Magie spaluje

Ilona Andrews

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Jelikož se Kate Danielsová živí odstraňováním nepořádku, který s sebou přináší magie, má docela přehled o rizicích vlastního povolání. Vlny paranormální energie obvykle zaplavují město a zase ustupují, podobné mořskému příboji. Ale jednou za sedm let nastane čas erupce, kdy se magie utrhne ze řetězu. A tentokrát se Kate bude muset poprat s problémem nevídaných rozměrů. Doslova božských.

Magie spaluje

Ilona Andrews

FANTOM Print

2011

Copyright © 2008 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-139-6

Digitalizoval – vymi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno zesnulému Davidu Gemmellovi.

Inspiroval jste mě svými knihami, snila jsem o tom,

že vás potkám, a je mi velice líto, že už se tak nikdy nestane.

Poděkování

Jsem vděčná tolika lidem…

Díky, Anne Sowardsová, má editorko, za tvou moudrost a vedení, ale nejvíc hlavně za víru v mé spisovatelské schopnosti. Vzala sis na starosti chaos a přetvořila ho v knihu.

Díky, Rachel Vaterová, má agentko, za tvou neúnavnou starostlivost o své klienty. Jsi ta nejlepší věc, která se spisovatelově kariéře může přihodit.

Díky, Cam Duftyová, výkonná redaktorko nakladatelství Ace a velmi pravděpodobně ta nejtrpělivější ženo, kterou svět kdy poznal, za tvou práci na úpravě textu a za milion dalších věcí. Dlužím ti čokoládové martini.

Díky, Kristin del Rosariová, za design vnitřního textu, za úžasné rozvržení stránek a za to, že se díky tobě mohla tahle kniha stát realitou.

Díky, Judy Murello, umělecká vedoucí, za senzační design obálky, a díky i tobě, umělce Chade Michaeli Warde, že jsi tu fantastickou obálku vytvořil.

Díky, Valerie Cortesová, reklamní šéfko nakladatelství Ace, za neúnavnou propagaci knížek o Kate Danielsové.

Díky všem lidem, kteří velkoryse trpěli při čtení betaverzí, za to, že pomohli téhle knize skončit mnohem líp, než původně začala. Zde jsou jejich jména: Charlene Amsdenová, Bianca Bradleyová, Susan E. Curnowová, Shannon Franksová, Elizabeth Hullová, Jackie M., Jill Mylesová, Reece Notleyová, Lizane Palmerová, May, S. K. S. Perry, G. Jules Reynolds, Lys Rianová, Melissa Sawmillerová, Sonya Shannonová, P. J. Thompson, Heidi Tallentineová a Amber van Dyková.

Nakonec bych chtěla poděkovat všem lidem, kteří čtou sérii o Kate. Vaše e-maily mi dodávají sílu psát.

1.

Uprostřed noci začal zvonit telefon. Vlna magie svírala svět pevně v hrsti, takže by fungovat neměl, ale přesto znovu a znovu zuřivě vyzváněl, pobouřený tím, že ho ignoruju. Nakonec jsem se po něm natáhla a zvedla sluchátko.

„Chmmm… ano?“

„Vstávat a cvičit, Kate.“ Příjemný, kultivovaný hlas na druhém konci linky naznačoval, že sluchátko drží u ucha pohledný, elegantní muž. Tedy někdo, kým Jim opravdu nebyl. Alespoň ne v lidské formě.

Rozlepila jsem oči na dost dlouho, abych zvládla zamžourat na hodiny na protější zdi. „Jsou dvě ráno. Někteří z nás v noci spí.“

„Sehnal jsem kšeft,“ řekl Jim.

Posadila jsem se na posteli, najednou naprosto bdělá. Práce zněla dobře. Peníze jsem potřebovala. „Chci polovinu.“

„Třetinu.“

„Polovinu.“

„Pětatřicet procent.“ Jimovi ztvrdl hlas.

