní druh.“

„To není těžká hádanka.“ Dívala se do žhavých uhlíků. V

nočním větru jen stěží slyšel její hlas. „Jako malou mě

skřítci našli pohozenou v lese. Nejspíš jsem byla dítě

nějakého chalupníka, ukradené během drancování, které

často postihuje tato pohraniční území. Zloději mě

zamýšleli vychovat pro otroctví, ale pak si to rozmysleli

a nechali mě tam. Takže mě vychoval ten malý lid a

zvířata , jejich věrní bratři. Byli dobří a laskaví, a něčemu mě i naučili. Nakonec mi dali tyhle labutí šaty, které

podle jejich vyprávění kdysi patřily valkýrám. Pomocí

těchto šatů se umím i já, třebaže jsem jen obyčejný

člověk, proměňovat, a tak jsem stále v bezpečí. A nyní

běž, kam se ti zlíbí, pravili skřítci. Ale já jsem si

nedokázala oblíbit začouzené lidské příbytky. Mí přátelé

bylí tady, a taky prostor a obloha, které potřebuju ke

štěstí. A to je celé.“

Holger pomalu přikývl.

Teď se podívala ona na něj. „Ale tys nám o sobě neřekl

skoro nic,“ nejistě se usmála. „Kde je tvůj domov a jak

ses sem dostal, aniž bys přešel země lidí nebo Středosvět

a poznal, jaké jsou?“

„Kéž bych je znal,“ odvětil Holger.

Chtěl jí vyprávět celý příběh, ale pak se náhle zarazil.

Nejspíš

by ničemu nerozuměla. Navíc mohlo být prozíravé

nechat si nějaké tajemství v rezervě. „Myslím, že mě

někdo začaroval,“ řekl. „Žil jsem tak daleko odtud, že

jsme o těchto krajích vůbec neslyšeli. A najednou jsem

byl tady.“

„A jaké jméno nese tvoje říše?“ naléhala.

- 47 -

„Dánsko.“ Proklínal se, když vykřikla: „Ale já jsem

slyšela o tvém království! I když je daleko odtud, je

velmi slavné. Křesťanská země, na sever od Říše, nemám

pravdu?“

„Hm... no... to nemůže být tohle Dánsko.“ Sotva! „To

moje leží... ach...“ Nechtěl jí říkat úplnou lež. Okamžik

— vzpomněl si na staré výlety po Spojených státech.

„Mám na mysli jedno místo v Jižní Karolíně.“

Natáhla k němu hlavu. „Mám dojem, že něco skrýváš.

Ale jak si přeješ. My z pohraničí jsme naučení nebýt

příliš zvědaví.“ Zívla. „Půjdeme spát?“

Schoulili se společně v úkrytu, a jak padal noční chlad,

snažili se zahřát. Holger se v noci několikrát probudil a cítil, jak Alianora dýchá vedle něj. Byla to milá dívka.

Kdyby nikdy nenašel cestu zpátky...

- 48 -

6

Jejich sestup následujícího dne byl rychlý, i když

nebezpečný. Hugi často vyjekl, když se Papillonovi

smekla kopyta na svahu a balancovali nad závratným

okrajem nekonečna. Alianora zůstávala vysoko nad nimi.

Hrůzostrašně se bavila tím, že se proměňovala ve

vzduchu v člověka a do labutí podoby se navracela těsně před pádem k zemi. Když to Holger spatřil, potřeboval si

velmi nutně zakouřit pro uklidnění. Neuměl zapálit

dýmku, dokud mu Hugi neukázal, jak se používá křemen

a ocílka, které měl ve váčku u pasu. Hergot, proč v

tomhle světě nemají sirky?

Jak projížděli borovým lesem, šero se blížilo jako

bouřkové mraky. Prohlubovalo se s každým tlumeným

krokem. Holgera napadlo, jestli na konci cesty budou

ještě něco vidět. Zašimralo ho v zátylku při představě, jak potmě tápou zemí trollů, vlkodlaků a bůhvíčeho ještě.

Vzduch byl čím dál teplejší. Když se konečně vynořili z

lesa, ovzduší bylo mírné, prosycené kadidlu podobnými

vůněmi květů, které Holger neznal. Vstoupili do

otevřeného, rozložitého údolí a Hugi naprázdno polkl.

„Už jsme ve Farizii,“ zamručel. „Jak se zase dostaneme

pryč, to už bude jiný příběh.“

Holger přejel krajinu zkoumavým pohledem. Ačkoliv

slunce bylo schované, noc, které se tak obával, nenastala.

Nemohl vypátrat žádný zdroj světla, ale viděl téměř tak jasně jako ve dne. Obloha byla temně modrá a stejná

barva prostupovala vzduchem, jako kdyby projížděl pod

vodou. Tráva tu rostla vysoká a jemná, se stříbrným

nádechem překrývajícím její bledou zeleň, po zemi byly

rozseté bílé květiny. Asfodely, pomyslel si Holger. Ale

- 49 -

odkud je znal? Tu a tam zahlédl keříčky bílých růží.

Stromy stály osaměle i ve skupinkách, vysoké, štíhlé,

s mléčně bílou kůrou, jejich listy měly stejnou barvu jako tráva. V mírném vánku, který jimi profukoval, jemně

cinkaly. Jejich vzdálenost v tom podivném světle bez

stínů nedokázal určit. Poblíž nich tekl potok, který

nezurčel, ale hrál nekonečnou melodii v cizí tónině. Nad

vodou se míhaly bílé, zelené a modravé pablesky.

Papillon odfrkl a oklepal se. Tohle místo se mu nelíbilo.

Ale kde už jsem to jen viděl, přesně tuhle klidnou

chladnou modř nad potemnělými stromy a kopci, která se rozpouští v oblohu, kde jinde vítr takhle zpívá a řeka vyhrává jako skleněné zvonky. Bylo to snad v nějakém

dávném snu, který se mi zdál napůl spícímu, napůl

probuzenému jedné teplé letní noci v Dánsku, nebo to

bylo o nějaký rok dříve a už jsem to zapomněl? Opravdu nevím. A myslím, že bych si to ani nepřál vědět.

Putovali dál. V tom neměnném osvětlení působil čas jako

těkavá kapalina, takže mohli cestovat minutu nebo celé

století, ale nevýrazná krajina kolem nich ubíhala, a oni

stále jeli. Až se labuť vrhla k zemi, s tlukotem křídel

přistála a stala se Alianorou.

Ve tváři se jí zračil strach. „Viděla jsem jezdce, který

míří sem,“ pronesla bez dechu. „Rytíř z Farizie. Co

zamýšlí, nedokážu říct.“

Holger cítil, jak se mu srdce prudce rozbušilo, ale

zachoval klidnou tvář. „To zjistíme.“

Cizinec přijel přes hřeben hory. Seděl obkročmo na

vysokém koni, sněhobílém, se splývající hřívou a hrdě

klenutou šíjí; přesto bylo na tom zvířeti na první pohled

- 50 -

něco podivného, příliš dlouhé nohy, příliš malá hlava.

Jezdec byl celý v plátovém brnění, hledí sklopené, takže

mu nebylo vidět do obličeje; na přilbě se kýval bílý

chochol, štít měl černý a bez znaku, vše ostatní se lesklo noční modří. Zastavil se a čekal, až k němu Holger

dorazí.

Když se Dán přiblížil, rytíř sklonil kopí.

„Stůj a představ se!“ Jeho hlas měl zvučné, kovové

zabarvení, ne úplně lidské.

Holger zatáhl za otěže. Papillon vzdorovitě zaržál.

„Posílá mě matka Gerda s poselstvím pro vévodu

Alfrika.“

„Nejdřív mi ukaž svůj erb,“ zvolal mosazný hlas. „Sem

nikdo nepřijde nepoznán.“

Holger pokrčil rameny, aby zakryl svou tíseň. Sáhl dolů,

odepnul štít a natáhl si ho na levou paži. Hugi stáhl

plátno, které ho zakrývalo. „Tady je.“

Rytíř z Farizie vzepjal koně na zadní, pobídl ho

ostruhami a vyrazil k útoku.

„Braň se!“ zaječel Hugi. Zřítil se ze sedla. „Chce tě

zabít!“

Papillon uskočil stranou, zatímco Holger pořád

nechápavě hleděl. Druhý jezdec prolétl kolem s

tlumeným dusotem kopyt. Otočil se a vracel se zpátky,

špičku kopí namířenou na Holgerovo hrdlo.

Následoval podvědomý reflex. Holger sklonil své vlastní

kopí, pobídl Papillona a zvedl štít k obraně. Černý hřebec poskočil kupředu. Silueta nepřítele se hrozivě blížila,

kopí namířené na Holgerovu bránici. Dán spustil svůj štít

a vzepřel se nohama ve třmenech.

Srazili se s třeskem, jehož ozvěna se rozlehla v okolních

kopcích. Holgerovi zařinčel štít o břicho. Málem mu

- 51 -

vypadlo kopí, kterým narazil do protivníkova hledí. Ale

druhý bodec se rozštípl a rytíř z Farizie se zapotácel v

sedle. Papillon se dral dopředu. Cizinec přepadl přes ocas svého koně.

Ihned se postavil na nohy, což bylo neuvěřitelné

vzhledem k těžkému brnění, a jeho meč zasvištěl ve

vzduchu. Stále nebyl čas přemýšlet. Holger musel za

sebe nechat jednat své tělo, a to vědělo, co udělat. Sekal do sraženého nepřítele. Meč zvonil o meč. Rytíř z Farizie

ťal po Holgerově noze. Dán odrazil úder právě včas. On

sám třeskl čepelí dolů do helmy s chocholem. Kov hlasitě

zazvonil a protivník se zapotácel.

Utočit shora bylo příliš neohrabané. Holger seskočil na

zem. Noha se mu zachytila ve třmeni a on spadl na záda.

Cizinec se na něj vrhl. Holger ho odkopl. Znovu ten

mosazný třesk; bojovník upadl. Oba se vyškrábali na

nohy. Rytířův meč zařinčel o Holgerův štít. Holger útočil

na jeho šíji a snažil se najít nekrytý spoj v plátech.

Bojovník z Farizie sekl dolů, aby mu zasáhl nechráněné

nohy. Holger uskočil. Protivník na něj zaútočil, meč se

mu mihl v ruce. Holger odrazil ránu ve vzduchu. Ta rána

mu rozvibrovala svaly. Sokův meč odletěl stranou.

Cizinec v mžiku vytáhl nůž a přiskočil blíž.

Meč s širokou čepelí nebyl určen k bodáni, ale Holger

spatřil před sebou škvíru nad límcem a vrazil zbraň do ní.

Vyskočily jiskry. Plechová postava zavrávorala, klesla na

kolena, s posledním zachřestěním se svalila do trávy a

znehybněla.

Holger se mátožně rozhlédl kolem, v uších mu hučelo.

Spatřil bílého koně, jak uhání na východ. Dát zprávu

vévodovi, napadlo ho. Potom Hugi začal výskat a

poskakovat kolem něj, zatímco Alianora mu svírala paži

- 52 -

a vykřikovala, jak skvěle obstál v boji.

Já? pomyslel si. Ne, to jsem nebyl já. V mečích a kopích se absolutné nevyznám.

Ale kdo tedy vyhrál tenhle souboj?

Alianora se sehnula nad ležící postavou. „Nekrvácí,“

řekla chraptivě. „Ale vypadá to, že je zabitý, neboť

Farizejové nesnesou dotek chladného železa.“

Holger sotva popadal dech. Myšlenky se projasňovaly.

Viděl své chyby; ano, měl zůstat v sedle a použít koně

jako další zbraň. Příště si musí dát lepší pozor. Chvíli

přemýšlel, co ti obyvatelé Farizie — Farizejové, jak se

zřejmě nazývali, nepochybně proto, že si negramotný lid

popletl biblické odkazy — používají místo oceli. Slitiny

hliníku? Kouzla by jistě dokázala extrahovat hliník z

bauxitu. Berylium, hořčík, měď, nikl, chrom, mangan...

Představa skřítkovského čaroděje se spektroskopem,

ačkoliv nepochybně správná, byla natolik legrační, že

Holgerovi vrátila rovnováhu. Vylekal své přátele tím, že

se nahlas rozesmál. „Tak,“ vyhrkl, trochu zahanben

vlastní otrlostí, „podíváme se, koho to tu máme.“

Klekl si a zvedl hledí. Zírala na něj prázdnota. Brnění

bylo duté. Muselo být prázdné po celou dobu.

- 53 -

7

Farizie vypadala hodně pustě, samé kopce, lesy a

neobdělaná údolí. Holger se zeptal teď už mnohem

pokornějšího Hugiho, z čeho jsou živi její obyvatelé.

Skřítek mu vysvětlil, že nějaké jídlo a pití si přičarují a další získávají z jiných říší Středosvěta jim poddaných, a také loví některá z těch podivných zvířat, toulajících se

po jejich panství. Všichni jsou zřejmě buď bojovníci,

nebo čarodějové, jimž slouží otroci, pocházející od zlých

skřítků, šotků a jiných zaostalých kmenů. Další dotazy

odhalily, že Farizejové neznají stáří ani nemoci, ale prý

nemají duši. Nebude to asi ta nejpříjemnější společnost,

jakou si lze představit, pomyslel si Holger.

Ve snaze najít pevnou půdu pod nohama a zapomenout

na duté brnění ležící na poli asfodel, pustil se do

teoretizování. Měl sice jen přiměřené znalosti z fyziky a

matematiky, ale snad by dokázal učinit nějaké rozumné

odhady. Musí přece existovat nějaký logický výklad

tohoto světa!

Podobnosti s jeho světem, jako jsou souhvězdí, stejně

jako rozdíly, kterými je teď obklopen, vylučují, že je na

jiné planetě ve vesmíru. Ve stejném vesmíru jako jeho

domov. Běžné zákony přírody jako gravitace a chemické slučování tady patrně platí; ale zároveň existují výjimky, umožňující dejme tomu kouzla. Dá se předpokládat, že ta

kouzla nejsou nic jiného než přímé mentální ovládání

hmoty. I tam, odkud přišel, někteří lidé věřili na telepatii, telekinezi a tak dále. V tomto světě, za jistých podmínek, mohly být duchovní síly silnější než ty anorganické...

Dospěl až sem, když si uvědomil, že nic nevyřešil, pouze

jinak pojmenoval ten samý soubor jevů.

- 54 -

Ať už je tomu jak chce, k de vlastně je? Nebo by se měl ptát, v kterém čase je ? Je to jiná Země? Možná, že mohou dva objekty

zaujímat stejné místo ve stejném čase, aniž by se

vzájemně ovlivňovaly. Což znamená, že by mohly

existovat dva hvězdné vesmíry. Jakékoliv množství

vesmírů. On sám spadl do jednoho takového: je natolik

podobný jeho vlastnímu — navzdory všem odlišnostem -

že mezi nimi musí existovat nějaké spojení. Jaké?

Povzdechl si a nechal toho. Pěkně jedno po druhém. Teď

zrovna musí zůstat naživu v zemi, kde má náramně

hodně lidí spadeno na člověka, který má ve znaku tři

srdce a tři lvy.

Ze šera se zvolna vynořil hrad. Jeho zdi se tyčily do

závratné výše, střechy byly strmé a s ostrými hranami,

nad nimi se vypínaly štíhlé vysoké věže: divoká krása,

jako jinovatka na zimním lese. Bílý kámen připomínal

krajku, tak křehkou, že by ji mohl rozpustit pouhý dech,

ale když se přiblížili, Holger rozeznal, jak masivní jsou jeho zdi. Kopec, na kterém hrad stál, obkružoval příkop,

a ačkoliv se do něj nevlévala žádná řeka, byl plný stále šplouchající vody.

Nedaleko odtud se zdvihal další kopec, pokrytý růžemi,

napůl utopený v cárech mlhy, ale zdálo se, že má tvar

ženského poprsí. Hugi na něj ukázal.

„To je Elfí hora,“ řekl velmi tiše. „Uvnitř pořádají elfi

své tajemné veselíce a za měsíčních nocí vycházejí tančit

ven.“ V pozadí se rýsoval les tak temný, že Holger stěží

rozeznal jednotlivé stromy, rozbíhající se na sever, jih a východ. „Tam v Mirkovém lese loví farizejští zemanové

gryfy a lidožrouty,“ zašeptal Hugi.

Z hradu se rozezněla trubka, vzdálená a chladná, jako

- 55 -

zurčící voda. Už nás zpozorovali, pomyslel si Holger.

Ruka mu klesla k meči. Alianora se snesla dolů vedle něj

a změnila se v dívku. Ve tváři měla vážný výraz.

„Ty a Hugi...“ odkašlal si. „Přivedli jste mě sem a patří

vám mé tisíceré díky. Ale teď už byste asi měli jít.“

Pohlédla na něj. „Ne,“ řekla po chvíli. „Myslím, že ještě

zůstaneme. Třeba ti můžeme pomoct.“

„Jsem pro vás cizí člověk,“ přeskočil mu hlas. „Nic mi

nedlužíte, kdežto já vám tolik, že nevím, jestli to někdy

dokážu splatit.“

Šedé oči zůstaly vážné. „Myslím, že jsi pro mě něco víc

než cizí člověk, i když to ani sám nevíš,“ řekla tiše.

„Cítím s tebou, sire Holgere. Proto alespoň já zůstávám.“

„No,“ nafoukl se Hugi, i když nepříliš nadšeně, „snad si

nemyslíte, že se teď ze mě stane zbabělec?“

Holger na ně nenaléhal. Splnil svoji povinnost, poskytl

jim záminku k odchodu; a bože, jak byl rád, že ji

nevyužili!

Brány hradu se otevřely a nehlučně se spustil padací

most. Trubky znovu zaduly. Z hradu mu vyjel v ústrety

oddíl s korouhvemi a štíty, chocholy a dřevci. Zastavil

koně a čekal, ruku připravenou na svém kopí. Tak tohle

jsou pánové Farizie.

Byli oděni v barvách, které vypadaly v tom šeru zářivě, v

karmínové, zlaté, purpurové, zelené, ale zabarvení

každého oděvu se co chvíli zatřpytilo a přecházelo v jiné.

Někteří měli na sobě kroužkové či plátové brnění,

stříbřitý kov umně tvarovaný a tepaný, jiní měli roucha a

korunky. Byli vysocí a pohybovali se s vláčnou elegancí,

s jakou by se žádný člověk nemohl měřit, dokonce ani kočka ne. Chladná povýšenost se jim zračila v rysech,

které měly zvláštní vzhled, vysoko posazené lícní kosti,

- 56 -

rozšířené nosní dírky a úzká brada. Kůži měli bílou,

dlouhé jemné vlasy stříbromodré, většina mužů byla

bezvousých. Když se dostatečně přiblížili, Holger měl

nejdřív pocit, že jsou slepí, neboť jejich šikmé oči

vyplňovalo pouze azurové prázdno. Ale brzy si

uvědomil, že jejich zrak je lepší než jeho.

Jejich vůdce zastavil a lehce se uklonil ve třmenech.

„Vítej, rytíři,“ řekl. Jeho hlas zněl lahodně, připomínal

spíš zpěv než řeč. „Mé jméno je Alfrik, vévoda

Alfarlandu v království Farizie. Smrtelníci nás jen

málokdy poctí svou návštěvou.“

„Děkuji ti, můj pane.“ Zdvořilé fráze mu plynuly ze rtů

samy od sebe. „Čarodějnice matka Gerda, která je

dozajista tvým poníženým služebníkem, mě svěřila tvé

milosti. Soudí, že snad tvá moudrost mě může zbavit

soužení, a proto přicházím prosit o pomoc.“

„Ach tak. Pak tedy vítej. Nabízím ti, abys tu se svými

sluhy zůstal tak dlouho, jak budeš ráčit, a já se ze všech sil pokusím pomoct urozenému muži tvé pověsti.“

Mé pověsti? Holger si uvědomil, že ta bytost, co na něj zaútočila, nepochybně patřila k vévodovi. Vypadalo to,

že tři srdce a tři lvi nejsou ve Středosvětě vůbec oblíbení.

Otázkou je, zda Alfrik nyní pochopil, že Holger není tím

člověkem, kterého chtěl nechat zabít? A ať už to ví nebo

ne, co se vlastně skrývá za touto chladnou hladkou tváří?

„Děkuji, Výsosti,“ řekl Holger nahlas.

„Mrzí mě, že ti musím nařídit, abys nechal venku kříž a

všechno železo, ale znáš onu nešťastnou slabost našeho

druhu,“ řekl Alfrik zdvořile. „Leč neobávej se, dostane se ti místo toho jiných zbraní.“

„Ve tvé pevnosti, můj pane, se není čeho obávat,“

poznamenal Holger a pomyslel si, jaký se z něho stává

- 57 -

lhář.

Alianora se zvedla na špičky. „Ohlídám ti tvé věci,

Holgere,“ řekla. „Stejně zůstanu raději venku.“

Alfrik a ostatní Farizejové k ní obrátili své široké prázdné oči. „To je ta labutí panna, o které jsme slyšeli,“ usmál se vévoda. „Ne, spanilá dívko, byli bychom špatní hostitelé,

kdybychom ti také nenabídli střechu nad hlavou.“

S ruměncem ve tváři zavrtěla umíněně hlavou. Alfrik

svraštil obočí. „Cožpak bys odmítla?“ vydechl.

„Odmítla,“ vyhrkla Alianora.

„Já zůstanu venku s ní,“ přidal se Hugi rychle.

„Ne, ty půjdeš se sirem Holgerem,“ řekla dívka.

„Ale...“ začal Hugi.

„Slyšel jsi mě,“ trvala na svém Alianora.

Alfrik pokrčil rameny. „Pokud se k nám ráčíš připojit,

rytíři...“ naznačil Holgerovi.

Holger slezl z koně a odložil brnění. Farizejové odvrátili tvář, když se dotkl zbraní s rukojetí ve tvaru kříže.

Papillon zafrkal a zlobně hleděl na jejich koně. Alianora

naložila výstroj na hřebce a uchopila jeho ohlávku.

„Počkám na tebe v lesích,“

řekla a vedla koně pryč. Holgerovy oči ji sledovaly,

dokud úplně nezmizela.

Oddíl pochodoval do pevnosti. Nádvoří bylo prostorné, s

altánky, květinovými záhony a fontánami, vzduchem se

nesla hudba a těžká vůně růží. Před hlavní tvrzí spatřil

Holger dámy z Farizie, které se tam shromáždily. Na

okamžik zapomněl na všechno ostatní. U sta hromů!

Stálo za to křižovat vesmíry jen kvůli tomuhle pohledu.

Užasle se jim uklonil.

Alfrik poručil malému šotkovi se zelenou kůží, aby

Holgera odvedl do jeho komnaty. „Budeme tě čekat u

- 58 -

večeře,“ řekl přívětivě. Holger s Hugim, který mu rychle

cupital v patách, procházeli mdle osvětleným labyrintem

chodeb s vysokou klenbou. Klenutými dveřmi bylo vidět

do místností vykládaných drahokamy. Samozřejmě,

pomyslel si ve snaze nedat se vyvést z rovnováhy, když

si takové věci umíte vyčarovat ze vzduchu...

Vzhůru dlouhým točitým schodištěm, dolů do další

chodby a do apartmá o několika místnostech jako

vystřižených z Pohádek z tisíce a jedné noci. Šotek se

uklonil a nechal je o samotě. Holgerův pohled putoval po

zářících kobercích, mozaikách z drahých kamenů a

závěsech protkaných zlatem balkónovými okny ven do

veliké zahrady. Pochodně plály jasným stálým světlem.

Na jedné zdi visela tapisérie a postavy na ní se zvolna

proměňovaly a zpodobňovaly příběh, od kterého se s

lehkým zachvěním odvrátil.

„Jářku, daří se jim tu moc dobře,“ prohlásil Hugi. „Ale

stejně bych dal celou tuhle nádheru za to, kdybych byl

zpátky pod svým starým dubovým kořenem. Tohle je

ošidná velkorysost.“

„Bezesporu.“ Holger vešel do koupelny, která mu

nabízela veškerý komfort domova, s mýdlem, tekoucí

horkou vodou, nůžkami, břitvou a skleněným zrcadlem, a

přece jen, doma je doma. Nicméně vyšel ven příjemně

osvěžený. Na posteli ležel oblek, který byl určitě pro něj; když si ho oblékl, padl mu jako ulitý. Hedvábná košile s

dlouhým rukávem, purpurová saténová vesta, karmínové

nohavice, krátký modrý plášť, černé sametové boty,

všechno zdobené zlatými nitkami a klenoty a lemované

zvláštními měkkými kožešinami, mu ještě víc zvedly ná-

ladu. V rohu si všiml vojenské výstroje včetně meče s

košem ve tvaru půlměsíce. Jak taktní od Alfrika, ačkoliv

- 59 -

by jen stěží mohl jít ozbrojen k večeři.

„Věru, švarného mládence jsi ze sebe učinil, sire

Holgere,“ obdivoval se mu Hugi. „Asi budeš muset

odrážet útoky farizijských dam. Povídá se, že je to

nenasytná cháska.“

„Zajímalo by mě, proč jsou najednou všichni tak

přátelští,“ řekl Holger. „Copak Farizejové nemají s lidmi

přinejlepším nesnadné vztahy? Proč by se měl Alfrik

kvůli mně takhle obtěžovat?“

„To nevím, mládenče. Možná je to na tebe nějaká léčka.

Anebo ho třeba baví být k tobě laskavý. Neuhodneš, co si

Farizejové myslí nebo udělají. Sami to nevědí, ani je to

nezajímá.“

„Cítím se provinile, že tebe jsem nechal jít sem a

Alianora táboří v lese.“

„Ech, dají mi tu něco na zub a to děvče je spokojenější

tam, kde je. Já vím, co zamýšlí. Já ti mám tady pomáhat

radou i činem a ona čeká venku, aby udělala, co může,

bude-li toho zapotřebí.“

Objevil se šotek a úslužně jim oznámil, že se podává

večeře. Holger ho následoval kouřově modrými síněmi

až do sálu tak rozlehlého, že sotva dohlédl jeho konce či

stropu. Farizijští pánové a dámy v pestrých šatech

obklopovali stůl. Kolem pobíhali otroci, odněkud se

linula hudba, hovor a smích se vznášely nad jakýmsi

neporušeným tichem.

Holger byl uveden na místo po Alfrikově levici, z druhé

strany seděla dívka, kterou mu představili jako Meriven.

Dojem z její tváře a postavy byl natolik mocný, že málem

přeslechl její jméno. S rozklepanými koleny se posadil a

pokusil se zapříst hovor.

Odpovídala mu pohotově, navzdory jeho chabému úsilí.

- 60 -

Z toho, co slyšel okolo sebe, vyvodil, že hovor tu

představuje velké umění: je svižný, vtipný, poetický,

cynický, vždy se špetkou lehké potměšilosti, vždy podle

propracovaných pravidel,

která ještě zdaleka nechápal. Inu, pomyslel si, nesmrtelní, kteří nemají na práci nic jiného než lov, kouzla, intriky a vedení válek, si vypracovali kultivovanost z čiré nutnosti.

Neznali tady vidličky, ale jídlo a výběr vín byly skvostné.

Kdyby ho jen Meriven tak nerozptylovala. Bylo to

klasické embarras de richesses. „Vskutku,“ vydechla a vydržela jeho pohled těma svýma zvláštníma očima,

které mu u ní už vůbec nevadily, „jste chrabrý muž, když

jste se odvážil až sem. Ten smrtelný úder, co jste zasadil svému protivníkovi, ach, ten byl nádherný!“ „Vy jste to

viděla?“ zeptal se ostře.

„Ano, v Černé studni. Viděla jsem vás. A pokud jde o to,

zda jsme jen žertovali nebo brali váš život vážně, sire

Olgere, vězte, že není dobré, aby mladý muž věděl příliš

mnoho. Drobné záhady jej chrání před ustrnutím.“

Roztomile se zasmála. „Nuž, co vás sem přivádí?“

Zašklebil se. Ani mladá dáma by neměla vědět příliš

mnoho.“ „Ach, ty ukrutníku! Stejně jsem ráda, že jsi

přijel.“ Použila důvěrné oslovení. „Mohu tě takto

oslovovat, krásný pane? Existuje mezi námi spřízněnost

duší, i když se tu a tam ocitneme ve válce.“

„Nejmilejší nepřítel,“ odvětil Holger. Sklopila víčka a

uznale se zasmála. Jeho oči měly také tendenci

sklouzávat dolů — do jejího výstřihu. Pátral v paměti po

dalších výpůjčkách ze Shakespeara. Tahle situace byla

pro něj jako stvořená.

Pokračovali ve flirtování během banketu, který snad trval

celé hodiny. Potom společnost odešla tančit do ještě

- 61 -

většího sálu. Když však zazněla hudba, vévoda Alfrik

odtáhl Holgera stranou.

„Pojď se mnou na okamžik, milý pane,“ řekl. „Nejlépe

bude promluvit si o tvém problému hned, mezi čtyřma

očima, abych o něm mohl chvilku přemýšlet, neboť

předpokládám, že naše dámy ti nedopřejí mnoho klidu.“

„Děkuji, Výsosti,“ pronesl Holger lehce rozmrzele. V

téhle chvíli se mu příliš nechtělo vzpomínat na skutečný

stav věcí. Vešli do zahrady, našli lavičku pod světélkující vrbou a posadili se. Před nimi tančila fontána, v pozadí

zpíval slavík. Alfrikovo černě oděné tělo se pohodlně

usadilo jediným vláčným pohybem. „Pověz, co máš na

srdci, sire Olgere“ vyzval ho.

Nemělo cenu cokoliv zamlčovat. Jestliže Farizejové

vládnou mocí vrátit ho zpátky, musí zřejmě znát celou

situaci. Jenže kde začít? Jak se dá popsat celý svět?

Holger se snažil ze všech sil. Alfrik ho vedl občasnými

bystrými otázkami. Vévoda vůbec neprojevoval údiv, ale

nakonec vypadal zamyšleně. Opřel si lokty o kolena a

vytáhl nůž z bílého kovu, který nosil za pasem. Jak s ním

pořád otáčel, Holger přečetl nápis na čepeli. Hořící dýka.

Přemýšlel, co to znamená. „Podivný příběh,“ řekl Alfrik.

„Jakživ jsem nic podivnějšího neslyšel. Avšak myslím,

že je pravdivý.“ „Můžeš... můžeš mi pomoct?“

„To nevím, sire Olgere — neb tak mi stále připadá

přirozené vás oslovovat. Nevím. Ve vesmíru je spousta

světů, jak je známo každému čaroději či astrologovi, ale

mnohost vesmírů je jiná koncepce, pouze mlhavě

naznačená v jistých prastarých spisech. Jestliže jsem tě

vyslechl, aniž bych zůstal ohromen, je to proto, že jsem

už sám uvažoval, že taková další Země, jakou popisuješ,

může existovat a být zdrojem mýtů a legend, jaké se

- 62 -

vypráví o Fridrichu Barbarossovi, nebo těch velkých

epických zpěvů o císaři Napoleonovi a jeho hrdinech.“ A

jakoby sám pro sebe, Alfrik zašeptal několik veršů:

„Gerald li vaillant, nostre brigadier magnes, tres ans tut pleins ad esté an Espagne combattant contre la Grande-Bretagne.“

Vytrhl se ze soustředění a pokračoval mnohem živěji:

„Povolám duchy, kteří mohou přispět radou. Nepochybně

to bude trvat, ale vynasnažíme se poskytnout ti

pohostinství. Myslím, že máme dobrou naději na

konečný úspěch.“

„Jsi až příliš laskavý,“ řekl Holger dojatě.

„Ne.“ Alfrik mávl rukou. „Vy smrtelníci nevíte, jak

nudný

může být nekonečný život, a jak vděčně se přijímají

takovéhle výzvy. Měl bych ti děkovat.“

Se smíchem vstal. „A nyní, mám dojem, by ses rád vrátil

k tanci,“ řekl. „Příjemnou zábavu, příteli.“

Holger se vrátil v radostném opojení. Byl ukvapený při

posuzování Středosvěta. Nenašel by se nikdo laskavější

či galantnější než Farizejové. Líbili se mu!

Když vstoupil do tanečního sálu, Meriven se odtrhla od

hloučku jiných žen. Chytila ho za paži a řekla koketně:

„Nevím, proč to vlastně dělám, rytíři. Odešel jsi bez

jediného slova a zanechal mě opuštěnou.“

„Pokusím se to vynahradit,“ řekl.

Obklopila ho čarovná hudba, prostoupila jím. Neznal ty

vznešené taneční figury, které viděl, ale Meriven ihned

pochopila foxtrot; nikdy neměl lepší partnerku. Nebyl si

jistý, jak dlouho ten bál trval. Vyklouzli do zahrady, pili z fontány plné vína, smáli se a už se nevrátili. Ve zbytku té noci si užil tolik zábavy jako kdykoli předtím, nebo

- 63 -

spíš víc.

- 64 -

8

Nebyla tu žádná skutečná rána či večery, den či noc, místní lidé zřejmě žili podle vlastního rozmaru. Holger se probouzel pomalu a rozkošnicky, až zjistil, že je zase

sám. Přesně v tu správnou chvíli se otevřely dveře a

vstoupil šotek se snídaní na podnose. Museli použít čáry

a kouzla, aby zjistili, co má rád: žádné evropské

nesmysly, ale poctivou americkou kombinaci šunky s

vejci, toastu, pohankového koláče, kávy a

pomerančového džusu. Ve chvíli, kdy vstal a oblékl se,

vešel Hugi a tvářil se ustaraně. „Kde jsi byl?“ zeptal se

ho Holger.

„Ech, spal jsem na zahradě. Myslel jsem, že je to tak

dobře, když tys byl, inu, zaneprázdněn.“ Skřítek se

posadil na podnožku, poněkud neladící hnědou skvrnu ve

všech těch zlatých, šarlatových a purpurových barvách.

Zatahal se za vousy. „Nelíbí se mi to ovzduší tady. Něco

se chystá.“

„Máš předsudky,“ řekl Holger. Myslel hlavně na to, že

má s Meriven domluveno jít na lov s dravými ptáky.

„Oni umějí vystrojit náramnou parádu a omámit tě

všelijakými vybranými víny a nevázanými ženami,“

mručel Hugi, „ale mezi lidmi a Farizeji panuje věru

pramalé přátelství, a nejmíň ze všeho právě teď, kdy se

Chaos chystá k válce. Pokud jde o mě, já vím svoje. A

tohle jsem vyšpehoval, když jsem ležel v zahradě. Viděl

jsem mohutné záblesky světla z nejvyšší věže, postavu

démona, vzdalující se v dýmu, a zápach čarodějnictví tak

náruživého, že mi málem ztuhly kosti. Později od západu

spěšně přilétla další postava, přistála na věži a vešla

dovnitř. Mám za to, že vévoda Alfrik povolal na pomoc

- 65 -

divné patrony.“

„Ale ovšem,“ souhlasil Holger. „Řekl mi, že to udělá.“

„Příjemnou zábavu,“ zabručel Hugi. „Veselit se mezi

vlčími

tesáky. Ale až si na tvém mrtvém těle budou pochutnávat

havrani, neříkej, že jsem tě nevaroval.“

Zarytý smysl pro objektivitu přinutil Holgera při scházení ze schodů zvážit skřítkova slova. Nepochybně to může

být lest, která ho má zbavit ostražitosti, dokud nebude

příliš pozdě... příliš pozdě na co? Jistě, mají-li zlé

úmysly, můžou ho probodnout nebo otrávit jedem.

Porazil jednoho jejich bojovníka — který ho nejspíš

napadl jen proto, že nesl erb tajemného rytíře se srdci a

lvy — ale nedokázal by jich porazit tucet. Nebo ano?

Ruka mu klesla k farizijskému meči. Bylo uklidňující je)

mít. Tady, kde čas téměř neexistuje, Meriven neudala

přesnou hodinu. Holger bloumal hlavním přijímacím

sálem. Po chvíli ho napadlo, že by mohl navštívit vévodu

a zeptat se, jestli nemá nějaké zprávy o jeho problému.

Dotazem na jednoho zachmuřeného šotka otroka Holger

zjistil, že pánovy komnaty se nacházejí ve druhém

poschodí severního křídla. Vyběhl přes tři schody jedno

patro a vesele si pohvizdoval.

Vstoupil na odpočívadlo právě ve chvíli, kdy Alfrik vyšel

ze dveří s nějakou ženou. Stěží ji zahlédl, rychle vklouzla zpátky dovnitř, ale byl ohromen. V tomto světě se to

zřejmě hemžilo neobyčejnými krasavicemi. Byla z

lidského druhu, vyšší a statnější postavy než farizijské

dámy, dlouhé tmavé vlasy měla stočené pod zlatou

korunkou, vláčela po podlaze bílé saténové šaty. Tvář

měla slonově bledou se zahnutým nosem a z rudých rtů a

tmavých zářivých očí jí čišela arogance. Hm! Vévoda byl

- 66 -

šťastný muž.

Alfrikova podmračená tvář se vyhladila. „Dobré jitro,

sire 'Olgere. Jak se ti daří?“ Uklonil se a jeho ruce přitom vytvářely zvláštní gesta.

„Výborně, můj pane.“ Holger se také uklonil. „Věřím, že

tobě též...“

„Ach, tady jsi, ty darebo. Chtěl jsi mi utéct?“ Meriven

vzala Dána za paži. Odkud se tu k čertu vzala? „Pojď,

koně jsou připraveni, zasokolničíme si.“ Odtáhla ho pryč

dřív, než se stačil nadechnout.

Bavili se dobře, vypouštěli jestřáby na jeřáby, divoké

pávy a méně známou kořist. Meriven celý čas zvesela

štěbetala a on se musel smát s ní. Ta anekdota o lovu na

baziliška... no, stěží by se hodila do smíšené společnosti, ale byla legrační. Holger by se bavil ještě víc, kdyby ho

zase nesoužila jeho paměť. Ta žena s vévodou —

zatraceně, on ji znali

Viděl ji pouze letmo, ale ten obraz mu zůstal jasně

otištěný v paměti; věděl, že má hluboký hlas a povýšené

chování, je náladová, někdy laskavá, jindy krutá, ale

všechny její nálady nejsou než duhový lesk na povrchu

nekompromisní vůle. Meriven působila poněkud mdle ve

srovnání s... s... jak se jen jmenovala?

„Ty jsi smutný, můj pane.“ Farizijská dívka mu položila

dlaň na ruku.

„Ach ne. Ne. Jenom jsem přemýšlel.“

„Měl by ses stydět! Pojď, dovol mi použít kouzlo k

odehnání tvé myšlenky, neboť ty bývají dítětem starostí a

otcem smutku.“ Meriven utrhla ze stromu zelený proutek,

ohnula jej a při některých slovech s ním gestikulovala.

Proměnil se v irskou harfu, na kterou se doprovázela při

zpěvu milostných písní. Velmi příjemně ho ukonejšily,

- 67 -

ale...

Když se zase přiblížili k hradu, chytila ho za paži a

ukázala. „Hle, podívej!“ zašeptala. „Jednorožec! Začínají

tady být vzácní.“

Zahlédl krásné bílé zvíře míhající se mezi stromy. Na

rohu se mu zachytil zbloudilý kousek břečťanu. Počkat.

Zíral do šera. Nekráčí někdo vedle něj ?

Meriven ztuhla jako panter. „Když se přikrademe blíž...“

zašeptala. Její kůň vykročil kupředu, kopyta neslyšně

šlapala po trávníku.

Jednorožec se zastavil, ohlédl se za nimi, a byl ten tam,

jasný stín se rychle ztrácel z dohledu. Meriven klela s

neženskou nápaditostí. Holger neříkal nic, protože spatřil, kdo zvíře doprovází. Na okamžik se jeho oči setkaly s

Alianořinými. Teď už byla taky pryč.

„Ach, běda, to je život.“ Meriven se k němu vrátila a

pokračovali dál společně. „Nebuď tak skleslý, můj pane.

Později můžeme na to zvíře uspořádat štvanici.“

Holger si přál, aby byl lepším hercem. Nesměl dovolit,

aby rozpoznala jeho náhle rostoucí podezření. A zároveň

o něm musel přemýšlet. Ne že by objevil nějaký nový

důvod, proč získal špatné mínění o Farizii: ale ten pohled na Alianoru v něm něco vyvolal. Potřeboval radu

Hugiho.

„Jestli mě omluvíš, milá paní,“ ozval se, „půjdu se před

večeří vykoupat.“

„Ach, má vana je dost prostorná pro nás oba i pro některé

příjemné činnosti, kterým tě můžu přiučit,“ nabídla mu.

Holger si přál mít helmici, aby mohl zakrýt své uši. Měl je v jednom ohni. „Rád bych si také chvilku zdříml,“

dodal neobratně. Spásný nápad: „Musím na vás být v co

nejlepší formě. Je to boj o život.“

- 68 -

Zabubnoval na ústup dřív, než stačila naléhat, a téměř

běžel do svého apartmá. Hugi zvedl oči z postele, kde

ležel schoulený do klubíčka. Holger se k němu sklonil.

„Viděl jsem dnes ráno ženu,“ vyhrkl tlumeně. Pak ji

popsal nikoliv na základě letmého setkání z dnešního

rána, ale podle paměti zdánlivě staré už mnoho let. „Kdo

je to?“

„Panečku...“ Hugi si promnul oči. „Vypadá to, že jsi

zahlídl královnu Morganu le Fay. Že by to byla ona,

koho včera v noci Alfrik povolal z Avalonu? Pak se tady

jistě provozuje černá magie.“

Morgana le Fay! To bylo ono. Holger to věděl s

podvědomou jistotou. A Avalon, ovšem, viděl ostrov s

ptáky a růžemi, duhami a kouzly, ale kde, kdy a jak?

„Pověz mi o ní,“ naléhal. „Všechno, co víš.“

„Ach, tak to je ta čertice, po které nyní prahneš? Ta není pro tvé choutky, mládenče, dokonce ani pro vévodu

Alfrika. Nezvedej oči příliš vysoko, sic je slunce oslepí.

Či spíše, sic tě měsíc zbaví rozumu.“

„Ne, ne, ne! Potřebuju to vědět. Snad přijdu na to, proč je tady.“

„Tak tedy... nevím toho moc. Avalon leží daleko, daleko

v západním oceánu, o téhle části světa tady kolují jenom

babské povídačky. Nicméně, lidé vědí, že Morgana le

Fay je sestra Artuše, posledního velkého krále Britů, i

když u ní se příměs farizijské krve v téhle rodině

projevuje zvláště silně a prudce. Je nejmocnější

čarodějkou v Kristami i u pohanů, a klidně by se mohla

poměřit s kýmkoliv ve Středosvětě. Je nesmrtelná a ne-

vyzpytatelná; nikdo neví, zdali bude stát na straně

Zákona nebo Chaosu, či hájit své vlastní zájmy. Prý

odnesla Artuše, když ležel s mnoha ranami, aby ho

- 69 -

vyléčila a nechala u sebe pro případ jeho návratu. Ale

mohlo jít jen o mazanou záminku, jak mu v návratu

zabránit. Věru, mám pramalou radost z toho, že jsem s ní

pod jednou střechou.“

Pořád žádný důkaz. Morgana sem mohla přijít pomoct

Alfrikovi s Holgerovým problémem nebo se tu mohla

zastavit kvůli něčemu úplně jinému. Ale stejně to

působilo podezřele.

Do ložnice vstoupil šotek. „Vévoda pořádá hostinu pro

hradní služebnictvo,“ oznámil. „Ty, skřítku, jsi zván.“

„Hm...“ Hugi se zatahal za vousy. „Děkuju, nepůjdu.

Není mi moc dobře.“

Šotek zvedl holé obočí. „Bude to znamenat, že pohrdáš

pozváním.“

Hugi si vyměnil pohled s Holgerem. Muž přikývl. Mohl

to být trik, jak odklidit skřítka z cesty, ale i kdyby, neměl příliš mnoho prostředků, jak tomu zabránit. „Jen běž,“

řekl. „A dobře se bav.“

„Tak dobrá. Opatruj se.“ Hugi odkráčel za šotkem.

Holger si zapálil dýmku, lehl si do vany, která se

přizpůsobila jeho postavě, a přemýšlel. Měl pocit, jako

by se chytil do pavoucích sítí. Velmi jemných, velmi

krásných, jenže nemůže z nich ven. Na kratičký okamžik

se mu zachtělo křičet a utíkat pryč.

Potlačil ten pocit. Teď nemohl dělat nic jiného než

tancovat, jak oni pískají. A jeho podezření mělo značně

chatrné základy. Přesto...