„Polovinu.“

Na druhé straně linky se na okamžik rozhostilo ticho, jak tu informaci můj bývalý cechovní kolega zpracovával. „Dobře, čtyřicet.“

Zavěsila jsem. V ložnici bylo ticho. Roztaženými záclonami dovnitř pronikal měsíční svit. Bledé světlo působilo jako urychlovač, takže mříž v okně slabě namodrale zářila v místech, kde se stříbro v kovové slitině stýkalo s magií ochranné clony. Tam venku spala jako nějaká obrovská bájná příšera Atlanta, tmavá a naoko klidná. Když vlna magie opadne se stejnou nevyhnutelností jako vždy, nestvůra se probudí do záře umělého světla a možná do hluku přestřelek. Moje clona by kulku z pistole nezastavila, ale dokázala udržet magickou havěť mimo ložnici. A to mi stačilo.

Telefon se znovu rozdrnčel. Nechala jsem ho dvakrát zazvonit, než jsem ho zvedla.

„Fajn.“ Jimovi se v hlase ozýval náznak zavrčení. „Polovina je tvoje.“

„Kde jsi?“

„Na parkovišti před tvým domem, Kate.“

A volal z telefonního automatu, který by taky neměl fungovat. Natáhla jsem se po oblečení vedle postele, nachystaném právě pro podobné příležitosti. „Co je to za kšeft?“

„Zpacifikování nějakého pošahaného žháře.“

* * *

O pětačtyřicet minut později jsem se motala podzemní garáží a polohlasně Jima proklínala. Díky magii nefungovala světla, takže jsem neviděla pomalu ani na vlastní ruku před obličejem.

Někde v hlubinách potemnělé garáže vykvetla ohnivá koule. Obrovská, zářící agresivní červenou a žlutou, a burácela si to přímo proti mně. Uskočila jsem za betonový sloup, ve zpocené ruce svírala vrhací nůž. Oblil mě žár. Na okamžik jsem nemohla dýchat a pak oheň prohučel kolem, aby se rozbil o zeď ve výbuchu jisker.

Z hlubin garáže se ozval chraplavý, radostný smích. Odvážila jsem se nakouknout tím směrem zpoza sloupu. Tma jako v pytli.

Kde byl odliv magie, když jste ho zrovna nejvíc potřebovali?

V další řadě betonových sloupů naproti stál Jim. Zvedl ruku, palcem a spojenými prsty naznačil zobák a párkrát jím zaklapal. Vyjednávej. Chtěl, abych se pokusila domluvit s bláznem, který usmažil na popel už čtyři lidi. Dobře, to bych mohla.

„Tak jo, Jeremy!“ zaječela jsem do noci. „Dej mi toho salamandra a slibuju, že ti neuseknu hlavu!“

Jim si dlaní zakryl obličej a ramena se mu roztřásla. Měla jsem pocit, že se směje, ale nebyla jsem si úplně jistá. Postrádala jsem totiž na rozdíl od něj jednu výhodu. V noci jsem tak dobře neviděla.

Jeremyho chechtání dosáhlo hysterických výšin: „Čubko pitomá!“

Jim se odlepil od sloupu a rozpustil se ve tmě. Sledoval Jeremyho po zvuku. Zrak měl možná v podobném šeru lepší než já, ale ani on se nedokázal orientovat v úplné tmě. Musel ho lovit po hlase. Pro mě to znamenalo, že musím cíl udržovat v hovorném rozpoložení. Zatímco se Jim plížil za Jeremyho melodickým chraplákem, pyroman zase sledoval mne.

Nic, kvůli čemu bych si měla dělat starosti, jen jsem stála proti vražednému žháři-maniakovi, který měl v úmyslu nechat shořet Atlantu, nebo přesněji to, co z ní zbylo. A k tomu mu měl dopomoci salamandr v kouli z očarovaného skla. Nejdůležitější v téhle chvíli bylo, aby koule s magickým tvorem zůstala neporušená. Jestli se rozbije, budu slavnější než kráva paní O’Learyové (Ubohé dobytče patřící Catherine O’Learyové, které lidové povídačky viní za velký požár Chicaga v roce 1871 (pozn. překl.).).

„Krucinál, Jeremy, měl bys zapracovat na své slovní zásobě. Existuje tolik hezkých pojmenování, která bys mohl použít, a nejlepší, se kterým přijdeš, je čubka? Dej mi toho salamandra, než si ublížíš.“

„Vykuř mi péro… děvko!“

Nalevo ode mne se zamihotala malá jiskérka. Visela ve vzduchu, obklopená temnotou, slabě osvětlovala šupinaté obrysy salamandrovy tlamy a Jeremyho ruce se zbělalými klouby, jak usilovně skleněnou kouli svíral. Očarované sklo se rozestoupilo a vypustilo jiskérku ven. Když se malý chuchvalec energie setkal se vzduchem, proměnil se v ohnivou kouli.

Skrčila jsem se za sloup, zrovna když do jeho betonového povrchu narazil oheň. Plameny vyšlehly po obou stranách. Ostrý zápach síry mě zaštípal v nose.

„Ta poslední ohnivá koule šla úplně mimo. Vsadím se, že se nedokážeš trefit ani s vlastním nádobíčkem, co, Jeremy?“

„Nažer se hoven a chcípni!“

Jim už musel být skoro u něj. Vystoupila jsem zpoza sloupu. „No tak se ukaž, ty omezence ufňukanej! Copak nedokážeš udělat nic pořádně?“

Uviděla jsem ohnivou kouli, uskočila do strany a pak se ještě kousek koulela po podlaze. Nade mnou zavyly plameny jako běsnící bestie. Jílec nože mi popálil prsty. Vzduch se mi v plicích rozžhavil a oči zalily slzami. Tiskla jsem tvář k zaprášenému betonu a tiše se modlila, ať se vedro dál nestupňuje. A najednou bylo pryč.

Krucinál, kašlu na to. Vyskočila jsem zpátky na nohy a rozběhla se k Jeremymu. Salamandr ve svém kulatém vězení vzplanul. Zachytila jsem letmý pohled na pyromanův pokřivený úsměv nad sklem. Vytratil se ve chvíli, kdy se mu kolem krku sevřely Jimovy ruce.

Žhář se začal hroutit k zemi, sesul se jako hadrový panák a koule mu vypadla z ochablých prstů…

Skočila jsem po ní, podařilo se mi ji zachytit asi deset centimetrů nad betonem. Octla jsem se tak tváří v tvář salamandrovi. Rubínově rudé oči si mě s mírným zájmem prohlížely. Z pootevřené tlamy vyrazil dlouhý, tenoučký jazyk a políbil sklo přímo na odraz mého nosu. Ahoj, taky tě ráda vidím.

Opatrně jsem se zvedla na kolena a pak se postavila. Salamandrova přítomnost dorážela na mou mysl. Nabízel svou magii k použití stejně dychtivě, jako přítulné kotě nastavuje hřbet k pohlazení. Před očima mi vyvstala vidina plamenů a horka. Pojďme něco spálit… Rychle jsem ho vytlačila z mysli a zamkla ji na sedm západů. Raději ne.

Jim uvolnil stisk a žhář Jeremy se složil k zemi jako žok obilí. Oči vyvrácené tak, že bylo vidět jen bělmo, zíraly z nehybné tváře slepě na strop. Smrt ho zastihla v okamžiku naprostého překvapení. Ani jsme nezkoušeli nahmatat tep, bylo to jasné. Kruci. Právě jsme přišli o bonus.

„Říkal jsi, že ho chtěli nejlépe živého, že?“ zamumlala jsem. Za chodícího, dýchajícího Jeremyho bychom dostali mnohem víc než za jeho tělo. Pořád nám budou muset zaplatit, ale právě jsme zamávali na rozloučenou třetině peněz.