Byly pro něj připraveny nové večerní šaty. Oblékl si je,

tká-

nice a spony se samy upevnily. Sotva byl hotov,

zformoval se knoflík na dveřích do podoby kovových úst,

která zdvořile pravila: „Jeho Výsost vévoda si tě

- 70 -

dovoluje zažádat o přijetí do tvé společnosti.“

„Uf!“ ulevil si Holger. Vzpamatoval se. „P-prosím,

vstupte.“ Zřejmě pouze otroci, kteří nestáli za

povšimnutí, přicházeli a odcházeli bez ptaní, kdežto vyšší třídy navzájem respektovaly své soukromí.

Farizej vstoupil, jeho ostře řezané bílé rysy se usmívaly.

„Nesu dobré zprávy,“ prohlásil. „Radil jsem se s

mnohými Silami a podle všeho existuje znamenitá

možnost, jak tě odeslat zpátky domů.“

„Jakže... jakže... nevím, jak poděkovat, Výsosti.“ Holger

se zajíkl.

„Nějaký čas potrvá, než shromáždím potřeby pro

příslušná kouzla,“ pokračoval Alfrik. „Mezitím si to

myslím žádá slavnou veselici. Musí to být slavnost v Elfí

hoře.“

„Hm? Ach, ano. Viděl jsem to místo.“

Alfrik ho vzal za paži. „Tak tedy půjdeme? Ručím za to,

že zažijete bujaré chvíle. Elfové vědí, co má muž rád.“

Holger neměl příliš chuť na přehnané zábavy, ale nemohl

odmítnout. Sešli dolů ze schodů. Obyvatelé hradu se už

shromažďovali, v síních i venku na nádvoří šuměl vír

barev. Z jednoho hloučku se vynořila Meriven a Alfrik

předal Holgera do její péče.

„Doprovodím tě do hory,“ řekla. „Nedopustím, aby se tě

zmocnila nějaká elfí poběhlice.“

„Proč, copak tam nejedou všichni?“ zeptal se.

„Za chvilku. My dva máme jet jako první. Ostatní dorazí

později. Uvidíš, jak je to nachystané.“

Holger pomyslel na možné pasti, ale potlačil tu

představu, když s ním bude jedna z nich.

Průvod se vinul branami, přes most, po trávnících

směrem k Elfí hoře porostlé šípkovými růžemi. Za ním

- 71 -

stavěli bojovníci koně na zadní, praporce jim vlály z

kopí, hudebníci troubili na

rohy a hráli na harfy a loutny, a stovka roztančených

farizijských pánů a dam se blížila k vrchu. Vtom Holger

zaslechl hudbu, která se k nim nesla jakoby odpověď na

tu jejich, krouživá melodie, která mu přecházela do krve

a vířila v hlavě. Usmál se na Meriven, náhle dychtivý, a

ona se usmála na něj a zavěsila se pevně do jeho paže.

Její rozpuštěné plavé vlasy mu vlály do tváře a napůl ho

oslepovaly, její parfém připomínal chuť silného vína.

Hora se otevřela. Přes Meriveniny kadeře zahlédl

planoucí světla, proti nimž se rýsovaly tmavé vysoké

postavy. Hudba pobízela jeho nohy, nemohl se dočkat.

Země se rozezněla dusotem kopyt. Nějaký kůň hlasitě a

zlobně zaržál. Holger se otočil a spatřil Alianoru na

Papillonovi, jak tryskem cválá z lesa. Tvář měla

zkřivenou děsem.

„Holgere! Ne, Holgere, tam ne!“

- 72 -

9

Alfrik za ním vykřikl kletbu. Ve vzduchu se zableskl

oštěp a těsně minul dívku. Holger stál jako přimrazen

úžasem. „Do-staňte ho do té hory!“ křikl Alfrik.

Meriven ho táhla za ruku. Tři Farizejové vyrazili vpřed

jako fotbaloví útočníci. Holgera popadl náhlý vztek. Vrhl

se jim vstříc. Toho nejbližšího nabral přímým úderem, až

s chroptěním upadl a zůstal tiše ležet. Holgerova pravá

pěst se ohnala, a vlekouc za sebou Meriven, udeřila další

pohlednou tvář. Před třetím bojovníkem uskočil. Vynořil

se před ním jezdec, kopí mířilo na jeho žebra. Holger se

vytrhl Meriven, která ho zuřivě svírala, zvedl ji nad hlavu a hodil ji nepříteli na hruď. Oba dva přepadli přes zadek

koně.

Alianoru obklopili tři rytíři na koních. Papillon se vzepjal na zadní, zakopal předníma kopytama a jednoho z nich

poslal s chřestěním na zem. Jak se mohutný černý hřebec

točil dokola, vykousl kus masa z dalšího farizijského

koně, který zaržál a utekl. Třetí jezdec seknul mečem po

Alianoře. Uhnula před ránou a seskočila na zem.

„Hop!“ Skočila přímo do náruče farizijského pána v

sametovém obleku. Popadl ji a smál se jejímu snažení

vymanit se ze sevření. Ale najednou držel labuť. A labutě

mívají divokou náturu.

„Au!“ vykřikl, když mu začala klovat do očí. „Ouvej!“

zaječel, když mu bušení křídel málem zlomilo čelist.

„Pomoc!“ skončil, když mu odštípla prst. Pustil ji a utekl.

Pánové z Farizie se hemžili kolem Holgera, sekali a

doráželi na jeho nechráněné tělo. Byl příliš rozrušen, než aby cítil nějaká zranění. Kdesi v koutku duše žasl nad tím neuvěřitelným štěstím, díky kterému sklízel pouze menší

- 73 -

škrábance. Může to být

štěstí? Nejbližšímu nepříteli vrazil pěst do úst, jeho

druhovi sebral meč a sekal jím kolem sebe. Čepel byla

lehčí než železo, mohl s ní mávat jednou rukou, ale byla

ostrá jako břitva. Jeden muž zamířil sekyrou přímo na

jeho nechráněnou hlavu. Zachytil topůrko volnou rukou,

vyškubl ho nepříteli a pustil se do Farizeje se sekyrou a

mečem.

Papillon útočil na dav zezadu, kopal, trhal, zadupával, dokud se nedostal k Holgerovi. Dánova noha našla

třmen. Vyhoupl se do sedla. Hřebec odcválal pryč.

Zaduněla za ním kopyta. Holger se otočil a spatřil, jak se k němu rychle blíží rytíři na koních. Jejich zvířata byla

rychlejší než jeho. Odhodil ukořistěné zbraně a neměl ani

kopí, které Alianora předtím musela upustit. Sáhl dolů a

nahmatal meč a štít na svých místech. Už nebyl čas

oblékat si brnění, svázané v uzlu vzadu za sedlem.

Vedle něj zatřepala křídly bílá labuť. Náhle prudce uhnu-

la. Na místo, kde byla předtím, zaútočil orel. Holger

vzhlédl a spatřil několik velkých ptáků, jak klesají z

oblohy. Ach, můj Bože, změnili se v orly, a teď ji

dostanou...

Alianora zasyčela, protloukla si křídly a zobákem cestu

mezi dvěma z nich a vystřelila k lesu. Znovu se změnila

v dívku, v neprostupné houštině může nalézt útočiště

před útočníky v podobě orlů. Ale jak potom dokáže být

tak rychlá, aby unikla pronásledování na zemi?

Po boku Papillona se objevil kůň. Seděl na něm sám

Alfrik s mečem v jedné ruce. Dlouhé stříbrné vlasy mu

splývaly kolem tváře, která se stále usmívala. Přes dusot

kopyt, rozrážený vzduch a troubení loveckých rohů k

Holgerovi dolehl jeho křik: „Dovol nám vyzkoušet, zdali

- 74 -

jsi opravdu nepřemožitelný, sire 'Olgere z Dánska!“

„S radostí!“ zavrčel Dán. Alfrik byl na jeho nekryté

pravé straně, ale už na to nedbal. Mocně se rozmáchl a

jeho meč se ve vzduchu srazil s lehčím farizijským.

Alfrikův meč se smekl stranou kolem Holgerova koše. Se

zručností, které si nebyl vědom, zasunul Holger své ostří

pod nepřítelův jilec ve tvaru

srpku a celou vahou svých ramen se vzepřel proti

Alfrikově ruce. Tímto způsobem vytrhl vévodovi zbraň z

jeho sevření. Alfrik zavrčel a přitáhl svého koně blíž,

takže se jeho koleno dotýkalo Holgerova, jak cválali

vedle sebe. Vévodova levá ruka vystřelila bleskovým

hadím pohybem a sevřela Dánovi zápěstí ruky, ve které

držel meč. Alfrik nemohl držet svého většího protivníka

dlouho; ale potřeboval jen okamžik, aby vytáhl nůž zpoza

opasku. Holger se otočil v sedle. Nemohl se dobře chránit

štítem, ale přitlačil jeho okraj na Alfrikovu ruku s dýkou.

Vévoda zavřeštěl. Z jeho kůže se vyvalil dým. Holger

ucítil zápach škvařícího se masa. Bílý kůň se poplašil.

Nebesa, byla to pravda, co se říkalo! Metabolismus

Farizejů nevydrží dotek železa.

Holger zatáhl za otěže, až Papillonovi zpod kopyt pršely

hroudy hlíny. Otočil se, postavil koně na zadní, máchal

mečem a křičel na jezdce: „Dobrá, jen přistupte blíž!

Přistupte blíž a padnete hned k zemi!“

Zastavili se stejně prudce jako on a točili se kolem

dokola. Ale v šeru zahlédl Holger bojovníky, jak k němu

běží a drží luky. To nebylo dobré. Mohli ho zpovzdálí

zasypat šípy. Riskantně k nim vyrazil s jakýmsi záměrem

rozbít jejich formaci. „Ra ta ta!“ křičel. „Ty-y-gr!“

Rytíři se před jeho útokem rozprchli. Lučištníci se

nehnuli ani o píď. Uslyšel děsivé zasvištění šípu těsně

- 75 -

vedle ucha. „Jesu Kriste, Fili Mariae...“

Farizejové zaječeli! Pobídli ostruhami koně, odhodili

zbraně, utíkali a cválali od něj jako od výbuchu. Takže

byla také pravda, že nemohou vystát Slovo boží,

pomyslel si Holger vítězoslavně. To by si měl pamatovat.

Jen... proč bylo to jeho bezděčné zvolání latinsky?

Byl v pokušení zavolat za nimi celou církevní hierarchii,

ale rozhodl se nezneužívat svoji výsadu. Opravdu se

pomodlit byla jedna věc; brát jméno boží nadarmo pro

pouhé povyražení bylo něco jiného, a nemuselo to přinést

štěstí. (Odkud tohle ví? Prostě ví.) Spokojil se s tím, že obrátil Papillona zpátky na západ a vykřikl: „Hyjé, Stříbrňáku!“

Koneckonců se povídalo, že Farizejové nemají rádi ani

stříbro. Ve zdupané trávě se cosi zalesklo. Zastavil koně, naklonil se hluboko dolů a sebral nůž, který upustil

vévoda Alfrik. Nevypadal příliš honosně, nebyl ani moc

ostrý a ležel mu na ruce lehoučký jako pírko. Přesto na

jeho čepeli stálo Hořící dýka. Zmatený a s nejasným tušením, že by to mohl být užitečný talisman, zastrčil

zbraň za opasek.

Teď Alianora. Jel klusem podél okraje lesa a volal její

jméno, ale žádná odpověď nepřicházela. Vítězný pocit v něm vyhasl. Jestli ji zabili — k čertu, pomyslel si a v

očích ho pálilo, ale ne proto, že by zůstal sám v tomhle

světě nepřátel, ale proto, že to byla skvělá dívka a

zachránila mu život. A jak se jí odvděčil? zeptal se sám

sebe zasmušile. Jaký byl kamarád, když hodoval a opíjel

se a dvořil se cizí ženě, zatímco ona ležela ve studené

rose a... „Alianoro!“

Žádná odpověď. Nikde ani hlásku. Utišil se vítr, hrad zmizel v houstnoucí mlze, les tu stál jako hradba noci.

- 76 -

Nic kromě mlhy se nepohnulo, nic se neozvalo, byl

jedinou živou bytostí v tomhle příšeří. Neklidně si

pomyslel, že by tu neměl příliš prodlévat. Farizejové by

mohli brzo přijít na nějaký způsob, jak ho dostat. Mohli

by povolat spojence, kterým by nevadilo železo ani Bůh.

Například Morganu le Fay. Jestli chce uniknout, měl by

to raději udělat hned.

Zamířil na západ podél hranice lesa a volal Alianoru. Nehybná mlha ještě zhoustla, stoupala ze země v bílých

hradbách a cárech, tlumila dusot Papillonových kopyt a

téměř jako by dusila i jeho vlastní dech. Na koňské hřívě

se třpytily kapičky, jeho štít se vlhce leskl. Svět se

uzavřel tak, že nebylo vidět ani na metr.

Farizijský trik, pomyslel si a polkl strachem. Takhle ho chtějí oslepit; a potom už ho snadno přemůžou. Pobídl

Papillona do cvalu. Navzdory vlhkému chladu měl v

ústech vyprahlo.

Před ním se cosi vynořilo, nejasné a bledé ve vlnící se

šedi. „Haló!“ vykřikl. „Kdo tam? Stůj, nebo se do tebe

pustím!“

Odpověděl mu smích, ale ne uštěpačné chichotání

Farizejů, nýbrž čistý a jasný. „To jsem jen já, Holgere.

Musela jsem nasednout. Jen stěží bychom urazili celou

cestu tam a zpátky, moje křídla by se mohla unavit.“

Přišla na dohled, štíhlá hnědá postava v bílé tunice z peří.

Ve vlasech se jí třpytily kapky rosy. Seděla na

neosedlaném jednorožci, nepochybně tomtéž, kterého

předtím zahlédl. Zvíře si ho ostražitě měřilo onyxovýma

očima a nešlo blíž. Na jeho hřbetě před dívkou seděla

skrčená postava Hugiho.

„Vrátila jsem se pro tohohle mládence,“ vysvětlila, „a

pak jsme znovu vešli do lesů a já jsem zapískala na svého

- 77 -

oře. Ale teď ho budeš muset převzít, protože nemůžu po

Einhornovi chtít, aby vezl nikoho jiného než mě, byť

takhle malého.“

Holger se cítil nesmírně zahanben. Na Hugiho dočista za-

pomněl. A rozzlobený vévoda Alfrik by nejspíš se

skřítkem rychle skoncoval. Převzal pidimužíka z rukou

Alianory a posadil ho na svou vlastní rozsochu.

„A co si teď počneme?“ zeptal se.

„Teď musíme uhánět, ať jsme co nejdřív pryč z téhle říše

zla,“ brblal Hugi. „Čím dřív budeme v počestných

krajích, tím větší jsou naše šance, že se ještě budeme

moct pochlubit tímhle oslovským výletem.“

„Hm, ano. I když mám strach, že se ztratíme v mlze.“

„Čas od času poletím nad námi, abych určila směr,“

ozvala se Alianora. „Tak přelstíme ty, kteří to tady začarovali.“

Klusali dál mokrou nehlučnou temnotou. Holger začal

cítit reakci na přestálý boj. Měla podobu přesvědčení o

vlastní neschopnosti. K čemu byl dobrý kromě toho, že

zatáhl milé duchaplné bytosti, jako je Alianora, do

nebezpečí života? Co zatím udělal, třeba jen aby si

zasloužil jídlo, které dosud snědl? Byl pouhopouhý

přisluhovač, neohrabaný hlupák, živý z almužen.

Vzpomněl si na otázku, kterou se už v duchu zaobíral.

„Hugi,“ zeptal se, „proč bylo nebezpečné, abych vešel do

té hory?“

„Ty to nevíš?“ Skřítek zvedl své husté obočí. „Proto mě

odlákali od tebe! Abych tě nemohl varovat... Tak tedy

věz, že čas uvnitř Elfí hory je zvláštní. Zdrželi by tě na té veselici jednu noc, a až bys vyšel ven, tady by už uběhlo

sto let. A obyvatelé Středosvěta by zatím mohli provádět

to, v čem jim teď bráníš, ať už je to cokoliv.“

- 78 -

Holger pokrčil rameny.

Ale tohle vrhalo na jeho postavení zcela nové světlo.

Bylo nemyslitelné, že by si ho Alfrik a Morgana nadále

pletli s nějakým bojovníkem, jehož erb nosil. Takže on sám, Holger Carlsen, sirotek a vyhnanec, byl nějakým

způsobem ohniskem vzrůstající krize. Ale proč, to si

nedokázal vysvětlit. Možná, že příchod z jiného univerza

mu propůjčil... co? Auru? V každém případě ho síly

Chaosu musely získat na svou stranu nebo, kdyby

neuspěly, ho odklidit z cesty.

Ona velkorysá pohostinnost, včetně Meriven, byla zřejmě

jejich prvním pokusem. Měla ho také ošálit, když Alfrik

povolal Morganu le Fay a radil se s ní. Patrně se rozhodli neriskovat, ale využít jeho neznalosti a uklidit ho do Elfí hory na další

století či dvě.

Ale proč mu jednoduše nevrazili nůž pod žebra? Bylo by

to přece docela snadné. Ten útok dutého rytíře byl

nepochybně takovým pokusem. Když selhal, změnil

Alfrik taktiku a použil lsti. Ale jak se vůbec Alfrik o něm dověděl? Matka Gerda, no ovšem. Ten démon, kterého

povolala, jí musel o Holgerovi říct něco, co ji přimělo

nasměrovat ho k jejímu mocnému známému ve Farizii.

Nepochybně o něm poslala zprávu napřed pomocí

kouzel. Asi doufala, že se o něj Alfrik postará.

Ale co říkal ten démon ? A když selhala vražda i lest, co

zkusí Středosvět příště?

Tak či tak, tahle cesta zpět do jeho světa byla uzavřená.

Bude se muset porozhlédnout po nějaké jiné. Z toho, co

dosud viděl a slyšel, usoudil, že existuje i bílá magie,

nejen černá. Možná by se mohl poradit s nějakým bílým

čarodějem. Neměl v úmyslu míchat se do zdejšího sváru,

- 79 -

pokud se mu dá vyhnout. Jedna válka po druhé, prosím

vás! Alfrik by byl udělal nejlépe, kdyby jednal čestně a

poslal ho domů, jak po něm žádal. Což, jak se dalo čekat, Alfrik nedokázal. V mlze se něco zachechtalo, hluboce a

odporně. Holger sebou trhl. Hugi si přitiskl ruce na uši.

Zaslechli, jak nad nimi přeletěla kožená křídla. Pořád

však neviděli nic jiného než odkapávající šedivou mlhu.

„Ten tvor musí být někde před námi,“ mumlal Holger.

„Když se stočíme stranou.

„Ne,“ Alianořiny rty se chvěly, ale hlas měla pevný. „Je

to trik, jak nás svést z cesty. Jak se jednou ztratíme v

těchhle mračnech, nezbude nám už pražádná naděje.“

„Dobrá,“ souhlasil Holger nejistě. „Pojedu první.“ Byla

to nervy drásající jízda, kde se stíny míhaly a klouzaly z dohledu, kde vzduch byl plný ďábelského hrčení a

syčení, kvílení a smíchu. Jednou se před ním objevila

strašlivá slepá tvář. Visela v mlze a šklebila se. Holger se tvrdošíjně ubíral kupředu a ona před ním ustoupila. Hugi

zavřel oči a prozpěvoval: „Já jsem hodný skřítek. Já jsem

hodný skřítek. Já jsem hodný skřítek.“

Trvalo věčnost, než se mlha zvedla. Bylo to na hranicích

soumračné země. Papillon a jednorožec vycítili slunce

jako první. Rozběhli se klusem, vyskakovali a rzali na

světlo.

Čas se blížil k večeru. Vynořili se na jiném místě hranice, než kde vstupovali dovnitř. Dlouhé stíny skal a

jehličnatých stromů se pokládaly přes hory porostlé

kručinkami. Lehký a chladný vánek klouzal kolem

Holgera; slyšel dunění vodopádu. Nicméně po — kolika

dnech? — strávených ve Farizii tenhle pohled na přírodní

krásy musel člověka chytit za srdce.

„Ti Farizejové nás můžou po setmění pronásledovat,“

- 80 -

ozvala se Alianora. „Avšak jejich kouzla tady nemají

takový účinek, takže máme větší naději.“ Hlas měla

zastřený únavou. Holger si uvědomil, že sám je taky

hrozně unavený.

Pobízeli koně a jednorožce kupředu, aby se před

západem slunce dostali co nejdál. Tábor rozbili vysoko

na svahu hustě

porostlém borovicemi. Holger usekl dva mladé stromky,

vyrobil z nich kříž a zapíchl jej nedaleko ohniště, v němž udržovali oheň po celou noc. Hugiho opatření měla

pohanštější charakter, kruh z kamenů a železné předměty, pokládané se zaříká-váním.

„Teď mám dojem,“ řekla Alianora, „že noční hodiny

přečkáme.“ Usmála se na Holgera. „Ještě jsem ti neřekla,

jak udatně jsi bojoval tam u hradu. Aj, to byl nádherný

pohled!“

„No, ech, díky.“ Holger hleděl na své nohy, které zarýval

špičkou do země. Obdiv krásné dívky mu opravdu

nevadil, ale... nebyl si jistý, co vlastně chce. Aby zakryl svůj zmatek, posadil se a prohlížel si dýku, kterou získal od Alfrika. Kostěná rukojeť a nepřiměřeně velký koš

byly připevněny k tenké čepeli, o které usoudil, že musí

být z hořčíku. Čistý kov byl příliš měkký, než aby z něj

byla dobrá zbraň, nemluvě o jeho hořlavosti; ale protože

Alfrik noži očividně přikládal velkou váhu, Holger se

rozhodl, že si ho ponechá. Prohledal své sedlové brašny a

kromě kuchyňské výbavy, jako je láhev oleje, objevil

ještě jednu dýku. Hugi ji mohl nosit bez pouzdra. Holger

zastrčil hořčíkový nůž za pás hned vedle ocelové dýky.

Alianora mezitím připravila večeři ze zbytků zásob.

Přikradla se noc. Holger, který měl držet hlídku jako

třetí, se natáhl do měkkého jehličí. Z ohně rudě sálalo

- 81 -

teplo. Jeho nervy se jeden po druhém zklidňovaly.

Popravdě řečeno, nemohl usnout. Ne za těchto okolností.

Smůla. Ale spánek potřeboval...

Probudil se s trhnutím. Alianora jím třásla. V neklidném

světle spatřil její vytřeštěné oči. Z vyschlého hrdla se

vydral šepot. „Poslouchej! Tamhle něco je!“

S mečem v ruce vstal a zíral do temnoty. Ano, slyšel to

taky, ťap ťap ťap mnoha nohou, a viděl světlo, vyzařující ze šikmých

očí.

Téměř u ucha mu zavyl vlk. Vyskočil a máchl mečem.

Odpověděl mu pronikavý a odporný smích. „ In nomine Patris,“ zvolal a hlasy ho posměšně napodobovaly. Buď tihle tvorové

byli ke svatým jménům imunní, nebo nebyli tak blízko,

aby jim to ublížilo. Nejspíš to první. Když jeho oči

přivykly tmě, spatřil jejich stíny. Klouzaly kolem

kouzelného kruhu. Byly obrovské. Hugi se krčil u ohně;

zuby mu hlasitě cvakaly. Alianora zaúpěla a přitiskla se k Holgerově volné paži. Cítil, jak se chvěje. „Jenom klid,“

řekl.

„Ale co dál?!“ zajíkla se. „Všude jsou noční lapkové,

Holgere! Ještě nikdy mě neobléhali. Nemohu se dívat.“

Skryla svou tvář na jeho rameni. Prsty na jeho paži se

sevřely, až ho její nehty zaštípaly.

„I pro mě je to novinka.“ Bylo zvláštní, že se vůbec

nebál. Lupiči vypadali hrozně, to je pravda, ale proč se na ně dívat? Zvláště když musel místo toho dohlížet na

Alianoru. Díkybohu za flegmatickou povahu! „Nemůžou

na nás, miláčku,“ řekl. „Kdyby mohli, přišli by. Takže

nemůžou.“ „Ale-ale...“

„Viděl jsem přehrazené řeky, které mohly zatopit celá

- 82 -

údolí. Nikdo se nebál. Věděli, že hráz vodu udrží.“

V duchu přemítal, na jakém principu fungují ty kouzelné

kruhy kolem tábora. Čarodějové tohoto světa jistě měli

nějaký ekvivalent Příručky eskamotéra s přehledy

takových údajů. A jestli ne, tak by si ji měli pořídit.

Musel se řídit Bohem a svým odhadem, ale nějak— další

zasutá vzpomínka? — cítil, že jejich obrana je dostatečně

silná.

„Jenom klid,“ tišil ji. „To bude v pořádku. Nemůžou

dělat nic jiného, než nás budit tím pekelným randálem.“

Pořád se třásla, a tak ji políbil. Oplatila mu to s

nemotorností nejisté a nezkušené dívky. Zašklebil se na

hosty ze Středosvěta. Jestli tam hodlají sedět a pozorovat je při muchlování, tak doufal, že se alespoň něco přiučí.

- 83 -

10

Před svítáním se nepřátelé vytratili. Hugi tvrdil, že

musejí včas dorazit do svých brlohů. Holger přemýšlel,

co jim může vadit na slunečním světle. Aktinická

radiace? Pokud ano, přál si mít ultrafialovou lampu.

Hej, počkat! To by vysvětlovalo Alfrikovu hořčíkovou

dýku. Byla to čistě náhodou bodná zbraň. V těžkém

střetu se soupeři ze Středosvěta mohl vévoda kov

podpálit. Koš by zastínil jeho ruku před intenzivním

ultrafialovým zářením; druhou rukou by si nepochybně

přetáhl přes obličej plášť. Jeho protivníkům by nezbylo

než prchnout. Ovšem, taková první pomoc byla vhodná i

pro obyčejné smrtelníky.

Protože spali přerušovaně, Holger, Hugi i Alianora si

před snídaní na dvě až tři hodiny zdřímnuli. Když se Dán

probudil, zjistil, že je nahý. Jeho farizijský oděv zmizel.

To bylo od Alfrika poněkud malicherné, pomyslel si.

Alianora naštěstí ještě spala: nepředpokládal, že by byla

v rozpacích, ale on ano. Vklouzl do svých starých

cestovních šatů, včetně drátěné košile a přilbice.

Čerstvější, než by očekával, se chystali na další cestu.

Alianora pořád ještě měla jednorožce; přemýšlel, jak asi

to plaché zvíře ovládá. „A kam pojedeme teď?“ zeptal se.

„To nevím jistě,“ odpověděla, „kromě toho, že bude

nejlépe, když vyhledáme lidská obydlí. Je jasné, že

Farizejové po tobě jdou, Holgere,“ — použila důvěrné

zájmeno a obdivně se na něj usmála — „ale ti, co nemají

duši, se nemohou přiblížit ke kostelu, takže přinejmenším

získáme nějaký čas. Potom však musíme vyhledat

ochranu mocné magie, bílé magie.“ „Kde?“

„Znám jednoho čaroděje ve vesnici Tarnberg, má dobré

- 84 -

srdce a něco umí. Tam bychom měli myslím zamířit.“

„Dobrá. Ale co když tenhle místní zázrak zjistí, že

nemůže odpálkovat těm prvoligovým nadhazovačům?“

Holger spatřil, jak její obdivný pohled začíná kalit zmatek, a spěšně vysvětlil: „Chci říct, že se takovýhle

venkovský praktik možná nevyrovná takovým

odborníkům, jako je Alfrik a Morgana le Fay?“

„Potom by ses asi měl vydat do Říše. Je to daleko na

západě, vede tam svízelná a nebezpečná cesta, ale určitě by přivítali silného rytíře.“ Vzdychla, oči zamžené. „A od časů Karlových tam nebyl nikdo takový jako ty.“

„Co to bylo za Karla?“ zeptal se. „To jméno jsem už

slyšel.“ „Přece zakladatel Svaté říše. Ten král, který

učinil z Kristanie silnou říši a zatlačil Saracény zpátky do Španělska. Karel Veliký, Carolus Magnus, jistě jsi o něm

už slyšel.“

„Hm... snad, že ano.“ Holger pátral ve své mysli. Bylo

těžké rozlišit, které vědomosti pramenily z jeho vzdělání

a které z těch nevysvětlitelných vzpomínek, jež se mu

stále častěji vybavovaly. „Myslíš Charlemagne?“

„Někdo ho tak nazývá. Vidím, že jeho sláva dosáhla i do

tvé Jižní Karolíny. Říká se, že mu sloužilo mnoho

udatných rytířů, i když já jsem slyšela jenom vyprávění o

Rolandovi, který padl u Roncesvalles.“

Holgerův mozek zpanikařil. Copak je opravdu v

minulosti? Ne, to není možné. Avšak Charlemagne byl

dozajista historickou postavou.

Aha, už to má. Karolínský cyklus, Chansons de geste,

pozdně středověké romance v próze a lidové balady.

Ano, to sedí. Farizie a Saracéni, labutí panny a

jednorožci, čarodějníci a Elfí hora, Roland a Oliver —

svatá prostoto! Cožpak se ocitl v nějaké... nějaké knize?

- 85 -

Ne, to nedávalo smysl. Mnohem rozumnější bylo dál

předpokládat, že tohle je jiný vesmír, kompletní

časoprostorové kontinuum se svými vlastními přírodními

zákony. Při dostatečně velkém počtu takových vesmírů

musel jeden z nich zákonitě odpovídat libovolnému

vzorci, například předrenesanční evropské legendě.

Ačkoliv tak jednoduché to asi být nemůže. Nevpadl do

čistě náhodného vesmíru bez jakéhokoliv důvodu; příliš

mnoho momentů v jeho zážitcích se příliš podobalo

něčemu jinému. Takže: mezi jeho světem a tímhle nějaká

souvislost existovala. Podobnosti se projevily nejen v

astronomii a geografii, ale v mnoha detailech i v historii.

Karel tohoto světa nemohl být totožný s jeho

Charlemagnem, ale nějakým způsobem sehrávali

podobné role. Mystikové, snílci, básníci a literáti jeho domova byli jakýmsi podvědomým způsobem naladěni na

jistou spojnici těchto dvou vesmírů; souhrn příběhů, které postupně rozvíjeli, měl mnohem reportážnější charakter,

než mohli tušit. Nepochybně v tom sehrávalo roli víc

vesmírů než jen dva. Možná všechny. Všechna ta

bezpočetná hvězdná univerza mohla být oddělenými

fasetami jedné transcendentální existence. Holger tuhle

myšlenku dál nerozváděl. Měl mnohem naléhavější

otázky. Co dalšího dokázal poznat v tomhle světě? Ano,

Hugi říkal, že Morgana le Fay je sestra Artuše. Tamtoho Artuše! Holger litoval, že nečetl staré příběhy pečlivěji; měl na ně jenom mlhavé vzpomínky z dětství.

A pokud jde o ten zbytek, počkat, Karlovými paladýny

byli Roland a Oliver a Huon a — hej! Odkud si

pamatoval Huona? Vybavila se mu neznámá temná tvář a

břitký humor, který tak často popuzoval ostatní: Huon de

Bordeaux, ano, nakonec zmizel a stal se králem,

- 86 -

vévodou, nebo tak něco ve Farizii. Ale odkud tohle vím?

Hugiho reptání přerušilo řetězec jeho myšlenek. Napůl

oživlé vzpomínky odcupitaly zpátky do své skrýše.

„Tohle nebude nejveselejší pouť, když musíme každou

noc poslouchat, jak nám ty dlouhonohé mrchy vyjou za

ohništěm.“

„Ne, myslím, že to nevydrží dlouho,“ odpověděla

Alianora. „Není jim to k ničemu, zvláště nyní, kdy

musejí mít dost práce se shromažďováním svých vojsk

do války.“ Zamračila se. „Ale je možné, že zkusí něco

jiného. Alfrik není z těch, kdo se vzdávají kořisti.“

Tahle myšlenka jim nebyla nejpříjemnějším průvodcem.

Škrábali se výš do hor, mířili na severozápad, jak určila

dívka. V poledne už byli hodně vysoko. Krajinu tvořily

útesy, převislé skály a balvany, v trávě tuhé jako drát tu a tam rostl zkroucený a zakrslý strom. Měli široký rozhled

na všechny strany, od vzdalující se temnoty Farizie ke

strmým výšinám, které museli překročit, a přímo dolů do

kaňonů, rozeznělých hukotem ledovcových řek. Přes

bledou oblohu se hnaly roztrhané cáry mraků, světlo bylo

chladné a třpytivé.

Na oběd se uchýlili pod převislý útes. Holger ohryzával

skrojek zkamenělého chleba s kusem gumového sýra a

nemohl se ubránit reptání. „Je snad Dánsko jedinou zemí

od stvoření světa, kde umějí udělat slušný sendvič?

Kdybyste mi dali tenké plátky černého chleba, krevetky,

vejce a...“

„Ty taky vaříš?“ Alianora na něj bázlivě pohlédla.

„Uf, ne tak docela, ale...“

Těsně se k němu přitiskla. Trochu ho to vyvedlo z míry,

protože byl vychováván v představě... nebo iluzi... že

aktivní má být muž. „Když bude příležitost,“ šeptala,

- 87 -

„můžu ti poskytnout, co žádáš, a můžeme si udělat

hostinu, jen sami dva.“

„Hm,“ ozval se Hugi. „Myslím, že se půjdu mrknout na

počasí.“

„Hej, vrať se!“ vyštěkl Holger, ale trpaslík už zmizel za

útesem.

„Je to hodný mužíček,“ řekla Alianora. Položila ruce

Holgerovi kolem krku. „Pozná, kdy děvče potřebuje

utěšit.“

„Počkej chvilku. Podívej, víš, jsi hrozně krásná a mám tě

moc rád. Ale. Víš... ach, dobře. To je jedno.“ Holger ji

objal.

Hugi jim téměř přistál na klíně. „Drak!“ křičel. „Letí sem drak!“

„Co?“ Holger vyskočil a odstrčil Alianoru. „Cože?

Kde?“

„Ohnivý drak, jejej, poslal ho Alfrik, a teď je s námi

amen!“ Hugi se přitiskl Dánovi ke kolenům. „Zachraň

nás, rytíři! Copak není tvým úkolem zabíjet draky?“

Papillon ržál a třásl se. Jednorožec už vyrazil. Alianora se rozběhla za ním a pískala. Zastavil se v takové

vzdálenosti, aby

mu mohla vyskočit na hřbet, a pak zmizeli z dohledu.

Holger popadl Hugiho, nasedl a cválal jí v patách.

Když dorazil na vrchol útesu, spatřil tu obludu. Blížila se od jihu a byla ještě asi půl míle odtud, přesto mu už k

uším dolehlo hřmění úderů jejích křídel. Měří aspoň

patnáct metrů, pomyslel si v záchvatu paniky. Patnáct

metrů svalů v šupinovém brnění, hadí hlava, která by ho

spolkla na dvě sousta, netopýří křídla a železné pařáty.

Nemusel Papillona pobízet ostruhami. Kůň byl šílený

strachem a pádil téměř stejně rychle jako jednorožec.

- 88 -

Jiskry mu odletovaly od okovaných kopyt. Jejich zvonění

na kamenech zanikalo v blížícím se burácení dračích

křídel.

„Aj-jaj-jaj!“ bědoval Hugi. „Uškvaří nás zaživa!“

Obluda zamířila šikmo dolů a doháněla je děsivou

rychlostí. Holger se znovu otočil a spatřil plameny a kouř valící se ze zubaté tlamy. Na šílený okamžik se zamyslel

nad jeho metabolismem; jaká výjimka z gravitačního

zákona umožňovala téhle mase létat? Přes nos ho praštil

závan oxidu siřičitého.

„Pohleď tam!“ Alianořin výkřik se nesl po svahu dolů.

Podíval se směrem, kterým ukazovala, a spatřil úzký

vchod do jeskyně na nedalekém útesu. „Tam za námi

nemůže!“

„Ne!“ zahřímal Holger. „Nepřibližuj se tam! To by byla

smrt!“

Vrhla na něj vylekaný pohled, ale poslušně pobídla

jednorožce pryč od jeskyně. Holger ucítil na zádech první

vlnu horka. Bože můj, kdyby se ukryli v té díře, drak by

je udusil na šest fouknutí.

„Musíme najít vodu!“ zařval.

Řítili se po kamenité zemi, zatímco bušení křídel a

burácení plamenů bylo stále hlasitější. Holger vytáhl

meč. Ale jakou má šanci? V drátěné košili ho může drak

usmažit v jeho brnění.

Nu co, pomyslel si, třeba Alianoře umožním uprchnout.

Nezastavil se, aby zdůvodnil, proč musí najít vodu.

Nebyl čas na nic jiného než letět přes hory, podél okraje

propasti, roklinou dolů. Papillon zaječel, když se ho dotkl oheň.

Prodrali se stěnou křoví a pod nimi tekla prudká zelená

řeka, široká deset metrů. Jednorožec do ní skočil. Kolem

- 89 -

šroubovité-ho rohu se rozstříkl vějíř vody. Papillon ho

následoval. Zastavili se uprostřed proudu. Řeka byla

ledově studená, v nohách je bodaly jehličky.

Drak přistál na břehu. Vyhrbil záda a syčel jako

rozzlobená lokomotiva. Bojí se vody, uvědomil si

Holger. Takže to věděl intuicí.

„Přiletí shora a odnese nás do vzduchu,“ vydechla

Alianora.

„Tak sesedat!“ Holger seskočil na oblázkové dno řeky.

Proud mu divoce vířil kolem hrudi. Hugi a Alianora se

přitiskli každý k ocasu svého zvířete. „Až zaútočí, potopte se pod hladinu,“ nařídil Holger.

Ale žádný člověk nevydrží pod hladinou dostatečně

dlouho. Byli vyřízení.

Ne tak docela.

Drak neohrabaně vzlétl do vzduchu. Jak se vznášel ke

slunci, padl na ně jeho stín. Pomalu sestupoval. Z

otevřených tlam mu šlehaly plameny.

Plameny! Holger zasunul meč zpátky, strhl si přilbici a

nabral ji plnou vody. Drak se řítil dolů. Dán vztyčil jednu paži, aby si chránil oči. Naslepo vychrstnul vodu.

Zahalila ho oblaka páry. Drak zařval, až Holgerovi

praskaly bubínky. Šupinatý trup se v letu zakymácel,

dlouhý krk sebou mrskal sem a tam, ocas čeřil proud.

Holger zaklel a chrstl mu další helmici plnou vody na

čumák.

Drak ho ohlušil svým jekem. Pomalu a bolestně se zvedl

do vzduchu a odletěl zpátky na jih. Ještě hodnou chvíli

slyšeli jeho lomoz.

Holgerovi se zadrhával dech v plicích. Vyčerpaný

nehybně stál, dokud ta bestie nezmizela z dohledu.

Nakonec vyvedl ostatní zpátky na břeh.

- 90 -

„Holgere, Holgere!“ Alianora se k němu přivinula,

chvěla se, plakala a smála se zároveň.

„Jak jsi to dokázal? Jak jsi ho porazil, ó, nejlepší z rytířů, drahoušku, můj milý?“

„Ach ano. Jak?“ Holger se opatrně dotkl své tváře. Utrpěl

několik puchýřů. „Nic než troška termodynamiky.“

„Co je to za druh kouzla?“ zeptala se s úctou.

„Žádné kouzlo. Víš, když to stvoření vydechuje oheň,

musí mít v útrobách ještě větší žár. Tak jsem mu chlístl

do chřtánu pár litrů vody. Způsobilo to malý výbuch

kotle.“ Holger mávl rukou s důmyslnou nenuceností. „Na

tom nic není.“

- 91 -

11

Po několika dalších mílích vjeli do kotliny, chráněné

strmými stěnami, stejně mírné a slunečné jako kterákoli

nížina. Nad vysokou travou plnou petrklíčů šuměly buky

a topoly, bublal tu potok, někam odletělo hejno špačků.

To místo se ideálně hodilo k odpočinku, který oni i

zvířata naléhavě potřebovali.

Jakmile vytvořili ochranný kruh, Alianora zívla —

dokázala i tohle gesto provést s velkým půvabem — a schoulila se do klubíčka. Hugi se usadil pod kříž a cosi

vyřezával svým novým nožem. Holger pocítil neklid.

„Myslím, že se tady porozhlédnu,“ řekl. „Zavolejte mě,

kdyby se něco dělo.“

„Je bezpečné jít sám?“ zeptal se skřítek. Odpověděl si:

„Ale jistě je. Co by mohlo ublížit drakobijci?“

Holger se začervenal. Byl hrdinou dne, ale příliš dobře

věděl, že je to jen díky řetězu náhod. „Nepůjdu daleko.“

Zapálil si dýmku a s jemným cinkáním odkráčel.

Atmosféra byla dokonale mírumilovná: louka, květiny,

stromy, voda, pasoucí se Papillon s jednorožcem,

melodický zpěv drozda. Nebýt té bolesti ze spálenin,

klidně by se posadil, vnímal slunce a prohlížel si

Alianoru. Ale ne. Odvedl svou pozornost jinam. Měl

něco důležitějšího na přemýšlení.

Připusťme, že byl klíčovou nebo alespoň hodně

významnou postavou v tomto karolínském světě. Ve

světle všeho, co se dosud udalo, to nemohla být jen shoda

náhod, že by Papillon, nadpřirozeně silný a inteligentní,

čekal přesně tam, kde se Holger objevil, s oblečením a

zbraněmi, které přesně padly na jeho nebývalé velkou

postavu. Pak tu byl ten rozruch, který vyvolal ve Farizii,

- 92 -

a ten zvláštní fakt, že ho navzdory jeho neznalostem

nedokázali zabít... Ano, a Charlemagne se vyskytoval v obou

světech. Možná, že on sám byl taky nějak zdvojený. Ale

kdo tedy potom je? A proč, a jak?

Tábor mu zmizel z dohledu, jak kráčel dál a snažil se

složit všechny informace do nějakého systému. Například

ten zápas Chaosu a Zákona byl zřejmě něco víc než

pouhé náboženské dogma. Tady to byla reálně existující

skutečnost. Vzpomněl si na druhou větu termodynamiky,

tendence hmotného vesmíru k neuspořádanosti a jisté

entropii. Tady možná ta tendence nalezla mnohem...

animističtější... vyjádření. Nebo, počkat, nebylo to v jeho světě taky tak? Proti čemu bojoval, když nepřítelem byli

nacisté představující znovuvzkříšení archaických hrůz,

které civilizovaní lidé už dávno považovali za bezpečně

mrtvé?

V tomhle vesmíru se divoký národ Středosvěta možná

snaží rozbít podobný namáhavě zavedený pořádek:

obnovit nějaký prvotní stav, v němž se mohlo dít cokoliv.

Naproti tomu slušní lidé budou vždycky usilovat o

posílení a rozšíření Zákona, jistoty, předpověditelnosti.

Proto se křesťanství, judaismus, a dokonce i

mohamedánství mračí na čarodějnictví, které je víc

společnější s Chaosem než s řádným hmotným světem. I

když připouštím, že i věda má své úchylky a magie své

zákony. Ať už tvoříte letadlo nebo létající koberec, v

obou případech je zapotřebí určitý rituál. Gerda se

zmínila o jakési neosobní povaze nadpřirozena. Ano,

proto se Roland snažil zlomit Durendal ve své poslední

hodině u Roncesvalles, aby zázračný meč nepadl do

rukou nevěřících...

- 93 -

Ta symetrie byla sugestivní. V Holgerově světě byly

fyzikální síly silné a dobře pochopitelné, magické síly

slabé a neovladatelné. V tomhle univerzu platí pravý

opak. Oba světy tvoří jakýmsi záhadným způsobem

jednotu; nekonečný zápas mezi Zákonem a Chaosem v

nich dosahuje současně probíhajícího vrcholu. Pokud jde

o samotnou sílu, která je činí tak podobnými, tu

samotnou nejvyšší jednotu, Holger cítil, že musí ustoupit

a nazvat ji Bohem. Ale chyběl mu sklon k náboženskému

myšlení. Raději se držel toho, co přímo vypozoroval, a

bezprostředních praktických problémů. Jako byl třeba

důvod, proč je tady. Ale to mu pořád unikalo. Vzpomněl

si na život v druhém světě, od dětství až k jistému

okamžiku na pláži nedaleko Kronborgu. Musel mít ještě

jiný život, ale nevěděl kde ani kdy. Tyhle vzpomínky mu

byly zcizeny. Ne, spíš byly zatlačeny do jeho podvědomí

a vracely se pod vlivem neobvyklých podnětů. Hlavou

mu bleskla myšlenka. Cortana. Kde už to jméno slyšel?