„Přesně tak.“ Jim převrátil tělo na stranu, odhalil tak Jeremyho záda. Mezi lopatkami měl zabořený štíhlý dřík, opatřený třemi letkami z černého peří.

Než jsem se měla čas nad tím hlouběji zamyslet, vrhla jsem se k zemi se salamandrem v náruči. Jim ten nápad dostal očividně dřív než já, protože už ležel. Zírali jsme do tmy. Nic než temnota a ticho.

Někdo zabil náš cíl šipkou z kuše. Nás mohl odstranit taky. Stáli jsme nad tělem nejméně čtyři vteřiny. To by na vypuštění dvou střel naprosto stačilo. Sáhla jsem na Jima a pak si ukázala na nos. Zavrtěl hlavou. S takovým množstvím síry ve vzduchu by neucítil skunka, ani kdyby se mu teď promenádoval přímo pod nosem. Ležela jsem nehybně, snažila se tiše dýchat. Nejjistější bylo vsadit na sluch.

Minuta se táhla jako malvaz, nekonečná a tichá. Jim se pomaloučku zvedl do dřepu a ukázal hlavou doleva. Měla jsem nejasný pocit, že dveře se nacházely na opačné straně, ale v temnotě, kde mohl vyčkávat neznámý střelec, jsem rozhodně věřila víc Jimovým smyslům než těm svým.

Jim popadl Jeremyho tělo, přehodil si ho přes rameno a vyrazili jsme. V předklonu, běželi jsme, co nám nohy stačily. On vepředu a já, v přítmí poloslepá, kousek za ním.

Mihli jsme se kolem jednoho sloupu, druhého a třetího. Technologie si zase přivlastnila svět, a než jsem stačila udělat další krok, magie přestala trápit technické výtvory a vytratila se. Zářivky na stropě zablikaly a s bzučením se probudily k životu. Garáž zalilo slabé umělé světlo.

Obdélníkový východ se černal tři metry před námi. Jim jím proskočil. Já se vrhla nalevo pod ochranu nejbližšího sloupu. Salamandr v kouli přestal zářit a usnul, znovu vypadal jako neškodná černá ještěrka. Moje zbraň s dlouhým dosahem se rozhodla dát si šlofíka.

Položila jsem ji na zem a vytáhla z pochvy Zabíječe. Salamandři se stejně přeceňují.

„Je pryč,“ prohlásil Jim ze dveří a ukázal za mne.

Otočila jsem se. Daleko za mnou v polorozpadlé betonové zdi zel úzký průchod, pravděpodobně vedoucí kamsi na ulici. Jim měl pravdu. Kdyby nás chtěl neznámý sejmout, měl na to spoustu času.

„Takže si pocvičil střelbu na našem cíli a pak prostě odešel?“

„Vypadá to tak.“

„To nechápu.“

Jim zavrtěl hlavou. „Kolem tebe se děje spousta nevysvětlitelného svinstva.“

„Tenhle kšeft jsi sehnal ty, ne já.“

Z prostoru nad dveřmi se snesla záplava jisker. Zelený nápis VÝCHOD se rozsvítil.

Jim na něj chvíli upřeně hleděl, obličej zkřivený v charakteristicky kočičím výrazu, kde se znechucení mísilo s povýšenou rezignovaností. Znovu zavrtěl hlavou.

„Zabírám si tu šipku v zádech!“ ohlásila jsem mu.

„Posluž si.“

Jimův pager se rozezněl garáží. Podíval se na displej. Na tváři se mu usadil neutrální výraz.

„Ale ne, opovaž se! Nemůžu ho odsud odtáhnout sama!“

„Smečkové záležitosti,“ odtušil prostě a s tím zamířil k východu.