Ach, ano, zmínil ho ten nikl. Cortana je meč. Měl kou-

zelnou moc, ale teď leží ukrytá mimo dosah lidských očí.

Kdysi jsem třímal Cortanu, když se čepele mečů blyštěly na bojišti. Obešel skupinku stromů. Tam stála a čekala Morgana le Fay. Nejdřív zkameněl. Srdce mu bušilo;

prostoupila jím zvláštní melancholie, krásná melancholie.

Morgana k němu přistoupila zbarvena do zlatavá

světlem, prostupujícím zelenými listy. Šaty měla jako

padlý sníh, oblé rty byly korálově rudé, její vlasy zářily jako hluboké jezero ve svitu hvězd. Zpočátku dokázal

vnímat jen barvy. Pak se v něm rozlil tón jejího hlasu.

„Buď zdráv, Holgere. Jak už je to dávno!“ Snažil se

zachovat klid, a prohrál. Morgana ho uchopila za ruce.

Byla vysoká a jejímu úsměvu nedalo příliš velkou práci

- 94 -

ho rozechvět. „A jak opuštěná jsem byla kvůli tobě,“

mumlala. „Kvůli mne?“ Hlas se mu zlomil v

slabomyslný pískot. „Ba, a kvůli komu jinému? Tos snad

také zapomněl?“ Tykala mu a znělo to jako pohlazení.

„Vskutku tě opanovala temnota. Byl jsi dlouho pryč,

Holgere.“ „Al-al-al-ale...“

Zasmála se, ne jako obyčejný smrtelník, ale nesmírně

lehce jako smích samotný. „Ach, tvoje ubohá tvář! Jen

málo mužů by se dokázalo postavit drakovi. Dovol mi

vyléčit tvé popáleniny.“ Dotkla se jich prsty. Ucítil bolest a puchýře zmizely. „Teď už ti je lépe?“

V podstatě nebylo. Potil se a plášť se mu zdál u krku

příliš těsný. Vzpamatoval se natolik, že byl schopen

vnímat detaily, ale nebyly z těch, co muže uklidní: bledé

pravidelné rysy, kočičí pružnost pohybů, tělo s více

zákruty, než má vyhlídková silnice.

„Prapodivné zvyky jsi pochytil v tom druhém světě.“

Vytáhla mu fajfku z ochablých úst, vyklepala ji a strčila

mu ji do váčku za pasem. Cestou zpět mu její ruka

přejela po boku a spočinula na jeho paži. „Ty jeden

ošklivče!“

To mu vrátilo schopnost sebeovládání. Velké ženy se

neměly chovat dětinsky. A ani s fajfkou se nemělo takhle

zacházet. „Podívej,“ zachraptěl, „byla jsi s Alfrikem a ten se mě ze všech sil snažil zabít. Co ode mě chceš?“

„Co chce každá žena, která touží po muži?“ Přitočila se

blíž. Holger couval, dokud ho nezastavil strom.

„Opravdu jsem nevěděla, kdo jsi,“ začala Morgana, „a

pošetile pomáhala Alfrikovi. V okamžiku, kdy jsem si

uvědomila jeho lest, spěchala jsem tě vyhledat.“

Setřel si pot z čela. „To je lež,“ řekl ostře. „Inu, slabšímu pohlaví musí být dovolena špetka představivosti, nemám

- 95 -

pravdu, miláčku? Popleskala ho po tváři. „Je pravda

pravdoucí, že jsem tě přišla získat zpátky.“ „Získat

zpátky pro Chaos!“ vybuchl.

„A proč ne? Co tě tak přitahuje na tom nudném Zákonu,

abys jej bránil? Vidíš, jsem k tobě upřímná; teď buď ty

upřímný sám k sobě. Proč, Holgere, můj drahý

medvídku, chceš být jen oporou hulvátských venkovanů

a břichatých měšťanů, když by ti mohly patřit veselí,

bouře a zářící hvězdy Chaosu. Kdy jsi prahl po klidném a

omezeném životě, uzamčeném ve své samolibosti,

zastřešeném nevlídnou šedivou oblohou, páchnoucím

kouřem a hnojem — ty, jenž jsi vedl armády z bitevních

polí? Kdybys chtěl, můžeš smést slunce z oblohy a

tvarovat světy!“

Položila mu hlavu na prsa a objala ho pažemi. „N-n-ne!“

zakoktal. „Nevěřím...“

„Ach, běda! Je tohle muž, který se mnou tak dlouho dlel

v Avalonu? Už jsi zapomněl, kolik jsem ti věnovala

století mladosti, vlády a lásky?“ Znovu k němu zvedla

velké tmavé oči. Ujišťoval se, jak otřepaný je její výstup, ale přesto nevěřil vlastnímu tvrzení. „Když se k nám

nepřipojíš, pak alespoň proti

nám nebojuj. Vrať se do Avalonu, Holgere. Pojď se

mnou zpátky do krásného Avalonu.“

Kdesi ve své podléhající mysli věděl, že tentokrát je

upřímná. Chtěla ho odlákat od nadcházející bitvy, ale

chtěla taky jeho, tečka. A proč ne? Vše se v něm

vzbouřilo. Co vlastně dlužil kterékoliv z obou stran, v

tomto světě, do kterého nepatřil? Když ho Morgana le

Fay objala...

„Tolik dlouhých let,“ zašeptala, „a když se zase setkáme,

ani mě nepolíbíš.“

- 96 -

„To,“ zajíkl se, „b-b-by se dalo napravit.“ Bylo to téměř

jako ocitnout se v hebké vichřici. Nedokázal se soustředit na nic jiného. Ne že by ani chtěl.

„Aách,“ vydechla konečně, oči pořád zavřené, „můj

bože, můj bože, líbej mě ještě. Líbej mě navěky.“

Ovládl ji. Koutkem oka zahlédl bílé mihnutí. Zvedl hlavu

a spatřil Alianoru na jednorožci. Právě objížděla

nedaleké houští. „Holgere,“ zvolala, „Holgere, drahý, kde jsi... ach!“

Jednorožec se vzepjal na zadní a shodil ji do trávy.

Vzápětí s divokým a rozhořčeným frkáním utekl.

Alianora vyskočila a zírala na Holgera a Morganu. „Tak vidíš, co jsi provedl!“ naříkala nesmyslně. „Teď už se nikdy nevrátí!“ Holger se vymanil z objetí. Alianora

propukla v pláč. „Pošli tu venkovskou husu pryč,“

vyprskla Morgana vztekle. Alianora vzplanula. „Sama se

odsud kliď!“ zaječela. „Ty hnusná čarodějnice, táhni od něj!“

Královniny zuby se zaleskly. „Holgere, jestli se ta

vyzáblina odtud okamžitě nesebere...“

„Vyzáblina!“ zaječela Alianora. „Co, ty rozteklá

nádhero! Vydrápu ti oči!“

„Mladé dívky by neměly plakat,“ zavrčela Morgana.

„Vyrostou z nich ještě prostodušší bytosti, než jsou teď.“

Alianora sevřela pěsti a přikradla se blíž. „Lepší trochu

plakat mladá než mít kůži vytahanou stářím.“

„Ty máš tak nádhernou pleť,“ zasyčela Morgana.

„Kdepak sis ji obstarala, že vypadá, jako by se loupala po spálení sluncem?“

„Určitě ne tam, kde ty sis pořídila tu svoji,“ odsekla

Alianora.

Holger se vytratil stranou a přemýšlel, jak z toho

- 97 -

vyváznout se zdravou kůží.

„Vidím, že jsi labutí panna,“ začala Morgana. „Jestlipak jsi teď někdy snesla pořádná vejce?“

„Ne. Nemůžu kdákat tak hlasitě jako kdejaká stará

slepice.“

Morgana zrudla a zvedla ruce v divokém gestu.

„Uvidíme, jak se ti bude líbit být sama slepicí!“

„Hej!“ Holger se vrhl kupředu. Neměl v úmyslu

Morganu udeřit, ale jeho paže se s ní střetla a královna se skulila do trávy.

„Tak dost,“ vydechl.

Pomalu se zvedla. Z jejího obličeje stejnou měrou

zmizela barva i výraz. „Tak takhle se věci mají,“ řekla.

„Myslím, že ano,“ řekl Holger a přemýšlel, jestli to myslí vážně.

„Dobrá, jdi si tedy svou cestou. Ještě se setkáme, příteli.“

Morgana se tentokrát ošklivě zasmála a mávla rukou. V

tu ránu zmizela. Ozvalo se prásknutí, jak se vzduch

nahrnul tam, kde předtím stála.

Alianora se usedavě rozplakala. Opřela se o kmen stromu

a schovala tvář v jednom lokti. Když jí Holger položil

ruku na rameno, setřásla ho. „Běž pryč,“ mumlala. „B-b-

běž si za svou čarodějnicí, když tě umí tak skvěle potěšit.

Ach, ach.“

„Nemůžu za to,“ řekl Holger bezmocně. „Nežádal jsem

ji, aby přišla.“

„Nechci tě poslouchat, slyšíš? Běž pryč.“

Holger usoudil, že má dost potíží i bez hysterické dívky

na krku. Postavil ji na nohy, zatřásl s ní a procedil mezi zuby: „Nemám s tím nic společného. Slyšíš? A teď se

mnou půjdeš jako dospělá lidská bytost, nebo tě musím

odtáhnout?“

- 98 -

Alianora polkla, pohlédla na něj velikýma vlhkýma

očima a sklopila víčka. Všiml si, jak dlouhé má řasy.

„Půjdu s tebou,“ řekla pokorně.

Holger si znovu zapálil fajfku a prodýmal většinu

zpáteční cesty. K čertu, k čertu, k čertu a k čertu! Tam s Morganou le Fay

se už málem rozpomněl na ten druhý život. Málem, ale

teď ta vzpomínka zase zmizela.

No, příliš pozdě. Ode dneška bude Morgana jistě jeho

nejkrutějším protivníkem. Ačkoliv upřímně řečeno, bylo

asi dobře, že byli vyrušeni. Jejímu lichocení by už

nedokázal déle vzdorovat.

A nejhorší bylo, že si tak trochu přál podlehnout. Kdo je

autorem výroku, že není větší marnosti než vzpomínat na

to, jak jsme odolali pokušení?

Příliš pozdě. Musel by prostě pokračovat dál.

Jeho skryté já vyslalo paprsek do jeho vědomé mysli a on

pochopil, proč jednorožec utekl. Morgana le Fay musela

být poslední kapkou pro jeho rozjitřené smysly — nebo

posledním tuctem kapek. Ta myšlenka v něm vyvolala

úsměv a on vzal Alianoru za ruku. Vraceli se bok po

boku do tábora.

- 99 -

12

Té noci je nikdo neobtěžoval. Hugi prohlásil, že je to

proto, že se nepochybně chystá něco horšího. Holger měl

tendenci sdílet skřítkův pesimismus. A teď měli jenom

jednoho koně pro tři lidi. Alianora mohla samozřejmě

část své cesty letět, ale labutě se neumí vznášet, a oni se neodvažovali pouštět ji příliš daleko dopředu. Papillon i

přes svou úžasnou vytrvalost nemohl nést statného

bojovníka v kroužkovém brnění, dívku, trpaslíka a jejich

věci a přitom si udržet normální rychlost.

Proto vyrazili časně a Alianora v labutí podobě jim shora

vybírala nejlepší cestu. Pak slétla, posadila se za sedlo a s rukama kolem Holgerova pasu (což mu vynahradilo

spoustu obtíží) ho vedla. Doufala, že do soumraku dorazí

do průsmyku a zítra k hranicím lidského osídlení. Pořád

zbývalo mnoho mil cesty divočinou na druhé straně

pohoří, ale zahlédla několik mýtin, osamělých

zemědělských usedlostí a vísek. „A tam, kde přebývá

třeba jen pár lidí, pokud to nejsou zločinci, může být i

posvěcená půda — svatyně, když nic jiného —, k níž se

většina těch bytostí, které nás pronásledují, neodváží při-blížit.“

„Ale v tom případě,“ namítl Holger, „jak můžou

obyvatelé Středosvěta vůbec pomyslet na uchvácení

země lidí?“

„S pomocí bytostí, které se nemusí bát denního světla ani

knězi. Jsou to zvířata jako onen drak; bytosti s dušemi

jako zlí skřítkové. Avšak těchto spojenců je příliš málo a většinou jsou příliš hloupí, takže mají jen omezené

využití. Myslím, že Středosvět spoléhá hlavně na lidi,

kteří budou bojovat za Chaos. Čarodějnice,

- 100 -

černokněžníci, lupiči, vrahové spolu se všemi po-

hanskými barbary ze severu a z jihu. Ti můžou znesvětit

svatá místa a pobít jejich obyvatele v boji. Potom zbytek

lidí uprchne a nezbude nikdo, kdo by zabránil modrému

soumraku roztáhnout se o další stovky mil. A s každým

takovým pokusem bude hájemství Zákona slabší: nejen početně, ale i duchem, neboť blízká přítomnost Chaosu

musí působit na dobré lidi, začnou být nestálí, neznající

zákonů, náchylní k vlastním čertovinám.“ Alianora

ustaraně potřásla hlavou. „Když zlo běsní, lidé, kteří stojí na straně dobra, ve strachu užijí ještě horších prostředků boje, a tím poskytnou zlu volný průchod.“

Holger si vzpomněl na svůj svět, kde se pomstou za

Coventry stal Kolín, a přikývl. Helmice mu náhle ztěžkla.

Aby unikl těmhle vzpomínkám a i z jiných důvodů se

vrátil zpátky k bezprostředním starostem. Síly jeho pronásledovatelů nebyly neomezené, jinak by ho už

dávno zastavili. Jaká tedy mají omezení? Na bytosti,

které údajně nemají duši, Farizejové kupodivu trpěli

vážnými fyzickými nevýhodami, a byli většinou

odkázáni na lstivost. Kromě nevázanosti a podlézavosti

se nikdo z nich nemohl ani vzdáleně měřit s normálně

silným mužem. (Samozřejmě, obři, trollové a různí další

obyvatelé Středosvěta měli mnohem větší sílu než lidé,

ale Alianora tvrdila, že jsou pomalí a neohrabaní.) Nikdo

z nich nesnesl slunce; proto se jejich výpravy do

hájemství lidí musely odehrávat až po setmění. A

dokonce i tehdy se museli vyhýbat posvátným objektům.

Jejich kouzla by se odrážela jako kulečníkové koule od každého ve stavu duchovního vytržení, zkrátka obvyklá

špetka slušnosti a oddanosti stačila člověka uchránit.

Mohli vás zabít sami nebo prostřednictvím intrik, mohli

- 101 -

vás obloudit, zaslepit, oklamat, ale v jakémsi základním

smyslu slova vás nemohli porazit, pokud jste sami

nechtěli.

Síla kouzla asi také závisela na vzdálenosti. Čím dál byl

Holger od Farizie, tím bezpečnější se zřejmě mohl cítit

před jejími obyvateli.

Ne že by mohl Alfrika s úsměvem ignorovat. Naopak. On

v čele nepřátel nestál. Morgana le Fay měla vyšší

postavení a nad ní museli být další, až k tomu

Nejvyššímu, na kterého Holger nechtěl ani pomyslit. Ale

Alfrik měl mnoho sil, byl lstivý a zkušený, a ještě se

nevzdával. Morgana le Fay zatím ani nezačala.

Kdybych tak věděl, proč mě vlastně chtějí.

Celý ten den kůň stoupal. Když se začalo stmívat, Holger

ho zastavil na vrcholu průsmyku. Tráva tu rostla v

řídkých chomáčích mezi roztroušenými kameny, jinak

bylo místo holé. Po útesech a přes hřeben vanul mrazivý

vítr. Papillon unaveně odfrkl. Hlava mu klesla.

„Ubohé zvíře.“ Alianora ho poplácala po sametových

nozdrách. „Dáváme ti zabrat, viď? A k večeři nemáš nic

lepšího než trochu suchého býlí.“ Našla kámen s

prohlubní nahoře a trpělivě do něj nalévala z koženého

měchu vodu, dokud se kůň dost nenapil. Holger sám

vytřel hřebce do sucha. Své jezdecké schopnosti už bral

jako samozřejmost, ale poněkud ho překvapila přemíra

náklonnosti k Papillonovi. Z nesmírně roztrhaných a

zablácených hedvábných čabrak zhotovil pro koně

jakousi pokrývku. Cestovatelé, sami hodně unavení,

rozbili tábor, zhltli večeři a odpočívali.

Alianora držela první hlídku, potom Holger, a nakonec

Hugi. Když se Holger uložil vedle dívky, zjistil, že

nemůže znovu zabrat. Její hlava mu nějak spočinula na

- 102 -

rameni jako na polštáři a ruku mu položila přes hruď. V

tom větru neslyšel její dech, ale cítil nepatrné pravidelné pohyby, a připadalo mu taky, jako by z ní vyzařovalo

teplo v místech, kde se ho dotýkala. Jinak mu byla

proklatá zima, chlad pronikal skrz pláště, které je zakrý-

valy. Sedlová pokrývka pod nimi nemohla odstranit

trápení s tvrdou zemí.

Ale to nebyl ten důvod, proč nemohl usnout. Když mu

nebezpečí zostřovalo všechny smysly a navíc ta hřejivá

bytost s rozcuchanými vlasy ležela prakticky na něm...

snažil se ukrátit čas vzpomínkou na Meriven, ale to

všechno ještě zhoršovalo. A v téhle chvíli, uvědomil si s

hořkostí, mohl být s Morganou le Fay.

Opustit Alianoru, když je nepřítel na pochodu? Ne!

Téměř podvědomě k ní natáhl ruku. To byla další chyba.

Než si stačil

uvědomit, co se stalo, jeho ruka vklouzla pod její tuniku

z peří a obemkla měkké mladé ňadro. Alianora se

zavrtěla a zamumlala něco ze spaní. Holger znehybněl,

ale neměl ani sílu ruku vytáhnout. Nakonec celý

roztřesený, s mravenčením kůže, otevřel oči.

Hvězdy se třpytily jako zima. Měsíc nebyl vidět, ale z

polohy Velkého vozu usoudil, že východ slunce není

daleko. Tma na zemi byla téměř absolutní. Viděl Hugiho

siluetu skrčenou u nízkého červeného ohně, jinak jenom

vyzdvižené masy hornin proti obloze. Tamhleta skála...

Tu skálu nikdy předtím neviděl!

Holger vyskočil okamžik před tím, než se země otřásla.

Ozvalo se to znovu, a ještě jednou, zvuk připomínající

ohromné bubny; hora se třásla, jako se třese dům, když

těžký člověk kráčí po schodech. Holger slyšel, jak dolů

po svahu se valí kameny a tříští se. Vytáhl meč, ale to už

- 103 -

byl obr nad nimi.

Noha veliká jako Holger odkopla jejich ochranný kruh

stranou. Ve světle ohně se rýsovaly obrovské nestříhané

nehty. Alianora vykřikla. Holger ji schoval za sebe.

Papillon k němu přiskočil, vyzývavé zaržál, měl napjatou šíji a ocas, roztažené nozdry. Hugi přicupital za

Alianorou.

Obr si dřepl a prohrábl oheň ukazováčkem velkým jako

chlupatý kmen. Jak plameny vyšlehly do výše, Holger

spatřil, že ta bytost má lidskou podobu, i když s

groteskně přikrčenýma a nepoměrně krátkýma nohama.

Takže, bleskla mu hlavou myšlenka, i kdyby zákon o proporcích tady nefungoval úplné stejně jako doma,

potřeboval dostatečný účinný průřez, aby udržel svou

váhu. Neforemné tělo bylo oděno do kůží hrubě spíchnutých dohromady; Holger zachytil jejich pach a byl rád, že

stojí po větru. S co možná největší přesností vyčetl z té

změti vlasů a fousů, že obrovy rysy jsou akromegalické:

oči zastřešené kostěnými převisy, nos a čelist výrazně

vybíhající dopředu, mohutné rty a příšerně obrovské

zuby.

„Nasedni na Papillona, Hugi,“ poručil Holger. Teď, když

pominul první šok, přestal se bát. Nemohl si to dovolit.

„Zdržím ho tady co možná nejdéle. Alianoro, ty se vznes

do vzduchu.“

„Zůstanu s tebou.“ Její hlásek byl tenký, ale postavila se vedle něj se vztyčenou bradou.

„Jak se to mohlo stát?“ úpěl Hugi. „Patří mezi národy

Středosvěta. To kouzlo ho mělo zarazit .“

„Stopoval nás,“ řekla Alianora chraptivě. „I tenhle národ

dokáže chodit tiše, když chce. Cekal na chvíli, kdy se

mezi námi vyskytne taková hříšnost, že ta svatá znamení

- 104 -

pozbudou své moci.“ Její pohled obviňoval skrčeného

Hugiho. Holger věděl s trpkostí, že Hugi za to nemůže.

Ale...

„Mluvte, ať vás slyším!“

Obr nemluvil s ohlušující hlasitostí, ani neměl příliš

barbarský přízvuk. Těžko srozumitelným činilo jeho hlas

položení: byl tak hluboký, že neslyšitelné spodní tóny

rozechvívaly lidem kosti. Holger si navlhčil rty, popošel

kupředu a pronesl svým nejhlubším hlasem: „Ve jménu

Otce a Syna a Ducha svatého tě vyzývám, abys odešel.“

„Hohó!“ poškleboval se obr. „Příliš pozdě, smrtelníku,

když jsi porušil svatý kruh svým hříšným přáním, a

dosud nevykonal skutek pokání.“ Natáhl ruku. „Alfrik mi

řekl, že na téhle stezce najdu lahodnou kořist. Dej mi tu

pannu, a sám můžeš pokračovat.“

Holger toužil odpovědět nějakou zvučnou výzvou,

přiměřenou jeho znechucení nad takovým nápadem.

Panebože, existovaly ještě horší věci než smrt! Naneštěstí ho napadaly jenom výroky nehodící se pro dívčí uši.

Místo toho zaútočil. Jeho meč spálil ty obrovské prsty.

Obr ucukl rukou zpátky, foukal si na kouřící zranění a

křičel: „Zadrž! Promluvme si!“ Holger se zarazil, téměř

odmrštěn silou toho hlasu.

Jemu, který byl zvyklý být největším člověkem v okolí,

připadala tvář nad ním ještě širší, než opravdu byla. Ale

stál pevně a slyšel, jak hluboký bas říká poněkud

rozumnějším tónem:

„Tak podívej, smrtelníku, vidím, že jsi veliký bojovník.

A dotek železa mě samozřejmě zraňuje. Jsem však

mohutný a mohl bych tě třeba rozdrtit kamením, než bys

mi zasadil příliš mnoho ran. Což kdybychom se utkali

snazším způsobem? Když zvítězí tvůj důvtip, můžeš

- 105 -

odejít v pokoji. Vlastně ti dám helmici plnou zlata.“

Ukázal na mošnu po svém boku, do které se muselo vejít

nejmíň padesát kilogramů. „Když prohraješ, odevzdáš mi

tu dívku.“

„Ne!“ Holger si uplivl na zem.

„Počkej. Počkej, můj milý.“ Alianora ho popadla za paži

s náhlou dychtivostí. „Zeptej se ho, jestli myslí soutěž v hádankách.“

Překvapený Holger to udělal. Obr přikývl. „Tak. Neb

věz, že my z národa Velikánů sedíme ve svých sídlech po

celou nekonečnou zimní noc, rok co rok, století co

století, a krátíme si čas soutěžemi v různých

dovednostech. Ze všeho nejradši máme hádanky. Stálo

by mi za to nechat vás jít, když mi dáš tři nové hádanky a já z nich dvě neuhodnu, protože je potom můžu sám

použít.“ Jeho zvířecký obličej se s úzkostí obrátil k

východu. „Ale pospěš si.“

Alianořiny oči se zaleskly. „Myslím, že ano, Holgere.

Přistup na tu dohodu. Přelstíš ho.“ Obr nevypadal, že by

mu to došlo. No ovšem, uvědomil si Holger. Bytost

takových rozměrů nemohla slyšet mnoho ve frekvenčním

pásmu lidského hlasu.

Odpověděl fistulí. „Nedokážu nic vymyslet.“

„Ale dokážeš.“ Její důvěra trochu poklesla. Upírala

pohled k zemi a bodala do ní prstem u nohy. „Když to

nedokážeš, tak mě dostane. Chce mě jenom sníst. Mám

dojem, že jsi příliš důležitý pro celý svět, Holgere, abys riskoval smrt v boji jen kvůli mně.“

Zmateně tápal. Jaké znal hádanky? „Čtyři rohy, žádné

nohy, chaloupkou to pohne: hlemýžď.“ Samsonův

hlavolam Filištínským. Pár takových. Ale za ta století je

ten obr lidožrout jistě už slyšel. A on, Holger, nebyl dost

- 106 -

bystrý, aby si vymyslel nějaký oříšek za tak krátkou

dobu.

„Raději bych se utkal s někým, koho znám , jako jsi ty, než...“

spustil. Dřepící nestvůra ho přerušila mrzutým: „Dělej,

povídám!“

Divoká myšlenka bleskla Holgerovi hlavou. „Snese

slunce?“ zeptal se Alianory hlasem eunucha.

„Ne,“ odvětila. „V jasných paprscích jeho svaly

zkamení.“

„Aha,“ vypískl Hugi, „když ho zaměstnáš dostatečně

dlouho, mládenče, tak ho překvapí svítání, a my mu

můžeme uloupit ten ranec zlata.“

„Takto nevím,“ namítla Alianora. „Slyšela jsem, že

bohatství získané takovým podvodem je prokleté a

člověk, který je získá, brzy zemře. Ale, Holgere, on musí

za hodinu prchnout před svítáním. Což ho nepozdržís

hodinu, ty, který jsi přemohl draka?“

„Myslím... že... ano.“ Holger se otočil zpátky k

netvorovi, který už začínal zlobně vrčet netrpělivostí.

„Budu s tebou soutěžit,“ řekl.

„Tak tedy tuhle noc,“ souhlasil obr se zvrhlým

úšklebkem. „A možná ještě další noc po téhle... Tak, svaž

to děvče, aby nemohlo uletět. Honem!“

Holger se pohyboval tak pomalu, jak jen mohl. Když

svazoval Alianoře zápěstí, vypískl: „Toho uzlu se můžeš

zbavit, kdyby došlo k nejhoršímu.“

„Ne, neuletím, jinak by se na tebe vrhl.“

„Stejně se mnou bude muset bojovat,“ řekl Holger.

„Mohla by sis zachránit život.“ Ale jeho fistule nezněla

moc hrdinsky.

Hodil pár klacíků do ohně a obrátil se k obrovi, který

- 107 -

seděl na zemi s koleny pod zarostlou bradou. „Tak

začneme,“ řekl.

„Dobře. Zajisté tě potěší, že jsem přeborník v hádankách

v devíti oblastech.“ Obr pohlédl na Alianoru a olízl si rty.

„Lahodné sousto.“

Než si Holger stačil uvědomit, co dělá, byl jeho meč ve

vzduchu. „Zavři svou odpornou hubu!“ zařval.

„Chtěl bys raději bojovat?“ Ohromné svaly vystoupily.

„Ne.“ Holger ovládl svůj vztek. Ale že se takový hroch

odváží pohlédnout na jeho Alianoru...! „Dobrá,“ vyštěkl.

„První hádanka. Proč přechází kuře přes cestu?“

„Cože ?“ Obr otevřel pusu, až se v ní zaleskly zuby jako

vlhké kameny. „Na to se mě ptáš?“

„Ptám.“

„Ale to ví každé dítě. Aby se dostalo na druhou stranu.“

Holger zavrtěl svou světlou kšticí. „Spatně.“

„Lžeš!“ Mamutí silueta se napůl vztyčila.

Holger máchl mečem, až zasvištěl. „Mám naprosto

přesnou odpověď,“ trval na svém. „Musíš na ni přijít.“

„Nic takového jsem jakživ neslyšel,“ postěžoval si obr.

Ale posadil se a špinavou rukou se tahal za vousy. „Proč

přechází kuře přes cestu? Proč, když se nechce dostat na

druhou stranu? Jaký to má skrytý význam? Co by mohlo

představovat kuře a cesta?“

Zavřel oči a kolébal se dopředu a dozadu. Alianora, která

ležela svázaná nedaleko ohně, se na Holgera usmála.

Po nekonečné chvíli v chladném větru a pod ještě

chladnějšími hvězdami Holger spatřil, jak se obrovy oči

otevřely. Žhnuly ve světle ohně jako dvě krvavě rudé

lampy, hluboko pod vyklenutým obočím. „Mám

odpověď,“ pronesl strašným hlasem. „Tohle je jako

hádanka, kterou Thiazi zmátl Grotnira před pěti sty

- 108 -

zimami. Poslouchej, smrtelníku, to kuře je lidská duše a

ta cesta je život, kterým se musí projít, od příkopu zro-

zení k příkopu smrti. Na té cestě číhá mnoho

nebezpečenství, nejenom koleje osidel a kaluže hříchu,

ale vozy s válkou a morovými ranami, tažené býky

zkázy; zatímco nahoře krouží jestřáb jménem Satan,

připravený kdykoli se vrhnout na kořist. To kuře neví,

proč cestu přechází, kromě toho, že vidí zelenější pole na vzdálenější straně. Přechází ji, protože musí, stejně jako musíme my všichni.“

Samolibě se rozzářil . Holger zavrtěl hlavou. „Ne, zase špatně.“

„Cože? Co, ty...“ lidožrout vzkypěl a vstal.

„Takže chceš radši bojovat?“ zeptal se Holger. „Věděl

jsem, že nemáš žádnou intelektuální výdrž.“

„Ne, ne, ne!“ zařval obr a spustil menší lavinu. Chvíli

rozzlobené dupal kolem, než se vzpamatoval natolik, aby

se zase posadil. „Čas tlačí,“ řekl, „takže tuhle vzdávám a žádám o odpověď. Proč teda přechází kuře přes cestu?“

„Protože je to příliš daleko, aby to obešlo,“ řekl Holger.

Celé minuty kolem něj vybuchovaly obrovy kletby. Byl s

tím docela spokojený; jeho záměrem bylo získat čas,

pokud možno až do té doby, než na jeho nepřítele

dopadnou první sluneční paprsky. Když se ten kolos

konečně vzmohl na souvislý protest, Holger zmobilizoval

dostatek argumentů o významu výrazů „otázka“ a

„odpověď“, aby na sebe vydrželi křičet půl hodiny.

Díkybohu za ten absolvovaný kurz sémantiky na vysoké

škole! Zabil deset minut času jenom rekonstrukcí teorie

znaků Bertranda Russella.

Nakonec obr pokrčil rameny. „Nechme toho,“ řekl zlo-

věstně. „Vsak přijde další noc, můj milý. I když si

- 109 -

myslím, že tentokrát nade mnou nevyhraješ. Dělej!“

Holger se nadechl. „Má to čtyři nohy,“ zeptal se, „žluté

peří, žije v kleci, zpívá a váží čtyři sta kilogramů?“

Lidožroutí pěst udeřila do země, až kameny

nadskakovaly. „Ptáš se na nějakou neznámou chiméru!

To není hádanka, to je otázka z fyziky!“

„Pokud hádanka znamená otázku řešitelnou pomocí

důvtipu, tak je,“ odtušil Holger. Kradmo pohlédl k

východu. Nezačínala už obloha blednout, byť jen

nepatrně?

Obr se po něm ohnal, minul a začal si okusovat knír.

Holger usoudil, že ta obluda není očividně příliš

inteligentní. Vzhledem k létům, během kterých dumal

nad problémy, by i ten nejpomalejší mozek musel

vymyslet odpověď; ale k vyřešení toho, na co by lidské

dítě přišlo během pár minut, potřeboval tenhle tvor celé

hodiny. I když měl obdivuhodnou schopnost soustředění.

Seděl s očima pevně zavřenýma, kolébal se dopředu a

dozadu, mumlal si pod vousy. Oheň vyhasínal a z obra se

stával další pokřivený stín.

Hugi zatahal Holgera za kalhoty. „Nezapomeň na to

zlato,“ šeptal hrabivě.

„Ani na jeho prokletí,“ dodala Alianora. „Obávám se

totiž, že pokud zvítězíme, nebude to úplně čestnými

prostředky.“

Holger byl příliš pragmatický, než aby se zabýval touto

otázkou. Nepochybně pouze svatý by mohl bojovat se zlem, aniž by se do jisté míry neposkvrnil vlastními

skutky. Nicméně obr se jevil jako nevyprovokovaný

kanibalistický agresor. Oklamat ho, aby zachránil

Alianoru, nemohl být příliš těžký hřích.

Přesto... kletby nebyly nic, čemu by se člověk vysmál.

- 110 -

Holgera zamrazilo v břiše. Nevěděl proč, ale instinkt mu našeptával, že vítězství nad tímto nepřítelem může být

stejně ničivé jako prohra.

„Hotovo!“ Strašné oči se otevřely. „Našel jsem tvoji

odpověď, rytíři. Dva dvousetkiloví kanáři!“

Holger vzdychl. Nečekal, že vyhraje pokaždé. „Dobrá,

Jumbo. Třetí hádanka.“

Obr si přestal mnout ruce. „Neříkej mi Jumbo!“ „A proč

ne?“

„Protože se jmenuju Balamorg. Obávané jméno, které

mnohá vdova, mnohý sirotek a mnohá vesnice,

rozkopaná na třísky, má dobrý důvod znát. Nazývej mě

pravým jménem.“

„Ach, ale víš, tam, odkud pocházím, je oslovení Jumbo

výrazem úcty. Neboť slyš...“ Holger protahoval jakousi

nepravděpodobnou historku na deset nebo patnáct minut.

Balamorg ho přerušil rozkazem, který rval uši: „Poslední

hádanku. Pospěš si, nebo tě v tu ránu zalehnu.“

„Ach jo. Jak si přeješ. Pověz mi tedy: co je zelené, má

kola a roste kolem domu?“

„Cože ?“ Těžkopádná čelist poklesla. Holger hádanku

zopakoval. „Jakého domu?“ zeptal se obr. „Jakéhokoli

domu,“ odpověděl Holger. „Roste, povídáš? Říkal jsem

ti, že otázky o nějakém vybájeném stromu, na kterém

rostou vozy místo ovoce, nejsou opravdovou hádankou.“

Holger se posadil a začal si čistit nehty špičkou svého

meče. Napadlo ho, že Alfrikův magnéziový nůž by mohl

mít stejný

efekt jako sluneční světlo, kdyby se zapálil. Nebo taky

ne. Celkový energetický výkon by byl nejspíš příliš malý.

Přesto, kdyby musel bojovat, mohl by zkusit Hořící dýku.

V této chvíli již dokázal rozeznat rysy svého nepřítele,

- 111 -

ačkoliv z ohně zbyly jen uhlíky.

„Hádanky, které ti dávám, jsou běžné mezi dětmi v mé

rodné zemi,“ pravil nahlas.

Svatá pravda. Ale Balamorgovo zraněné ego vyplnilo

několik dalších minut funěním a supěním. Nakonec obr

se zlobným brbláním upadl do svého tranzu koncentrace.

Holger seděl velmi tiše. Alianora a Hugi leželi jako

zkamenělí. Dokonce i Papillon znehybněl. Ale oči měli

upřeny k východu.

A obloha bledla.

Po nějakém zlomku věčnosti obr bouchl do země a

podíval se na ně. „Vzdávám se,“ prskal. „Slunce už mě

stejně zraňuje. Musím vyhledat skrýš. Jak zní odpověď?“

Holger vstal. „Proč bych ti to měl říkat?“

„Protože to chci!“ Kolos se taky vztyčil, nahrbil se, rty

odhalily jeho tesáky. „Nebo to tvé děvče rozšlápnu na

placku!“

Holger schoval svůj meč. „Tak dobře,“ řekl. „Tráva.“

„Cože?“

„Odpověď zní tráva.“

„Ale tráva nemá kola.“

„Ach, ta kola jsem si vymyslel,“ přiznal Holger.

Vztek se z Balamborga vyřinul v jediném hromovém

řevu. Vrhl se k rytíři. Holger uskočil zpátky, dál od

Alianory. Když dokáže udržet tuhle příšeru v záchvatu

nepříčetné zběsilosti dalších pět minut a zůstat sám

naživu, potom... „No, no, no, že mě nechytíš!“

Balamborgova tlapa po něm chňapla. Ze všech sil máchl

mečem a odťal mu ukazováček. A pak už jen uskakoval a

krčil se, sekal a svíjel se, rozzuřoval obra posměchem,

lapal po dechu.

Dokud lem slunce nerozjasnil temnotu na východě.

- 112 -

Když se Balamborga dotkly první paprsky, zavřeštěl.

Holger

nikdy v životě nezažil takovou agónii. I když utíkal pryč

od hroutící se masy, pronásledovala ho její hrůza. Obr

padl na zem tak tvrdě, až se uvolňovaly balvany.

Strašlivě se kroutil a měnil. A potom ztichl. Slunce

dopadalo na dlouhý blok žuly se sotva rozeznatelnými

lidskými tvary, který stále zůstal zabalen do kůží.

Holger taky padl na zem a v uších mu hučelo.

Vzpamatoval se s hlavou v Alianořině náruči. Její vlasy a

slzy mu padaly do tváře spolu s novým slunečním

svitem. Hugi skotačil kolem velkého kamene. „Zlato,

zlato, zlato,“ drmolil. „Tihle obři s sebou vždycky nosí plný váček zlata. Pospěš, pane, odřízni ten váček a učiň

nás bohatšími, než jsou králové!“

Holger vstal a přistoupil blíž. „Mně se to nelíbí,“ ozvala se Alianora. „Avšak jestli se domníváš, že je lepší vzít

jeho bohatství - jistě se nám cestou nějaký ten groš může

hodit — potom ti pomůžu nést ten náklad a kletba padne

jen na mě samotnou. Ach, můj drahý!“

Holger pokynul Hugimu, aby uhnul stranou, a sklonil se

k primitivní mošně se zdrhovací šňůrou. Nějaké mince se

už vysypaly. Třpytily se pod jeho pohledem, miniaturní

slunce v tom jejich pravém. Jistě, pomyslel si, kdyby

věnoval část toho pokladu na bohabojné účely, jako je

vybudování kaple dobrému svatému Jiřímu, mohl by si

bez úhony ponechat zbytek.

Co je to tu cítit? Nikoliv zápach zvířecích kůží, ale něco jiného, čerstvá vůně jako po bouřce, pod touhle jasnou

ranní oblohou... Ozón? Ano. Ale jak to?

„Bože!“ vykřikl Holger. Vyskočil, popadl Alianoru do

náruče a běžel zpátky k táboru. „Hugi! Uteč tam odtud!

- 113 -

Musíme zmizet z tohohle místa! Ničeho se nedotýkej,

jestli chceš zůstat naživu!“

Za pár minut nasedli na koně a sestupovali po západním svahu. Až po několika mílích se Holger cítil dost

bezpečně, aby mohli zastavit. A potom musel odbýt

žádosti svých společníků o vysvětlení nějakou chabou

výmluvou na to, že svatí mu vnuk-

li obraz strašlivého nebezpečí. Naštěstí jeho zdroj stál v jejich očích tak vysoko, že nic nenamítali.

Ale dokázal by to skutečně vysvětlit? On sám měl jen

částečnou znalost o teorii atomu. Na vysoké škole se učil

o experimentech s transmutací, prováděných lidmi jako

Rutherford a Lawrence, a o popáleninách od radia.

Pověsti o prokletí zloděje, který by oloupil zkamenělého

obra, byly naprosto správné. Když se uhlík promění v

křemík, musíte získat radioaktivní izotop, a tady se jedná o tuny materiálu.

- 114 -

13

Odpoledne je zastihlo stále na cestě dolů, ale už v klidnějším tempu a v mírnějším ovzduší než před

obědem. V zalesněném kraji s duby, buky a občasnými

jedlemi se objevovaly stopy lidské činnosti: pařezy,

znovu obrostlé zelení, vysekané houštiny, ostříhané ovce,

a konečně jakási cesta, vinoucí se k vesnicí, kam by měli

podle Alianořina očekávání dnes dorazit. Holger, vy-

čerpaný potyčkou s Balamorgem, klimbal v sedle. Ptačí

zpěv ho tak ukonejšil, že uplynuly celé hodiny, než si

všiml, že to je jediný zvuk široko daleko.

Minuli zemědělskou usedlost. Roubená chalupa s

doškovou střechou a ohrada na ovce svědčily o

zámožném majiteli. Ale nestoupal odtud žádný kouř; nic se nepohnulo kromě vrány, která poskakovala v prázdné

ohradě a posmívala se jim. Hugi ukázal na stopy. „Podle

toho, co tady vidím, vyhnal svá stáda před několika dny k

městu,“ řekl trpaslík. „Ale proč?“

Sluneční světlo, pronikající listnatou klenbou, hřálo míň, než by Holger předpokládal.

Večer se vynořili v odlesněné krajině. Před nimi se táhla

pole s dozrávajícím obilím, nepochybně obdělávaná

vesničany. Slunce zapadlo za les, který se temně rýsoval

na západě pod několika vytrvalými červánky. Na východě nad horami zablikaly první hvězdy. Zbývalo přesně tolik světla, aby Holger spatřil mračno prachu na

cestě asi míli před nimi. Zamlaskal na Papillona a kůň se

pustil do unaveného klusu. Alianora, která si krátila čas

proháněním netopýrů, objevujících se při západu slunce,

přistála za Holgerem a nabyla své lidské podoby. „Není

třeba ty lidi lekat,“ řekla. „Ať je jejich trápení jakékoli,

- 115 -

budou kvůli němu dost ostýchaví.“

Hugiho velký nos větřil ve vzduchu. „ Zahánějí ovce a dobytek za hradby. Ej, jak odporně to páchne. A ještě

pod tím je nějaký pach... pot smrdí ostřeji, když má

člověk strach... a ještě náznak něčeho dalšího, děsivého.“

Schoulil se zpátky na rozsochu a opřel se o Holgerovu

obrněnou hruď.

Stáda byla veliká. Vylévala se z cesty a přes obilí.

Chlapci a psi, kteří pobíhali kolem a zaháněli zaběhlé

kusy, vyšlapávali další pruhy. To musela vyvolat nějaká

mimořádná událost, usoudil Holger. Přitáhl otěže,

protože ho stavělo několik kopiníků. Napínal oči do šera

a viděl, že venkované jsou statné postavy, mají světlou

pleť, vousy a dlouhé vlasy. Oblečeni byli do hrubých

kabátců a kalhot s křížovými podvazky. Byli příliš

lhostejní, aby podlehli panice, ale v hlasech, které se ho tázaly na jméno, se ozývalo znepokojení.

„Sir Holger Dánský a dva přátelé,“ řekl. Nemělo smysl

vysvětlovat zamotanou pravdu. „Přicházíme v míru a rádi

bychom tu přenocovali.“

,,Olger?“ Rozložitý muž ve středních letech, který byl

zřejmě vůdce, spustil kopí k zemi a poškrábal se na

hlavě. „Neslyšel jsem to jméno už někde, nebo se mi to

zdá?“

Mezi muži to zašumělo, ale nikdo hned neodpověděl a

dobytek jim nedopřál moc času k přemýšlení. Holger

rychle dodal: „Ať nosí podobné jméno kdokoliv, se mnou

nemá nic společného. Jsem cizinec zdaleka, a tudy jen

projíždím.“

„Dobře, sire, vítej v Lourvillu,“ řekl vůdce venkovanů.

„Bojím se, že přicházíš v nesprávný čas, ale sir Yve tě

rád uvítá... Hej, ty tam, zažeň tu zpropadenou jalovici,

- 116 -

než skončí v sousedním vévodství...! Jmenuju se Raoul,

sire Olgere. Žádám o prominutí za tenhle povyk.“

„Co vás trápí?“ zeptala se Alianora. „Vidím, že na noc

ženete zvířata do města, které je k tomu jen stěží

vhodné.“

Holger zaslechl, jak jeden starší muž mumlá něco o

cizích poutnících a hanebně obnažených courách. Někdo

jiný ho uklidňoval: „Slyšel jsem o ní, otče, labutí panna

žije kousek na sever a západ od Lourvillu. Prý je laskavá.“ Holger věnoval víc pozornosti Raoulovi.

„Ano, paní, v posledních pár dnech paseme všechen

dobytek v jednom stádu a po setmění ho zavíráme do

města. Tak je to i tuto noc, i když se lidé musí tísnit

uvnitř hradeb; nikdo se neodváží zůstat sám venku na

lukách, když padne tma. Kolem obchází vlkodlak.“

„Oj, co pravíš?“ vyhrkl Hugi. „Werewolf?“ „Tak tak. V

posledních letech se udalo mnoho zlého, neštěstí za

neštěstím v každé domácnosti. Letos na jaře se mi

sesmekla vlastní sekera a rozťala mi nohu, a pak provedla

to samé mému nejstaršímu synovi. Byli jsme tři týdny na

lůžku, zrovna v čase setby. Není rodiny, kde by se

nestalo něco podobného. Prý za to může válečná

pohotovost tam za horami ve Středosvětě, čarodějnictví

tak zesílilo, že jeho moc dosahuje až sem a všechno hatí.

Tak se to povídá.“ Raoul se pokřižoval. „Já sám nevím.

Loup-garou je to nejhorší, co nás dosud potkalo. Bůh nás ochraňuj.“

„Nemohl to být obyčejný vlk, co útočí na vaše stáda

ovcí?“ zeptala se Alianora. „Často slýchám, jak lidé

říkají, že někdo musí být proměnlivé podoby, i když to je

ve skutečnosti obyčejné zvíře, jen větší a prohnanější než ostatní.“

- 117 -

„Může být,“ řekl Raoul zarputile, „i když stěží uvěřím, že by obyčejné zvíře dokázalo zničit tolik bran nebo

zvednout tolik petlic. A skuteční vlci ani nezabíjejí tucet ovcí najednou, jen pro povyražení jako lasička. Ale

minulou noc se to vyjasnilo. Pier Tlapa a Berte, jeho

žena, byli ve svém domku, tři míle od lesa, když ten šedý

přízrak proskočil oknem a popadl z kolíbky jejich dítě.

Pier ho udeřil svým sekáčkem a přísahal, že železo prošlo

žebry vlka, aniž mu ublížilo. Potom Berte v šíleném

rozrušení praštila zvíře starou stříbrnou lžící, co dostala od své babičky. Vlk upustil dítě — ani si moc zaplaťbůh

neublížilo — a utekl z domu. Ptám se tě, je tohle

obyčejné zvíře?“

„Ne,“ šeptla Alianora, tiše a vyděšeně.

Raoul si odplivl. „Takže budeme spát uvnitř městských

hradeb, dokud to nebezpečí potrvá, a necháme vlka, ať se

potlouká prázdnými lesy. Možná objevíme, v jakou

podobu se proměňuje, a upálíme ho.“ A tišším hlasem

dodal: „Tohle je věčná škoda pro sira Yva, zrovna když

se jeho dcera Raimberge chystala k cestě na západ

provdat se za Marchgraveova třetího syna ve Vídni.

Modleme se k bohu za rychlý konec našeho trápení.“

„Náš pán tě asi nebude moci přijmout tak dobře, jak si

zasloužíš, sire Olgere,“ ozval se jeden chlapec. „Má v

úmyslu celou noc chodit po hradbách, aby je ten vlk

nepřeskočil. A jeho paní Blancheflor leží chorá na lůžku.

Ale jeho syn a dcera udělají, co bude v jejich silách.“

Holgera napadlo, že by měl nabídnout svoji pomoc při

obchůzce hlídek, ale měl pocit, že po dnešku by

nedokázal zůstat vzhůru. Požádal Alianoru, která se

pomalu přesouvala před stádo, aby mu popsala hrozící

nebezpečí.

- 118 -

„Existují dvě cesty, jak lidé nabývají zvířecí podoby,“

odpověděla. „Jedna je pomocí kouzla na obyčejném

člověku, jako to dělá můj oděv z peří, kdykoliv si to

přeji. Ta druhá je trochu temnější. Někteří lidé se rodí s dvojí přirozeností. Ke změně podoby nepotřebují žádné

kouzlo a každou noc přichází touha změnit se v medvěda,

divokého kance, nebo vlka či v jakékoli jiné zvíře... tato touha se jich zmocňuje každou noc. A potom se rozběsní.

V lidské podobě mohou být laskaví a citliví, ale jako

zvířata nemohou přestat v působení zla, dokud neutiší

svou žízeň po krvi, nebo dokud je strach z odhalení nepřiměje vrátit se do lidské podoby. V té zvířecí se

takřka nedají zabít, protože rány se jim okamžitě zacelují.

Jen stříbro je zraňuje, a stříbrná lžíce je může zabít. Ale od té dokáží utíkat rychleji, než kterákoliv bytost z masa a kostí.“

„Jestliže je ten, ech, vlkodlak, tolik posedlý, pak tenhle místní musí být odjinud, co říkáš? Jinak by sužoval celou

oblast už léta.“

„Ne. Mám dojem, že jak pravil ten sedlák, půjde o

někoho z nich. Neboť nepatrná příměs vlkodlaci krve

může existovat zcela nenápadně, nepoznaně, třeba celý lidský život, dokud není dost silná, aby se prozradila. A

teprve v poslední době, kdy magické síly tak zmohutněly,

se spící démon probudil. Nepochybuji o tom, že i sám

vlkodlak je zachvácen hrůzou. Bůh mu pomáhej, jestli

lidé odhalí, kdo to je.“

„Bůh pomáhej tomu, o kom tihle vyjukaní venkovští

balící rozhodnou, že je vlkodlak,“ zabručel Hugi.

Holger se mračil, zatímco jel dál k bráně. Dávalo to

smysl, ten zvláštní smysl, který byl běžný v tomhle světě.

Vlkodlactví... jak zní to slovo? ...ach ano, lykantropie

- 119 -

byla zřejmě dědičná jako soubor recesivních genů. Když

jste měli celý soubor, byli jste lykantropem vždy a všude

- a nejspíš by vás zabili hned, jak by vás otec nalezl v

kolíbce jako vlčí mládě. Při neúplné dědičnosti byla

tendence k proměně slabší. Musela být naprosto skrytá a

netušená u toho ubohého venkovana posedlého ďáblem,

který tady žil s kletbou: až do chvíle, kdy znásobená

kouzla ve Středosvětě zavanula přes hory a posílila právě

ty chemické procesy v těle, které jsou rozhodující.

Napínal oči ve večerním šeru. Město bylo obehnané

mohutnou hradbou z kůlů s chodníčkem nahoře, po

kterém bude sir Yve v noci obcházet na hlídce. Uvnitř

byly namačkané úzké dřevěné domky o dvou až třech

patrech. Mezi nimi vedly úzké vyšlapané uličky,

páchnoucí hnojem zvířat, která se tady každou noc tísnila. Ta, kterou vstoupil dovnitř, byla o trochu širší a přímější, ale ne o mnoho. Když projížděl branou, zíralo na něj spousta žen v dlouhých šatech a s čepci na

hlavách, rozcuchané děti a řemeslníci v zástěrách.

Většina z nich nesla pochodně, které planuly a prskaly

pod temně purpurovou oblohou. Když se táhli za ním,

jejich hlasy tiše štěbetaly.

Zastavil se nedaleko uličky, vedoucí k jedné straně

temného tunelu, ohraničeného okolními domy a

zastřešeného jejich převislými ochozy. Nad kůly hřebenů

střech se rýsovala hranatá věž, z níž viděl jen špičku a

která nepochybně patřila k sídlu sira Yva. Sklonil se ke

statnému muži, který se zatahal za pramen vlasů na čele a

představil se: „Kovář Odo, sire, k vašim službám.“

Holger ukázal na uličku. „Tudy se jde k domu vašeho pána? „ „Ano, sire. Ty, Frodoarte, je pán ještě doma?“

Mladík ve vybledlých šarlatových nohavicích a s mečem

- 120 -

u pasu přikývl. „Právě jedu od něj, je ozbrojený od hlavy

k patě a dává si pohár piva, než vystoupí na hradby. Jsem

jeho páže, rytíři, doprovodím vás tam. Tohle místo je hotové bludiště.“

Holger si sundal přilbu, protože měl vlasy mokré potem

po celém dni stráveném v brnění, a večerní vánek byl

čerstvý, i když zaváněl. Uvědomil si, že v sídle nemůže

čekat žádný přepych. Sir Yve de Lourville nebyl očividně bohatý — rytíř v tomhle zapadákově, s hrstkou

poddaných, strážící své okolí před bandity a vykonávající

drsnou spravedlnost. Raoul byl naplněn občanskou

pýchou nad zasnoubením pánovy dcery s mladším synem

nižší šlechty na západě Říše.

No dobře, pomyslel si, něco k jídlu a mít kde přespat je stejně všechno, co bych potřeboval.

Páže před ním zvedlo pochodeň. Povzbudivě poplácal

Papillona a vyrazili uličkou. Někde zaječela žena.

Holger si znovu nasadil přilbu a vytáhl meč dříve, než

dozněl výkřik. Papillon se točil dokola. Lidé se k sobě

tiskli; hlasy nabíraly na síle. Blikající světlo pochodní

vrhalo neklidné stíny na domy na hlavní ulici; jejich

horní patra tonula ve tmě. Holger viděl, že všechna okna

jsou zabedněná a dveře zavřené. Zena znovu zaječela za

jednou z těch zdí.

Rozletěla se okenice, upevněná železnou zástrčkou.

Dlouhý a chlupatý stín, který vyskočil ven, byl v přítmí

protínaném rudými záblesky šedý jako ocel. Když dopadl

na ulici, zvedl čumák z hrudi. Mezi čelistmi se svíjelo

nahé nemluvně.

„Vlk!“ zajíkl se kovář. „Panenko Maria, zamkli jsme

toho vlka s námi!“

V okně se objevila matka dítěte. „Vtrhl sem zezadu,“

- 121 -

zakvílela zběsile. Napřáhla paže ke zvířeti a všem

ostatním. „Vtrhl sem a popadl Lusianu! Tamhle je,

tamhle je, bože, srazte ho, chlapi, vraťte mi moji

Lusianu!“

Papillon vystřelil kupředu. Vlk vycenil zuby kolem

dítěte. Růžová pokožka nemluvněte byla potřísněná krví,

ale stále slabě plakalo a zápasilo. Holger ťal mečem. Vlk

tam nebyl. Neskutečně rychle se mihl Papillonovi mezi

nohama a utíkal po ulici.

Frodoart se vyřítil, aby ho zastavil. Vlk ho přeskočil, aniž porušil svůj krok. Objevila se před ním další ulička.

Holger otočil Papillona a cválal za vlkem. Příliš pozdě,

pomyslel si, příliš pozdě. Jak se to zvíře jednou dostane

do změti temných vedlejších cest, může pozřít svoji

kořist a změnit se opět v člověka dávno předtím, než by

nějaké pátrání mohlo... Zavířila bílá křídla. Labuť

Alianora zaútočila zobákem na vlkodlakovy oči. Ten se

svěšenýma ušima uhnul a pádil k nejbližší bráně.

Alianora se před něj prudce snesla. Záplavou ran

zastavila uprchlíka.

Vzápětí dorazil Holger. Tak daleko z dosahu pochodní

byl téměř oslepen, ale dokázal rozeznat velkou temnou siluetu. Zasvištěl meč. Cítil, jak jeho ostří proniká do

masa. Upřely se na něj planoucí oči, chladně zelené a

nenávistné. Zvedl meč, čepel se v příšeří zaleskla a

uviděl, že na ní není krev. Železo vlkovi nemohlo ublížit.

Papillon zahrabal ve vzduchu, srazil loup-garou k zemi a bušil do něj kopyty. Chlupaté tělo se odkulilo z jejich

dosahu, stále nezraněno. Zmizelo v uličce. Ale dítě, které vlk upustil, leželo na zemi a křičelo.

Než přiběhli vesničané, byla z Alianory zase dívka.

Držela tu malou holčičku, potřísněnou krví a blátem, v

- 122 -

náručí. „Ach, ubožáčku, ubohá panenko, hajej, hajej, spi.

Teď už je to za námi. Neublížil ti moc, jsi jen trošinku

poškrábaná. Ach, jak jsi vystrašená. Představ si, jak

budeš vyprávět svým dětem, že tě zachránil ten nejlepší

rytíř na světě. Hajej, má lásko, houpy, hou...“ Muž s

černým plnovousem, který byl zřejmě otec, jí vyrval dítě

z náručí, okamžik na něj zíral, pak poklekl a otřásal se

upřímným pláčem.

Holger s pomocí mohutného Papillona a ploché strany

meče zatlačil dav zpátky. „Uklidněte se,“ křičel.

„Musíme se zorganizovat. Dítě je v pořádku. Ty, ty a ty,

pojďte sem. Potřebuju nosiče pochodní. Přestaňte už

drmolit. Musíme vlka chytit.“

Několik mužů zezelenalo, pokřižovalo se a ucouvlo.

Kovář Odo zahrozil pěstí směrem k ústí uličky a řekl:

„Jak? V tomhle blátě nezůstávají stopy, stejně jako jinde, kde je dlažba. Ten zloduch nepozorovaně doběhne do

svého domu a změní se zpátky v jednoho z nás.“

Frodoart pozoroval tváře, které se vynořovaly a mizely v

pohyblivých stínech. „Víme, že to není nikdo z nás, kdo

jsme zde,“ přehlušilo páže šumění davu, „ani nikdo z

pastevců v bráně. To nám trochu pomůže. Ať si každý

pamatuje, kdo stál vedle něj.“

Hugi zatahal Holgera za rukáv. „Můžeme ho vystopovat,

jestli chceš,“ řekl. „Chlupy v mém nose se škubou jeho

pachem.“

Holger nakrčil nos. „Já cítím jenom hnůj a odpadky.“

„Ach, ale ty nejsi žádný lesní skřítek. Rychle, mládenče,

sundej mě dolů a já budu sledovat stopu. Ale buď mi

stále nablízku!“

Holger zvedl Alianoru dozadu do sedla — otec holčičky

jí políbil zablácenou nohu — a následoval Hugiho

- 123 -

hnědou postavu. Frodoart a Odo mu kráčeli po boku se

zvednutými pochodněmi. Asi dvě desítky mužů se tlačily

za nejodvážnějšími vesničany, v rukou měli nože, klacky

a kopí. Holgera napadlo, že kdyby toho lykantropa

chytili, bylo by možné udržet ho hrubou silou, dokud by

ho nesvázali provazy. Potom... ale nechtěl se zabývat

myšlenkou na to, co by následovalo.

Hugi se proplétal uličkami několik minut. Vynořil se na

tržišti, které bylo vydlážděné a o něco jasnější pod

hvězdnou oblohou. „Joj, ten pach je jasný jako hořčice,“

zvolal. „Nic na světě nepáchne jako vlkodlak ve své

zvířecí podobě.“ Holger uvažoval, zda to způsobují

žlázovité výměšky. Kameny dutě zvonily pod

Papillonovými podkovami.

Ulice, kterou se vydali z tržiště, byla více méně

vydlážděná a poměrně široká. Tu a tam se objevovaly

osvětlené domy, ale lidí uvnitř si Hugi nevšímal. Běžel

přímo, dokud se za Holgerovými zády neozval nářek.

„Ne!“ zaúpěl Frodoart. „Do sídla mého pána ne!“

- 124 -

14

Rytířovo sídlo stálo samostatně proti kostelu na náměstí

jinak lemovaném domy. Kuchyně a stáje byly oddělené

budovy. Samotné sídlo bylo nevýrazné, dřevěná stavba s

doškovou střechou, jen o málo větší než průměrný

přízemní domek v Holgerově světě. Měla tvar písmene T,

přičemž levá část břevna se zdvihala ve věž, které si

všiml už předtím. Vchod na konci kolmé části byl

zavřený. Zpoza okenic prosvítalo světlo, ve stájích štěkali psi.

Hugi se přiblížil k železem zdobeným dveřím. „Přímo

sem ten vlkodlak uprchl,“ prohlásil.

„Přímo k rodině mého pána!“ Frodoart zkusil závoru.

„Zavřeno. Sire Yve! Slyšíš mě? Jsi v pořádku?“

„Odo, jisti dům zezadu ,“ vyštěkl Holger. „Alianoro, vznes se do vzduchu a hlas všechno neobvyklé.“ Dojel ke

dveřím a zaklepal na ně jilcem meče. Kovář shromáždil

několik mužů a běžel dozadu. Hugi ho následoval. Na

náměstí proudilo stále víc lidí. V prchavých záblescích

žlutého světla pochodní rozpoznal Holger mezi nimi

některé pastevce. Sedlák Raoul se protlačil davem a

připojil se k němu s kopím v ruce.

Klepání se dutě rozléhalo. „Jsou tam snad mrtví?“

vzlykal Frodoart. „Rozrazte ty dveře! Jste mužové nebo

psi, proč váháte, když vás váš pán potřebuje?“

„Jsou tady nějaké zadní dveře?“ otázal se Holger. Krev

mu bušila ve spáncích. Neměl strach z vlkodlaka,

dokonce ani pocit něčeho zvláštního. Tohle bylo správné

— pro takovou práci byl zrozen.

Hugi se prodral změtí nohou a zachřestil Holgerovými

třmeny, aby upoutal jeho pozornost. „Žádné další dveře,

- 125 -

ale hodně oken, do jednoho jsou těsně uzavřené,“ hlásil

skřítek.

„Werewolf ještě neopustil tohle stavení. Očichal jsem

všechno kolem. I kdyby seskočil z věže, odhalil bych

místo, kam by musel přistát. Teď má všechny cesty

zatarasené. Máme ho v pasti.“

Holger se rozhlédl kolem. Vesničané se přestali motat

sem a tam; obklopili sídlo, nahloučení v jednom davu a

velmi tiší. Světlo z pochodně se mihotalo na vyděšené

bledé ženské tváři, potem zbroceném zarostlém muži,

zableskly se polekané oči ve stínu. Nad hlavami se ježily

zbraně, kopí, sekery, halapartny, kosy a cepy. „A co

služebnictvo?“ zeptal se Frodoarta.

„Nikdo tam není, sire,“ odvětilo páže. „Domácí sloužící

jsou z města, po setmění chodí domů a zůstává tam jen

starý Nicholas pro potřeby rodiny. Viděl jsem ho tam,

stejně jako lidi ze stájí... Dostaňte nás dovnitř!“

„To se chystám, když mi uděláte trochu místa.“

Frodoart a Raoul uvolnili prostor s dobře míněnou, i když

surovou razancí. Holger poplácal Papillona po hřívě a

zamumlal: „Tak, hochu, teď ukažme, k čemu jsme

dobří.“ Postavil koně na zadní. Přední kopyta zabušila do

ohoblovaných prken. Jednou, dvakrát, třikrát, pak se

závora utrhla a dveře se rozletěly.

Holger vjel do jediné dlouhé místnosti. Špinavou podlahu

pokrýval rákos. Nad lavicemi zapuštěnými podél stěn

visely zbraně a lovecké trofeje. Mezi trámy povlávaly

zaprášené bitevní prapory. Nástěnné svícny docela dobře

osvětlovaly místnost, která byla až ke dveřím na konci

prázdná. Za nimi je určitě ona kolmá část písmene T,

soukromé pokoje sira Yva a jeho rodiny. Ze shromáždění

mužů za Holgerem se ozval výkřik. Neboť v těch dveřích

- 126 -

stála postava, ocelově se lesknoucí v záři svíček.

„Kdo jsi?“ Muž zamával mečem nad svým štítem. „Co je

to za vandalství?“

„Sire Yve!“ vykřikl Frodoart. „Ten vlk ti neublížil?“

„Jaký vlk? Co to k čertu provádíte? Ty lotře, jakou

výmluvu máš, že ses sem vloupal? Jsi můj úhlavní

nepřítel? Jestli ne, Bůh tě opatruj, hned ho z tebe můžu

udělat!“

Holger sesedl a přistoupil blíž. Sir Yve de Lourville byl

vysoké, spíš hubené postavy s melancholickým

protáhlým obličejem a svěšeným šedým knírkem. Měl na

sobě dokonalejší zbroj než Dán, helmici s hledím, lehký

krunýř, chrániče na pažích, na loktech, stehnech a

holeních, a k tomu kroužkové brnění. Na štítě měl

vyrytou černou vlčí hlavu, rudě a stříbrně orámovanou,

což Holgerovi připadalo děsivě sugestivní. Pokud byl

nějaký vzdálený předek čistokrevný loup-garou, další generace by tuhle skutečnost sice mohli tajit, ale

přetrvávala by jako tradiční erb...

„Říkají mi Holger Dánský. Vlkodlak se objevil přede

mnou a mnoha dalšími lidmi. Jen z božího milosrdenství

jsme zachránili dítě, které uloupil. A teď jsme ho

vystopovali až sem.“

„Pravda,“ řekl Hugi. „Ta stopa vede přímo k vám.“

Mezi poddanými proběhlo zašumění, jako první závan

větru před bouří.

„Lžeš, skřete! Sedím tady celý večer. Nevstoupilo sem

žádné zvíře.“ Sir Yve bodl svým mečem směrem k

Holgerovi. „Není tu přítomen nikdo kromě mé nemocné

ženy a dvou mých dětí. Jestli tvrdíš něco jiného, budeš to muset dokázat v souboji se mnou.“

Hlas se mu zachvěl. Nebyl příliš zdatným řečníkem.

- 127 -

Raoul zaútočil jako první: „Jestli je to tak, jak pravíš, sire Yve, pak jeden z tvé rodiny musí být tím démonem.“

„Protentokrát ti odpustím,“ zvolal sir Yve divoce. „Vím,

že jsi rozrušený. Ale další, kdo pronese taková slova, se

bude houpat na šibenici.“

Frodoart tam stál a slzy mu stékaly po tvářích. „Skřítku,

skřítku, jak si můžeš být tolik jistý?“ naříkal.

Sir Yve se zachytil jeho otázky. „Ano, komu uvěříte —

tomuhle pokřivenému skrčkovi a potulnému rytíři, nebo

svému pánovi, který vás celé roky ochraňoval?“

Za ním se objevil asi čtrnáctiletý chlapec, štíhlý a

plavovlasý. Na hlavě měl nasazenou helmu a v ruce meč

a štít, které popadl ve zjevném spěchu, neboť jinak byl

oděn do barevné tuniky

a nohavic, což byl místní ekvivalent bílé vázanky.

Ovšem, blesklo Holgerovi hlavou, na téhle výspě

civilizace chodí aristokrat slavnostně oblečen.

„Tady jsem, otče,“ vydechl mladík. Zelené oči

přimhouřil na Holgera. „Jsem Gui, syn sira Yva de

Lourville, a třebas mě ještě nepasovali na rytíře, nazývám tě zrádcem a vyzývám tě k boji.“ Bylo by působivější,

kdyby mu mladistvě nepřeskakoval hlas, ale přesto to

bylo dojemné.

Jistě, proč ne? Lykantrop je naprosto slušná osoba, s

výjimkou okamžiků, kdy vztekle zatouží změnit podobu.

Holger vzdychl a odložil svůj nůž. „Nechci zápasit,“ řekl.

„Jestli mi tvoji lidé nevěří, odejdu pryč.“

Poddaní váhali, pohlédli na podlahu, pak zpátky na

Holgera a Yva. Frodoart se pokusil pokradmu nakopnout

Hugiho, který však uskočil. Vtom vešel do dveří kovář

Odo a uvolnil cestu pro Alianoru. „Labutí panna chce

promluvit,“ oznámil. „Labutí panna, která zachránila

- 128 -

Lusianu. Buďte zticha, vy skopové hlavy, nebo vám

natluču.“

Rozhostilo se ticho, až uslyšeli, jak venku vyjou psi.

Holger si všiml, jak Raoul svírá kopí, až mu zbělely

klouby. Drobný muž v kněžském rouchu klesl na kolena

s krucifixem v ruce. Guimu poklesla jeho bezvousá

brada. Sir Yve se nahrbil, jako by byl zraněný. Všechny

oči se upřely na Alianoru. Stála tam štíhlá a vzpřímená,

světlo svící se jí mihotalo na měděných vlasech.

„Někteří z vás jistě znají mé jméno, jsem labutí panna,

která bydlí u jezera Arroy. Nemám v lásce vychloubání,

ale v místech blíže mému domovu, jako je Tarnberg a

Cromdhu, vám řeknou, kolik ztracených dětí jsem

přinesla zpátky z lesů a jak jsem přiměla samotnou Mab,

aby sňala kletbu, kterou uvalila na mlynáře Filipa. Znám

Hugiho celý svůj život a zaručuji se za něj. Nikdo z nás

nemá co získat pomluvou. Je to vaše štěstí, že nejlepší

rytíř, jaký se kdy zrodil, přišel právě včas, aby vás

osvobodil od werewolfa, než zmařil lidský život.

Naslouchejte mu, pravím!“

Jakýsi stařec se přibelhal blíž. Zamžoural napůl slepý a

pronesl do ticha: „Chceš říci, že tohle je Ochránce?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Holger s jistým úžasem.

„Ochránce... ten, který se navrátí, až bude nejvíc

potřeba... legenda, kterou mi vyprávěl můj děd,

nezmiňuje jeho jméno, ale jsi to ty, rytíři, jsi to ty?“

„Ne...“ Holgerův protest zanikl ve vřavě připomínající

blížící se příliv. Raoul vyskočil kupředu s napřaženým

kopím.

„Nebesa, není mým pánem ten, kdo krade děti!“ vykřikl

sedlák. Frodoart se po něm ohnal mečem, ale slabě. Rána

byla odražena žerdí kopí. V následujícím okamžiku čtyři

- 129 -

mužové páže spoutali.

Sir Yve se vrhl na Holgera. Dán vytasil svou zbraň právě

včas, aby ránu odrazil. Opětoval úder s takovou silou, že

protivníkovi rozbil okraj štítu, Yve se zapotácel. Holger

mu vyrazil meč z ruky. Dva sedláci chytili svého pána za

paže. Gui se snažil zaútočit, ale vidle ho píchly do prsou a odhodily ho zpátky ke zdi.

„Zkroťte ty lidi, Odo, Raoule!“ popadl Holger dech. „Ať

nikoho nezraní. Ty, ty a ty.“ Ukázal na několik velkých

dychtivě vyhlížejících mladíků. „Hlídejte vchod. Ať

nikdo neodejde. Alianoro, Hugi, pojďte se mnou.“

Zasunul meč zpět do pochvy a spěchal dál. Chodba

obložená vyřezávaným dřevem vedla příčně do hlavní

místnosti, s jedněmi dveřmi na každém konci a jedněmi

uprostřed. Holger zkusil právě ty. Rozletěly se do

komnaty, která byla vyzdobená kůžemi a tapetami,

prožranými od molů. Světlo tenkých voskových svic

dopadalo na ženu, ležící na posteli s nebesy. Prošedivělé

vlasy jí zplihle visely kolem zarudlého pohledného

obličeje — smrkala a kýchala do kapesníku. Pořádně

silná chřipka, usoudil Holger. Dívka, která seděla vedle

postele a nyní vstala, byla zajímavější— bylo jí asi

šestnáct, ale měla hezkou postavu, dlouhé žluté copy,

modré oči, špičatý ohnutý nos a půvabná ústa. Na sobě

měla jednoduché šaty bez zapínání, přepásané páskem se zlatou sponou.

Holger se uklonil. „Promiňte, že vás rušíme, madame,

mademoiselle. Je to z čiré nezbytnosti.“

„Já vím,“ ozvala se dívka nejistě. „Slyšela jsem.“

„Vy budete zřejmě slečna Raimberge.“

„Ano, dcera sira Yva. Moje matka Blancheflor.“ Dáma si

utřela nos a hleděla na Holgera se strachem zastřeným

- 130 -

fyzickými útrapami. Raimberge zalomila svýma

drobnýma ručkama. „Nemohu uvěřit tomu, co si myslíte,

pane. Že jeden z nás je... je ten netvor...“ Potlačila slzy; byla to rytířova dcera.

„Jeho pach vede sem,“ pravil Hugi.

„Neviděla některá z vás, jak sem to zvíře vstupuje?“

zeptal se Holger.

Blancheflor zavrtěla hlavou. Raimberge začala

vysvětlovat: „Gui i já jsme byli každý ve své komnatě,

chystali jsme se na večeři, moje matka spala tady. Dveře

jsme měli zavřené. Můj otec byl ve velké světnici. Když

jsem zaslechla ten povyk, spěchala jsem uklidnit matku.“

„Tak tím werewolfem musí být sám Yve,“ ozvala se

Alianora.

„Ne, můj otec ne!“ zašeptala Raimberge. Blancheflor si

zakryla tvář. Holger se otočil na podpatku.

„Rozhlédneme se tady,“ řekl.

Guiův pokoj našli u úpatí věže, na jejíž vrchol vedlo

schodiště. Byl přecpaný chlapeckými potřebami.

Raimbergina komnata byla na opačném konci chodby, a

v ní truhla s výbavou nevěsty, kolovrátek a všechno

ostatní příslušející mladé dívce z aristokratického, byť

zchudlého rodu. Všechny tři zadní místnosti mely okna a Hugi nedokázal pach přesně lokalizovat. Tvrdil, že je

všude; vlk se zdržoval v téhle části domu každou noc. A

ostatní ho ani nemuseli vidět. Mohl vycházet i vracet se

oknem, když všichni ostatní spali.

„Jeden ze tří,“ řekla Alianora. Její hlas zněl nešťastně.

„Tří?“ Hugi zvedl obočí. „Proč myslíš, že ta dáma

nemůže být tím zvířetem? Copak by nenabyla zdraví,

hned jak by se změnila ve vlka?“

„Opravdu? Já nevím. Werewolfové nejsou tak běžní,

- 131 -

abych

někdy slyšela, co se stane, když nějaký onemocní... tak

tedy čtyři. Jeden ze čtyř.“

Holger se zachmuřeně vrátil do hodovní síně. Raoul a

Odo zde zavedli jakýs takýs pořádek. Muži stáli podél

zdí, Papillon u hlavních dveří. Yve a Gui seděli na

vysokých židlích, ruce a nohy měli svázané. Frodoart se

choulil pod nimi, odzbrojený, ale jinak nezraněný. Kněz

odříkával svůj růženec.

„Tak co?“ Raoul se divoce obrátil k příchozím. „Kdo je

ten prokletý?“

„To ještě nevíme,“ řekla Alianora.

Gui plivl po Holgerovi. „Když jsem tě poprvé viděl bez

přilby, nedokázal jsem si představit, že jsi rytíř,“

posmíval se chlapec. „Teď, když vidím, že přepadáš

bezbranné ženy, vím, že jím nejsi.“

Raimberge vešla za Hugim. Přistoupila k svému otci a

políbila ho na tvář. Pak pohledem přelétla síň a zvolala:

„Jste horší než zvěř, vy, kdo se obracíte proti svému

oddanému pánovi!“ Odo zavrtěl hlavou. „Ne, slečno,“

namítl. „Pán, který zklame své lidi, není jejich pánem.

Sám mám drobotinu. Nebudu riskovat, že budou sežráni

zaživa.“

Raoul udeřil koncem svého kopí do dřevěného obložení.

„Ticho tady!“ vyštěkl. „Ten vlk dnes v noci zemře.

Jmenujte ho, sire 'Olgere. Nebo ji. Jmenujte nám toho

vlka.“

„Já...“ Holgerovi se udělalo náhle nevolno. Olízl si rty.

„Nemůžeme ho poznat,“ ozval se Hugi. „Tak.“ Raoul se

zamračil na ponuré shromáždění v odraných šatech.

„Toho jsem se obával. Tak, přizná se to zvíře samo?

Zabiju ho milosrdně, stříbrným nožem do srdce.“

- 132 -

„Stačí železným, když je teď člověk,“ řekl Odo. „Tak jen

vystup. Promluv, nerad bych tě dával na mučidla.“

Frodoart se pohnul. „Než to uděláš,“ zvolal, „budeš mi

muset stáhnout ruce ze svého krku.“ Nikdo mu nevěnoval

pozornost.

„Jestliže se nikdo nepřizná,“ řekl Raoul, „pak bude

nejlépe, když zemřou všichni. Máme tu kněze, aby je

vyzpovídal.“

Gui potlačil vzlyk. Raimberge ztuhla jako socha. Slyšeli,

jak Blancheflor kašle v temné části domu.

Yve jako by se schoulil do sebe. „Tak dobře,“ pravil

bezbarvě. „Já jsem ten vlk.“

„Ne!“ zaječel Gui. „To já!“

Raimberge chvíli stála, než se jiná rtech objevil trpký

úsměv. „Oba velkoryse lžou,“ řekla. „Neboť já jsem ten,

kdo mění podoby, dobří lidé. Ale nemusíte mě zabíjet,

jenom hlídat do doby, než odjedu na svou svatbu do

Vídně. Tak daleko od Farizie budu mimo dosah sil, které

mě nutily se proměňovat.“ „Nevěřte jí,“ odporoval Gui.

Yve divoce zavrtěl hlavou. Chraptivé volání mohla být

Blancheflor, beroucí vinu na sebe. „Takhle se nikam

nedostaneme,“ prohlásil Raoul. „Nemůžeme riskovat, že

pustíme loup-garoua na svobodu. Otče Valdabrune,

připravíte poslední obřad pro tuto rodinu?“

Holger vytáhl meč a skočil před vysokou židli. „Nikdo

nebude zabíjet nevinné, jen přes mou mrtvolu,“ pronesl

čísi hlas, ve kterém Dán s úžasem poznal svůj vlastní.

Kovář Odo sevřel pěsti. „Nerad bych se s tebou pustil do

křížku, sire 'Olgere,“ řekl, „ale bude-li to třeba kvůli

mým dětem, udělám to.“

„Jestli jsi Ochránce,“ ozval se Raoul, „jmenuj nám

našeho nepřítele.“

- 133 -

Holgera se znovu zmocnila strnulost, takže neměl daleko

ke zhroucení. Cítil, jak mu do zad pálí tři páry očí:

ustaraný Yve, vášnivý Gui a tolik nadějná Raimberge.

Slyšel sípáni nemocné ženy . Ach Bože, který vy haníš

démony, pomoz mi nyní. Až potom si uvědomil, že

pronesl svou první vědomou modlitbu od dětství.

Jeho myšlenky však ovládlo něco jiného, běžné

uvažování inženýra. Dnes již nebyl tolik přesvědčen o

svém starém rčení, že všechny problémy v životě jsou

praktické povahy. Ale tenhle byl. Záležitost logické

analýzy. Nebyl žádný detektiv, ale stejně tak ani vlkodlak nebyl profesionální zločinec. Muselo existovat...

Náhle pochopil. „U všech svatých, ano!“ vykřikl.

„Co? Co? Co?“ Muži prudce vyskakovali. Holger

zamával svým mečem ve vzduchu. Slova se z něj Hnula.

Nevěděl sám, co řekne dál, přemýšlel nahlas v té vřavě,

ale naslouchali mu s úžasem:

„Poslyšte, ten, koho hledáme, mění podobu od narození.

Nepotřebuje žádnou kouzelnou kůži jako tady labutí

panna. Ale potom se jeho oblečení nemůže změnit s ním,

že ano? Takže musí vycházet nahý. Frodoart mi řekl

okamžik předtím, než se ten vlk objevil, že právě opustil

pána v plné zbroji. A že tady byl sám. Ani s něčí pomocí

by se sir Yve nedokázal dostat z brnění ven a potom zase

zpátky do něj během těch několika minut, co na to měl.

Takže on werewolf není.

Gui se také snažil přiznat vinu, aby zachránil toho

skutečného. Ale předtím už sám sebe vyloučil. Zmínil se,

že mě viděl bez přilby. To bylo na chvilku, když jsem se

zastavil a ptal se na cestu sem. Jak se spustil ten poprask, znovu jsem si ji nasadil. Vlkodlak to nemohl vidět. On —

ne, ona — ona byla v domě. Vnikla tam zadními dveřmi

- 134 -

a utekla předním oknem, které mělo zavřené okenice.

Gui mě mohl vidět bez přilby ve světle pochodní jedině z

vrcholu věže nad svým pokojem. Všiml jsem si, že

přesahuje okolní střechy. Asi vylezl nahoru, aby se díval, jak se zahánějí stáda dovnitř. Takže nebyl nikde poblíž

toho místa, kde jsme viděli vlkodlaka.

Paní Blancheflor...“ Zarazil se. Jak pro všechno na světě, na všech světech, má vysvětlit teorii bakteriologického

původu nemocí? „Paní Blancheflor má nemoc, která

nenapadá psovité šelmy. Kdyby jí změna ve vlka

neprospěla, byla by příliš slabá na to, aby mohla běhat

tak, jak jsem viděl prchat to zvíře. Kdyby jí změna

prospěla, to, co způsobilo její nemoc, by nemohlo přežít

ve zvířecím těle. V téhle chvíli by nemohla mít horečku a

rýmu, je to jasné? V obou případech ji můžeme

vyloučit.“

Raimberge se přikrčila zády ke zdi. Její otec vyrazil

přerývaný výkřik a otočil se ve snaze dosáhnout na ni

svázanýma rukama. „Ne, ne, ne,“ lezl po kolenou. Z davu

poddaných zazněl zvuk,

jakoby od samotného vlka. Začali se přibližovat,

jednolitá masa

rukou a zbraní.

Dívka klesla na všechny čtyři. Její tvář se začala děsivě

vraštit a proměňovat. „Raimberge!“ zařval Holger. „Ne!

Nedovolím jim...“ Raoulovo kopí po ní bodlo. Holger ho

srazil stranou a přesekl jeho žerď mečem.

Raimberge zavyla. Alianora klesla na kolena a zachytila

napůl změněné tělo v náručí. „Ne,“ prosila. „Ne, sestro,

vrať se. On přísahá, že tě zachrání.“ Čelisti po ní chňaply.

Vsunula svou paži napříč do úst a přetáhla rty přes

tesáky, aby vlk nemohl kousat. Zápasila s tou bytostí,

- 135 -

dokud ji nezklidnila. „Děvče, děvče, myslíme to s tebou

dobře.“

Holger se vrhl do davu. Strhla se vřava. Ale poté, co

několik přítomných poslal k zemi, pěstí nebo plochou

stranou meče, utišili se. Prskali a reptali, ale muž v brnění v nich budil hrůzu. Obrátil se k Raimberge. Vrátila se do

své lidské podoby a plakala v Alianořině objetí.

„Nechtěla jsem tím být. Nechtěla jsem. Přišlo to na mě.

A... a tolik jsem se bála, že mě upálí... Je má duše

ztracená, otče Valdabrune? Myslím, že už asi musím být

v pekle. Jak jen ty děti křičely...“

Holger si vyměnil pohled s knězem. „Je nemocná,“ řekl

Dán. „Není ďáblem o své vlastní vůli. Nemůže si

pomoci.“

Yve zíral před sebe jako slepý. „Měl jsem tušení, že by to mohla být ona,“ mumlal. „Když ten vlk kolem mě vběhl

dovnitř a já věděl, kde jsou Blancheflor a Gui — zavřel

jsem závoru. Doufal jsem jen, že by to mohlo pominout,

až odjede...“

Holger se napřímil. „Nevím, proč by nemohlo,“

odpověděl. „Pokud tomu rozumím, ta myšlenka není

vůbec od věci. Nechtě ji odjet dost daleko, kde bude vliv

Středosvěta příliš slabý, aby na ni působil. Do té doby ji samozřejmě musíte držet pod dohledem. Teď toho lituje,

ale myslím si, že jí to nevydrží.“

„Po svítání ano, až se probudí její lidská duše,“ dodal

kněz. „Pak bude jistě potřebovat útěchu.“

„Tak,“ kývl Holger, „zatím se nestalo nic opravdu

vážného. Její otec může zaplatit odškodné těm, kteří

utrpěli ztrátu, a rodičům, jejichž děti byly zraněny.

Vypravte ji do Vídně co možná nejdříve. Troufám si

tvrdit, že po sto mílích by měla být v úplném bezpečí.

- 136 -

Nikdo v celé Říši o tom nemusí vědět.“

Raoul s monoklem na oku se vrhl k nohám sira Yva,

zatímco Odo s krvavým nosem neohrabaně rozvazoval

jeho pouta. „Pane, odpusť nám,“ žadonil sedlák.

Yve se unaveně usmál. „Obávám se, že já vás musím

prosit o odpuštění. A ze všeho nejvíc tebe, sire Olgere.“

Raimberge zvedla obličej zbrocený potem. „Svažte mě,“

za-jíkla se. „Já, já cítím, jak se ta temnota vrací. Do

úsvitu mě dejte pod zámek.“ Natáhla paže pro provazy,

kterými svázali jejího otce. „Zítra, rytíři, ti budu moci

poděkovat... za to, že jsi zachránil mou duši před

peklem.“

Frodoart objal Holgerovi kolena. „Ochránce přišel,“ řekl.

„Proboha!“ protestoval Dán. „Prosím, přestaň s tím

nesmyslem. Nesnáším dojemné scény a tady jsem chtěl

jen sehnat nějaké jídlo. Ale mohl bych nejdřív dostat

trochu vína?“

- 137 -

15

Vedle nutnosti získat radu zkušených dříve, než Morgana

le Fay vymyslí nějaký nový ďábelský kousek, se Holger

necítil v Lourvillu příjemně. Yveho rodina mu sice byla

vděčná, ale neměli zapotřebí další rušení soukromí v

téhle složité době. Prostý lid ho poněkud unavoval;

kdykoli se vydal ven, ihned ho obklopil dav

obdivovatelů. Lady Blancheflor ho požádala, aby ji

požehnal, a za několik hodin pak mohla vstát. Stejně se

už měla uzdravit, nejhorší fázi chřipky měla za sebou, ale Holger si dokázal představit, že se k němu seběhnou

všichni nemocní se spalničkami a revmatismem z okruhu

desíti mil.

Tak či tak, nakonec se zdržel jen jediný den a časně zrána vyrazil dál. Sir Yve trval na tom, že Alianoře věnuje koně, což přišlo vhod. Nějaké peníze by se hodily

ještě víc, ale žádný muž pasovaný na rytíře by

samozřejmě nikdy nepřivedl řeč na něco tak přízemního.

Několik dalších dní příjemně uběhlo. Toulali se po

kopcích, údolích a v lesích, schovávali se, když pršelo,

zastavovali se u jezer, aby se vykoupali a nachytali ryby.

Tu a tam zahlédli bílou postavu lesní víly nebo zlatého

gryfa na sluneční obloze; ale obyvatelé Středosvěta je

nechávali na pokoji.

Alianora, jakkoliv milá a půvabná dívka, měla coby

společník na cestách i své stinné stránky. Její samočisticí a samoobnovující se labutí tunika Holgera vyváděla z

míry: téměř to vypadalo, jako by jí rostla skutečná kůže.

Když ji potom bezelstně svlékla u prvního jezírka,

vyvedla ho tím z míry dokonale. Občas se objevovali její

lesní přátelé; veverka s nabídkou ovoce by ještě šla, ale

- 138 -

když se do tábora vplížil lev a položil Alianoře k nohám

čerstvě uloveného jelena, Holger měl ještě půlhodinu

potom napjaté nervy. Horší však byla morální povinnost

sdělit

jí úplnou a vyčerpávající pravdu o sobě, o svém původu a

záměrech. Ne že by nebyla dostatečně chápavá, ale...

Skutečným problémem pak byl její postoj k němu. U

všech čertů, nechtěl se s ní zaplést. Dovádění v seně s

někým jako Meriven nebo Morgana byla jedna věc.

Alianora byla něco jiného. Románek s ní by neprospěl

ani jedné straně, když hodlal při první možné příležitosti tenhle svět opustit. Ale ona se chovala tak, že jen stěží

dokázal zůstat džentlmenem. Tak nesměle a dojímavě

doufala v jejich sblížení.

Jednoho večera vzal Holger Hugiho stranou. Právě strávil

hodinu líbáním Alianory na dobrou noc a jen veškerou

silou vůle — či nevůle — se přiměl skončit a poslal ji

spát. „Poslyš,“ začal, „ty víš, co se mezi ní a mnou děje.“

„Toť se ví, že vím,“ zašlebil se skřítek. „A je to tak

dobře. Žila příliš dlouho bez blízkých přátel kromě zvířat a drobného národa.“ „Ale... ale tys mi říkal, abych se

před ní kontroloval.“ „To bylo předtím, než jsem tě

pořádně poznal. Teď myslím, že jsi pro ni ten pravý, a to

děvče muže potřebuje. Mohli byste nám společně

vládnout v lesích. Měli bychom z tebe radost.“ „Můj ty

smutku! Ty mi vůbec nepomáháš.“ „Pomáhám, jak jen

můžu,“ hájil se Hugi dotčeně. „Ty nevíš, kolikrát jsem

odvracel tvář, nebo odcházel do lesů, abyste mohli být sami.“

„Ale to jsem ne... Ach, to je jedno.“

Holger si zapálil fajfku a zasmušile hleděl do ohně.