„Jime!“

S vypětím všech sil jsem se ovládla, abych po prázdném prostoru ve dveřích něco nehodila. Vzala jsem zakázku s chlapem, který zasedal v radě Smečky. Dobře mi tak. Nemůžu tvrdit, že by Jim byl špatný kamarád. Jenže u kožoměnců měla Smečka vždycky přednost. Na stupnici důležitosti od jedné do desíti představovala jedenáctku. A všechno ostatní dosáhlo stěží na jedničku.

Upřeně jsem Jeremyho pozorovala. Ležel na zemi jako pytel brambor. Velmi mrtvý pytel brambor. Asi sedmdesátikilové bezvládné tělo. Neexistoval způsob, jak bych mohla nést jeho a zároveň kouli se salamandrem. Nepřipadalo v úvahu, abych salamandra nechala bez dozoru. Magie se mohla kdykoliv vrátit a ještěrka by mohla opět vzplanout. Navíc by ten ostřelovač klidně mohl být někde poblíž. Potřebovala jsem se odtamtud dostat, a rychle. Jeremy i salamandr stáli každý čtyři tisíce. Nedělala jsem teď tolik práce pro Cech a podobně placené zakázky jsem nedostávala často. I když se rozdělím s Jimem, odměna pokryje náklady na dvě hypotéky na dva měsíce. Už jen z myšlenky, že bych měla někde jen tak nechat ležet čtyři tisíce dolarů, se mi dělalo fyzicky zle.

Podívala jsem se na Jeremyho, potom na salamandra. Těžké rozhodování. Hodně těžké.

* * *

Úředník Cechu, zodpovědný za vyplácení odměn, byl pomenší, upravený, tmavovlasý muž. A teď momentálně zíral na Jeremyho hlavu na pultě.

„A kde je zbytek?“

„Měla jsem drobný problém s dopravou.“

Úředníkovi na tváři vypučel široký úsměv. „Jim tě nechal na holičkách, že? Počítám tedy, že mám vydat jen jedno potvrzení o splnění zakázky.“

„Dvě.“ Jim mohl být parchant, ale o podíl bych ho neobrala. Potvrzení opravňující k vyzvednutí poloviny odměny dostane.

„Jsi slaboch, Kate,“ poznamenal úředník.

Naklonila jsem se přes pult a ukázala mu svůj nejvyšinutější úsměv. „Zkus mě přeprat a uvidíme.“

„Ne, díky.“ Úředník nechal na pult dopadnout štos formulářů. „Tohle budeš muset vyplnit.“

Tři centimetry vysoká kopa papírování hrozila spolknout nejméně hodinu volného času. Cech měl dost volná pravidla. Jednalo se o organizaci nájemných žoldáků, kteří se ohlíželi hlavně na zisk, a vše ostatní bylo podružné. Ale úmrtí se muselo nahlásit policii, a to doprovázela spousta zbytečných byrokratických úkonů. Nedůležitost Jeremyho života se smrskla už jen na odměnu vypsanou na jeho hlavu a spoustu prázdných, pečlivě orámovaných políček na kusu papíru.

Zpražila jsem nejvrchnější formulář pohledem. „Er dvacítku vyplňovat nemusím.“

„Pravda, teď pracuješ u Řádu.“ Úředník odpočítal osm vrchních stránek a sebral je. „Tady máš, speciální režim jen pro tebe.“

„Jupí,“ odtušila jsem nevzrušeně a štos lejster popadla.

„Hej, Kate, mohl bych se tě na něco zeptat?“

Chtěla jsem vyplnit formuláře, jít domů a pořádně si zdřímnout. „Sem s tím.“

Sáhl pod pult. Cech žoldáků si zřídil centrálu v bývalém Sheratonském hotelu na rohu Buckheadské. Úředníkův pracovní stůl v minulém profesním životě sloužil jako hotelový bar. Muž vytáhl tmavohnědou láhev a postavil ji přede mne spolu s panákem.