Nebyl žádný donchuán. Nechápal, proč se mu v tomhle

- 139 -

světě vrhá do náruče jedna žena za druhou. Meriven a

Morgana k tomu měly dobré praktické důvody, ale nebyl

tak hloupý, aby nevycítil, že je jejich práce bavila víc než obvykle. Alianora se do něj docela jednoduše zamilovala.

Proč? Netrpěl žádnými iluzemi o své neodolatelnosti.

Ale jeho druhé já mohlo být samozřejmě jiný případ. Do-

mníval se, že jeho pozvolný návrat k zapomenutým

zvykům se projevil bezpočtem drobností, které změnily

celkový dojem, jenž vyvolával. Jaký vlastně byl, ten rytíř se srdci a lvy?

Dobrá, tak se podívejme. Zjistěme to na základě toho, co

se dosud stalo. Očividně mocný bojovník, což v tomto

světě platilo za největší přednost. Bodrý, dobrosrdečný

rváč, nijak zvlášť bystrý, ale sympatický. Podle všeho tak trochu idealista: Morgana hovořila o jeho obraně Zákona,

i když na straně Chaosu by získal mnohem víc. Musel to

se ženami umět, jinak by ho taková mazaná potvora jako

ona sotva s sebou zvala do Avalonu. A... a... to bylo asi

všechno, co dokázal vyvodit. Nebo na co si dokázal

vzpomenout?

Ne, počkat, Avalon. Holger se podíval na svou pravou

ruku. Stejná ruka spočívala na balustrádě ze zeleného

malachitu, na níž byly rozestaveny stříbrné postavy,

ozdobené drahokamy. Vzpomínal, jak mu slunce

zalévalo hřbet ruky a měnilo chloupky ve zlaté drátky na

hnědé kůži, jak stříbro pod jeho dlaní bylo teplejší než

kámen a jak rubíny karmínově žhnuly. Přímo pod

balustrádou byl rozeklaný útes ze skla. Shora viděl, jak se v jeskyních tříští světlo do milionu duhových zlomků a

zase se rozstřikuje ven, v horkých rudých, zlatých a

fialových jiskřičkách. Moře pod nimi bylo tak temné,

takřka purpurové, s neskutečnou pěnou jako padlý sníh v

- 140 -

místech, kde útes brázdil vodní hladinu... neboť Avalon

nikdy nesetrvával na jednom místě, ostrov plul nad

západním oceánem v oparu vlastního kouzla...

Tady jeho vzpomínky končily. Holger si povzdechl a

uložil se ke spánku.

Asi tak po týdnu — přestal počítat dny - opustili divočinu a vstoupili do končin, kde les přecházel v nízký porost.

Na kopcích se vlnila žlutá pole s obilím. Chlupatí malí

koníci a krávy se pásli v ohradách. Objevovalo se stále

víc pastýřských chalup, v tomhle kraji většinou z

lepenice, nakupených ve vískách uprostřed obdělané

půdy. Tu a tam byl vidět dřevěný hrad obehnaný hradbou

z kůlů. Ty modernější kamenné ležely dál na západ, kde naplno vládla Svatá říše. Hory, které Holger přešel, a

soumračná stěna Farizie se úplně ztratily z dohledu. Na

severu však viděl mlhavou modrou linii mnohem vyššího

pohoří, jehož tři bledé zasněžené vrcholky jako by

osamoceně pluly po obloze. Hugi tvrdil, že za nimi se

také rozkládá Středosvět. Není divu, že všichni místní muži chodili ozbrojení i při práci na polích; není divu, že spletitou hierarchii obyvatelstva Říše tady nahrazovala

pohraniční neformálnost. Rytíři, kteří ubytovali poutníky

dvě noci za sebou, byli nevzdělaní, hrubozrnní válečníci

západního typu, ačkoliv docela přátelští a chtiví nových

zpráv.

Za soumraku třetího dne v zemědělském kraji vstoupili

do Tarnbergu, který se podle Alianory nejvíce z celé

východní poloviny tohoto vévodství podobal městu. Ale

místní hrad byl prázdný. Baron a jeho synové padli v bitvě proti barbarským nájezdníkům ze severu, jeho paní

odešla na západ ke svému říšskému příbuzenstvu a žádný

následník zatím nedorazil. Byl to důsledek všeobecné

- 141 -

smůly v posledních několika letech, záření Chaosu, jak

obyvatelé Středověta mobilizovali své síly. Tarnberští

muži teď stavěli vlastní hlídky na dřevěných hradbách a

vládli si prostřednictvím improvizované stavovské rady.

Při příjezdu Holger spatřil dlážděnou ulici, na níž si hrály děti, psi a prasata, jak se vine mezi napůl roubenými

domy k tržišti s dřevěným kostelíkem poněkud

připomínajícím norský plaňkový kirk. Papillon kráčel

hlučnou změtí řemeslníků a hospodyň, kteří na něj zírali, neobratně se ukláněli, ale neodvažovali se ho oslovit.

Nemělo význam se představovat, proto zahalil svůj štít.

Alianora, která jela vpředu s Hugim, byla dobře známá, a Holger slyšel, jak na ni volají.

„Hej, labutí panno, co tě sem přivádí?“

„Kdo je ten rytíř?“

„Co nového v lesích, labutí panno?“

„Co nového v Charlemontu? Nevidělas mého bratrance

Hersenta?“

„Nevíš něco o farizijském vojsku?“ V tom hlase zněla

úzkost; lidé, kteří ho slyšeli, se křižovali. „Přivedla jsi pána, který nás ochrání?“

Dívka se usmívala a mávala, i když ne zcela bezstarostně.

Neměla ráda kolem sebe tolik zdí a lidí.

Přivedla Holgera k domu ještě užšímu a

nepravidelnějšímu, než byly ostatní. Nad dveřmi byl k

balkonu připevněn vývěsní štít. Holger četl ozdobná

písmena:

MARTINUS TRISMEGISTUS

Magister Magici

kouzla, čáry, proroctví, léčení, elixíry lásky,

požehnání, zaklínání, bezedné měšce,

- 142 -

zvláštní skupinové slevy

„Hm,“ ozval se. „To vypadá na podnikavého chlapíka.“

„Ach, určitě,“ přisvědčila Alianora. ,Je také v Tarnbergu

apatykářem, zubařem, písařem, proutkařem a koňským

doktorem.“

Sklouzla svižně ze sedla a na okamžik odhalila dlouhé

nahé nohy. Holger ji následoval a přehodil otěže přes kůl.

Na cestě postávalo pár otrhaných chlapů s pohledy

upřenými na koně a výstroj. „Hlídej tady ty věci, Hugi,“

řekl.

„Páni, jestli se někdo pokusí ukrást Papillona, tak ho

lituju,“ odpověděl skřítek.

„Jo, toho se právě bojím,“ kývl Holger.

Byl na pochybách, zda má svěřit svoje tajemství se vším

všudy tomuhle starosvětskému čarodějovi. Ale Alianora

toho člověka vřele doporučovala a on nevěděl, kam jinam

se obrátit.

Jak vcházeli do krámku, rozcinkal se zvonek. Uvnitř byla

tma a spousta prachu. Na policích a stolech se kupila

směsice lahviček, baněk, moždířů, alembiků, křivulí,

mohutných knih vázaných v kůži, lebek, vycpaných

zvířat a bůhvíčeho dalšího. Sova na bidýlku zahoukala, zpod nohou vyskočila kočka.

„Jen dál, jen dál, milý sire, okamžíček, prosím,“ zvolal

ostrý vysoký hlas. Mistr Martinus přiklusal ze zadních

místností a mnul si ruce. Byl to drobný mužíček v

ošoupaném černém rouchu, na němž četným praním

vybledly symboly zvěrokruhu. Kulatou lysou hlavu mu

lemoval chomáč vousů, pomrkával slabýma očima a

plaše se usmíval. „Ach, jak se daří, sire, jak se daří? Čím ti mohu být nápomocen?“ A při bližším pohledu dodal:

- 143 -

„Vida, to je ta malá labutí panna. Vejdi, má drahá, jen

vejdi. Ale ovšem, ty už jsi tady, není-liž pravda? Ano,

ano, namoutě jsi.“

„Máme pro tebe úkol, Martine,“ řekla Alianora. „Možná

je vskutku těžký, ale neznáme nikoho jiného, kdo by nám

pomohl.“

„Inu dobrá, učiním, co je v mých silách, má drahá, a ty

rovněž, milý sire. Učiním, co je v mých silách.

Promiňte.“ Martinus setřel prach z pergamenu

zavěšeného na zdi, což byl způsob, jak k němu přitáhl

Holgerovu pozornost. Text na něm oznamoval, že jelikož

Martinus filius Holofii splnil požadavky stanovené

zkušební radou, a tak dále, a tak dále, nyní z moci mně

svěřené regenty Univerzity v Rhiannonu tímto mu uděluji

hodnost magistra v oboru magie, se všemi výsadami a

závazky z toho plynoucími, a tak dále, a tak dále.

„Obávám se, že nemůžu...“ Holger se chystal vysvětlit,

že nemá žádné peníze, ale Alianora mu vrazila loket do

žeber.

„Tohle vyprávění vyjeví děsivá tajemství,“ řekla rychle.

„Není pro ledajakého obyčejného horského čaroděje,

jemuž by sežehla duši.“ Věnovala černokněžníkovi

takový úsměv, že omráčil dokonce i Holgera, kterému

nebyl určen. „Proto jsem přivedla tohoto rytíře k tobě.“

„A, velmi prozíravé, dívenko, velmi prozíravé, mohu-li

soudit. Pojďte dál, prosím, pojďte do mé pracovny a tam

si popovídáme o tvém problému.“ Martinus se šoural

před nimi do místnůstky, stejně tmavé a přeplněné věcmi,

jako byl krámek. Shodil knihy z křesel, zabručel něco na

omluvu své hospodyně, a pak nahlas vypískl: „Víno!

Přines nám víno pro tři.“ Po krátké odmlce: „Ty tam!

Povídám, probuď se! Víno pro tři.“

- 144 -

Holger se sesunul do jednoho z křesel, které pod jeho

vahou varovně zaskřípalo. Alianora zlehka usedla na

okraj dalšího a těkala očima kolem sebe jako lapený pták.

Martinus si našel

třetí křeslo, zkřížil nohy, propletl prsty a řekl: „Tak, sire, jaké máš tedy potíže?“

„No, ehm,“ začal Holger, „všechno to začalo tehdy,

když... ach, zpropadeně, vlastně nevím, kde začít.“

„Chtěl by ses natáhnout na pohovku?“ zeptal se Martinus

starostlivě.

Do místnosti vplula láhev se třemi sklenkami a přistála

na stole. „No konečně,“ zavrčel čaroděj. Po chvíli, když

neviditelný služebník zřejmě odešel, pokračoval dál.

„Povídám vám, v dnešní době neseženete slušnou

výpomoc. Vůbec. Tenhle duch je třeba úplně nemožný.

Nebo přinejmenším svérázný,“ zmírnil svůj soud. „Ne

jako za mého dětství. Tenkrát každý znal svoje místo. A

co se týče bylin a mumií a drcených ropuch, jemine,

tyhle věci se už prostě nedělají tak jako dřív. A ty ceny!

Můj drahý sire, nebudeš tomu věřit, ale jen za poslední

čtvrtrok...“

Alianora zakašlala. „Ach, omluvte mě,“ řekl Martinus.

„Odbíhám. Spatný zvyk, odbíhat od tématu. Musíte mi

říct, abych neodbíhal.“ Nalil víno a nabídl je hostům.

Dalo se pít. „Pokračuj, milý sire, prosím pěkně. Řekni, co máš na srdci.“

Holger vzdychl a pustil se do svého příběhu. Martinus ho

překvapoval otázkami a komentáři stejně pohotovými

jako před časem vévoda Alfrik. Když Holger popisoval

svůj pobyt u matky Gerdy, černokněžník zavrtěl hlavou.

„Znám tu osobu,“ prohlásil. „Nemá dobrou povahu. Není

divu, že ses dostal do potíží. Zahrává si s černou magií.

- 145 -

Právě tihle praktikové bez koncese dělají naší profesi

špatné jméno. Ale pokračuj, sire.“

Na konci Martinus sešpulil rty. „Zvláštní příběh,“ řekl.

„Ano, myslím, že tvůj předpoklad je správný. Skutečně

jsi jádrem nějaké velmi závažné věci.“

Holger se rozechvěle naklonil dopředu. „Kdo jsem?“

naléhal. „Kdo nosí tři srdce a tři lvy?“

„Obávám se, že to nevím, sire Holgere. Domnívám se, že

jsi, či jsi byl, nějakým významným člověkem v

západních zemích, jako je třeba Francie.“ Martinus se

zatvářil učeně: „Jsi obezná-

měn s mystickou geografií? Tak tedy věz, že celý svět

Zákona — nebo člověka — je obklopen podivnými

úkazy, jako je ostrov v moři Středosvěta. Na severu žijí

obři, na jihu draci. Tady v Tarnbergu jsme blízko

východnímu okraji lidského osídlení a víme něco málo o

královstvích, jako je Farizie a Trollheim. Ale zprávy

putují pomalu a cestou se vytrácejí. Takže máme jen

mlhavé a zkomolené zvěsti o východních říších — a to

nejen o panstvích Středosvěta v západním oceánu, jako je

Avalon, Lyonesse a Huy Braseal, ale dokonce i o zemích

obývaných lidmi, jako Francie a Španělsko. Takže, byť

tento rytíř se srdci a lvy, kterým patrně jsi, může být

běžným pojmem v tamté části světa, já ho neznám. A ani

nemyslím, že se taková informace nachází v mých

knihách, i když si už opravdu musím v dohledné době

pořídit soupis své knihovny. Nicméně...“ zatvářil se

soustředěně a ztratil něco ze své nervozity, „obecně

vzato, myslím, že dokážu odhadnout, co se stalo. Ten

rytíř ze západu byl zřejmě pro Chaos příliš mocným

nepřítelem v otevřeném střetu. Velmi pravděpodobně byl

jedním z Vyvolených, tak jako Karel nebo Artuš, či jejich

- 146 -

nejvýznamnější paladýnové. Nemyslím přímo svatý, ale

bojovník, kterého Bůh obdařil neobyčejnými

schopnostmi a uvalil na něj neobyčejné břímě. Rytíři

Kulatého stolu a Karlova dvora jsou už dávno mrtví, ale

jejich místo mohl zaujmout další hrdina. Takže, aby

Chaos mohl mít naději na úspěch, musel být tento člověk

odstraněn z cesty.

Morgana to mohla docela dobře provést sama. Zaklela by

v něm jeho minulý život tak, aby mu nepomohlo žádné

běžné kouzlo, proměnila by ho v dítě a uvrhla ho do toho

tvého druhého světa s nadějí, že se nevrátí, dokud Chaos

nezvratně nezvítězí. Proč ho jednoduše nezabila,

nedokážu říct. Možná neměla to srdce. Nebo ho snad,

pokud byl jedním z Vyvolených, chránily mocnější síly,

než jsou ty její.

V každém případě věřím, že se sem měl vrátit v

rozhodujícím okamžiku. Přímý zásah vyšší moci se zdá

nepravděpodobný; při vší úctě, sire, pochybuji, že se už

nacházíte ve stavu jasno-zřivosti, to kouzlo ve vaší mysli jistě přetrvává. Ne, myslím, že

Morgana nepochopila jednotu stvoření, o které, jak

říkáte, jste sám hloubal. A v okamžiku nejvyšší nutnosti

se ten hrdina musel vrátit. Středosvět nyní využívá veškerý svůj um a sílu, aby ho zastavil. Nebo respektive

tebe.“ Martinus dokončil svou řeč nevzrušeně. „Je to

pouhá teorie, můj milý sire. Pouhá teorie. Ale troufám si

tvrdit, že známá fakta do ní zapadají.“

Holger pokrčil rameny. Byla to děsivá situace. Nelíbilo

se mu být figurkou na něčí šachovnici.

Ne, to ani nebyl. Byl svobodný. Příliš svobodný.

Ztělesňoval sílu, o které vůbec nic nevěděl a s kterou

neuměl zacházet. Ach, vem to ďas! Proč se tohle muselo

- 147 -

přihodit ze všech lidí zrovna jemu?

„Můžeš mě poslat zpátky?“ zeptal se napjatě. Alianora

prudce vydechla a odvrátila se. Věděla, že se chci vrátit, pomyslel si Holger s nádechem lítosti, ale nevnímala to a

až do této chvíle žila v jakémsi snu.

Martinus zavrtěl hlavou. „Ne, sire, bojím se, že tento

úkol je pro mne příliš náročný. Velmi pravděpodobně

bude příliš náročný pro kohokoliv, ať už smrtelníka, či

obyvatele Středosvěta. }e-li můj odhad správný, není to

tak, že by ses pouze zapletl do boje mezi Zákonem a

Chaosem, nýbrž jsi jeho nedílnou součástí.“

Povzdechl si. „Možná kdysi,“ řekl, „když jsem byl mladý

a veselý a namyšlený, bych se ti pokusil vyhovět. Nemáš

tušení, jaké mohou studenti provádět vylomeniny, pokud

jsi nebyl na kouzelnické škole... Ale poznal jsem hranice

svých možností. Obávám se, že ti neposkytnu valnou

pomoc, a dokonce ani radu.“

„Ale co mám dělat?“ zeptal se Holger bezmocně. „Kam

mám jít?“

„To nejsem schopen říct. A ještě — ještě je tady ten meč

Cortana. Vyprávění o něm pochází ze západu, ale je tak

nezvykle zřetelné a barvité, až si myslím, že ty

popisované události se mohly odehrát někde mnohem

blíž. Je to příběh o meči Cortana vykovaném ze stejné

oceli jako Joyeuse, Durindal a Excalibur, a o tom, že

jeden světec, skutečný světec, ho požehnal, aby v rukou

právoplatného vlastníka ochránil Kristanii v době, kdy

ostatní slavné zbraně odešly spolu se svými pány. Ale

později, jak se vypráví, byl tento meč ukraden a zakopán

na nějakém dalekém místě pochopy... koho? Morgany le

Fay? Víš, oni ho nemohli zničit, ale s pomocí pohanů, na

které nepůsobilo jeho posvěcení, ukryli Cortanu jinde,

- 148 -

aby nemohl být použit proti nim.“

„Mám se ho tedy pokusit najít?“

„Nebezpečná věc, mladíku. Avšak nevidím nic jiného, co

by tě dokázalo dlouho chránit před nepřáteli. Něco ti

povím.“ Martinus poklepal Holgerovi na koleno. „Povím

ti, co udělám. Použiju své síly, a některé z nich jsou tak laskavé, že je nemusím nazývat bezvýznamnými, abych

se pokusil zjistit, kdo jsi a kde je schovaný ten meč. Díky jeho auře by ho mohli zaznamenat vzdušní duchové,

které mohu povolat. Ano, to je zřejmě nejlepší cesta.“

„Nedokážeme ti ani vyjádřit své díky,“ ozvala se

Alianora. Ve stavu úlevy, že Holger v příštím okamžiku

bleskurychle nezmizí, ji podle všeho neznepokojovala ani

vidina nebezpečí.

„Obávám se, že tu nemám místa pro hosty,“ řekl

Martinus, „ale je tady hostinec, kde byste mohli

přenocovat. Řekněte hostinskému, že vás posílám a —

hm, ne, zapomněl jsem na ten jeho účet. Tak, a přijďte

zase zítra... Ach, ano. Nechtěl bys změnit podobu kvůli tomu Saracénovi? Mám tu nějaké dobré maskování za

velmi rozumnou cenu.“ „Saracénovi?“ vykřikl Holger.

„Cože? Já jsem ti to neřekl? Bůh mě opatruj, takže

neřekl. Dočista jsem zapomněl. Začínám být roztržitý.

Musím si sestavit kouzlo na posílení paměti. Ach, ano,

ten Saracén, o kterém jsi slyšel, tě hledal. Je také ve

městě.“

- 149 -

16

Hledání v knihách potvrdilo Martinovu domněnku, že

nemá žádné dostatečně mocné kouzlo, které by dokázalo

zvednout závoj z Holgerovy paměti. Ale několika

magickými tahy a odporně smrdutým kouřem vybavil

Dána novou tváří. Zrcadlo Holgerovi ukázalo, že mu

ztmavl a zhrubl obličej; vlasy a krátké žluté vousy, které si pěstoval, byly teď černé a oči hnědé. Alianora

vzdychla. „Předtím ses mi líbil víc,“ řekla.

„Až budeš chtít nabýt svého přirozeného vzhledu, zvolej

Belgor Melanchos a tohle odvane,“ řekl Martinus. „Ale

střež se přiblížit k posvátným předmětům. Například meč

Cortana to kouzlo rozpustí taky. Tohle konkrétní kouzlo

je sice jen lehkým hříškem, ale obsahuje pohanské prvky,

a vliv posvátného... Zkrátka a dobře, drž se zpátky od

požehnaných věcí. Věta o převrácené mocnině, však víš.“

„Udělej radši něco s mým koněm,“ řekl Holger. „Je taky

hodně výrazný .“

„Člověče drahý!“ vyhrkl Martinus.

„Prosím,“ předla Alianora. Její řasy na něj prosebně

zamrkaly.

„Ach, tak dobrá, dobrá. Přiveď ho sem. Ale hlídej ho, ať

tu nic neprovede.“

Papillon vyplnil téměř celý krámek. Vyšel jako velký

kaštanový válečný oř. Když už byl Martinus v tom,

proměnil také Holgerův štít. Na otázku, jaký chce nový

znak, si Dán dokázal vzpomenout pouze na Ivanhoa, a tak dostal strom vytržený s kořeny. Holger sám, protože

byl součástí klamu, viděl všechny změny pouze v

zrcadle.

„Přijďte zase zítra a já vám povím, co jsem se dozvěděl,“

- 150 -

řekl kouzelník. „Ale pamatujte, ne před polednem. Tihle

venkované vstávají v nekřesťanskou hodinu.“

Cestou do hostince míjeli kostel. Holger zastavil koně.

Chtěl zajít dovnitř a pomodlit se. Ale ne, v tomhle

přestrojení se neodvážil. Opět něco z toho neznámého

rytíře? Musel být vcelku zbožný. Bylo těžké odjet zpátky do temnot, aniž by přijal hostii. .. Holger pobídl Papillona do klusu.

Mezitím se už snesla noc a oni klopýtali neosvětlenými

ulicemi k hostinci. Na dvoře je přivítal zavalitý, bodře vyhlížející muž. „Hledáte ubytování? Ano, sire, máme

útulný pokoj, kde nocovaly dokonce i korunované

hlavy.“

Což nám, doufám, neznepříjemní nocování kvůli

štěnicím, pomyslel si Holger. „Dva pokoje,“ řekl.

„Ach, schoulím se ve stáji s koňmi,“ poťouchle se

zašklebil Hugi.

„Stejně chceme dva pokoje,“ trval na svém Holger.

Když sesedli, Alianora se k němu naklonila. Zachytil

jemnou sluneční vůni jejích vlasů.

„Proč, můj milý?“ zašeptala. „Spali jsme bok po boku

tam v údolích.“

„Ano,“ zamručel. „Ale já už si vůbec nevěřím.“

Tleskla rukama. „Ach, výborně!“

Hostinský pokrčil rameny. Když měl pocit, že se nikdo

nedívá, poklepal si prstem na čelo.

Pokoje byly malé, nebyl v nich žádný nábytek kromě

lůžka, ale působily docela čistě. Holger přemýšlel, čím

asi zaplatí. Měl příliš mnoho jiných starostí, než aby si

vzpomněl, že je bez peněz. A Alianora, dítě lesů, asi na

tuhle stránku věci zapomněla. Kromě toho, zvěst o jeho

příjezdu se už mohla rozšířit po městě; někdo by si určitě

- 151 -

domyslel, že rytíř s tmavou pletí získal svou tvář od

Martina, a možná by se o tom doslechl i ten Saracén. Ale

jedno po druhém, problémy je třeba řešit, až opravdu

nastanou.

Svlékl si brnění a natáhl svou nejlepší tuniku a kalhoty,

ale meč si ponechal. Když vyšel ze dveří, narazil na

Alianoru. Přišlo mu vhod, že chodba byla tak temná a

ona mu nemohla vidět do tváře. „Půjdeme se najíst?“

zeptal se bezbarvě.

„Ano.“ Její hlas zněl trochu přiškrceně. Náhle ho chytila

za ruce. „Holgere, co se ti na mně nelíbí?“ „Nic,“

odpověděl. „Mám tě moc rád.“

„Vadí ti, že jsem labutí panna, divoká a nekřtěná? To

bych mohla změnit,“ polkla. „Mohla bych se naučit být

dámou.“

„Já—Alianoro... Ty víš, že se musím dostat domů.

Navzdory tomu, co říkají, nemám v tomhle světě

skutečné místo. Takže tě jednou opustím. Navždycky.

Bylo by těžké pro nás pro oba, kdyby... kdybych si vzal

tvé srdce s sebou a ty sis tu nechala moje.“

„Ale co když se nebudeš moct vrátit?“ zašeptala. „Když

tu budeš muset zůstat?“

„To by bylo něco jiného.“

„Ach, jak doufám, že to nepůjde! A zároveň se ti budu

snažit ze všech sil pomoci domů, protože to je tvoje

přání.“ Odvrátila se od něj, takže těžko mohl vidět, jak

svěsila hlavu. „Život je tak zvláštní.“

Vzal ji za ruku a sešli dolů.

Šenk byl dlouhý a nízký, osvětlený svíčkami a

opravdovým krbem. V těchto těžkých časech hostinský

prostřel kromě Holgera a Alianory už jen pro jednoho

hosta. Když vstoupili dovnitř, muž vyskočil z lavice s

- 152 -

výkřikem. „Oj...“ Zarazil se, když Dán vešel do světla.

„Spletl jsem si tě, vážený sire,“ uklonil se. „Myslel jsem, že jsi ten, koho hledám. Prosím za odpuštění, dámo a

pane.“

Holger ho pozoroval. Tohle je určitě ten Saracén. Byl

středně vysoký, štíhlý, měl na sobě elegantní splývavou

bílou košili a kalhoty, a na nohou žíhané červené boty. U

pasu, přepásaného šerpou, mu visela turecká šavle. Tvář

pod turbanem se smaragdovou broží a pštrosím pérem

byla temná a úzká, s orlím nosem, vévodil jí špičatý

černý vous a zlaté kruhy v uších. Cizinec se pohyboval s

kočičí pružností, tón jeho hlasu byl hluboký a

kultivovaný, avšak Holger vycítil, že v boji by s ním bylo těžké pořízení.

„Mír s tebou,“ odpověděl Dán ve snaze být zdvořilý.

„Smím

ti představit paní Alianoru de la Foret? Já jsem zván,

ehm, sir Rupert z Graustarku.“

„Obávám se, že jsem nikdy neslyšel o tvých statcích,

milý sire, ale pocházím z dalekého jihovýchodu a tyhle

krajiny mi nejsou známy. Sir Carahue, někdejší král Mauretánie, poníženě k tvým službám.“ Saracén se

uklonil téměř k zemi. „Povečeříš se mnou? Bylo by mi

potěšením, ach.

„Děkuju ti, laskavý rytíři,“ odpověděl Holger okamžitě.

Ulevilo se mu, že o účet za večeři se postará někdo jiný.

Usedli s Alianorou ke stolu. Carahuea poněkud vyvedl z

míry nekonvenční dívčin oděv, ale hleděl diskrétně

stranou.

Poručil, aby mu přinesli vzorky vín hostinského, z

každého usrkl, zamrkal a navrhl ten nejlepší doprovod ke

všem chodům. Holger se nemohl ubránit poznámce:

- 153 -

„Myslel jsem, že tvá víra pití přísně zakazuje.“

„Ach, spletl ses ve mně, sire Ruperte. Jsem křesťan jako

ty. Kdysi jsem vskutku bojoval za pohany, ale můj

přemožitel, urozený a ušlechtilý rytíř, mě získal pro

pravou víru. I kdybych však byl stále synem

Mohamedovým, nebyl bych tak nezdvořilý, abych si

nepřipil na zdraví tvé velmi krásné ženy.“

Během přátelské večeře hovořili o nezávazných věcech.

Potom Alianora zívla a odešla si lehnout, z těžkého

vzduchu na ni padla ospalost. Holgerovi s Carahuem se

spát nechtělo a pustili se do náruživějšího pití. Dán se

zpočátku držel zpátky; nelíbilo se mu nechat si platit

každou rundu. Ale Saracén trval na svém.

„Těšíme společnost urozeného šlechtice, který dokáže

složit šestinu stejně jako zlomit kopí,“ prohlásil, „a

takoví jsou vzácní v tomto divokém pohraničí. Prosím tě,

dovol, abych ti vyjádřil svou vděčnost.“

„Tohle rozhodně není místo, kde by se člověk měl

zdržovat,“ podotkl Holger. A přešel k věci: „Musel tě

sem přivést nějaký závažný důvod.“

„Ano, hledám jednoho člověka.“ Carahueovy oči nad

okrajem sklenice byly pronikavé. „Možná jsi o něm

slyšel? Veliký

chlapík, asi jako ty, ale se žlutými vlasy. Velmi

pravděpodobně jede na černém hřebci a nese erb buď s

černým orlem ve stříbrném poli nebo se třemi rudými

srdci a třemi rozkročenými lvy ve zlatém poli.“

„Hm.“ Holger si mnul bradu a snažil se zachovávat klid.

„Něco se mi myslím doneslo, ale nemůžu si pořádně

vzpomenout. Jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„To jsem neříkal,“ odpověděl Carahue. „Dopřeješ-li mi

takový rozmar, jeho jméno si nechám pro sebe. Je

- 154 -

pravda, že má mnoho mocných nepřátel, a jak se

rozkřiklo, chystají se s ním záhy změřit síly.“

„A ty jsi tedy jeho přítel, sire?“

„Snad,“ řekl Carahue klidně, „by bylo nejlepší, kdyby mé

důvody zůstaly také utajené. Ne proto, že bych ti nevěřil, sire Ruperte, ale i stěny mají uši a některé ani nepatří

lidem. A já jsem cizinec, nejen v této části světa, ale i v celé této době.“

„Cože?“

Carahue Holgera upřeně pozoroval, jako by chtěl zachytit

každičký náznak jeho reakce, zatímco říkal: „Jen tolik se

ti odvážím říct: Znal jsem toho muže, kterého jsem hledal

už před staletími. Ale zmizel mi v neznámých

královstvích. Jednou jsem zjistil, že se vrátil, když le beau pays de France byly v nebezpečí, rozdrtil pohanské nájezdníky a opět zmizel. Ale to už bylo po mém životě.

Neboť když poprvé zmizel, vydal jsem se na moře, abych

ho vyhledal. Veliká bouře mě zastihla na břehu Huy

Braseal, kde mě přijala ve svém čarovném hradu ta

nejkouzelnější panna.“ Zasněně si povzdechl. „Čas v tom

království plynul zvláštně, prý stejně jako v Avalonu

nebo pod Elfí horou. Připadalo mi, že jsem se u ní zdržel

asi tak rok; avšak v zemích lidí zatím uplynuly stovky let.

Když jsem nakonec zaslechl zvěsti o shromažďování

vojsk po celém Středosvětě, ukradl jsem knihu

kouzelného umění své milenky a zjistil, že ta smršť se

nejdříve rozpoutá v těchto východních krajích. Dozvěděl

jsem se taky, že O..., toho rytíře, kterého, jak doufám,

zase potkám, stáhne ta nadcházející bouře nazpět z cizích

království, kam byl vypuzen. Tak jsem se zmocnil

kouzelné lodě, která mě přes noc přepravila z Huy

Braseal k jižnímu pobřeží tohoto království. Tam jsem si

- 155 -

pořídil koně a vydal se na sever hledat rytíře. Ale Bůh

dosud nechtěl, abych měl úspěch.“

Carahue se zaklonil a žíznivě se napil. Holger se zachmuřil. Teď už byl docela ochotný takové historce

věřit. On sám měl ještě nepravděpodobnější zážitky. Ale

ten Saracén mohl lhát... ne, Holger měl tušení, že ve

všem, co říkal, mluvil pravdu. Ta hubená hnědá tvář mu

byla povědomá. Někde, někdy musel Carahuea rozhodně

znát. Ale byl to přítel či nepřítel? Saracén sám se tomuhle přiznání obezřetně vyhnul a Holger cítil, že by nebylo

moudré vyptávat se. Je pravda, že Maur hovořil o hle-

daném muži v dobrém, ale to nic nedokazovalo. Podle

prapodivného kodexu rytířství mohli lidé na sebe pět

chválu, zatímco si vzájemně vytrhávali játra.

Zmínka o staletí starém známém Holgera příliš

nezneklidňovala. Nemohl se cítit opuštěnější a trpět

větším steskem po domově než dosud. A tahle představa

leccos vysvětlovala. On, Holger, se třemi srdci a třemi

lvy byl tím rytířem, kterého Morgana zlákala na svůj

ostrov bezčasí Avalon. Jednou se vrátil, když ho Francie

potřebovala. Morgana ho nechala jít, zřejmě ji příliš

nezajímalo, kdo válku vyhraje, a když bylo po všem, tak

se k ní vrátil. A teď zase... Ale tentokrát se vrátil z

mnohem vzdálenějšího místa, a Morgana se mu postavila

se všemi svými temnými silami.

„Nechtěl bych být příliš všetečný, sire Ruperte,“ ozval se Carahue zdvořile, „avšak pokládám za zvláštní, že rovněž

ty dlíš v tomto neklidném hraničním kraji. Pověz mi,

prosím tě, kde leží tvůj Graustark?“

„Ach, dole na jihu,“ zamručel Holger. „Dal jsem... jistý

slib. Labutí panna se laskavě nabídla, že mi jej pomůže

vyplnit.“

- 156 -

Carahue zvedl obočí. Očividně z toho nevěřil ani slovu.

Ale pouze se usmál. „No tak, nerozveselíme se nějakou

písní? Třeba znáš nějakou baladu, villanellu nebo sirvant, které by potěšily uši příliš dlouho uvyklé jen vytí vlků a šumění dešťů.“

„Můžeme to zkusit,“ souhlasil Holger, vděčný za změnu

tématu.

Několik dalších hodin si navzájem vyměňovali písně.

Vyžádalo si to spoustu vína na svlažení hrdla a promazání paměti. Carahuea nadchl neuhlazený překlad balady „Už

dávno tomu“. Při jejím společném zpěvu probudili celý

dům, když si poněkud nejistým krokem pomáhali po

schodech nahoru a do postele .

- 157 -

17

Druhý den v poledne Holgerovi třeštila hlava, když

kráčel k Martinovu krámku, a Alianora významně

mlčela. Hugiho s koňmi nechali v hostinci, neboť

hostinský na ně vrhal podezřívavé pohledy. Nejspíš měl

zkušenosti s hosty, kteří oplývali ušlechtilým zjevem, ale do kapsy měli hluboko.

Čaroděj se na ně radostně usmíval. „Ach, myslím, že jsi

příliš často nahlížel na dno číše, příteli,“ zasmál se s

nepříjemnou blahosklonností těch, co to nedělají. „Ech,

muži jsou muži, co říkáš, milá dívko?“ Zvedl jednu

láhev. „Náhodou tady mám výbornou specialitku za

rozumnou cenu na mrzuté nálady, puchýře, revmatismus,

lepru, zimnici, mor a kocovinu. Hod' do sebe jednu plnou

sklenku... Tak, nebylo to tak hrozné, co?“ Životabudič

Holgera opravdu okamžitě zbavil jeho soužení. Napadlo

ho, že kdyby získal recept a lék by účinkoval i v jeho

světě, nadělal by jmění. Ale Martinus opět zvážněl.

Drobný mužík přecházel po svém krámku s rukama za

zády, oči upřené na podlahu a tlumeně vysvětloval:

„Nedokázal jsem zjistit, kdo jsi, sire Holgere. Kletba

mlčení spočívá na všech bytostech, které by mi to mohly

říct. Což naznačuje, že budeš někdo velmi významný.

Avšak nepřítel nepomyslel na všechno. Zburcoval jsem

hbité vzdušné duchy, dokonce povolal k poradě i Ariela,

a oni vskutku dokázali vypátrat, kde je ukrytý meč

Cortana. To místo není odtud příliš daleko. Avšak není to

pouť, kterou bych chtěl podniknout.“ Holgerovi se

rozbušilo srdce. „Kde?“

Martinus pohlédl na Alianoru. „Znáš kostel svatého

Grimmina na pláních?“ zeptal se.

- 158 -

Kousla se do rtu. „Slyšela jsem o něm,“ připustila.

„Tak tam leží ten meč,“ řekl Martinus. „Myslím, že

obyvatelé

Středosvěta vybrali místo tady na východě, aby byl meč

daleko od svého právoplatného vlastníka, a zvláště pak

kostel svatého Grimmina by mu jeho hledání nesmírně

ztížil, pokud by se mu vůbec kdy dostal na stopu.“

Zavrtěl svou lysou hlavou. „Nemohu ti s čistým

svědomím doporučit, aby ses tam vydal, mladíku.“ „Co

je to za místo?“ zeptal se Holger.

„Starý opuštěný kostel v horách severně odtud. Před

staletími jej postavili misionáři, v naději, že přivedou

tamější divoké kmeny na pravou víru, a nějaký čas tam

skutečně působil církevní řád. Potom je nějaký vůdce

banditů všechny povraždil a kostel od té doby zpustl.

Říká se, že ten vůdce znesvětil oltář lidskou obětí, takže celá stavba již není posvátná, ale je to místo, kde sídlí zlí duchové a vládne smůla. Dokonce ani barbaři už si ke

svatému Grimminovi netroufají.“

„Hm.“ Holger sklopil zrak. Jako by na něj najednou

padla veliká tíha. Martinus nežertoval.

Na okamžik ho napadlo, proč by se tím měl zabývat.

Proč by se měl vlastně vůbec vracet domů? Co ho tam

tolik táhlo? Ach ano, přátelé, vzpomínky, oblíbená místa,

ale měl-li být naprosto upřímný, po nikom ani po ničem

se mu nestýskalo nesnesitelně. Válka, hlad, šedivá

jednotvárnost, odosobněnost. Vždyť kdyby se mu

opravdu podařilo vrátit, mohl by se ocitnout ve stejném

časoprostorovém okamžiku, ve kterém zmizel. Fyzikální

zákony zachování energie a hmoty to naznačovaly. A on a jeho přátelé byli drženi v šachu na pláži, věděli, že

zemřou, a těšili se rychle mizející nadějí, že by mohli

- 159 -

zůstat naživu do té doby, než loď dorazí ke švédskému

pobřeží.

Zpropadeně, všechno naznačovalo, že dokonce ani ten

druhý svět není jeho vlastní. Patřil sem, do tohoto

karolínského vesmíru; ten druhý byl jen vyhnanství. V

tolika různých ohledech to bylo lepší a čistší místo k

životu... Ne, odporoval jeho zarputilý smysl pro přesnost, to není fér. Tenhle svět měl své stinné stránky. Ale jen

díky tomu, že je odlišný, nesliboval mu více

dobrodružství a možností než to nejlepší na té druhé

Zemi?

V Alianořiných kadeřích zaplál rozptýlený sluneční

paprsek. Nikdy nepoznal dívku, jako je ona. Kdyby se

vykašlal na celou tuhle pitomou výpravu a odešel s ní,

mohl by o sobě rozhodovat sám. Král lesů, nebo by si

jistě dokázal vybojovat nějaké území v tomhle bouřlivém pohraničí, nebo kdyby toužil po civilizovanějším světě,

mohl by s ní odejít do Říše a...

A pak? Chaos se stále připravoval k boji. Vzpomněl si na

Alianořinu obavu, že Farizejové by mohli rozprostřít své

šero na celou planetu. Vzpomněl si, co mu vyprávěla

Morgana o neopatrné hře se světy a slunci, o lidech a

jejich domovech a nadějích, které pohltila zkáza.

Ne, opravdu neměl na vybranou. Jako žádný čestný

člověk v takové době. Musel udělat, co bylo v jeho

silách, aby získal Cortanu a navrátil tuto zbraň jejímu

oprávněnému vlastníkovi, nebo jí vládl sám, pokud je on

tím pravým. A potom, jestli bude nějaké potom, se bude

moci rozhodnout, zda pokračovat v úsilí o návrat napříč univerzy. Vzhlédl. „Pojedu,“ prohlásil. „Pojedeme,“

opravila ho Alianora.

„Jak je libo,“ odvětil Martinus jemně. „Modlím se za tvé

- 160 -

štěstí, sire Holgere. Bůh s tebou, Bůh s tebou, neboť

myslím, že pojedeš v zájmu nás všech.“

Otřel si oči rukávem. Potom nasadil úsměv, zamnul si ru-

ce a řekl: „Tak, to by bylo. A teď váš účet. Protože se

vydáváte na nebezpečnou cestu, jistě si přejete vyřídit

tyhle záležitosti ihned?“

„Ehm, ech,“ odkašlal si Holger.

„Nemáme teď žádnou hotovost,“ řekla Alianora. „Ale

když nám pošleš účet později, dohlédnu na jeho

zaplacení.“

„Řekl bych, že máte spoustu hotovosti,“ protestoval

Martinus. „Vidíte tady, tenhle obchod neposkytuje úvěr

a...“

„Ale na tvém štítě stojí, že umíš přičarovat věčně plné

měšce,“ začal Holger.

„Reklama,“ přiznal Martinus. „Má to podpořit

uměleckou věrohodnost.“

„Ale no tak, starý dobrý příteli.“ Alianora se usmála a

vzala mága za ruku. „Netrápil bys přece člověka, který

hodlá spasit svět, co říkáš? Vždyť těmi svými kouzly se

podílíš na slavném hrdinském činu. Tvoje jméno se bude

navždy opěvovat v písních.“

„Tím svým věřitelům nezaplatím,“ protestoval Martinus.

„Ach, což není pravda, že hrdinský čin je víc než velké

bohatství?“ Alianora ho pohladila po tváři.

„No,“ zaváhal Martinus, „v Písmu se praví něco v tom

smyslu, ale...“

„Ach, můj příteli, díky ti! Věděla jsem, že budeš

souhlasit! Díky!“

„Ale,“ blekotal Martinus. „Ale to nemůžeš... to já

nedovolím...“

„Ne, ne, už raději ani slovo. O pomoci, kterou jsi nám

- 161 -

poskytl, se nám beztak ani nesnilo. Sbohem, laskavý

muži.“ Alianora mu vlepila pořádnou pusu, a než se stačil

vzpamatovat, vystrčila Holgera ven z krámku.

Ty ženy! pomyslel si Dán.

Když dorazili zpátky do hostince, našli Carahuea, jak si

hoví na dvoře. Vstal a uklonil se. „Váš maličký společník

mi naznačil, že hodláte brzy pokračovat ve své pouti,

mademoiselle a sire Ruperte.“

„Ano,“ odpověděl Holger. Zachytil podezřívavý pohled

hostinského a dodal: „Možná.“

Carahue si pohladil vousy štíhlou rukou s prsteny. „Můžu

být tak smělý a zeptat se, kterým směrem jedete?“

„Myslím, že na sever.“

„Do té pustiny? Opravdu pamětihodné dobrodružství, po-

kud někdo přežije, aby si ho pamatoval.“

„Říkal jsem, že jsem dal slib,“ zabručel Holger.

„Prosím za prominutí, sire,“ ozval se Carahue. „Bylo by

nezdvořilé ptát se dál, když se o tom zdráháš hovořit. Ale můžu ti nabídnout radu? Pokud si přeješ zachovat

tajemství cíle vaší cesty, nenechávej tolik prostoru ke

spekulacím. Jazyky budou

mlít víc, když je nespoutají žádná konkrétní fakta. A tak si budou někteří lidé myslet, že hodláš vykonat nějaký

hrdinský čin hodný rytíře, třeba zabít jednoho z trollů, kteří zamořují tamní vysočinu a často —jak jsem slyšel -

unášejí lidi a pojídají je; ačkoliv místní obyvatelé, se

kterými jsem se bavil, tvrdí, že tihle trollové se nedají

zabít. A jiní lidé zase budou tvrdit, že se sir Rupert jel postavit králi pohanů. Ale prostý venkovský lid bude

věřit, že hledáš zlatý poklad, co je tam někde zakopaný.

Avšak jak se srovnává kterýkoli z těchto cílů s

doprovodem této mladé dámy? Takže lidé budou ve

- 162 -

volných chvílích klábosit a řeči se budou šířit jako lesní požár. Chceš-li zaplašit tyhle klevety, budeš muset uvést

solidní důvod, nejlépe nějaký tajuplný, aby se lidé o té

záležitosti raději nechtěli bavit.“

Alianora pochopila, o co mu jde, a vyhrkla: „Ach, je to

jen dosti choulostivá cesta k prokletému kostelu svatého

Grimmina.“ Holger se ovládal, jak nejlépe dovedl: „Dal

jsem slib, že tam podniknu pouť, v naději, že zjistím,

kolik tam zbylo oveček. Ehm, raději bych o tom pomlčel,

protože, ehm, příčina mého pokání není z těch, o kterých

by člověk rád hovořil.“

„Ach tak. Odpusť mi.“ Saracénův neproniknutelný

pohled spočinul na Holgerovi. „Víš, že to je kraj, v

kterém by mě samotného nikdy nenapadlo pátrat? Přišlo

mi nepravděpodobné, že by se tam mohl objevit můj

člověk. Ale teď jsi mne přiměl k zamyšlení, jestli by tam

opravdu nemohl být. Kromě toho, kdybych mohl pomoci

při statečném činu, mé postavení v Nebesích by snad

vzrostlo nad současnou žalostnou úroveň. Dobrá

společnost zkracuje míle, nemluvě o tom, že jsou pak i

méně nebezpečné. Možná bychom mohli cestovat

společně?“

Alianora si vyměnila pohled s Holgerem. Ty ho znáš,

říkaly její oči. Musíš se rozhodnout.

Zaváhal. „Nehrozí tam jenom tělesná nebezpečí,“ řekl.

„Myslím, že se můžeme setkat i s černou magií.“

Carahue nedbale mávl rukou. „Tvůj meč je rovný a můj

zakřivený.“ Usmál se. „Takže společně by měly pasovat

na nepřítele všech tvarů.“

Holger se zatahal za bradu. Další člověk by se mu

rozhodně hodil. Zároveň však věděl, že Carahue musí mít

důvod, proč se k nim chce přidat.

- 163 -

Mohl by to být agent Chaosu? Bylo to možné, ale

Holgerovy zvláštní vzpomínky, kterým začínal stále víc věřit, říkaly něco jiného. Představil si sám sebe na

Maurově místě: hledat významného muže z nějakého

významného důvodu, nemít štěstí a potom potkat jiného

rytířského tuláka s poněkud průhlednou historkou. Ano,

vzpomínka říkala, že Carahue má takový způsob myšlení,

zvědavost, která se vrhá kamkoliv. Kromě toho mohl

docela dobře uhodnout, že sir Rupert z Graustarku má

nějakou souvislost s osobou, kterou sám hledá: možná by

tedy mohl vědět, kde ta osoba je. Dokonce i kdyby se

ukázalo, že to tak není, ta vysočina stála za prohledání. V

každém případě měl Carahue dobré důvody přidat se k

siru Rupertovi.

„Velmi toužím po výsadě tvé společnosti,“ naléhal

Saracén. „A ještě víc samozřejmě po té tvé, půvabná

dámo. A toužím po tom tolik, že svolíte-li ve své velké

laskavosti, budu trvat na tom, abyste byli mými hosty

jako předešlé noci... Ne, ne, žádné protesty, to je to nejmenší.“

Holger a Alianora mu věnovali pohled, který on zdvořile

opětoval. Musel si být zatraceně dobře vědom toho, že

jsou na mizině, a smál se pod své špičaté vousy. Nicméně

představa, jak opouštějí Tarnberg, aniž by se museli

poprat s hostinským, byla téměř neodolatelná.

„Platí!“ Holger natáhl ruku. Carahue ji uchopil. „Budeme

si přísahat bratrství?“

„Ano. Na mou rytířskou čest.“

„A na mou.“ Holger cítil, že jeho rozhodnutí bylo

správné. Carahue zřejmě zůstane v průběhu cesty přísaze

věrný; a jakmile Holger získá Cortanu do svých rukou,

Saracén pro něj bude jen sotva představovat hrozbu.

- 164 -

Bezděčně prohodil: „Holá máš záda bez druha.“

Carahue sebou trhl. „Kde ses to naučil?“ vyštěkl. „No

nevím, tak mě to napadlo. Proč se ptáš?“

„Znal jsem kdysi muže, který používal tohle rčení. A

abych pravdu řekl, je to ten, kterého hledám.“

Carahueovy oči se na něj na okamžik zpytavě zahleděly;

pak se odvrátil. „Tak, pojďme poobědvat, a pak se

přichystáme na cestu. Myslím, že nejlepší bude vyrazit

zítra za rozbřesku, co říkáte?“

U jídla jim byl zábavným společníkem, žertoval, zpíval a vzpomínal na poněkud choulostivé historky. Pak s

Holgerem zkontrolovali výstroj. Jeho brnění tvořil lehký

ocelový krunýř, v ramenou rozšířený, s umnými

arabeskami, špičatá helma s klapkami na uši z

kroužkového brnění a holenní chrániče přes vysoké boty

ze zdobené kůže. Jeho štít nesl stříbrnou šesticípou

hvězdu v azurovém poli s červeným lemem, zdobeným

zlatými liliemi; jako zbraň měl luk a šípy a jezdil na

štíhlé bílé klisně. Alianořina valacha ocenil jako dobrého koně, ale dodal, že by si měli raději opatřit mulu, na které by jel Hugi s hojnými zásobami potravin. Většinu

odpoledne pak strávil smlouváním o cenách těchto věcí.

Spát šli brzy, ale Holger nemohl dlouho usnout. Věděl,

že navzdory veškeré opatrnosti Morgana le Fay zjistí,

kam směřuje, pokud to už neví- a že nebude jen nečinně

přihlížet.

- 165 -

18

Dvě další noci přespali u pastýřů. Holger, který nebyl

dost obratný, aby dokázal pohotově vymýšlet přijatelné

detaily, musel mluvit co nejméně, aby se Carahueovi

neprozradil. Saracén obstarával hovor za oba, zvesela,

galantně, a velmi často se obracel k dívce. To zahánělo

Holgera čím dál více k pochmurnému mlčení. Snažil se

potlačit žárlivost — jaký vlastně měl na dívku nárok? —,

ale ta se hned zase vracela.

Třetího dne nechali cesty a pole a domy za zády. Tu noc

přespali v chatrči ovčáka, který jim vyprávěl strašlivé

historky o barbarských nájezdnících, a ještě horší o

trollech, kteří se někdy odvažují až takhle daleko do

údolí. Bylo to poslední lidské obydlí na jejich cestě, s

výjimkou kanibalských vesnic.

Znovu šplhali do hor, strmějších a vyšších než ty na

východě. Alianora tvrdila, že jsou na úpatí obrovského

pohoří Jötun. „A za ním už je jen chlad, temnota a led,

ozářený severní září, neboť to je domov obrů.“

Jejich cíl nebyl tak úplně daleko, na náhorní plošině

nedosahující závratných výšek. Ale byl to přinejmenším

týden cesty poměrně drsnou krajinou.

Projížděli mezi balvany, zjizvenými ledovci a větrem

ohlodanými skalními útesy, vzhůru po táhlých svazích,

nad ostrými hřebeny a roklemi tak úzkými, že tam téměř

nebylo světlo. Lesy se vytratily do ojedinělých shluků

pokroucených zakrslých dubů; tráva tu rostla řídká a

tuhá; vzduch byl chladný ve dne a ledový v noci, mraky

se hnaly přes bledé slunce a ostře zářící hvězdy. Často

museli přebrodit potoky, ženoucí se z vrcholů hor. Jejich

zvířata měla co dělat, aby je nestrhl proud a neutopila se.

- 166 -

Hugi, jehož krátké nohy stěží dosáhly přes rance, na

kterých trůnil, byl jediný, kdo se nenamočil. Vykřikoval

bodré poznámky jako „Lodi, ahoj!“ a „Skasat zadní

stěžeň!“, které měly pramalý ohlas. Carahue posmrkával

a kýchal a vynalézavě láteřil na počasí (odmítal

představu, že tahle země má podnebí), ale držel se s

ostatními.

„Až se dostanu domů,“ říkal, „budu ležet pod

oranžovými květy na slunci. Otrokyně mi budou hrát a

vkládat hrozny do úst. Abych se udržel v kondici, budu

cvičit: dvakrát denně budu točit mlýnek. Po několika

měsících mě to omrzí a připravím se na další rytířskou výpravu: řekněme tak k nejbližšímu obchodu s kávou.“

„Káva,“ povzdychl si Holger. Docházel mu dokonce i

Unrichův tabák, nebo co to bylo za surovinu.

Alianora se občas změnila v labuť a letěla napřed

zkontrolovat směr jejich cesty. Když zmizela z dohledu čtvrtého dne v divočině, Carahue pozoroval Holgera s

nezvyklou střízlivostí. „Až na její vkus v oblékání,“

ozval se, „je to dívka, jakých není na světě mnoho.“ „Já

vím,“ přikývl Holger.

„Odpusť mi mou opovážlivost, ale Bůh mi dal oči, abych

viděl. Ona není tvou milenkou, viď?“ „Ne.“

„To jsi pěkný blázen.“

Holger mu to nemohl příliš zazlívat. Měl patrně pravdu.

„To je to, co mu říkám pořád dokola,“ bručel Hugi.

„Tihle rytíři jsou záhadné plémě. Putují přes celý svět, aby zachránili nějakou pannu, a potom je nenapadne nic

jiného, než ji odvézt domů a leda tak vyprosit kousek

stužky do vlasů, kterou si připnou na rukáv. Je s

podivem, že tenhle druh dodneška ne-vymřel.“

Alianora se vrátila zpět se soumrakem. „Viděla jsem ten

- 167 -

kostel zdálky,“ hlásila. „Viděla jsem také, blíže k nám,

dvě pevnosti divochů, všude kolem byly lebky na tyčích

a velké hemžení lidí, jako by se připravovali k válce.“

„To připravují,“ přikývl Holger.

Alianora se zamračila. „Vyhledala jsem pro nás cestu

jedním

průsmykem, nahoru na pláň. Poblíž nejsou žádné

usedlosti, nejspíš proto, že tam někde poblíž v nějaké

jeskyni sídlí troll. Ale všude kolem se potulují lovci lidí, kteří nás i tak můžou vystopovat a uspořádat výpravu,

aby nás zajali a snědli.“

„Ha, smutný konec chrabrého rytíře, být opečen na rožni

ve svém vlastním brnění,“ zvolal Carahue. Ušklíbl se.

„Ačkoliv myslím, že ze sira Ruperta, Hugiho a mě by

byli pěkně tuhé stejky, na rozdíl od tvých půvabných

jemných údů.“

Alianora se rozpačitě zasmála a zrudla. Carahue ji vzal za ruku. „Až dojde k nejhoršímu,“ řekl vážně, „musíš uletět

a nedbat na nás. Svět může docela klidně postrádat naše

maličkosti, ale jistě by zešedl, kdyby ho neozařovalo tvé

světlo.“

Zavrtěla hlavou, neschopná slova, ale svou ruku z jeho

ihned nevyprostila. Tenhle chlapík pomyslel si Holger, to je odborník. On sám nemohl najít žádná slova, ale nemohl to ani poslouchat. Jel proto napřed a jeho nálada

každým okamžikem temněla. Carahue mi přece neleze do

zelí, říkal si; ale sám tomu sotva věnoval pozornost.

Copak ten chlap nemá vůbec žádný stud? A Alianora snad nějaký má... ? Jistě, jak by mohla? Nikdy nebyla

vystavena tomuto druhu dvoření. Ty nejotřepanější

lichotky považovala za rozumné a upřímné city. Čert aby

vzal jeho duši, Carahue neměl právo takhle útočit na

- 168 -

bezbrannou labuť. Kromě toho na výpravě tak

nebezpečné a důležité jako tahle neměl nikdo právo na...

na... Ach, a vůbec, k čertu s tím vším!

Večer se ocitli na mírném svahu. Před nimi se mohutně

rýsovaly kopce, na které musí vyšplhat zítra, skála se

vršila na skálu až ke vzdálenému hřebeni, který se zubatil na pozadí oblohy. Ale v tomhle údolí padal zpěněný

vodopád přes břidlicovou modř útesu do jezera s rudým

nádechem zapadajícího slunce. Jeho nejbližší břeh byl

nízký a klidný. Ve vzduchu zapleskala křídla divokých

kachen, vyrušených blížícími se lidmi. Usadily se kousek

od protějšího břehu, asi míli odtud. Opět se rozhostilo

ticho.

„Doufala jsem, že dorazíme k tomuto jezeru,“ řekla

Alianora. „Když přes noc nahodíme udice, můžeme

posnídat něco jiného než slané vepřové a tvrdý chléb.“

Hugi zavrtěl velkou střapatou hlavou. „Já nevím, děvče.

Celá tahle země zavání ďáblem, ale tady je zápach, který jsem ještě nikde nepotkal.“

Holger vdechl vánek s příměsí vlhkých vůní zeleně.

„Mně to připadá v pořádku,“ řekl. „Stejně bychom to

jezero do soumraku neobešli.“

„Můžeme se vrátit nahoru na kopec a přespat tam,“

navrhl Carahue.

„Vracet se dvě míle stejnou cestou?“ Holger se ušklíbl.

„To můžeš, jestli chceš, sire. Ale já se obávám, že budu

spát tady.“

Saracén zrudl a spolkl jedovatou odpověď. Alianora

spěšně přerušila ticho výkřikem: „Podívejte, tamhle je

hezké suché místo.“

Pod nohama jim čvachtal mech, nasáklý jako houba. Ale

nad nimi se zdvihal veliký kámen, šikmou stěnu měl

- 169 -

porostlou lišejníkem a na vrcholu byla plošina pokrytá

půdou, z níž rostla krátká hustá tráva. Suché křoví téměř

uprostřed nabízelo už připravený otop. Alianora

rozpřáhla paže a zvolala: „No ne, tohle je pro nás jako

nachystané.“

„Jo, to je,“ bručel Hugi. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Musel nasekat dřevo sekyrkou, kterou měl naloženou na

mule, zatímco muži stavěli ochranný kruh a starali se o

zvířata. Slunce sklouzlo za vrcholky na západě, ale

polovina oblohy zůstala karmínová, jako by nějací obři

zapálili oheň.

Alianora vyskočila od plamene, který sama zažehla. „Než se vytvoří žhavé uhlíky,“ řekla, „půjdu položit návnady.“

„Ne, zůstaň tady, prosím tě,“ řekl Carahue. Seděl se

zkříženýma nohama a jeho příjemný tmavý obličej k ní

vesele vzhlížel. Navzdory jejich náročné pouti si uchoval

svůj malebný oděv téměř bez poskvrnky.

„Copak ty by sis nedal porci čerstvé ryby?“

„Ano, jistě. Avšak je to nic v porovnání s hodinou navíc,

v tomto příliš krátkém životě, v přítomnosti dokonalé

krásy.“ Dívka odvrátila hlavu. Holger viděl, jak jí tvář a poprsí pokryl ruměnec. Ještě intenzivněji vnímal její

mladé křivky pod labutí tunikou, její veliké šedé oči,

něžné rty, rozechvělé ruce. „Ne,“ zašeptala, „nevím, co

tím myslíš, sire Carahue.“

„Posaď se a já se ti pokusím vysvětlit, co je v mých

skrovných silách.“ Poplácal rukou na trávník vedle sebe.

„Ale... ale...“ Vrhla na Holgera zastřený pohled. Zaťal

zuby a otočil se zády. Koutkem oka zahlédl, jak se

posadila k tomu druhému. Saracén šeptal:

„Ve jménu nejvyšší cti potulný ten rytíř

- 170 -

směle vstříc nejisté budoucnosti vyráží,

a není sám v tom čase, kdy se kopí naježí,

zalesknou v slunci a vzápětí se tříští v boji,

kdy i zlatá Jitřenka snad musí ztlumit záři svoji

před jedinou čistou nadějí, jíž se jeho srdce kojí,

ve jménu nejvyšší cti potulný ten rytíř

směle vstříc nejisté budoucnosti vyráží,

a nyní osamělý půvab tvůj, i když se nesnažil,

okouzlil moji duši a tolik smutno je mi,

odvažuji se žádat víc než vládu nad deseti Franciemi,

bych jen na chvíli mohl pohledy obdařit tě všemi,

ve jménu nejvyšší cti potulný ten rytíř

směle vstříc nejisté budoucnosti vyráží.

„Ach,“ zajíkla se Alianora. „Já, já, já nevím, co na to

říct.“

„Nemusíš říkat nic, ty nejpůvabnější z panen,“

odpověděl. „Jenom být.“

„Položím ty návnady,“ vyštěkl Holger. Popadl je a

škrábal se dolů z kamene. Krk ho bolel, jak se snažil

neohlédnout.

Ve chvíli, kdy zmizel z dohledu v rákosí, měl už boty a

kalhoty promočené. Kašlala by na něj, i kdyby chytil

zápal plic. Tak nech té sebelítosti! Jestli má Alianora zájem o takového podvodníka, Holger to může vyčítat

jen sám sobě. On ji odmítl jako první, nebo ne? I když za

těchto okolností to musel udělat. Jak mizernému triku je

nucen čelit!

Sekal nožem do rostlin. Kromě dýky za pasem nebyl

ozbrojený, své těžké brnění sundal v táboře. Stejně jako

Carahue; jenže Holger postrádal Saracénovu eleganci,

byl zablácený, zpocený a rozcuchaný. Neměl už ani svou

- 171 -

vlastní tvář. Není divu, že Alianora —ale proč mu na ní

vlastně záleží? Měl by být rád, kdyby si někoho našla, a

tím by se jí zbavil. Zatracené orobince!

Před ním se vynořila hladina jezera. Prostíralo se pod

černými útesy, velmi klidné, a nad ním na východě

purpurová obloha, kde už zářil měsíc a jedna hvězda; a

na západě temně rudá. Hladina, zbarvená světlem západu slunce, připomínala rozlitou krev, ale v tak tenounkém

odrazu, že Holger dokázal vycítit temnotu vespod.

Rákosí se zachvívalo a šumělo; Holgerovy kroky hlasitě

pleskaly. Žáby seskočily ze staré klády, vyplavené na

břeh. Rozprostřel si na ní vlasce a začal navazovat

návnadu - háčky s kousky masa.

Obestřel ho chlad, pronikl mu do těla a roztřásl ho. Prsty měl neohrabané, v padající tmě musel napínat zrak, aby

viděl háček. A v téhle chvíli jsem mohl byt v Avalonu, pomyslel si. Nebo dokonce, u sta hromů, pod Elfí horou s Meriven. Copak ta venkovská, husa neví, co mi to

provádí, když se tu promenuje polonahá? Stejně, čert

vem všechny ženské. Všechny mají na světe jen jeden cíl, Jidáš, ale Meriven jeho zájmům rozhodně slouží.

Ruka mu sklouzla. Háček se mu zapíchl do prstu. Vytáhl

ho s rouhačským zaklením, vytasil dýku a bodnul do

klády, protože musel do něčeho bodnout.

Zvonivý smích se rozlil jako vodopád. Bleskurychle

otočil hlavu a zahlédl, jak se za ním zvedá bílá postava.

Potom mu kdosi přitiskl zápěstí za záda. Hrdlo mu

sevřela něčí paže. Cítil, jak ho táhne dozadu a dolů.

Jezero se za ním zavřelo.

- 172 -

19

Přidušen se snažil vzpouzet, ale už ho obestíraly

mrákoty. Jeho mozek se řítil do temnot. Když se uvolnil,

čistě reflexivně otevřel ústa a zalapal po dechu.

Neutopil se. Sedl si. Na okamžik si nemohl vzpomenout,

kdo je, ani kde je a proč. Vrátilo se mu vědomí. Ale

uplynuly minuty, než uviděl, co ho obklopuje, protože

jeho zrak nebyl na takové věci zvyklý.

Seděl na bílém písku, který sahal, kam až oko dohlédlo, v

elegantních zčeřených vlnkách. Tu a tam ležely balvany

pokryté jasně zeleným porostem řas, jejichž dlouhá

vlákna se vlnila vzhůru. Vzduch prostupovalo světlo

podobné rozptýlenému pološeru ve Farizii, jen nepatrně

nazelenalé. Jenže... to nebyl vzduch. Z Holgerových úst a

nosních dírek proudily bubliny a stoupaly vzhůru jako

malinkaté nablýskané měsíce. Uviděl kolem proplout

rybu z kalného přítmí po své levici do bezrozměrných

dálek po pravici. Vyskočil na nohy, odrazil se vzhůru a

zpět se snášel s přízračnou pomalostí. Jeho tělo jako by

nic nevážilo. Každý pohyb byl provázen smyslným

prouděním vody.

„Vítej, sire Olgere.“ Ten hlas byl chladný a příjemný.

Otočil se. Před ním se ve vodorovné poloze vznášela

žena. Byla nahá a bělostná jako papír, s jemnými

zelenými žilkami pod kůží. Dlouhé vlasy jí splývaly z

ramen, jemné a zelené jako mořské řasy. Měla široký

obličej s plochým nosem, žluté oči a velká smyslná ústa.

Nesmírně útlá šíje, trup, údy a ruce naproti tomu

nepůsobily zcela lidsky. Holger ještě nikdy neviděl tak

hladké pohyby, kromě úhořů.

„Kdo, kdo, kdo?“ zakuckal se.

- 173 -

„Ale ne,“ zasmála se, „nejsi žádná slepice, ale urozený rytíř.

Vítej, pravím.“ Viděl, že její chodidla tvořily jen prsty s plovacími blánami. Rty a nehty měla bledě zelené. Ale

nebyl to ošklivý pohled. Naopak! Holger si musel

připomínat, že je v pořádné bryndě.

„Odpusť mi moje zbrklé pozvání.“ Zářivé bublinky se jí

rojily v ústech. Některé se nahromadily jako drahokamy

v jejích kadeřích. „Musela jsem využít prchavého

okamžiku, kdys neměl žádné železo a byl v bezbožném rozpoložení. Opravdu jsem ti nechtěla ublížit.“

„Kde to u všech čertů jsem?“ vybuchl.

„Na dně jezera , kde já, jeho vodní víla, dlím už mnoho osamělých staletí.“ Vzala ho za ruce. Byly měkké a chladné a podvědomě z nich cítil sílu, kterou se ho

zmocnila. „Neboj se. Mé kouzlo tě chrání před

utonutím.“

Holger se zaměřil na svůj dech. Kromě nepatrné tíže na

prsou necítil žádný rozdíl proti obvyklému stavu. Ohledal si jazykem vnitřek úst a přecedil sliny přes zuby.

Nějakým způsobem, přemýšlel — ve snaze vydobýt si

ostrůvek zdravého rozumu — musely pro něj takzvané

magické síly extrahovat kyslík z vody a vhánět jej do

tenké ochranné vrstvy, snad monomolekulární, na jeho

obličeji. Zbytek jeho těla byl v přímém kontaktu s

jezerem. Oblečení měl promočené. Ale necítil žádný

chlad... O čem to tu dumám? Musím se odtud dostat!

Vytrhl se jí. „Kdo tě k tomu navedl?“ žádal vysvětlení.

Rozpřáhla ruce nad hlavu, až se jí nazelenalé vlasy

ovinuly kolem bělostných údů, nahrbila se a zvedla se na

špičky. „Nikdo,“ usmála se. „Nemáš tušení, jak nudný se

může stát život v samotě a nesmrtelnosti. Když se sem

- 174 -

odvážil krásný mladý bojovník, s kadeřemi jako slunce a

očima jako nebe, musela jsem si ho okamžitě zamilovat.“

Líce mu zaplály. Jeho střízlivý rozum zaznamenal, že ona, bytost ze Středosvěta, byla stejně jako on imunní ke

kouzlu, které proměnilo jeho podobu. Ale stejně... odkud

znala jeho jméno? „Morgana le Fay!“ vyhrkl.

„Co na tom záleží?“ Pokrčení ramen jí rozvlnilo celé

tělo.

„Pojď, můj domov je nedaleko. Ceká na tebe hostina. A

potom. ..“ Připlula blíž. Sklopila oční víčka.

„To není žádná náhoda,“ trval na svém. „Cekal jsem, že

nás Morgana vystopuje. Když jsme procházeli kolem

jezera, všechno nastražila. Věřím, že ani já sám jsem

nejednal ze svobodné vůle.“

„Ach, toho se neobávej. Na žádného smrtelníka s dobrou

povahou nepůsobí kouzlo, dokud si to sám nepřeje.“

„Ano, já vím, jakou povahu jsem v té chvíli měl, a mám

podezření, že jsem byl dostrkán, ne-li přímo přinucen, k

tomu správnému rozpoložení. Tak dobrá. A teď zmiz! “

Holger načrtl znamení kříže.

Vodní víla se netečně zasmála. Zavrtěla hlavou, pomalý

pohyb doprava a doleva, vlny jí proudily rozevlátými

vlasy. „Ne, příliš pozdě. Když už jsi tady, kam tě

přivedla tvá vlastní touha, nemůžeš tak snadno uniknout.

Ano, proč bych nepřiznala, že Její Výsost z Avalonu mi

poručila číhat u břehu a čekat na svou příležitost? Mám

tě tady držet, dokud pro tebe nepošle, což bude až po

válce, která už téměř začíná.“ Vznesla se vzhůru, až mu

ležela vodorovně před obličejem. Její štíhlé, jako dráty

pevné prsty se natáhly, aby ho pohladily po vlasech. „Ale

také je pravda, že jsi svou výpravou potěšil Rusel a že se ze všech sil vynasnaží ti pobyt zpříjemnit.“

- 175 -

Holger se vytrhl a odrazil se nohama od písku. Vystřelil

vzhůru. Jeho údy se opřely o vodu a plaval směrem k

tušené hladině. Vodní víla, stále se usmívajíc, samovolně

sklouzla stranou. Sama mu nebránila, ale pokynula

rukou.

V dohledu se mihly štíhlé stíny. Holgerovi před nosem

zacvakaly čelisti. Hleděl do prázdných očí a tlamy s

jehličkami zubů té největší štiky, jakou kdy viděl.

Přiblížily se další, tucet, sto. Jedna mu vytrhla kus svalu z ruky. Proklála ho bolest; krev se vyhrnula ven jako rudý

kouř. Zastavil se. Štiky kroužily kolem. Rusel dala jiné

znamení. Odplavaly, ale pomalu a zůstaly na hranici

viditelnosti.

Holger se zhroutil zpátky na písek. Potřeboval pár minut,

aby se nadechl a uklidnil.

Vodní vila jej uchopila za ruku a políbila zranění.

Zacelilo se, jako kdyby tam nikdy nebylo. „Ne, musíš

zůstat, sire Olgere,“ zavrněla. „Bylo by to pro mě

smrtelné zklamání , kdybys usiloval o tak nezdvořilý odchod.“

„Pro mě ještě smrtelnější,“ vypravil ze sebe. Zasmála se a vzala ho za paži. „Až příliš brzy si tě královna Morgana vyžádá. A do té doby pojď, považuj sám sebe za čestného válečného vězně v důstojném zajetí ... které se ti budu snažit ulehčit.“

„Ale mí přátelé...“

„Neboj se nic, můj drahý. Sami o sobě nepředstavují pro

tak velkou věc žádnou hrozbu. Budou se moci vrátit

domů a ne-zkřiví se jim ani vlásek.“ A se špetkou

zlomyslnosti dodala: „Z dálky, po západu slunce, které je

pro mě smrtelné, jsem postřehla, že v táboře zavládl jistý nepokoj. Zdá se mi, že labutí panna se už brzy nechá

- 176 -

utěšit ve smutku po tobě. Jestli už ne dnes večer, pak

zajisté do týdne.“

Holger zaťal pěsti. Jako by ho někdo dusil. Ten ničemný

Saracén...

Ale Alianora se div nepřetrhla, jak naslouchala

Carahueovu lichocení. Ten ptačí mozeček!

Rusel položila jednu ruku Holgerovi na šíji. Její rty se

přiblížily k jeho. Viděl, jak se zachvěly. „Dobrá,“ řekl

zastřeným hlasem. „Pojďme alespoň do tvého domu.“

„Jak jsi mě potěšil, statečný sire! Však uzříš, jaké

lahůdky jsem ti připravila. A rozkoše, o jakých se ani

nesní nemotorným obyvatelům souše, lze nalézt v

hlubinách, kde žádná tíže ne-spoutává svobodné tělo.“

Holger si to dovedl barvitě představit. Když už je

chycený, proč si to neužít? „Pojďme,“ řekl znovu.

Rusel se rozechvěly řasy. „Nechceš si nejdřív sundat ten

ošklivý pytel?“

Pohlédl na své promočené šaty a zpátky na ni. Ruce mu

sklouzly k opasku.

Ale místo toho popadl dýku vévody Alfrika. Hlavou mu

bleskla vzpomínka. Na okamžik znehybněl. Potom

prudce zavrtěl hlavou a řekl: „Až u tebe doma. Myslím,

že je budu ještě někdy potřebovat.“

„Ne, Morgana tě obleče do stříbra a kožešin. Ale

nepředjímejme můj smutek, až budeš odcházet. Pojď!“

Zinká vyrazila jako šíp. Holger ji následoval, ale ve srovnání s ní kolem sebe tloukl jako kolesový parník.

Vrátila se a se smíchem kroužila kolem něj. Často k

němu vyrazila a dotkla se jej svými rty, ale než ji stačil chytit, vyklouzla mu. „Brzy, už brzy,“ slibovala. Štiky

pluly za nimi. Oči nad tlamou jim svítily jako kalné

lucerny.

- 177 -

Ruselin domov nebyl korálový palác, jak napůl očekával.

Zdi i střecha tu byly zbytečné. Byl to kruh balvanů

obrostlých vodními rostlinami, které vzlínaly vzhůru do

nedohledné výšky a vytvářely zelené a hnědé závěsy, jež

se posouvaly a vlnily. Dovnitř a ven jimi proplouvaly

ryby, malé střevle se rozprchly při přiblížení vodní víly a pstruh s duhovými šupinami jí začal oždibovat prsty.

Když Holger procházel clonou vodních rostlin, cítil na

kůži jejich chladný a slizký dotek.

Uvnitř vymezovaly příčky několik velkých místností.

Rusel ho dovedla do hodovní síně. Kolem kamenného

stolu po-sázeného lasturami a perletí, na němž bylo

prostřené pozlacené nádobí, stála neskutečně křehká

křesla utkaná z rybích kostí.

„Pohleď, můj pane,“ řekla. „S pomocí královny Morgany

jsem pro tebe dokonce obstarala vzácná vína.“ Podala mu

kulovou nádobu se zazátkovanou trubičkou, ne

nepodobnou jihoamerické bombille. „Musíš pít z této nádoby, jinak by ti jezerní voda znehodnotila obsah. Ale

teď pij, ať se lépe poznáme.“

Cinkla svou číší o jeho. Víno bylo ušlechtilého ročníku,

těžké a opojné. Naklonila se blíž, nosní dírky rozšířené,

její rty ho zvaly. „Vítej,“ opakovala. „Chtěl bys obědvat

hned? Nebo nejdřív...“

Jednu noc tady si můžu dovolit, pomyslel si. Krev mu bušila ve spáncích. Jistě, že můžu. Dokonce musím,

abych rozptýlil její podezření, než se pokusím uniknout.

„Teď zrovna velký hlad nemám,“ řekl.

Vodní víla zavrněla a začala si rozepínat kazajku. Znovu

si pohrával se svým opaskem. Když ho sundal, její oči

spočinuly na prázdném pouzdru a tom plném vedle něj.

„Ale to nemůže být ocel!“ zvolala. „Vycítila bych

- 178 -

přítomnost chladného železa. Ach, chápu.“

Vytáhla čepel a prohlédla si ji zblízka. „Hořící dýka,“

hláskovala. „Zvláštní název. Farizijská práce, co?

„Ano, dostal jsem ji od vévody Alfrika, když jsem ho

přemohl v boji,“ chvástal se Holger.

„To mě nepřekvapuje, urozený pane.“ Třela si hlavu o

jeho hruď. „Jen tak někdo by to nedokázal, ale ty nejsi

jen někdo.“ Její pozornost se přesunula zpátky k dýce.

„Tenhle kov jsem ještě nikdy neviděla,“ řekla. „Tady

dole mám jen stříbro a zlato. Snažím se naznačit těm

barbarským kněžím, že chci bronz, ale jsou tak hloupí

střízliví, natož ve věšteckém vytržení, že je nikdy

nenapadne, že by jezerní démon mohl potřebovat něco s

kvalitním ostřím. Zůstalo mi tady pár pazourkových nožů

ze starých časů, kdy mi takové obětovali, ale jsou už

obroušené na malé špačky.“

Holger ji toužil obejmout, jak se před ním vlnila a

vznášela. Vyžádalo si to všechnu jeho vůli, aby s

přehnanou nedbalostí, o které si byl jistý, že na ni skočí, řekl: „Dobrá tedy, nech si ten nůž jako památku na mě.“

„Naleznu mnoho způsobů, jak se ti odvděčit, jasný pane,“

slibovala. Chystala se ho dál svlékat svými prsty, které

neustále někam hravě bloudily, když si dýku zase vzal a

zkusil palcem ostří.

„Je teď pěkně tupá,“ prohlásil. „Pusť mě na břeh, a já ti ji nabrousím.“

„Ach, ne!“ Její smích zněl krutě. Nebyla zvyklá na lidi, proto ji jeho neobratné způsoby mohly oklamat, ale

nebyla ani hloupá. „Povídejme si o přijatelnějších

věcech.“

„Můžeš mě držet za nohu, uvázat na provaz, nebo tak,“

namítl. „Opravdu se potřebuju dostat na vzduch, abych

- 179 -

naostřil tenhle nůž. Takový kov potřebuje žár ohně, víš.“

Zavrtěla hlavou. S kyselým úšklebkem se podvolil.

Stejně tomu nedával velkou naději, a prozatím, s touhle

poddajnou osůbkou před sebou, ho nemrzelo, že neuspěl.

„Jak si přeješ,“ řekl, pustil nůž a chytil ji za boky.

Snad ji oklamalo, že vůbec nenaléhal. Či snad, přemítal

Holger, nikoliv bez vnitřního popuzení, měl jeho osud

příliš velkou hybnost, než aby tady skončil. Řekla mu

totiž: „Mezi obětními dary mám brus. Nepomohl by ti?

Pokud vím, taková věc nůž naostří.“

S námahou potlačil chvění. „Zítra.“

Vymanila se z jeho objetí. „Teď, teď,“ řekla. Oči se jí

leskly. Téhle šílené rozmarnosti si povšiml i u Farizejů.

„Pojď, měl bys vidět mé poklady.“ Zatahala ho za ruku.

Zdráhavě ji následoval. Štiky je neslyšně provázely.

Hrdlo měl sevřené, že téměř nemohl mluvit, ale přesto ze

sebe vypravil: „Říkalas, že ti divoši přinášejí obětní

dary?“

„Ano.“ Posměšně se zasmála. „Každé jaro se sem

nahrnou a klanějí se mi a házejí do jezera, co si myslí, že by mě potěšilo. Něco ano.“ Odhrnula živý gobelín.

„Přináším dary sem do mé pokladnice. Z těch hloupých

si aspoň můžu dělat legraci, když nic jiného.“

Holger si nejdříve všiml kostí. Rusel musela strávit

mnoho hodin rovnáním částí koster do uměleckých

vzorů. Lebky, které zdobily tuhle mříž, měly v očních

důlcích drahokamy. Jinde se vršily hrnky, talíře, ozdoby,

které buď pohané ukořistili v civilizovaných zemích,

nebo je celkem zručně zhotovili jejich vlastní řemeslníci.

V jednom rohu byla neuspořádaná hromada různých

předmětů, které museli domorodci rovněž považovat za

cenné (pokud se jednoduše nezbavovali nepotřebných

- 180 -

věcí) - vodou zničené knihy z nějakého kláštera,

křišťálová koule, dračí zub, rozbitá soška, promočená

dětská hadrová panenka, nad níž Holgera zaštípaly v

očích slzy, a další haraburdí, hůře rozpoznatelné po

dlouhém čase ve vodě. Vodní víla vnořila do té hromady

obě ruce.

„Takže ti obětují i lidi,“ prohodil Holger velmi tiše.

„Každý rok jednoho mladíka a pannu. Nemám pro ně

opravdu žádné využití. Nejsem troll ani kanibal, abych si na takovém mase pochutnala, ale oni si to zřejmě myslí.

A oběti mají na sobě nádherné šaty.“ Rusel na něj přes

rameno vrhla pohled, stejně nevinný jako pohled kočky.

Neměla duši.

S viditelným napětím pod bílou kůží vyvlekla ven brus.

Dřevěný rám vypadal shnilý a bronzové kování bylo

značně zrezlé, ale kolo pořád reagovalo na pohyb kliky.

„Nejsou tyhle cetky krásné?“ zeptala se a máchla rukou

kolem sebe. „Vyber si, co chceš. Cokoliv, můj pane, jen

do toho zahrň i mě.“

I přes ty kosti se Holger musel nutit do následujících

slov: „Nejdřív se postaráme o tu dýku. Můžeš roztočit to

kolo?“

„Jak rychle si přeješ. Vyzkoušej mě.“ Její pohled

naznačoval, že může vyzkoušet úplně cokoliv. Ale

postavila se pevně do písku a zatočila klikou, až ucítil ve vodě vír. Vrzání doléhalo k jeho uším hlasitěji než ve

vzduchu, stejně jako zakvílení, když přiložil nůž ke kolu.

Štiky se nahrnuly blíž, jejich vyzáblé hlavy mířily na něj.

„Rychleji,“ nařídil. „Jestli můžeš.“

„Ano!“ Kov zaječel. Rám se roztřásl; ze šroubů se

odlupovaly zelené šupinky. Bože, ať to ještě chvíli vydrží pohromadě!

- 181 -

Štiky se rychlými pohyby přiblížily. Rusel nechtěla

riskovat, dokud držel zbraň. Její mazlíčci by z něj obrali maso do tří minut. Holger sebral všechnu zbývající

odvahu a soustředil svou pozornost na dýku. Nevěděl,

zda jeho plán vyjde. Ale i pod hladinou jezera se nůž

musel zahřívat a on viděl, jak kolem jeho okrajů houstne

jemný oblak kovového prachu.

„Jsi hotov?“ vydechla Rusel. Vlasy jí oblepily ramena a

hruď a břicho. Jantarové oči na něj hněvivě hleděly.

„Ještě ne. Rychleji!“ Celou vahou se opřel proti noži.

Vyšlehl plamen a téměř ho oslepil. Hořčík hoří i ve vodě.

Rusel zaječela. Holger si jednou rukou chránil tvář a

mával

planoucím nožem směrem k rybám. Jedna z nich mu

chňapla po lýtku. Kopnutím se vysvobodil, pronikl

zelenými záclonami a zamířil vzhůru.

Vodní víla kroužila za modrobílou září, mimo dohled

jeho oslepených očí. Křičela na své štiky. Jedna vyrazila

blíž. Holger mávl pochodní a ona uprchlá. Buď ryby

samotné nesnášely ultrafialové záření, nebo, což bylo

pravděpodobnější, byla Ruselina moc nad nimi omezena

vzdáleností jako u všech kouzel, a ona se nemohla dostat

k Holgerovi dost blízko na to, aby na něj své vodní vlky

poštvala.

Kopal nohama a mával volnou rukou. Copak nikdy

nevyplave na hladinu? Jako by napříč světelnými roky

slyšel, jak hlas vodní víly zhedvábněl. ,,Olgere, 'Olgere, ty mě opouštíš? Pojedeš vstříc své záhubě v pustině.

'Olgere, vrať se. Netušíš, jaké rozkoše by tě čekaly...“

Silou vší vůle se ovládl a dral se dál vzhůru. Uvolnila

svůj vztek: „Tak tedy zhyň!“ Náhle vdechl vodu. Kouzlo

bylo pryč. Dusil se. Jeho plíce jako by zachvátil oheň.

- 182 -

Málem upustil svou hořčíkovou pochodeň. Viděl, jak se

Rusel náhle přiblížila v mračnu svých štik. Odmrštil ji

zpět krutou září, zavřel ústa a plaval. Vzhůru, vzhůru, v

hlavě mu vířila temnota, ze svalů vyprchávala síla. Jen

vzhůru.

Vynořil se na hladině, kašlal, plival a lačně lapal vzduch do plic. Vypouklý měsíc zaléval jezero rozptýleným světlem. Holger držel pochodeň pod vodou, zatímco se

lopotně blížil k šedivému břehu. Dýka vyhořela přesně ve

chvíli, kdy se brodil rákosím. Rozběhl se, aby dosáhl

pevného břehu, a tam se zhroutil.

Chlad pronikl jeho mokrými šaty a roztřásl ho. Ležel,

drkotal zuby a čekal, až se mu vrátí dost síly na to, aby

vyhledal tábor. Necítil se jako vítěz. Vyhrál tohle kolo,

ale přijdou další. A... a... ach, k čertu se vším, proč jen musel uniknout tak brzy?

- 183 -

20

Konečně se čvachtavě vydal na cestu zpátky. Veliký kámen se zvedal ze země jako černá loď v temné noci a měsícem ozářené mraky, které hnal vítr podél něj, budily

dojem, že ta loď pluje. Ale po kterém moři? uvažoval

Holger. Z ohně zbyly jen uhlíky, jakési signální světlo

barvy sražené krve. Jak se škrábal k vrcholu, spatřil koně, schoulené k sobě do temné masy, která mohla být

kabinou uprostřed lodi. Carahue stál na přídi a hleděl na

sever. Vítr, který se jako by točil v neviditelném lanoví, hlasitě pleskal cípy jeho pláště. Měsíční světlo se třpytilo na jeho vytasené šavli.

Divoká malá postava popadla Holgera za pás a zkoušela

jím zatřást. „Pane, kdes byl celou tu dobu? „křičel Hugi.

„Měli jsme o tebe hrozný strach. Na břehu jezera po tobě

nebylo ani vidu ani slechu, a ty se teď vracíš promočený

a čpící zlomocnými místy. Co se stalo?“

Carahue se napůl otočil, takže Holger zachytil záblesk

oka pod špičatou přilbou. Ale Saracénova pozornost

zůstala upřena jinam. Holger se tím směrem zahleděl.

Lem údolí zakrýval pohled na hory za ním; ale stejně měl pocit, že vidí tlumenou rudou zář, jako by tam někde

hořel veliký oheň. Zachvátil ho strach. „Kde je

Alianora?“ vyštěkl. „Odletěla tě hledat, sire Ruperte,“

odpověděl Carahue. Tón jeho hlasu zůstal nevzrušený.

„Když jsme tě nemohli vystopovat, přijala labutí podobu,

aby se podívala shora. Ten oheň už planul, a já se

obávám, že letěla tam. V tomhle kraji se kolem něj

nebude scházet nikdo dobrý.“

- 184 -

„A tys jí v tom nezabránil?“ Vztek z něj vyhnal všechen

chlad. Toporně kráčel k Maurovi. „Prokristapána...“

„Modli se za mé osvícení, urozený rytíři,“ odvětil

Carahue tím nejjemnějším hlasem. „Jak jsem ji měl

zastavit, když mi oznámila svůj záměr a proměnila se v

labuť, než jsem ji stačil popadnout?“ Povzdychl si. „Nedá

se tak snadno polapit.“

„Stalo se,“ bručel Hugi. „A teď nám hned pověz, kdes

byl... ehm... Ruperte.“ A protože Holger váhal, skřítek

mu dupl na nohu a dodal: „Joj, já vím, že tě nepřítel zase nějak přelstil. Poslechneme, jak to bylo tentokrát, ať

víme, co můžeme čekat.“

Z Holgera vyprchala všechna síla. Posadil se na zem, dal

si ruce kolem kolen a vyprávěl jim všechno, jak byl

chycen i jak unikl. Hugi se tahal za bradku a mumlal.