„Ale to se podívejme. Ne, díky. Myslím, že tímhle tajuplným lektvarem raději pohrdnu. Co kdyby to byl nápoj lásky?“

Rozchechtal se. „Hennessy. Výborný koňak. Odměna za informace.“

„Díky, ale nepiju.“ Teď už ne. Pořád jsem měla schovanou láhev Boone’s Farm Sangríi ve skříni pro případ nouze, ale tvrdý alkohol byl mimo hru. „Na co ses chtěl zeptat?“

„Jaké je pracovat pro Řád?“

„Chtěl by ses k nim přidat?“

„Ne, je mi dobře tam, kde jsem. Ale mám synovce, a ten by se chtěl stát rytířem.“

„Kolik mu je?“

„Šestnáct.“

Dokonalé. Řád měl takhle mladé rekruty v oblibě. Líp se jim vymývaly mozky. Přitáhla jsem si židli. „Dala bych si sklenici vody.“

Přinesl mi ji a já usrkávala. „V podstatě dělá Řád úplně stejnou práci jako my. Starají se o úklid magického svinstva. Řekněme, že bys našel po vlně magie na stromě harpyji. Nejdřív zavoláš policajtům.“

„Leda pokud bych byl hloupý,“ zazubil se úředník.

Pokrčila jsem rameny. „Muži zákona ti řeknou, že mají momentálně plné ruce práce s obrovským červem, který se snaží sežrat budovu federálního soudu, a nařídí ti, aby ses od ní držel dál, že tam přijedou, až budou mít čas. Jako obvykle. Takže zavoláš Cechu. Proč čekat, když za tři sta babek přijde banda žoldáků, bez okolků se o harpyji postarají, a ještě dají děcku pár ocasních per té potvory jako suvenýr, že?“

„Přesně.“

„Řekněme, že ty tři stovky nemáš. Nebo že zakázka má kód dvanáct. Moc ožehavá, aby ji Cech vzal. Pořád ti sedí na stromě harpyje a rád by ses jí zbavil. Tak zavoláš Řádu, protože jsi slyšel, že si tolik neúčtují. Požádají tě, abys přišel do jejich pobočky. Tam si s tebou promluví milý rytíř, prohlédne si tvoje příjmy a oznámí ti dobrou zprávu. Bude tě to stát jen padesátku, protože se usnesli na tom, že vyšší cenu si dovolit nemůžeš. A hotovo.“

Úředník si mě nedůvěřivě prohlížel. „A háček spočívá v čem?“

„Háček je v tom, že ti dají k podepsání papír. Musíš vyplnit písemnou prosbu o pomoc. A tam je velkými písmeny napsáno, že dáváš Řádu svolení, aby mohl odstranit jakoukoliv hrozbu pro lidstvo, která se objeví ve spojení s daným případem.“

Řád rytířů milosrdné pomoci si jméno vybral opravdu dobře. Poskytovali milosrdnou pomoc, to ano, nejčastěji ostřím meče nebo dobře mířenou kulkou. Potíž tkvěla v tom, že jste občas dostali víc, než byste rádi.

„Řekněme, že tu žádost podepíšeš. Rytíři vyjedou na místo a harpyji pozorují. V tu samou chvíli si uvědomíš, že pokaždé, když tu zatracenou věc vidíš na stromě, někam zmizí tvoje postarší senilní teta. Tak na starou dámu dáváš o něco větší pozor, a opravdu. Když udeří vlna magie, promění se v harpyji. Řekneš rytířům, že chceš celou věc odvolat. Svoji tetu máš rád a tím, že bude sedět na stromě, žádnou škodu nenapáchá. Jenomže lidi od Řádu trvají na tom, že pět procent harpyji na drápech přenáší smrtelnou nemoc, a označí ji za hrozbu pro lidstvo. Naštveš se, řveš na ně. Zavoláš policii, ale ta ti sdělí, že je to naprosto legální a oni nemohou podniknout naprosto nic a mimo to je Řád jednou z bezpečnostních složek. Slíbíš, že budeš tetu zavírat. Snažíš se rytíře podplatit. Ukážeš na svoje děti a vysvětluješ, jak moc ji zbožňují. Brečíš. Prosíš na kolenou. Ale ani to nepomůže.“ Dopila jsem poslední kapku vody. „Takhle vypadá práce pro Řád.“