„Ach, tak, tak, inu, lstivá vodní žínka. Víš, nemám ve

zvyku se vychloubat, a proto neřeknu ani slovo o tom,

jak jsem varoval před tímhle místem. Ale pamatuj si to a

příště mi popřej sluchu. Častěji mívám pravdu, než se

mýlím, a jen skromnost mi zabraňuje doložit to mnoha

historkami ze života, jako tenkrát, když v Gawyrské

jeskyni číhal lidožrout a já jsem to řekl chudákovi

mladému siru Turoldovi, řekl jsem mu...“

Carahue si nevšímal téhle tlumené zvukové kulisy a po-

malu pronesl: „Zdá se mi, že tvůj slib nebude mít jen tak

obyčejný význam, sire Ruperte, když cesta k jeho splnění

je tak obtížná.“

Holger byl příliš vyčerpaný a zkroušený, než aby se

pokoušel rozptýlit Saracénovo podezření tvrzením, že šlo

o pouhou shodu náhod. Svlékl si šaty a hledal osušku,

když vtom mu nad hlavou zašuměla křídla a bílý záblesk

ho přiměl zlomit všechny rekordy v navlékání

- 185 -

promočených kalhot.

Alianora přistála a proměnila se v člověka. Zajíkla se,

když spatřila Holgera, udělala krok směrem k němu, a

ovládla se. V záři uhlíků nedokázal rozeznat její výraz;

byla jen rudě ohraničeným pružným stínem. „Tak jsi v

pořádku,“ přivítala ho v dostatečném odstupu. „Dobře.

Přeletěla jsem nad tím ležením, co osvěcuje oblohu na

vrcholu holého kopce, a přináším zprávy.“ Hlas se jí

zlomil. Zachvěla se a otočila ke Carahueovi, jako by

hledala teplo a bezpečí. Ve vousech se mu zaleskly zuby.

Sundal si kabát a přehodil jí ho přes ramena.

„Co jsi viděla, nejstatečnější a nejkrásnější ze všech

panen?“ mumlal a urovnával na ní svůj kabát mnohem

déle, než bylo nutné.

„Je to černý sabat.“ Zírala přes ně do temnoty, která proudila a šuměla ve svitu měsíce. „Dosud nikdy jsem

nic takového neviděla, ale musel to být sabat. Třináct

mužů stálo okolo hranice, hořící před velkým kamenným

oltářem, na kterém ležel zlomený krucifix velký jako

dospělý člověk. Většinou to byli barbarští náčelníci,

soudě podle jejich chocholů a oděvů z kůží. Několik se

jich sem muselo dostat z jihu... byli staří a ďáblovo

znamení vepsané v jejich tvářích zářilo ve světle ohně, a ten pohled mě málem smetl z oblohy. Stranou ohně, kam

jsem jen stěží dohlédla, čekaly přízraky. Ach, jak jsem

ráda, že byly ve tmě, protože se obávám, že i z toho

mála, co jsem viděla, budu mít děsivé sny. Avšak

shromáždění pozorovalo kamenný oltář, kde krvácelo...“

polkla a s námahou ze sebe vypravila slova, „...maličké

dítě, zařízlé jako nějaké sele. A nad oltářem se formoval temný obrys, vyšší než člověk... Obrátila jsem se a ulétla.

To bylo asi tak před hodinou. Ani k vám jsem se

- 186 -

nemohla hned vrátit, vůbec to nešlo, dokud ze mě čerstvý

vítr nevyfoukal něco z té hrůzy.“

Klesla na kolena a zakryla si tvář. Carahue se nad ní

sklonil, ale odstrčila ho stranou. Přiblížila se Hugiho

pokroucená silueta, skřítek ji objal kolem ramen a

uchopil za ruku. Přitiskla se k němu. Vzduch mu

konejšivě zasyčel mezi rty.

Carahue přistoupil k Holgerovi a pochmurně řekl: „Tak

je to pravda, co jsem slyšel v Huy Braseal a o čem se

mluví mezi lidmi od mého návratu. Chaos se vyzbrojuje

k válce.“

Stál tam ještě chvíli, tichý mezi stíny, a potom nepatrně

pozdvihl svůj meč. „Když jsem byl naposledy na Zemi

před stovkami let, vydal jsem se jednou do těchhle

pohraničních končin. Tenkrát byli horalé také pohané, ale

nezkažení. Neuctívali ďábla a nejedli lidské maso. Ale

nepřátelé člověka je uplatili, aby se stali jejich nástroji.

Jejich náčelníky přijali do sabatu, a sabat udílí těmto

náčelníkům rozkazy poštvávat členy jejich kmenů

proti lidem z údolí. Možná, že tohle dnešní shromáždění

bylo posledním z mnoha. Zítra můžou ti kanibalové začít

shromažďovat vojska.“

„Taky si myslím,“ odpověděl Holger automaticky.

„Hodně z toho, co si myslíš, si necháváš pro sebe,“ řekl

Carahue.

Zasunul svou šavli do pochvy. „Nevadí. Spánek

potřebujeme naléhavěji než rozhovor. Někdy jindy si

spolu promluvíme o jistých otázkách.“

„Díky za varování,“ zamručel Holger.

Vůbec nečekal, že by dokázal usnout, a jeho podřimování

jistě nebylo moc poklidné a tíživý polospánek se hemžil

přeludy. Byl rád, když ho Hugi vzbudil, aby převzal

- 187 -

hlídku, a byl ještě radši, když se rozbřesklo.

Zhltli svůj příděl potravin, osedlali koně a vyrazili.

Holger se ani neohlédl na jezero, které se třpytilo pod

bílými vodními parami a brzy zmizelo v dálce. Počasí se

ochladilo, cáry šedých mraků se hnaly pod olověným

příkrovem. Stráně, po kterých skupinka jela, byly stále

pustší, až na nich nerostly než chomáče ostré stříbřité

trávy. Vrcholy hor prorážely hluboké rýhy napříč

horizontem, a na severu jim vévodil prudký sráz.

Alianora tvrdila, že právě tam musejí vyšplhat,

soutěskou, kterou zahlédla ze vzduchu, aby se dostali

nahoru na planinu. Byly tam přístupnější průsmyky, ale

nacházely se příliš blízko divošských usedlostí. Poblíž

tohoto místa nikdo nepřebýval.

Hugi nakrčil nos a odplivl si. „Aj, věru že se lidé těmhle místům vyhýbají,“ bručel. „S každým krokem vpřed sílí

zápach po trollech. Tenhle útes by mohl být

prošpikovaný jejich jeskyněmi a doupaty.“

Holger kradmo pohlédl na ztrápený obličej Alianory, jedoucí mezi ním a Carahuem. „Do téhle chvíle jsme

přemohli různé tvory,“ snažil se ji povzbudit.

„Čarodějnice, Farizeje, draka, obra, vlkodlaka. Co pro

nás znamená troll, kromě vánoční koledy?“

„Cože?“ Polekaně na něj zamrkala.

„Jistě.“ Jenže zjistil, že románský jazyk nevystihuje

anglické rčení: Trolli vánoční koledu zvolí.

Hugi tvrdošíjně reptal dál: „Mám dojem, že bych radši

čelil všem našim minulým kamarádíčkům v jedné osobě

než nějaké potvoře z tohohle průsmyku. Jako rosomák

proti medvědovi, takový je i troll proti obrovi. Možná ne

tak veliký, ale nepředstavitelně divoký, lstivý a

životaschopný. Mnoho obrů bylo nějak usmrceno

- 188 -

smrtelníky, ale říká se, že ještě žádný rytíř nevyšel vítězně ze souboje s trollem.“

„Tak?“ Carahue pozdvihl obočí. „Copak je nepálí

železo?“ „Ano. To ano, železo je spálí, stejně jako by

tebe spálila kniphofie. I tak bys ovšem mohl snadno

přemoct muže, který by s tebou takovou zbraní bojoval, a

brzy se vykřesal ze zraném, která bys utržil. Trollové jsou příbuzní s vlkodlaky, a proto se mohou přiblížit i k

posvátným předmětům, které nejsou tak významné. Tvůj

kříž by ti jen stěží pomohl, kdybys sám nebyl svatý. Víc

toho nevím, protože těch, kteří kdy viděli trolla, se vrátilo jen pár, aby mohli popsat jeho zvyky a obydlí.“

„To by byl slavný hrdinský čin jednoho zabít,“ zvolal

Carahue s rytířskou ctižádostí v hlase. Co se tyče mne, zůstanu pokud možno v pozadí, pomyslel si Holger.

Plahočili se dál. Bylo téměř poledne, když se vynořili ze

skalnaté soutěsky a spatřili horaly.

Přišlo to zcela znenadání. Holger se zaklením přitáhl

otěže. Srdce mu zabušilo do žeber dřív, než ho

naléhavost zbavila strachu. Zíral před sebe. Zaostřil a

jeho oči teď viděly stejně jasně jako v záři blesku.

Byly jich asi dvě desítky a mírným klusem sjížděli po

severní straně úbočí. Když ho zahlédli, stočili se a rychle se blížili. Jejich výkřiky připomínaly štěkot psů.

Vůdce byl vysoký a vyzáblý, žluté vlasy a vousy ve dvou

copech, obličej pomalovaný rudými a modrými pruhy.

Nad ním se ježila pokrývka hlavy z per a volských rohů.

Ramena měl zakrytá kabátcem z jezevčích kůží, bránici chlupatým kiltem. V ruce však držel ocelovou válečnou

sekeru. Ostatní vypadali podobně. Blýskaly se mezi nimi

sekery, meče a kopí. Jeden měl na hlavě rezavou kolci

helmici nějakého zabitého rytíře a bylo děsivé vidět ji na

- 189 -

holém těle. Další za jízdy foukal na dřevěnou píšťalu;

tóny trylkovaly mezi vlčími hlasy.

„Zpátky!“ vykřikl Carahue. „Musíme prchnout!“

„Těm neunikneme,“ zasténal Holger. „Oni můžou uštvat

koně. A my musíme brzy dorazit ke kostelu svatého

Grimmina.“

Několik metrů před ním zařinčelo kopí. „Vznes se do

vzduchu, Alianoro!“ vykřikl.

„Ne,“ řekla. Rukou popaměti sevřela jeho dlaň.

„Shora můžeš lépe bojovat,“ ozval se Carahue. Holger si

přál, aby jeho důvtip pracoval stejně rychle. Dívka

přikývla, kopnutím se uvolnila z třmenů a proměnila se.

V tlukotu křídel se labuť vznesla.

Bojovná horda se zastavila. Zvedl se křik. Několik z nich

si zakrylo oči. „Alláh akbar!“ vybuchl Carahue. „Mají

strach z kouzel. Chtěl jsem říct, milosrdní svatí.“

Labuť se střemhlavě vrhla směrem k divochům. Jejich

vůdce na ni zahrozil sekyrou, popadl luk od jiného muže

a nasadil šíp. Labuť se otočila právě včas. Vůdce křičel

na své muže, nelibé zvuky se nesly po větru a slabě

doléhaly k pronásledované oběti. Kopal do těch, kteří

padli na tvář, dokud se zase nezvedli na nohy.

„Ano.“ Hugiho ústa v bílých vousech se zúžila. „Ten byl

na sabatu. Viděl horší čarodějné kousky, než je tenhle.

Povzbuzuje ostatní, aby se na nás vrhli.“

„To teda nemají moc pevné nervy,“ prohodil Carahue

lehce, jako kdyby seděl někde na banketu. Natáhl svůj

dvojitě prohnutý luk. „Kdybychom vytáhli ještě nějaký

trik...“ Mrkl na Holgera.

Dán si zběsile představoval salonní triky, nebo jak

vyzývá kanibalského náčelníka, aby vytáhl kartu,

jakoukoli kartu... Počkat! „Hugi,“ vydechl. „Rozdělej mi

- 190 -

oheň.“ „Co chceš udělat?“

„Oheň! Čert vem tvé otázky! Rychle!“

Trpaslík vytáhl z váčku za pasem pazourek a ocílku,

zatímco si Holger cpal dýmku. Třásly se mu prsty. Ve

chvíli, kdy ji zapaloval, byli už horalé hrozivě blízko.

Rozeznal jizvu na jedné tváři, kost v jiném nose; slyšel,

jak jejich bosé nohy pleskají po zemi, téměř slyšel jejich dech. Roztřeseně vdechl, aby si naplnil ústa kouřem.

Vydechl.

Divoši se smýkavě zastavili. Holger dýmil, až ho pálily

oči a teklo mu z nosu. Díkybohu, že v tuhle chvíli vůbec

nefoukalo. Dán vedl Papillona koleny a oběma rukama

zvedl vzadu za hlavou plášť, aby poskytl kouři tmavý

horizont. Pomalu jel proti bojovníkům. Zkameněli. Viděl,

jak váhají . Poklesli jim čelisti a vypoulili oči.

Holger mával rukama. „Kšá!“ křičel.

V příští chvíli se pohané ztratili z dohledu. Svah byl

posetý pohozenými zbraněmi. Jejich křik se nesl z

nedaleké průrvy, kam uprchlí. Jejich vůdce stál na svém

místě sám. Holger vytáhl meč. Vůdce zavrčel a utekl

taky. Carahue za ním vystřelil šíp, ale minul.

Alianora přistála, změnila se v dívku, vrhla se k Dánovi a objala mu nohy. „Ach, Holgere, Holgere,“ zajíkala se.

Carahue pustil luk a popadl se za boky, protože se mu

tělo otřásalo smíchem.

„Génius!“ povykoval. „Vyložený génius! Ruperte, za

tohle tě mám rád!“

Holger se roztřeseně usmíval. Prostě využil další tahák z

literatury — Yankee z Connecticutu —, ale nebyl důvod se o tom zmiňovat. Postačí, že to zabralo.

„Pojeďme odtud,“ vyzval je. „Jejich vůdce by do nich

mohl ještě vehnat trochu odvahy.“

- 191 -

Alianora vyskočila do sedla. Tváře jí žhnuly a vypadala

šťastnější než v poslední době. Hugi mrzutě podotkl: „Jo,

to jim ale rychle došla kuráž. I když se nikdy neříkalo, že tenhle národ jsou jen roztomilí bojovníčci. Proč by je

tolik vyděsilo jen zdánlivé spojení s čarodějnictvím?

Protože v poslední době toho vídají příliš a natolik

ohavného, že jim z toho praskají nervy. Je konec. Nikoho

z nich už neuvidíme.“

Holger musel souhlasit. Pochyboval, že by mu ta horda

zkřížila cestu náhodou. Musela je poslat Morgana —

dokonce i přes ten obávaný průsmyk — ve chvíli, kdy

zjistila, že ho Rusel neudržela ve svém vězení. Jenže ona

se ani po tomhle neúspěchu nevzdá.

Carahue se přitočil s koněm blíž. „Mám dojem, že jsem

zaslechl, jak tě ta krásná dáma nazvala mně neznámým

jménem,“ poznamenal.

Alianora se zarděla. „N-n-ne,“ zakoktala. „To ses musel

přeslechnout.“

Carahue zvedl obočí, byl příliš zdvořilý, než aby ji

výslovně nazval lhářkou. Navedla svého koně vedle jeho,

až se oba jezdci dotýkali koleny. „Tohle je tak únavná

cesta,“ mumlala. „Nechtěl bys nám ji ukrátit nějakými

dalšími historkami o svých udatných činech? Učinil jsi

tolik chrabrých skutků a umíš o nich tak skvěle

vyprávět.“

„Ach, tak... Hm!“ Carahue se zašklebil, nakroutil si

knírek a pustil se do přednášení. Dívka naslouchala s

rozšířenýma očima tomu nejostudnějšímu, byť obratně

podanému chvástání, jaké kdy Holger v životě slyšel. Její

obdivná „och!“ a „ach!“ byla pro Dána v tuhle chvíli k

nevydržení. Ostře škubl Papillonovými otěžemi a popojel

kousek stranou. Radost z jeho vítězství docela vymizela.

- 192 -

21

Večer je zastihl pod průsmykem. Ukázalo se, že to je

průrva posetá úlomky kamenů ve skalní stěně na místě,

kde nastal zlom v hornině. Výstup na planinu jim bude

zítra trvat celé hodiny. A potom, jak Alianora tvrdila,

bude k cíli scházet jen pár mil a cesta by měla být

snadná.

Snadná jako do pekla, pomyslel si Holger a otřásl se.

Bez-věrecký inženýr zaznamenal, že dosud byla jejich

pouť spíše jako ta příslovečná cesta do nebe. Ale

inženýrský svět mu připadal být nekonečně vzdálený v

čase i prostoru, jako sen, který se mu kdysi zdál, a pak se vytratil z paměti tak jako všechny ostatní.

Pod srázem nalezli louku, pokud si ten kousek zarostlé

půdy vůbec zasloužil takové označení, a postavili tábor.

Uprostřed se tyčil vysoký monolit. Mohl to být pohanský

menhir z doby před tím, než se trollové, které Hugi větřil, usídlili v nedaleké jeskyni a zahnali všechny lidi. Padal

soumrak. Vrátil se vítr a každou hodinou sílil. Oranžové

plameny se plazily po zemi; jiskry létaly jako meteory a

stejně rychle hasly. Nad hlavami se jim prostírala

temnota, na které se v prchavých okamžicích zjevoval a

mizel vypouklý měsíc, plující mezi obludnými obrysy

mraků. Noc byla plná pískotu, šelestů a skřeků.

Společnost byla příliš vyčerpaná, aby dokázala víc než

spolykat trochu jídla a zavrtat se do svých pokrývek.

Hugi si vzal první hlídku, Holger druhou. V té chvíli už

byla naprostá tma. Holger prohrábl oheň, přitáhl si plášť

těsně kolem sebe, aby mu nebyla zima, a prohlížel si své společníky.

Zář ohně je zobrazovala v prchavých výjevech. Carahue

- 193 -

spal jako kočka, byl tichý a klidný, jako když bdí. Hugi

se zamotal do kokonu přikrývky, ze které vyčníval pouze

jeho mohutně

chrápající nos. Holgerovy oči přelétly na Alianoru a tam

zůstaly. Pokrývka z ní sklouzla. Ležela na boku, nohy

přitažené k tělu, ruce sepnuté na prsou. Její tvář

prosvítající skrz změť vlasů působila dětsky, oslepená

spánkem a se zvláštním bezbranným výrazem. Holger se

sklonil, aby ji přikryl. Jeho rty se dotkly její tváře a ona se ze spánku usmála.

Vstal. Padla na něj hrozivá tíže, spíše kvůli ní než kvůli němu samotnému. Kdyby mocné soupeřící síly semlely

jeho, smůla, ale nesnesl pomyšlení, že by to s ním stáhlo

bůhvíkam i ji. Ale co si měl počít? Co si měl počít?

Udeřil pěstí jedné ruky do dlaně druhé. „Panebože,“

mumlal, „panebože,“ a nevěděl, zda kleje nebo úpěnlivě

prosí. „Holgere.“

Prudce se otočil. Meč mu vklouzl do ruky. Jeho pohled

nezavadil o nic zvláštního kromě hluboké tmy tam, kam

už nedosáhlo světlo ohně. Foukal vítr, šelestila suchá

tráva, kdesi zahoukala sova. „Holgere.“

Šlápl na okraj magického kruhu. „Kdo je?“ Proti své vůli

mluvil tiše.

„Holgere,“ ozval se hlas. „Nevolej nikoho. Chci mluvit

jen s tebou.“

Srdce se mu rozbušilo. Meč klesl dolů, jako by byl pro

něj najednou příliš těžký. Do světla vešla Morgana le

Fay.

Plameny zesílily a zbarvily ji do ruda na pozadí temné

noci. Stíny hladily tělo v třepetavých dlouhých šatech.

Oheň se dotkl jejích očí a zažehl tam drobné plamínky.

„Co chceš?“ zachraptěl Holger.

- 194 -

Její úsměv byl dlouhý a krásný. „Promluvit si s tebou.

Pojď sem za mnou.“

„Ne.“ Divoce zavrtěl hlavou, ve snaze vyjádřit se jasně.

„Nic takového. Z toho kruhu nevykročím.“

„Nemusíš se bát. Přinejmenším žádného tvora, kterého

by tvé symboly mohly zastavit. Jsou jinde a chystají se k

boji.“ Pokrčila rameny. „Ale dělej, jak chceš.“

„Tak čím mi chceš tedy vyhrožovat?“ zeptal se. „Dalšími

kanibaly?“

„Ti, se kterými ses dnes potkal, plnili můj rozkaz přivézt tě živého za každou cenu,“ řekla vážně. „Udělal bys

býval nejlíp, kdybys jim ustoupil. Přivedli by tě ke mně

bez úhony.“ „A mí přátelé?“

„Co pro tebe znamenají tyhle krátkodobé známosti,

Holgere? Proč by ses tím měl zabývat? Uvědom si, můj drahý, že ta skupinka, kterou jsi dnes zahnal na útěk, se

vrátila k hlavní armádě svého kmene. Náčelník šílí

vzteky nad ostudou, cos mu způsobil. Ani já, ani samo

peklo ho nezastaví před úmyslem zabíjet, až tě zase

potká. Svou čest může získat zpátky jen tehdy, pokud

pozře tvé srdce. Odejdi se mnou, Holgere, dokud můžeš.“

„S tebou, která jsi pomohla naučit ty ubohé divochy jíst

lidi? „ Ušklíbla se. „To jsem nebyla já. Někteří mí

spojenci, démoni a jejich proroci, které Chaos používá, aby dostali horaly do naší moci... ti zvěstují tajemné náboženství. Ani jediného z nich jsem neučila já.“

Úsměv se jí vrátil. „Moje víra spočívá v radosti, v

naplnění života, to jsem tě už kdysi učila, Holgere, a ráda tě budu učit znovu.“

„Tenhle argument taky neobstojí,“ prohlásil. Zahleděl se

do , temné noci za ní. V téhle chvíli, jak si náhle

uvědomil, to myslel vážně. Netoužil po Morganě le Fay.

- 195 -

Když se natáhla a uchopila jeho ruku, mohly její prsty

patřit jakékoliv ženě. Přitažlivé ženě, zajisté, ale nic víc.

„Ty nejsi ta nejstálejší osoba pod sluncem,“ řekla stále se usmívajíc. „Jednou ses vzbouřil proti svému lennímu

pánovi, samotnému Karlovi. Nikdy neměl ohnivějšího

nepřítele, dokud tvé vlastní široké srdce neukončilo ten

svár.“

„Ale hodili jsme se k sobě, pokud vím.“ Vyprostil ruku z

jejího sevření.

Pohlédla na Alianoru. V jejím povzdechu zazněl

nefalšovaný smutek. „Vidím, že tě očarovalo starší

kouzlo, než jsou ta moje, Holgere. Běda, jak to bývalo

kdysi krásné. To mi nikdo nemůže upřít.“

„To tys upřela moji minulost mně,“ pronesl hořce.

„Udělala jsi ze mě znovu dítě a odeslala pryč z mého

světa. Ale tvou zásluhou jsem se nevrátil. Přivedlo mě

něco jiného, čemu ani jeden z nás nerozumí.“

„Tak tolik už víš,“ řekla. „A chtěl bys vědět ještě víc?

Můžu ti vrátit ty ztracené vzpomínky, když si budeš

přát.“ „Za jakou cenu? Stejnou, jako jsi chtěla posledně?“

„Menší. Dokonce nemusíš ani zrazovat své přátele.

Postarám se o to, aby se jim také dařilo dobře. Tvé

současné prokletí je pouze přivede do záhuby spolu s

tebou.“ „Jak můžu věřit tvým slovům?“

„Dovol mi vrátit ti paměť. Vystup z kruhu, abych mohla

použít kouzlo, které v tobě rozpustí temnotu. Potom si

vzpomeneš, jakou přísahou jsi mi zavázán.“

Jeho pohled se vrátil k ní. Stála tam vysoká a nehybná,

kromě tmavých vlasů, které jí povlávaly pod korunkou.

Avšak cítil, jak v ní roste napětí, byla jako nějaký drát, který už téměř praská. Plná ústa se ztenčila, zahnutý nos

rozšířil, drobné ohníčky v jejích očích divoce skotačily.

- 196 -

Pomalu zatínala pěsti.

Proč by se měla ta nejmocnější čarodějka na světě bát

jeho? Přemýšlel nad tím, jak tam stál v té větrné noci se

spánkem u nohou a temnotou nad hlavou. Jistě, měla

moc, a už ji proti němu použila; ale on sám byl obdařen

nějakou jinou, protichůdnou silou, a ta říkala: „Až sem,

ale dál ne.“ Veškerá kouzla, která zkoušeli, v Avalonu,

ve Farizii, v zemích smrtelníků, ho nedokázala zastavit.

A nyní dokonce i její vlastní krása byla bezmocná ve

srovnání s šedýma očima a hnědými kadeřemi. Nezbyla jí

žádná kouzla, kterými by ho mohla zastavit.

Samozřejmě až na to, které sama nevyčarovala, ale které

bylo svým způsobem nadpřirozené — nebo i na

obyčejnou chladnou ocel — byl stále strašlivě smrtelný.

„V mém světě,“ pravil zamyšleně, „jsi mýtus. Nikdy

bych nepomyslel, že budu bojovat s mýtem.“

„Taky to ani nebyl tvůj svět,“ namítla. „Tam jsi ty rovněž legendou. Tady je tvoje místo, tady se mnou.“

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že oba ty světy jsou moje,“

odpověděl lhostejně. „Jistým způsobem mám místo v

obou.“

Nicméně vzrušení v něm narůstalo. Dosud se až příliš za-

obíral jinými věcmi, aby dospěl k zřejmému závěru: totiž

že on sám patřil do karolinsko-artušovské doby. Někdy

tam v tom jiném světě (jak vzdáleném od téhle noci a

téhle ženy!) možná četl o svých vlastních hrdinských

činech.

Ale pokud ano, posmutněl, pohltila to jeho

zapomnětlivost. Jeho jméno mohlo být doma všeobecně

známým pojmem; mohl být sám sobě chlapeckým

hrdinou v mládí; ale kouzlo Morgany nadále fungovalo.

Přesun sem vymazal jakékoliv vzpomínky, které mohl

- 197 -

mít na... na tři srdce a tři lvy.

„Zdá se mi, že přinejmenším máš tenhle svět radši,“

ozvala se Morgana. „Dej si pozor, abys nezabloudil

zpátky do toho druhého.“ Udělala krok k němu, až se

málem dotýkali. „Ano, v obou světech se shromažďují

velká vojska a v obou jsi ty rozhodující osobou. Tolik

přiznávám. Ale jestli budeš pokračovat v těch šílených

intrikách s vyššími silami, o kterých nic nevíš,

pravděpodobně neuspěješ a zemřeš. Nebo snad uspěješ, a

pak toho budeš litovat. Odhoď své jho, Holgere, a zůstaň

tady navždy šťastný. Ještě je pořád čas!“

Suše se zasmál. „Nesnažila by ses tolik mě přemlouvat,

abych toho zanechal, kdyby moje šance na vítězství

nebyly lepší, než připouštíš. Předpokládám, že víš, kam

mám namířeno. Zkoušela jsi ze všech sil mě obelstít,

zajmout, ochromit. Jistě se mě teď pokusíš zabít. Ale

mám v úmyslu pokračovat dál.“

Jaká pompézní slova, posmívalo se jeho vnitřní já.

Člověk by málem řekl, že to myslíš vážně.

V náhlém záchvatu únavy poznal, že touží jen po míru.

Po konci tohoto válčení v temnotách. Po místě, kde by se

mohl schovat s Alianorou před všemi světy a všemi jejich

krutostmi. Ale nemohl ani žádat o odpočinek. V

okamžiku, kdy by tomu nestál v cestě, bylo by rozdupáno

příliš mnoho jiných. Nebyl žádný zatracený hrdina, ale

Jidáš, a člověk přece musí sám se sebou žít, nebo ne?

Morgana ho hodnou chvíli pozorovala. Vítr fičel kolem

nich. „Je to dílo osudu,“ řekla nakonec unaveně. „Ano,

vidím, že dokonce i Carahue se vrátil. Části celého

obrazce se skládají. Ale nebuď si jistý, že ho Osnovatel

dokončí.“

V očích se jí zatřpytily náhlé slzy. Naklonila se dopředu a

- 198 -

políbila ho, nenáruživě, téměř letmo, ale on sám pocítil

větší něžnost. „Sbohem, Holgere,“ řekla. Otočila se a

odkráčela z dohledu.

Stál tam a třásl se v nočním chladu. Měl by vzbudit

ostatní? Ne, nechám je spát, pomyslel si letmo. Nechtěl

mluvit o tom, co se stalo. Nikomu do toho nic není.

Míjely hodiny. Noc zašuměla hlasitěji. Vzbudil se ze své

dřímoty s pohledem vzhůru, aby podle měsíce odhadl,

kdy mu skončí hlídka. Obloha byla plná mraků. Nevadí.

Rovnou může zůstat na hlídce. Stejně by neusnul po tom,

co se stalo. Nemluvě o tom hluku. Teď už zuřila

opravdová vichřice, kameny rachotily, kov řinčel...

Náčelník kanibalů přiskočil na dohled. Za ním se

zablýskly oštěpy. Musela tam být víc než stovka mužů,

kteří předtím leželi bez pohnutí v průsmyku, a teď je

Morgana poslala dolů na... „Vzbuďte se! Vzbuďte se, už

jsou tady!“

Hugi, Carahue a Alianora se vyškrábali na nohy.

Saracénův nůž vyklouzl z pouzdra. Skočil ke svému

poplašenému koni a serval otěže z kolíku. Dívka

vyskočila na své zvíře. Dva horalé zavřeštěli a vyřítili se na ni. Jeden hodil oštěp. Hugi mu skočil na nohy jako

malinký hnědý hurikán. Společně se skulili na zem.

Holger se vrhl na toho druhého. Jeho meč se zdvihl a do-

padl. Lebka se ohavně rozpoltila.

Jak se na něj hroutilo bezvládné tělo, odhodil je zpátky,

dostatečně silně, aby srazil dalšího útočníka. Oštěp

zaskřípal na jeho brnění. Sekl po náčelníkovu obličeji. V

záři ohně se na něj matně šklebily dvě řady zubů. Jeho

ruce mu sevřely krk. Kopal dozadu ve snaze zranit ho

svými ostruhami. Divoch zaskučel a pustil ho.

Holger ustupoval, až měl menhir za zády. Vysoký muž s

- 199 -

drakem namalovaným na břichu vyrazil k útoku. Holger

ťal šikmo. Hlava útočníka se skutálela z ramenou. Kruh

jiných mužů se přibližoval. Za jejich pery a rohy zahlédl

Carahuea na koni, jak se ohání svou šavlí. Papillon kopal, kousal, dupal; hříva a ocas mu létaly jako černé plameny.

Jeden horal se vztyčil těsně před Holgerem. Proklouzl za

jeho štít. Dýka v jeho ruce vystřelila vzhůru. Holger

zvládl jen nastavit ráně svou levou paži. Pak se pod divochem objevil Hugi, popadl ho za kotníky a povalil.

Muž i skřítek se skutáleli na zem a zaklesli se do sebe.

V mžiku za ním byl náčelník. S ohlušujícím třeskem

udeřil svou sekerou do Holgerovy helmy. Holger se

zapotácel. „Milosrdný bože,“ slyšel sám sebe sténat.

Náčelník se zasmál a udeřil znovu. Holgerovi se dařilo

údery odrážet. Většinu z nich. Ty zbývající mu bušily do helmy a brnění. Zavrávoral . Další dva muži se vyřítili ze stran.

Za nimi se objevil Carahue. Saracénova šavle zasvištěla.

Jeden pohan uchopil svou paži, tupě zíral, jak se mu

oddělila od těla, a padl na kolena. Holger sekl níž a

zasáhl nohu druhého muže, který odvrávoral zpátky.

Náčelník se otočil, aby zaměstnal Carahuea svou

sekyrou. Jejich zbraně zvonily mezi klením. Alianořin

kůň zařičel. Klesl k zemi s přeťatými šlachami. Bílá

labuť vzlétla vzhůru a znovu padala dolů, aby klovala do

očí. Holger zalapal po dechu. Někdo vykřikl rozkaz.

Vystřelené šípy hustě létaly kolem. Zapomněl, že je

zraněný a vyčerpaný. Zaútočil. Jeho meč žnul jako kosa.

Papillon se vzpínal neuvěřitelně vysoko, tříštil lebky

předníma nohama a přehlušoval válečné výkřiky svým

rzaním. Muž a kůň rozprášili hordu vrhačů oštěpů a vrátili se ke kameni.

- 200 -

Hugi se zvedl z ochablého těla, oprášil si ruce a přidal se k nim. Alianora se na stejném místě proměnila v dívku.

O chvíli později přicválal Carahue. Holger vložil nohu do

třmenu a nasedl na Papillona, když tu se na něj vyřítil

jeden divoch. Dán kopl muže do zubů. Sehnul se, aby si

navlékl štít na paži.

Druhou ruku natáhl hluboko dolů a pomohl Alianoře do

sedla za sebe. Carahue poskytl místo Hugimu. Oba rytíři

na sebe pohlédli, přikývli a vyrazili do bitvy.

Následovalo několik minut řezání a bodáni a sekání.

Potom zčistajasna nepřítel zmize l . Holger s Carahuem se vrátili k menhiru a prudce oddechovali. Jejich meče byly

rudé krví. Měli jí potřísněný oděv, paže i tváře. Zář ohně se odrážela v dalších tratolištích na zemi. Celé okolí bylo poseto těly, některá se hýbala a sténala, jiná byla úplně

tichá. Pohané se stáhli do zatrpklého hloučku stranou;

byly vidět jenom jejich zbraně. Holger rozpoznal

náčelníka, jehož válečná čelenka vzala za své a kůži na

hlavě měl rozedřenou. Zvedl se ze země a odbelhal se ke

svým mužům.

Carahue blýskl úsměvem. „Krásně, krásně provedeno!“

ztěžka oddechoval. „U ruky proroka... proroka Ježíše,

sire Ruperte, myslím, že jen jediný muž na světě by

dokázal bojovat jako ty!“

„Ty si taky víš rady,“ řekl Holger. „Ale škoda, že jsi

nedokázal dorazit jejich vůdce. Za chvilku je vybičuje k

dalšímu útoku.“

„Zahubí nás šípy,“ prohlásil Hugi. „Kdyby měli ti šílenci

trochu rozumu, tak už z nás nadělali jehelníčky.“

Holger se ohlédl na Alianoru. Z levého ramene jí tekla

krev. Strach, který se ho zmocnil, byl mrazivý. „Jsi

zraněná?“ vyjekl vysokým hlasem.

- 201 -

„Ne, to nic.“ Usmála se roztřesenými rty. „Jen mě

zasáhlo kopí.“

Prohmatal jí zranění. Ošklivá rána, řekl by v běžné

situaci, ale vzhledem k nynějšímu stavu nic moc. Měl

pocit, že mu měknou kosti. „Za tohle... postavím kapli...

svatému Sebestiánovi,“ šeptl.

Ovinula mu ruce kolem pasu. „Znám lepší způsob, jak

projevit svou radost,“ řekla mu tiše do ucha.

Carahue je příkře přerušil: „Už nikdy nic nepostavíme,

jestli brzy nezmizíme. Když rychle sjedeme dolů,

Ruperte, možná se vyhneme pronásledování.“

Holgerovy změklé svaly opět ztuhly. „Ne, to není dobré.

Tohle je cesta ke svatému Grimminovi. Ostatní

průsmyky jsou obsazené, i kdybychom měli čas je hledat.

Musíme projet tudy.“ „Přímo přes ně?“ odplivl si

Saracén. „Snažit se ve tmě šplhat po tomhle kamení a

čelit útoku stovky bojovníků? Teď se ti vypařil zdravý

rozum.“

„Můžeš utéct, jestli chceš,“ řekl Holger ledově. „Já

musím dnes v noci dorazit do toho kostela.“

Hugi na něj zíral, až se Holger začal ošívat pod jeho

pichlavým pohledem a vyštěkl: „No, co tě trápí? Nejspíš

v tom průsmyku zemřeme. Já to vím. Uteč s Carahuem.

Půjdu sám.“ „Ne,“ řekl Hugi.

Rozhostilo se takové ticho, že Holger slyšel, jak mu krev

buší v žilách . Skřítek mluvil tiše a skřípavě: „Protože jsi byl zrozen, abys ze sebe dělal rytířského blázna, můžu ti to alespoň ulehčit. Ty víš, že přes tenhle průsmyk se

dostat nemůžeme. Avšak existuje ještě jiná cesta na

planinu, kudy za námi nikdy nepůjdou. Můžu po čichu

vystopovat cestu do trollího doupěte. Není to daleko, jak

praví můj nos. Určitě má víc než jednu chodbu, která

- 202 -

vede nad útesy; a troll možná bude venku, nebo bude

spát, nebo bude daleko ve svých chodbách, a tak nás

vůbec nepostřehne. Je to děsivé riziko, ale zároveň naše

jediná šance. Co tomu říkáš? Nemáš snad náramně

naspěch dostat se do toho strašidelného kostela?“

Holger zaslechl za sebou povzdech. „Carahue,“ prohlásil,

„vezmi Alianoru a snaž se ji nějak dostat do bezpečí. Já s Hugim zkusíme jet do té trollí díry...“

Dívka ho drapla za opasek. „Ne,“ zvolala rozzlobeně,

„tak snadno se mě nezbavíš. Jedu taky.“

„I já,“ ozval se Carahue po nějakém tom polknutí. „Ještě

nikdy jsem se nevyhnul žádnému dobrodružství.“

„U sta hromů!“ zafrkal Hugi. „Vaše kosti budou ležet rozházené v trollím doupěti. Nejste první dva rytíři, kteří umřou, protože byli tak zatraceně pyšní, že už jim

nezbylo žádné místo na rozum. Jen je mi smutno, že s

sebou možná stáhnete i tu labutí pannu. A teď se

připravte k trysku!“

- 203 -

22

Carahue jel jako první pod vedením Hugiho. Jeho klisna

se s klapáním rozběhla. Na okamžik si Holger uvědomil

červené a modré stužky vpletené do její splývavé oháňky.

Pak se mu mezi koleny zavlnily Papillonovy svaly.

Protože mířili na východ podél srázu, museli projet

kolem nepřítele. Zvedl se pokřik. Holger viděl zleva

přilétat oštěp. Jeho špička se zaleskla ve zbylé záři ohně, když vylétla do vzduchu a obloukem zamířila dolů. Dán

zvedl svůj štít. Oštěp odskočil. Za okamžik se do

dřevěného rámu pevně zabodly tři šípy.

Spěchal do nedalekého přítmí. Bílá klisna a volný bílý

oděv jejího jezdce splývaly v jedinou skvrnu, jen těžko

odlišitelnou od stínů. Papillon klopýtl. Jiskry sršely na

místech, kde podkovy odštěpovaly pazourek. Zvířata

byla nucena zpomalit do vyrovnaného klusu. Po stranách

i nad hlavou neviděl Holger zhola nic. Netušil, jestli o

útesech po levé straně mu řekla jeho představivost nebo

smysly. Cítil, jak se nad ním tyčí jejich drtivá tíha, jako by už ležel pohřbený pod nimi.

Letmé ohlédnutí vyrylo do jeho očí pohanského

náčelníka. Vyzáblý muž v jezevčím kožichu sebral hořící

poleno z ohniště. Točil jím nad hlavou, dokud z něj

nešlehaly plameny, a pak tam stál hrozivě rudý a žlutý. S

výkřikem ke svým válečníkům zvedl sekeru a pustil se do

pronásledování.

Rychle dohonil jejich koně. Holger zahlédl, jak za ním

jedou další, i když ne tak horlivě. Ale jeho pozornost

patřila tomuto muži. Náčelník se objevil po levé straně,

kam rytířův meč nemohl dosáhnout. Vyrazil kupředu a

sekl po Papillonově nárt-ním kloubu. Hřebec odskočil a

- 204 -

téměř shodil své jezdce. Holger ho otočil, aby mohl čelit

dalšímu útoku.

Jestli se tady na chviličku opozdím, obklíčí mě jich celá horda, uvědomil si Dán. „Drž se, Alianoro!“ Hodně se vyklonil a ohnal se po svém protivníkovi. Ránu odrazila

sekera. Kanibal uskočil mrštněji než kterýkoli válečný oř.

Na Holgera se zašklebil pomalovaný obličej se špičatými

vousy.

Ale pochodeň v jeho levé ruce zůstala v dosahu meče.

Holger ji přimáčkl náčelníkovi na prsa. Divoch vyštěkl

bolestí. Než se stačil vzpamatovat, byl Holger dost blízko na to, aby mohl seknout ještě jednou. Tentokrát ocel ťala

do živého. Náčelník spadl dolů.

Ubohý, chrabrý lotře, pomyslel si Holger. Pobídl

Papillona ostruhami za Carahuem. Střetnutí trvalo jen pár

vteřin.

Putovali dál nekonečnem. Nepřítel je sledoval, ale

neodvážil se je přepadnout. Temnotou svištěly šípy.

Rozléhal se válečný ryk. „Už brzy se vzpamatují a

obklíčí nás,“ křikl Carahue přes rameno.

„Myslím, že ne,“ řekla Alianora. „Copak to necítíš?“

Holger rozšířil nosní dírky. Vítr mu zadul do tváře.

Slyšel, jak hučí a třese mu chocholem a pláštěm, cítil, jak je chladný. Nic víc.

„Uf!“ ozval se Carahue o minutu později. „Je to to, co

cítím?“ V temnotě za nimi kdosi zakvílel. Holgerův

tabákem otupený nos zachytil ten zápach jako poslední.

Mezitím už kanibalové zanechali pronásledování. Nejspíš

se budou držet poblíž, aby se ujistili, že jejich nepřátelé ráno už nesjedou zpátky do údolí, ale tímhle směrem se

dál neodváží.

Jestli se zápach dá nazvat těžký a studený, mohl by se tak

- 205 -

popsat i ten trollí. Když Holger dorazil k ústí jeskyně,

zvedl se mu žaludek.

Zastavil koně. Alianora seskočila na zem. „Musíme

nasbírat dřevo na pochodně, abychom si měli čím svítit

na cestu,“ vysvětlila. „Cítím, že jsou tady rozházené

suché větvičky, které nejspíš utrousilo zvíře, co si je sem nosilo na hnízdo.“ Za chvilku měla hromádku, kterou

Hugi podpálil pomocí křemene a ocílky. Při vyšlehnutí

plamenů Holger spatřil tři metry vysokou díru ve skalní

stěně. Zírala z ní černá tma.

Spolu s Carahuem sesedli. Koně svěřili Alianoře, aby je

vedla za nimi. Sami šli první, s Hugim, který nesl

pochodeň. „Tak,“ řekl Dán zbytečně, „a jsme tady.“ V

krku měl vyschlo.

„Doufám, že ještě někdy uvidíme hvězdy,“ šeptla

Alianora. Vítr jí odvál slova od úst. Hugi jí stiskl ruku.

„Ale no tak,“ domlouval jí Carahue. „A kdybychom

potkali toho trolla? Naše meče ho rozsekají na řízky. Zdá

se mi, že máme nahnáno před babskými povídačkami.“

Kráčel energicky ke vchodu do jeskyně a vešel dovnitř.

Holger se k němu přidal. Meč v pravé ruce a štít na

levém rameni ho tížily. Cítil, jak mu pod brněním stéká

pot, svědilo ho tam, kde se nemohl poškrabat, a vnímal

tupou bolest v místech, kam utržil rány. Vzduch v jeskyni

byl plný pachu trolla a mršin. Plameny pochodně tančily,

klesaly a znovu vysoko šlehaly a jejich stíny poskakovaly

po hrubých stěnách. Holger by přísahal, že některé z těch

útvarů jsou obličeje, které se na něj šklebí. Na zemi

ležely kameny, o které si otloukal prsty na nohou.

Alianora prozíravě pokračovala ve sběru kousků dřeva a

slámy mezi kostmi zvířat roztroušenými po cestě.

Nejhlasitějším zvukem bylo ostré klapání koňských

- 206 -

podkov, doprovázené dutou ozvěnou. Holger měl stále

silnější dojem, že se stěny postupně zužují.

Na konci jeskyně byl vyhrabaný tunel, necelé tři metry

vysoký a jen o málo širší, takže Holger s Carahuem

kráčeli bok po boku. Holger se snažil raději nepřemýšlet

o tom, zda troll tohle vyhrabal holýma rukama. Jednou či

dvakrát kopl do rozeznatelných částí lidské lebky. Poté,

co se tunel několikrát začal svažovat, Dánův smysl pro

rovnováhu se vytratil, a on věděl, že sestupují dolů, nekonečně dolů do útrob země. Zápasil s touhou křičet.

Průchod se rozšířil do nepatrně větší jeskyně. Na

vzdálenější straně zely další tři díry. Hugi pokynul svým

společníkům, aby ustoupili, a belhal se sem a tam. Světlo

pochodně zdůrazňovalo jeho drsnou tvář a malovalo za

ním stín jako černou groteskní příšeru, která se ho chystá sežrat.