Úředník si nalil panáka koňaku a hodil ho do sebe. „To se doopravdy stalo?“

„Jo.“

„A tu starou paní zabili?“

„Jo.“

„Ježíši.“

„Jestli si tvůj synovec myslí, že podobnou práci zvládne, řekni mu, ať se přihlásí na Akademii. Je v tom správném věku. Je to fyzicky náročné a učiva je poměrně dost, ale jestli má pevnou vůli, zvládne to.“

„Jak to víš?“

Shrábla jsem papíry z pultu. „Když jsem byla ještě dítě, můj opatrovník mě tam přihlásil. Byl to rytíř Mystik.“

„Nepovídej. Jak dlouho jsi tam vydržela?“

„Dva roky. Vedla jsem si dobře ve všem kromě mentální způsobilosti. Mám problémy s uznáváním autority.“ Mávla jsem rukou a vzala si papírování k jednomu ze stolů utopených v šeru.

Pravda byla, že jsem si nevedla jenom dobře. Hodnocení jsem měla špičkové. Co se týkalo moci, byla jsem na předních příčkách. Zapsali mě jako panoše stupně electrum. Ale nenáviděla jsem to. Řád vyžadoval naprostou oddanost, ale já smysl života už dávno našla jinde. Chtěla jsem zabít nejmocnějšího muže na světě. Když si stanovíte takový cíl, většina ostatních věcí jde stranou. Takže jsem vystoupila z Akademie a začala pracovat pro Cech. Gregovi to zlomilo srdce.

Greg mi byl skvělým opatrovníkem, snažil se mě s téměř fanatickým odhodláním chránit. Pro něj Řád znamenal bezpečné místo. Kdyby můj cíl zjistil, že existuju, chtěl by mě zabít, a Greg ani já jsme neměli dost moci, abychom mu mohli vzdorovat. Ještě ne. Kdybych se přidala k Řádu, v případě ohrožení mé maličkosti by se do boje pustili všichni jejich rytíři. Ale nestálo mi to za to, takže jsem si sbalila věci, odešla odtamtud a neohlížela se za sebe.

A pak ho někdo zabil. Abych vypátrala jeho vraha, šla jsem k Řádu a vnutila jsem se jim do vyšetřování. Našla jsem vraha a zabila ho. Tu odpornou, hroznou událost teď nazývali případem redpointského stalkera. Tehdy se znovu dostaly na světlo mé záznamy z Akademie a rytíři se rozhodli, že mě chtějí zpátky. A nešli na to zrovna v rukavičkách. Vytvořili pro mě pracovní místo. Na základě dohody o spolupráci s Cechem. Slíbili mi Gregovu kancelář, jeho věci, pravomoc řešit méně důležité případy a stabilní přísun peněz. Vzala jsem to. Částečně kvůli pocitu viny, protože jsem se po odchodu z Akademie Grega stranila. Částečně z praktických důvodů. Splácela jsem hypotéku na dům svého otce blízko Savannah a teď ještě Gregův byt tady v Atlantě. Nemohla jsem se vzdát ani jednoho, připadalo mi to stejně bolestivé, jako bych se pokoušela zbavit kusu vlastního těla. Cechovní zakázky byly dobře placené, ale pod mou správu spadalo malé území u Savannah a tam se pořádná zakázka našla tak jednou za půl roku. Lákadlo pravidelného příjmu se prostě ukázalo jako příliš silné.