Pozoroval plamen, který žloutl a začal čadit; navlhčil si

palec a držel ho hned tím, hned oním směrem; sklonil se

a čichal k zemi. Nakonec pohlédl na východ po levé

straně. „Tenhle,“ zabručel.

„Ne,“ odporoval Holger. „Nevidíš, že se podlaha tím

směrem svažuje?“

„Ne, nesvazuje. A nedělej takový povyk.“

„Jsi blázen, to ti povídám!“ protestoval Holger. „Každý

hlupák...“

Hugi na něj upřeně hleděl přes obočí. „Každý hlupák se

řídí jen svými představami,“ řekl skřítek. „Možná máš

pravdu. Nevím to určitě. Ale podle mého názoru to je ten

tunel, který chceme, a já vím o hrabání chodeb něco víc

než ty. Tak co, dokážeš to uznat?“

Holger polkl. „Dobrá,“ řekl. „Omlouvám se. Veď nás.“

Neviditelný úsměv zvedl Hugimu knír. „Pašák.“

- 207 -

Odbatolil se do uličky, kterou vybral. Ostatní ho

následovali.

Zanedlouho cesta neklamně zamířila vzhůru. Holger

mlčel, když Hugi minul několik chodeb bez povšimnutí.

Ale když došli k rozcestí dalších tří, skřítek nějakou

chvíli uvažoval.

Nakonec řekl starostlivě: „Podle všeho bychom měli jít

tou prostřední. Ale zdá se mi, že tam je nejsilnější pach

trolla.“

„Ty to dokážeš rozlišit?“ ušklíbl se Carahue.

„Možná, že tím směrem leží jeho doupě,“ zašeptala

Alianora. Jeden z koní zafrkal: v tom stísněném prostoru

s ozvěnou to zaznělo jako výstřel z pistole. „Nemůžeme to někudy obe-jít?“

„Snad,“ řekl Hugi pochybovačně. „Ale trvalo by to

dlouho.“

„A my se musíme dostat do toho kostela brzy,“ dodal

Holger.

„Proč?“ zeptal se Carahue.

„Na tom teď nezáleží,“ odpověděl Holger. „Dáš na mé

čestné slovo?“

Nebyl čas zastavit se a vysvětlovat složitou pravdu, i

když se Saracén osvědčil jako důvěryhodná osoba. Ale

meč Cortana hrál zcela nepochybně zásadní roli. Nepřítel

by se tolik nesnažil

překazit tuhle výpravu, kdyby to bylo pouhé hledání

nějaké chiméry.

Morgana se mohla jednoduše dostat do kostela před ním.

Avšak už by ten meč nemohla přemístit někam jinam.

Nepochybně byl příliš těžký pro její přirozenou sílu a

příliš posvátný pro její kouzla. Potřebovala pomoc

člověka, tak jako tehdy, když Cortanu poprvé ukradli.

- 208 -

Ale podle všeho se pohané příliš obávali kostela svatého

Grimmina, než aby se k němu přiblížili, dokonce i na její

příkaz; a její lidé všude jinde na světě byli příliš

zaměstnáni přípravou tažení na Říši.

Ale kdyby měla čas, jistě mohla někoho najít. Anebo...

mnohem spíš... mohla povolat Síly, které by Holgera na

jeho cestě zastavily. Zatím měl větší štěstí, než si

zasloužil; věděl zatraceně dobře, že by si nedokázal probojovat cestu proti jejím nejvyšším spojencům. To by

dokázal jedině svatý, a on měl do svatosti hodně daleko.

Z toho plyne, že si musí pospíšit.

Na chvíli na něm spočinul Carahueův vážný pohled. Pak Maur řekl: „Jak si přeješ, příteli. Zvolme tedy tu

nejpřímější cestu.“

Hugi pokrčil rameny a pokračoval dál. Chodba se

kroutila, stoupala, klesala, znovu stoupala, prudce

zatáčela, rozšiřovala a zužovala. Jejich kroky zněly jako údery na buben. Tady, tady, tady jsme, trolle. Tady, tady, tady jsme.

Když se skalní stěny sevřely natolik, že si o ně málem

odírali ramena, Holger zjistil, že jde za Hugim, a za zády má Carahuea a Alianoru, která vedla koně v zákrytu za

Saracénem. Před očima měl pouze rudé záblesky

prskající pochodně. Slyšel, jak Carahue mumlá:

„Nejtěžší z mých hříchů je, že jsem vůbec dovolil tak

líbezné panně vstoupit do tak odporných míst. To mi Bůh

nikdy neodpustí.“

„Ale já ano,“ vydechla.

Ušklíbl se. „Ha! To dostačuje. A koneckonců, kdo v tvé

přítomnosti potřebuje slunce nebo měsíc či hvězdy?“

„Ne, prosím tě, nesmíme hovořit.“

- 209 -

„Tak budu raději přemýšlet. Přemýšlet o kráse, půvabu,

laskavosti a šarmu: jedním slovem, přemýšlet o

Alianoře.“

„Ach, Carahue...“

Holger si skousl rty, až jím projela bolest.

„Buďte tam ticho,“ vybafl Hugi. „Blížíme se přímo k

jeho doupěti.“

Tunel skončil. Světlo pochodně nedosáhlo daleko do

jeskyně před nimi. Holger viděl nejasné záblesky zdí,

křivě ubíhajících vzhůru a vytrácejících se do těkavé

temnoty. Na zemi bylo hojně nastláno větví, listů,

trouchnivějící slámy a kostí: všude samé ohryzané kosti.

Zaplavil ho zápach smrti. Zvedl se mu žaludek.

„Ticho, pravím!“ nařídil Hugi. „Myslíte, že se mi tady

líbí? A teď potichoučku touhle slují. Na druhé straně

bude spousta východů.“

Podestýlka jim praskala pod nohama každým krokem

hlasitěji. Holger zabloudil do její největší nerovnosti.

Zakopl o kládu. Do tváře ho škrábla větev, jako by mu

usilovala vypíchnout oči. Když šlápl na lidský trup,

rozpadl se. Slyšel, jak koně klesají pod svou vahou,

padají a rozhořčeně odfrkují.

Pochodeň se rozjasnila. V tu chvíli Holger ucítil studený

závan. „Hú, už nejsme příliš daleko od vrcholu!“ vykřikl

Hugi.

„Hú“, vracela se ozvěna. „Hú-ú-ú.“

Zpod mrtvých listů se vyhrabal troll.

Alianora vykřikla. Teprve teď si Holger uvědomil, že

nikdy předtím neslyšel v jejím hlase opravdový strach.

„Bože, smiluj se,“ zajíkl se Carahue. Hugi se přikrčil a

zavrčel. Holger upustil svůj meč, shýbl se pro něj, znovu

ho upustil a po celém těle mu vyrazil pot.

- 210 -

Troll se přišoural blíž. Měřil možná tři metry, možná víc.

Výška jeho vpřed nachýlené postavy, jejíž paže se klátily

přes tlusté nohy s drápy až k zemi, se nedala dost dobře

odhadnout. Zelená kůže bez chlupů mu volně visela na

těle. V hlavě zela obrovská ústa, téměř metr dlouhý nos a

dvě černé kaluže očí

bez zornic i rohovek, očí, které pohlcovaly slabé světlo

pochodně a nezrcadlily ani jediný záblesk.

„Hú-ú-ú,“ zašklebil se a natáhl ruku.

Carahue vykřikl. Šavle se zableskla. Udeřila s řeznickou

silou. Z rány se vyvalil kouř. Trollův úšklebek se

nezměnil. Natáhl ke Carahueovi druhou ruku. Holger

popadl meč a zaútočil.

Troll se po něm ohnal. Holger zachytil ránu štítem.

Dřevo zapraštělo. Skácel se do shnilé hromady na zemi.

Na okamžik zůstal ležet a snažil se popadnout dech.

Carahueova klisna poplašeně vyjekla a házela sebou.

Alianora bezmocně visela na otěžích. To všechno Holger

spatřil, ještě než se postavil. Pak se jeho pohled soustředil na Carahuea.

Saracén poskakoval po doupěti. Neuvěřitelným

způsobem dokázal v té změti udržet rovnováhu. Před

každým neohrabaným výpadem uskočil, sklonil hlavu a

jeho meč ani chvilku nezahálel. Hvízdal a zvonil, byl jen

rozmazanou šmouhou, za níž se Maur usmíval. Každá

rána pronikala hluboko do zeleného těla. Troll jen

mručel. Ale Carahue s chladným soustředěním hledal

jeho pravé zápěstí.

Dokud mu poslední ranou ruku neusekl.

„Další!“ smál se nahlas. „Posviť sem trochu, Hugi!“

Skřítek zapíchl pochodeň kolmo mezi dvě větve a snažil

se pomoct Alianoře zkrotit klisnu. Papillon běhal dokola

- 211 -

a hledal, jak by pomohl.

Hřebec dostal příležitost, když se troll ohnal levou rukou po Carahueovi. Zaútočil zezadu. Jeho přední kopyta

divoce zabušila do širokých zad jako na buben. Troll padl

na tvář, Papillon se vzepjal ve vší své strašlivé výšce a

udeřil znovu. Trollova hlava se roztříštila.

„Milosrdné nebe,“ vydechl Carahue. Pokřižoval se.

Otočil se k Holgerovi a zvolal zvesela: „Tak to nebylo

tak zlé, což?“

Holger pohlédl na svůj vlastní promáčklý štít. „Ne,“

souhlasil pochmurně. „Až na můj výkon.“

Klisna se stále chvěla, ale už se utišila natolik, že ji

Alianora

mohla pohladit po šíji. „No tak pojďte, jdeme ven,“ ozval

se Hugi. „Ten smrad mi rozleptává nos.“

Holger přikývl. „Nemělo by to být daleko... Panebože!“

Trollova oddělená ruka se rozběhla po svých prstech jako

obrovský zelený pavouk. Po zaneřáděné zemi, nahoru na

kládu tak, že se drápem jednoho prstu zachytila za kůru,

a hned se drala dolů, dokud nenašla odseklé zápěstí. A s

ním rychle srostla. Trollova rozbitá hlava zabublala a

znovu se spojila. Vyškrábal se zpátky na nohy a zašklebil

se na ně. Hasnoucí pochodeň vrhala rudé záblesky na

jeho tesáky.

Sunul se směrem k Holgerovi. Dán pocítil nejasnou

prchavou touhu zmizet. Ale nebylo kam. Odplivl si na

zem a zvedl meč. Když k němu troll natáhl ruku, Holger

vší silou máchl.

Ostří jeho meče pronikalo skrznaskrz obrovitou paží.

Železo zvonilo v temnotě. Vystřikovala ledově zelená

krev a zčernala v kouř z nelidského masa. Meč téměř

žhnul. Paže odskočila od ramene. Skutálela se do

- 212 -

hromady listí, mrskala sebou a začala se sunout zpátky.

Carahue udeřil z pravé strany. Jeho šavle odsekla plát

masa z trollových žeber. Ten se kluzce a s mlaskavým

zvukem začal plazit ke svému pánovi. Papillon se vzepjal

na zadní a udeřil svými kopyty. Vyrval trollovi půlku

tváře. Jeho čelisti přistály pod hřebcem a scvakly mu

kotník. Kůň rzal a vyhazoval zadkem. Troll se zbylou

rukou poškrábal na hýždích. Krev stříkala kolem.

Carahue se dostal do cesty další ráně, chytil ji do obrně-

ného břicha, s řinčením se sesul k zemi a již nevstal.

Je určité nezničitelný! pomyslel si Holger. Umřít na takovém místě. „Uteč, Alianoro!“

„Ne!“ Popadla pochodeň a přiblížila se k Papillonovi,

který běsnil nad stiskem čelistí na své noze. „Zbavím tě

toho,“ křičela. „Stůj klidně a já tě osvobodím.“

Troll shrábl svou levou paži a zasadil ji na místo. Druhá

půlka obličeje se zdánlivě pořád smála. Holger útočil

znovu a znovu, otvíral hluboké rány, ale ty se v mžiku

zacelovaly. Klopýtl nazpět. Přes rameno trolla zahlédl,

jak se Alianora

sklonila pod Papillonovými bušícími kopyty, popadla

hřebcovu uzdu a přiměla ho, aby se zklidnil. Klekla si a

snažila se vypáčit zakousnuté čelisti.

Jak se k nim přiblížila její pochodeň, samy se pustily.

Polekaně ucukla. „Hú-ú-ú,“ zamručel troll. Odvrátil se od

Holgera, přeběhl k čelistem, zvedl je a zasadil si je do

hlavy. Když se znovu připravoval k boj i s Dánem, čelisti

hněvivě cvakaly.

Alianora vykřikla. Udeřila trolla pochodní do zad.

Zahučel a padl na všechny čtyři. Spálený pruh na jeho

kůži se nehojil.

Holgerovi se rozbřesklo. „Oheň!“ zařval . „Zapal oheň!

- 213 -

Upálíme tu bestii!“

Alianora strčila pochodeň do hromady slámy. Okamžitě

vzplanula. Kouř zaštípal Holgera v nose... čistý kouř,

pomyslel si v šíleném tranzu, čisté plameny vypalující

ten záhrobní puch kolem. Sebral všechnu sílu a sekl.

Ruka odletěla od zápěstí přes půl jeskyně. Alianora se na

ni vrhla. Úd sebou škubal v jejím sevření. Prsty se jako

zelení červi snažily vydrápat ven. Mrštila jimi do ohně.

Ruka se na okamžik zkroutila, dokonce se plazila ven z

plamenů. Ale už byla zčernalá. Jak klesla bezvládně

zpátky, oheň vyšlehl a pohltil ji.

Troll zakvílel. Oháněl se znetvořenou paží jako kyjem.

Vyrazil Holgerovi meč z ruky. Když se Dán po něm vrhl,

troll ho zalehl. Holger okamžik ležel pod hrozivou

hromadou a nemohl dýchat. Papillon zaútočil. Netvor se

stáhl.

Carahue se vrávoravě postavil a pustil se do boje.

Papillon trolla srazil na zem. Carahue mu sekl do nohy,

znovu a ještě jednou. Když se oddělila, Alianora ji

uchopila oběma rukama. Oheň v té chvíli už přeskočil na

dřevo. Jeho praskot zněl jako hřmění; plameny zalily

celou jeskyni světlem. S veškerou svou silou strčila

Alianora kopající nohu mezi uhlíky.

Holger se vrátil. Kotník mu stiskla ruka... ta druhá,

kterou uťal Carahue. Odtrhl ji a hodil do ohně. Nějak se

jí podařilo dopadnout vedle a stáhla se do bezpečí pod

kládu. Hugi na ni skočil. Kutáleli se v jednom chumlu.

Trollova hlava byla volná. Chňapala a slintala, když ji

Holger nabodl na svůj meč a vrhl ji do plamenů.

Skutálela se zpátky, hořela a šířila plameny směrem k Alianoře. Holger ji znovu napíchl. Bez ohledu na to, co

to udělá s jeho mečem, držel tu napíchnutou trollovu

- 214 -

hlavu v ohni, dokud ji plameny nestrávily.

Zůstal ještě trup. Byl to nejhrůznější úkol, když Holger s Carahuem kouleli to příšerně těžké monstrum k

rozžhavenému středu jeskyně, zatímco s nimi zápasili

hadi jeho střev. Co bylo dál, si už moc nepamatoval. Ale

spálili ho.

Poslední záblesk upoutal jeho pozornost. Hugi, červený a

zježený jako samotné plameny, hodil trollovu ruku vstříc

zkáze . Potom klesl k zemi a znehybněl.

Alianora se k němu vrhla. „Je těžce zraněný,“ křičela.

Holger ji v tom praskání ohně skoro neslyšel. Horko a

kouř ho příliš omámily, než aby dokázal přemýšlet.

„Hugi, Hugi!“

„Musíme zmizet, než se to tady změniv jeden velký

kotel,“ supěl Carahue Holgerovi do ucha. „Vidíš, jak ten

kouř mizí do toho tunelu? To je určitě naše cesta. Ať ona

vezme toho skřítka. A ty mi pomoz s tím mým bláznivým

zvířetem!“

Nějak se jim podařilo koně uklidnit. A nějak se jim

podařilo poslepu projít chodbou, kde každé nadýchnutí

bolelo. A pak vyšli na čerstvý vzduch.

- 215 -

23

Ocitli se nad skalními stěnami, uvědomil si Holger s

otupělým údivem. Neměl zdání, jak dlouhou dobu strávili pod zemí, ale měsíc se skláněl k západu.

Měsíc? Ach, ano. Mraky se rozestoupily, nebo ne? A

bylo tu na ně příliš větrno. Vítr skučel po pláni porostlé kručinkou a tvrdou trávou, tu a tam stály stromy bez listí, všechno šedivé pod spěchajícím měsícem a nemilosrdně

ostrými hvězdami. Holger neviděl kouř z trollova

doupěte; vítr ho příliš rychle rozptýlil. Směrem na jih,

nedaleko odtud, byla planina ohraničená okrajem útesu,

za kterým nebylo vidět nic než tmu, jako by stál na

počátku stvoření. Na severu tušil nějaké hory, pode-

pírající oblohu, se zábleskem ledovce, ale nebyl si jistý.

Chlad mu pronikal do morku kostí.

Přikulhal k němu Carahue. Holgera napadlo, jestli i on

vypadá tak zbědované jako Saracén, potrhaný, umazaný

od krve, černý od kouře, v promáčknuté helmě a

rozedraných šatech, v ruce zničený meč. Ještě že tu bylo

šero. Mrak pohltil měsíc, a on neviděl vůbec nic.

„Je tu někdo?“ zaskřehotal.

Carahue odpověděl tak potichu, že jeho hlas málem

zanikl v šustění trávy. „Bojím se, že náš malý přítel

dopadl špatně.“

„Ne,“ pravil zbytkem plechově zvučného hlasu. „Jen tak

zadarmo jsem se nedal.“

Měsíc se opět vysvobodil. Holger si klekl vedle Alianory.

Chovala Hugiho střapatou hlavu ve svém klíně. Ze

skřítkova boku rytmicky vyrážela krev, ale její tok

ustával přímo před Holgerovýma očima.

„Hugi,“ zašeptala Alianora. „Nemůžeš umřít. Tomu

- 216 -

nevěřím.

„Ne, děvče, jen se netrap,“ zamumlal. „Ten kolohnát za

mě zaplatil nejvyšší cenu.“

Holger se sehnul níž. V tom neskutečném bílém světle

měsíce vypadala tvář pod ním jako vytesaná ze starého

tmavého dřeva. Jenom vousy, provívané větrem, a

drobné krůpěje krve na rtech se pořád pohybovaly. Viděl,

že jeho ránu nelze ovázat . Byla příliš velká na tak malé tělíčko.

Hugi nahmatal Alianořinu ruku a poplácal ji. „Ach,

neplakej,“ vzdychl. „Nejméně padesát žen z našeho

národa bude mít příčinu k zármutku. Ale tebe jsme měli

vždycky nejraději.“ Zalapal po dechu. „Dal bych ti

dobrou radu, kdybych mohl. Ale ten rámus v mé hlavě je

příliš veliký.“

Holger si sundal helmu. „Ave Maria,“ spustil. Na téhle chladné větrné pláni nemohl dělat nic jiného, a patrně ani nic lepšího. Prosil, aby Hugiho duše nalezla

milosrdenství. A když skřítek umřel, Holger mu zatlačil

oči a přežehnal ho křížem.

Vstal a zanechal Alianoru chvíli o samotě, zatímco

společně s Carahuem vyhloubili svými meči mělký hrob.

Potom na něj navršili náhrobek z kamenů a zarazili mezi

ně Hugiho dýku jilcem nahoru. Kdesi v dálce na planině

zavyli vlci. Holger doufal, že ten hrob nenajdou.

Nakonec si všichni obvázali svá zranění, jak nejlépe

dovedli. „Utrpěli jsme těžké ztráty,“ zamručel Carahue.

Jeho veselí rozdrobila únava. „Je pryč nejen náš přítel,

ale i kůň a mula s celou výstrojí. Z našich mečů zbyly jen tupé železné kyje, naše brnění je téměř rozlámané na

kusy. A Alianora ani nemůže létat, dokud se jí nezahojí

křídlo... vlastně paže.“

- 217 -

Holger hleděl přes pustou šedou zemi. Vítr mu šlehal do

tváře. „Byl to můj úkol,“ řekl. „Není správné, aby kvůli

němu trpěl kdokoliv jiný.“

Saracén ho upřeně pozoroval. „Myslím, že to je úkol pro

každého čestného člověka,“ dodal.

„Poslyš, Carahue, řeknu ti rovnou, že čelíme samotné

královně Morganě le Fay. Dozví se, že jsme došli tak

daleko.

Myslím, že už vyrazila do Středosvěta, aby shromáždila

ty, kteří nás dokážou zastavit.“

„Obyvatelé Středosvěta cestují rychle,“ poznamenal

Carahue. „To abychom ani nezastavovali k odpočinku.

Ale až dorazíme do toho kostela, co potom?“

„Pak bude mé hledání u konce... možná... a možná bude-

me zachráněni. Nebo také ne. Nevím.“

Holger se užuž chystal svěřit Carahueovi celý příběh, ale

Saracén se obrátil a chytil svého koně. Není kdy, není

kdy.

Alianora vyskočila na své místo za Holgera. Její ruce mu

objaly pas se zoufalou pevností. Jen jednou se otočila,

aby zamávala pohřbenému příteli.

Dokonce i hřebec už byl unavený a klisna se jen vysíleně

vlekla. Kopyta zvonila na kamenech, tráva se rozdělovala

se suchým šepotem, kručinka chrastila a mrtvé stromy

skřípaly. Pokřivený měsíc nízko nad horizontem svítil

Holgerovi přímo do očí, jako by se ho snažil oslepit.

Po dlouhé chvíli Alianora řekla: „Přepadl nás nepřítel

pod tím průsmykem jen tak náhodou?“

„Ne.“ Holger pohlédl přes bezbarvou, stíny pomalovanou

zemi. Z Carahuea zbyla jen silueta na pozadí hvězd a

mraků — nejspíš spal v sedle, neboť nijak nereagoval,

když Holger mluvil dál. „Nejdřív přišla Morgana. Ty

- 218 -

domorodce poslala po našem rozhovoru.“

„Co ti řekla ta čarodějnice?“

„No... nic. Jen chtěla, abych se vzdal .“

„Myslím, že prahla po něčem jiném,“ odtušila dívka.

„Byla kdysi tvou milenkou, viď?“

„Ano,“ přitakal Holger lhostejně.

„Mohla by ti přichystat nádherný život.“

„Řekl jsem jí, že raději zůstanu s tebou.“

„Ach, můj drahý!“ zašeptala. „Já... já...“

Slyšel, jak se snaží potlačit pláč. „Copak je?“ zeptal se.

„Ach, já nevím. Neměla bych být šťastná, co říkáš? A —

a přesto si nemůžu pomoct...“ Otřela si oči zbytkem jeho

pláště.

„Ale,“ zadrhl se. „Ale... Myslím ty a Carahue.“

„Ten? Je příjemný, to ano. Ale ty sis opravdu myslel,

Holgere, opravdu jsi uvěřil, že bych chtěla víc než jen

odvést jeho myšlenky od tebe a tvého tajemství? A

možná v tobě vzbudit trošku žárlivosti? Jak by mohla

kterákoli dívka na světě chtít jiného muže než tebe?“

Zíral na Polárku.

Popadla dech a položila mu ruce na ramena. „A už o tom

nebudeme mluvit,“ řekla rázné. „Ale jestli tě ještě někdy přistihnu, jak saháš na nějaké děvče, Holgere, odskáčeš si to.“ Odmlčela se. „Kromě mě, že ano.“

Trhl uzdou a zastavil svého koně. „Carahue!“ zavolal.

„Probuď se!“

„Ech?“ Saracén se natáhl pro šavli.

„Jde o koně,“ řekl Holger, nijak zvlášť přesvědčivě.

„Jestli je nenecháme odpočinout, padnou vyčerpáním.

Nakonec budeme rychlejší, když teď uděláme hodinovou

zastávku.“

Z obličeje druhého muže zbýval jen rozmazaný ovál, z

- 219 -

jeho brnění mdlý lesk, přesto bylo vidět, že přemýšlí. „Já nevím. Jak jednou Morgana povolá naše

pronásledovatele, jejich koně poletí jako vichřice.

Avšak...“ pokrčil rameny. „Jak si přeješ.“

Sklouzli do trávy. Alianora dychtivě zatahala Holgera za

ruku. Pokynul Carahueovi a doufal, že jeho gesto nebylo

příliš samolibé. Saracén se na okamžik zatvářil

překvapeně, a pak se rozesmál. „Mnoho štěstí, příteli,“

řekl. Natáhl se na zem jak široký tak dlouhý a začal

hvízdat na měsíc.

Holger následoval Alianoru o kus dál. Zapomněl na

vlastní únavu a bolest. Srdce v něm tlouklo, ale ne

divoce, silný radostný tón prostupující celým jeho tělem.

Když se zastavili, chytili se za ruce, stáli tam a hleděli jeden na druhého.

Šedý měsíční svit se rozléval po planině v žíhaných

stínech a leskl se na jinovatce. Mraky měly světélkující

okraje a mezi nimi se třpytily hvězdy. Vítr stále hlasitě

fičel, ale Holger ho nevnímal. Viděl Alianoru jako bytost

stvořenou ze rtuti, prchavého stínu a chladného bílého

světla. Ve vlasech se jí jiskřily kapky rosy a v očích se jí odrážela měsíční zář.

„Možná už spolu nebudeme moct mluvit,“ řekla tiše.

„Možná ne,“ odpověděl.

„Dovol mi tedy říct ti teď, že tě miluji.“

„A já tebe.“

„Ach, můj nejdražší...“ Přistoupila k němu a on ji přitiskl k sobě.

„Byl jsem hlupák,“ řekl za chvilku a přál si, aby dokázal

najít lepší slova. „Nevěděl jsem, co chci. Myslel jsem, že až to skončí, odejdu pryč a opustím tě. Mýlil jsem se.“

Odpustila mu svýma rukama, rty i očima.

- 220 -

„Kdybychom to nějak přestáli,“ řekl, „už se nikdy

nerozloučíme. Tady je moje místo. Tady u tebe.“

V jejích slzách se zatřpytil měsíc, ale její smích byl tichý a šťastný. „To stačí,“ řekla.

Znovu ji políbil.

Carahueův výkřik je odtrhl od sebe. Větrem se nesl

přerývaný hlomoz, zazněl a opět utichl nad jezerem

měsíčního světla. „Rychle, pojďte rychle, lovci!“

- 221 -

24

Daleko a slabě, na samém prahu slyšitelnosti, troubily

rohy. Byl v nich slyšet šum větru a moře, divoké tlučení

křídel, křik jestřába a volání krkavce. A Holger věděl, že ten Divoký lovec ho zase pronásleduje.

Vyšvihl se na Papillona. Když se hřebec rozbíhal, Dán

vyzvedl Alianoru na její místo za sebe. Carahue už

vyrazil. Bílá klisna a cáry bílého oděvu jejího jezdce

přízračně plynuly matným měsíčním světlem. Kopyta

zvonila a duněla. Nahrbili se k dalekému úprku.

Měsíc stříbřitě planul v Holgerově levém oku. Pláň

ubíhala kolem, na zemi temnota, poházené kameny,

šustění mlází a chrastění větví, připomínající smích. Cítil, jak se mu koňské svaly vlní a pulzují mezi stehny; cítil

dívčiny ruce na svém pase, vedoucí ho směrem, který

vypozorovala. Železo na něm řinčelo, kůže vrzala ., vítr kvílel. Nejvíc bylo slyšet namáhavý koňský dech. Všude

okolo byly hvězdy, ale nepředstavitelně vzdálené na

černém nebi. Nad hlavou jim probleskovalo souhvězdí

Labutě, Mléčná dráha vylévala přebytečná slunce ze

svého zamlženého oblouku, Velký vůz se točil pod

Polárkou; všechny hvězdy byly chladné. Na severu

začínal rozeznávat vrcholky tohoto pohoří, ostré jako meč a uvězněné v ledové pochvě, která se třpytila v

měsíčním svitu. Za Dánem narůstala temnota.

Tryskem, tryskem, tryskem! Teď Holger uslyšel divoké

rohy blíž, ječící a kvílející. Jakživ nepoznal taková muka, o jakých lkaly tyhle rohy prokletých. V rozráženém

vzduchu zaslechl kopyta na obloze a štěkání

nesmrtelných ohařů. Naklonil se dopředu. Jeho tělo se

pohupovalo v rytmu Papillonova cvalu, ruka s otěžemi

- 222 -

volně spočívala na vyklenuté šíji, druhou rukou pevně

svíral Alianořino zápěstí.

Rychle, rychle, přes pláň s nádechem šedé jinovatky, pod

posledními bouřkovými mraky a klesajícím měsícem,

tryskem, tryskem, tryskem. Smutek lovců mu skučel v

hlavě. Otřásl se a snažil se zahlédnout svůj cíl. Byla tam jenom pláň a ledovcové hory za ní.

Carahue se začal opožďovat. Jeho klisna klopýtla. Škubl

jí hlavou a pobídl ji ostruhami. Holger měl pocit, že slyší kroky těch strašidelných psů. Za ním se ozval šílený řev.

Otočil se, ale Alianořiny rozevláté vlasy zakryly jejich

pronásledovatele. Měl pocit, že zahlédl planoucí kov. A

nebylo tohle chřestění kostí mrtvých?

„Pospěš, pospěš, nejlepší ze všech koní! Ach, běž, můj

kamaráde, běž, jako dosud žádný kůň neběžel, neboť s námi jsou jistě pronásledováni všichni lidé. Pospěš, můj

milý, neboť jedeme proti kráčejícímu Času, jedeme proti

postupujícímu Chaosu. Ach, Bůh tě opatruj, Bůh dej sílu

tvým svalům!“

Rohy zaduly a ten zvuk mu naplnil lebku. Za zády měl

kopyta a lovecké psy a kostry. Ucítil, jak Papillon

klopýtl. Alianora málem spadla. Držel ji za zápěstí a

vytáhl zpátky k sobě. A zase jeli dál.

Tam nahoře před nimi, co to bylo přes celou oblohu?

Kostel svatého Grimmina... ale Divoký lovec zavyl a vrhl

se dolů. Zaslechl bušení mohutných křídel a před očima

viděl hlubokou tmu. Ježíši Kriste, nejsem toho hoden, ale nyní mi pomoz.

V cestě mu stála zeď. Papillon sebral všechnu sílu a

skočil. Jak se lovci kolem Holgera stahovali, ucítil

takový chlad, o jakém se mu nikdy nesnilo. Měl pocit, že

slyší, jak mu vítr profukuje mezi žebry.

- 223 -

Černý hřebec dopadl na zem s nárazem, který Holgera

téměř vymrštil ze sedla. Carahue ho následoval. Bílá

klisna zeď ne-zdolala. Spadla zpátky, ale jezdec vyskočil

ze sedla. Zachytil se na vrcholu zdi, přehoupl se přes ni a přistál na hřbitově. Holger uslyšel, jak klisna předtím,

než ji pohltila vřava, jednou krátce a děsivě zaržála.

A pak všechno zmizelo. I vítr zmizel. Ticho vystřelilo

jako výkřik.

Holger se sklonil. Třásla se mu ruka, ale chytil se

Carahuea, jako se už držel Alianory. Dívali se na sebe.

Hřbitov byl zarostlý trávou a kručinkou, ze které

vykukovaly rozpadlé náhrobní kameny, obkružující

polorozbořené obrysy kostela. Mlha se válela v tenkých

cárech, zářivě bílá tam, kde se jí dotkl hrbatý měsíc, a

zatuchle páchla rozkladem. Holger cítil, jak se Alianora

chvěje zimou.

Uslyšel zvuk, který přicházel ze stínů za kostelem. Byl to kůň, šourající se mezi hroby, kůň starý, chromý a k smrti

znavený, který klopýtal hřbitovem a hledal ho, a Dán v

duchu zasténal. Neboť věděl, že to je Kůň smrti a ten,

kdo na něj pohlédne, zemře.

Papillon nemohl spěchat, náhrobní kameny tu

vystupovaly z trávy jako prsty, které ho mají stáhnout

dolů. Carahue uchopil otěže a hřebce vedl. Kráčeli mezi

náhrobními deskami, které se nakláněly v opilém

zapomnění, se jmény dávno setřenými z jejich tváří.

Lomoz starého chromého koně sílil, zvíře se smýkalo a

vrávoralo směrem k nim.

Mlhy nad kostelem svatého Grimmina se matně leskly a

byly čím dál hustší, jako by ho chtěly skrýt. Holger jen

zahlédl, že má zřícenou věž, propadlou střechu a slepě

zející okna. Carahue se k němu pomalu blížil; opatrně

- 224 -

kráčel vodními parami okolo náhrobních kamenů.

Kopyta Koně smrti zavrzala v letitém štěrku. Ale byly to

dveře kostela. Holger vskočil dovnitř. Alianora se

schoulila Papillonovi na hřbetě. Dán zvedl ruce a ona mu

do nich sklouzla. Vynesl ji nahoru po schodech,

ohlodaných zubem času. „Ty taky,“ řekl Carahue

tlumeně a vedl hřebce dovnitř. Zastavili se v místech, kde bývala hlavní loď, a hleděli směrem k oltáři. Zaléval ho

poslední měsíční paprsek. Vysoko nad rozpadlým

kněžištěm stál dosud kříž, Holger viděl Kristovu tvář na

pozadí hvězd. Padl na kolena a odložil helmu. Po chvíli

ho následovali i Carahue a Alianora.

Slyšeli odcházet Koně smrti. Jak se jeho klapání

kulhajících kopyt propadalo do ticha, zvedl se jemňoučký

větřík a rozehnal mlhu. Holger měl pocit, že ten kostel

není mrtvý ani znesvěcený. Stál tam zastřešený oblohou a

obehnaný zdmi živoucího světa; stál tam jako znamení

míru.

Vstal a přitáhl k sobě Alianoru. Věděl, že jeho hledání je u konce, a to vědomí ho bolelo. Jeho oči prodlévaly na

její tváři, obrácené k němu, a potom ji políbil.

„Co jsi sem skutečně přišel hledat?“ zeptal se tiše

Carahue.

Holger hned neodpověděl. Přiblížil se k oltáři. Na

podlaze před oltářní mříží ležela kamenná deska. Když se

dotkl železného kruhu na ní, projelo jím povědomé

vzrušení.

„Tohle,“ řekl. Vytáhl svůj meč, který se již nedal použít

jako zbraň, a prostrčil jej kruhem jako páku. Deska byla

nesmírně těžká. Když zabral, cítil, jak se ocel ohýbá.

„Pomoz mi,“ vydechl. „Ach, pomoz mi!“

Carahue zastrčil svůj meč do spáry, kterou Dán rozšířil.

- 225 -

Za chvíli už druhý meč desku vypáčil. Zvedli ji společně.

Dopadla s dutým zaduněním na dlažbu a rozlomila se na

tři kusy.

Alianora popadla Holgera za rameno. „Poslouchej!“ vy-

křikla.

Zvedl hlavu. Daleko odtud bylo slyšet vojsko. Země se

třásla pod kopyty koní, rykem trumpet a smrtícím

řinčením zbraní. „To je vojsko Chaosu,“ řekl, „a táhne

proti lidstvu.“

Pohlédl dolů do úzké díry u svých nohou. Měsíční světlo

modře zářilo na velikém meči, který tam na něj čekal.

„Už se nemusíme bát,“ prohlásil. „V tomhle meči je

ukryto to, před čím oni neobstojí. Až budou jejich temní

bohové zahnáni zpátky do Středosvěta, divoši propadnou

zoufalství a prchnou. Dorazili jsme sem včas.“

„Kdo jsi?“ zašeptala Alianora.

„To zatím nevím,“ řekl. „Ale dozvím se to.“

Ještě chvíli otálel. Už v sobě cítil tu Moc, ale bylo to

něco, co přesahovalo člověka a lidské naděje.

Neodvažoval se ten široký meč zvednout.

Zvedl zrak k postavě na kříži. Sklonil se a uchopil

Cortanu do své ruky.

„Ten meč znám,“ vydechl Carahue.

Holger cítil, jak se rozplývá kouzlo, které ho maskovalo.

Vrátila se mu i paměť a poznával sám sebe.

Shromáždili se kolem něj. Alianora v objetí jeho volné

paže, Carahue ho držel za rameno, Papillonův čenich mu

šťouchal do tváře. „Cokoliv přijde,“ řekl, „cokoliv se mi

stane, vím, že vy se vrátíte v pořádku a navždy v sobě

ponesete mou lásku.“

„Hledal jsem tě, kamaráde,“ řekl Carahue. „Hledal jsem

tě, Ogiere.“

- 226 -

„Miluji tě, Holgere,“ řekla Alianora.

Holger Danske, kterého staré francouzské kroniky znají jako Ogiera le Danois, se vyšvihl do sedla. A byl to princ dánský, kdo byl v kolébce obdařen silou, štěstím a láskou

těmi z Farizie, kteří přejí lidem jen dobré. A byl to on,

kdo přišel sloužit Karlovi Velikému a dotáhl to na

jednoho z jeho nejlepších rytířů, ochránce Kristanie a

lidstva. A byl to on, kdo zranil v bitvě Carahuea z

Mauretánie, stal se jeho přítelem a putoval s ním daleko,

předaleko. A byl to on, koho Morgana le Fay milovala; a

když zestárnul, přivedla ho do Avalonu a vrátila mu jeho

mládí. Tam dlel, dokud o sto let později pohané opět

neohrozili Francii, a tehdy se vydal na cestu a porazil je znovu. A v hodině svého triumfu byl pak odnesen ze

společnosti smrtelníků.

Někteří lidé tvrdí, že čeká ve věčném Avalonu, až bude

krásná Francie v nebezpečí, a jiní zase, že spí pod

hradem Kronborg a vzbudí se v okamžiku, kdy se

Dánsko ocitne v nouzi, ale nikdo si nepamatuje, že je a

vždycky byl člověkem, s jeho skromnými potřebami a

láskami - pro všechny je pouze Ochráncem.

Vyjel na pláň a bylo to, jako by s ním vyjelo svítání.

- 227 -

Závěrečná poznámka

Hned po válce jsem dostal od Holgera Carlsena dopis, v

němž psal, že vyvázl živý. Pak už se neozval, až jednoho

dne, asi o dva roky později, vešel volným krokem do mé

kanceláře.

Měl jsem pocit, že se hodně změnil, byl mnohem tišší a

vypadal mnohem starší, ale nepřekvapilo mě to vzhledem

k tomu, co musel zažít při práci v odboji. Vysvětlil mi, že zase dostal práci ve Státech. „Jen na vydělání peněz,“

říkal. „Ve skutečnosti chci hlavně pátrat v těch tvých

knihkupectvích. Našel jsem už něco v Londýně, Paříži a

Římě, ale ještě to nestačí.“

„Co proboha?“ podivil jsem se. „Ty a bibliofil?“

Zasmál se poněkud drsně. „Ne tak docela. Jednou ti to

povím.“ A začal se vyptávat na naše společné přátele ze

starých časů. Pobyt v Londýně mu vylepšil jeho

angličtinu.

Jednou však na sebe nedalo dlouho čekat. Dokážu si

představit, že celkem nutně potřeboval spřízněnou duši.

Vstoupil do katolické církve — a tento fakt, jak Holgera

znám, povyšuji na důležitý důkaz ve prospěch jeho

příběhu — avšak zpovědnice nemohla samozřejmě splnit

tentýž účel. Potřeboval vypovědět celý příběh, jak ho

sám vnímal. „Nečekám, že z toho uvěříš jedinému

slovu,“ začal jednou o půlnoci u piva a sendviče v mém

bytě. „Jen si to poslechni, ano?“

Skončil ve tmě nad ránem, kdy ulice pod námi byly

vymetené a světla města natolik tlumená, že jsme

zahlédli i pár hvězd. Nalil si pivo a hodnou chvíli na něj zíral, než se napil.

„A jak ses dostal zpátky?“ zeptal jsem se co nejtišeji,

- 228 -

abych ho moc nevyrušil. Vypadal jako náměsíčný.

„Najednou jsem byl zpátky,“ odpověděl. „Vyjel jsem a rozprášil vojska Chaosu. Hnal jsem je před sebou, a

začalo to vypadat, jako bych taky bojoval na té pláži,

jinou noc, v jiném

světě. A pak jsem se tam ocitl. Vyrazil jsem vpřed nahý.

Víš, moje šaty se nepřemístily se mnou, ležely mi na

hromádce u nohou. Škrábla mě kulka či dvě, ale nic

horšího. Pohyboval jsem se zatraceně rychle. Rychleji,

než je v lidských silách. Doktoři tvrdí, že se něco

takového může přihodit v podmínkách extrémního stresu.

Adrenalin nebo tak něco. Nicméně, pronikl jsem mezi ty

Němce, sebral jednomu z nich zbraň, omráčil ho a dal se

do toho. Brzy bylo po všem.“

Ušklíbl se nad nepříjemnou vzpomínkou, ale zarputile

pokračoval: „Tyhle dva světy — a mnoho dalších, pokud

vím — jsou v jistém smyslu totožné. Nacisté tady a

Středosvět tam vedli stejný boj; ale na obou místech stál

Chaos proti Zákonu, něco starého, divokého a

zaslepeného ve válce s člověkem a jeho skutky. V obou

světech to byl stav nouze pro Dánsko a Francii. Takže

Ogier zasáhl v obou z nich, jak bylo jeho povinností.

V tomhle světě to myslím nebylo s tak okázalou parádou.

Člověk na lodi, který utíká, aby pomohl Spojencům. Ale

jeho útěk byl nutný. Ve světle toho, co se od té doby

stalo, možná chápeš proč. Takže Holger Dánské obživl,

aby zařídil, že se ten člověk opravdu osvobodí. Byl

jsem... týdny?... pryč v tom karolínském světě a vrátil se sem v té samé chvílí. Čas je zvláštní věc.“

„Co se s tebou stalo potom?“ ptal jsem se.

Zasmál se. „Horko těžko jsem musel vysvětlovat, proč

jsem na nepřítele zaútočil v rouše Adamově. Ale měli

- 229 -

jsme naspěch, a rozešli se každý svou cestou dřív, než by mě to příliš vyčerpalo. Od té doby jsem pouhý Holger

Carlsen. Co jiného jsem měl dělat?“ Pokrčil rameny.

„Když jsem dospěl k poznání, že jsem Ochránce, rozdrtil

jsem vojska Chaosu v tom druhém světě. Potom, díky

kouzlu, jsem byl vtažen zpátky, abych dokončil svůj úkol

na téhle straně. Jakmile v obou světech minula krize,

bylo hotovo... tím se znovu ustavila rovnováha. Nezbyla

žádná nevyvážená síla, která by mě poslala napříč

časoprostorem. Takže jsem zůstal.“

Unaveně na mě pohlédl. „Samozřejmě, já vím, co si

myslíš,“

řekl. „Halucinace a tak dál. Nevyčítám ti to. Ale díky, že jsi mě vyslechl.“

„Nejsem si úplně jistý, jaký mám na to názor,“ odpověděl

jsem. „Ale pověz mi, proč sháníš knihy?“

„Staré knihy,“ řekl. „Zaklínači knihy. Pojednání o magii.

Morgana mě sem kdysi poslala.“ Bouchl pěstí do stolu.

„A já si najdu cestu zpátky!“

Už léta jsem ho neviděl, ani o něm neslyšel. Ani nikdo

jiný. Je pravda, že se lidé občas ztrácejí. Možná zmizel

do toho místa, o kterém mluvil — pokud připustíme, že

ten příběh byl pravdivý, o což se nebudu přít. Doufám, že

se tam dostal.

Ale mezitím se schyluje k novým bouřím. Může se stát,

že budeme Holgera Dánského zase potřebovat.

- 230 -

KARAVANA Svazek 002

Z anglického originálu Three Hearts and Three Lions,

vydaného nakladatelstvím Baen Publishing Enterprises,

Riverdale, 1999, přeložila Jitka Bojanovská

Grafická úprava Václav Rytina

V Klubu mladých čtenářů vydal jako svou 8873. publikaci

Albatros nakladatelství, a. s., Praha, 1999

Odpovědný redaktor Ondřej Müller

Výtvarný redaktor Petr Urban Technická redaktorka Arnoštka Svobodová

Sazba SF SOFT Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín l.vydání

13-284-KMČ-99 14/77

Doporučená cena 119 Kč

Cena pro členy KMČ 105 Kč

Digitalizoval SoRex, 2003

http://sorex.wz.cz

- 231 -