Spolupráce s Řádem mi dlouho nevydrží. Ale prozatím funguje. Na obě platby budu muset ještě čekat, ale až vyplním tyhle formuláře, ujistím se, že budu schopná zaplatit své účty za příští měsíc nebo dva. Poté co jsem opsala své cechovní identifikační číslo desetkrát na všechny možné druhy formulářů, přišel čas na dotazník. Ano, jednala jsem v sebeobraně. Ne, při neutralizování cíle nebyla použita nadměrná síla. Ano, považovala jsem podezřelého za bezprostřední hrozbu pro sebe i své okolí. Ve chvíli, kdy jsem se dostala k sekci „doplňte komentář“, jsem měla víčka těžká jako z olova a oči se mi zavíraly. Do kolonky „Popište dle vlastního úsudku úmysly podezřelého“ jsem napsala: „Chtěl do základů vypálit město, protože byl na hlavu padlej.“

Když jsem konečně vyšla z budovy Cechu, z těžkých, ocelí vyztužených dveří, obloha měla světle šedou barvu s nádechem trochu jiné barvy prozrazujícím, že brzy vyjde slunce. Alespoň jsem měla šipku z Jeremyho zad. A díky záloze jsem byla o tři sta dolarů bohatší. Zbytek peněz bude muset počkat, dokud policisté nepotvrdí zabití. Ve chvíli, kdy jsem se dostala ke křižovatce, už jsem měla peníze v duchu rozdělené mezi jednotlivé účty. Pořád mi ležely v kapse. Mohla jsem je promnout v prstech, cítit ohmataný papír čtyř padesátidolarovek a pěti dvacek, ale přesto už byly pryč. Jo, to jsou ty velké záhady vesmíru.

* * *

O dvě hodiny později jsem vklopýtala do atlantské pobočky Řádu. S kalnýma očima, ozbrojená obrovským hrnkem kafe. Tajemnou střelu jsem měla zabalenou v hnědé papírové tašce, loktem jsem si ji přidržovala u těla. Kancelář mě přivítala obvyklou záplavou zářivých barev. Dlouhou chodbou s šedým kobercem, šedými zdmi. Šedá dominovala i stínítkům na lampách. Fuj.

Když jsem vstupovala dovnitř, zrovna udeřila magie. Elektrická světla pohasla. Baňatá skla vílamp zaplála něžnou modří, jak nabitý vzduch uvnitř zareagoval na magii.

Tohle byla třetí vlna magie za posledních čtyřiadvacet hodin. Posledních několik dní jako by se magie zbláznila. Zalévala svět a znovu mizela, jako by se nemohla rozhodnout.

Prázdnou kanceláří se rozléhalo ťukání stařičkého psacího stroje, vycházelo z výklenku sekretářky blízko kanceláře rytíře Ochránce. „Dobré ráno, Maxine.“

„Dobré, Kate,“ ozval se Maxinin hlas v mé hlavě. „Náročná noc?“

„Dalo by se to tak říct.“

Odemkla jsem dveře kanceláře. Při výstavbě atlantské pobočky se Řád snažil vypadat pokud možná nenápadně, ale tahle byla malá i na jejich standardy. Měla čtvercový tvar a tak tak se do ní vlezl pracovní stůl, dvě židle, řada kartotéčních skříní a pár polic s knihami. Zdi byly natřené dalším zářivým odstínem šedé.

Zastavila jsem se na prahu v půli kroku. Zdědila jsem to tu po Gregovi. Od jeho smrti uplynuly skoro čtyři měsíce. Už bych se přes to měla dávno přenést, ale někdy… někdy bylo těžké přinutit se tam vstoupit. Má paměť trvala na tom, že když vejdu dovnitř, bude tam stát Greg s knihou v ruce a bude se tvářit vyčítavě, ale zároveň i laskavě. Vždy připravený vytáhnout mě z každého průšvihu, do kterého jsem se vlastním přičiněním dostala. Ale to byla lež. Greg už nežil. Nejdřív jsem přišla o matku, pak o otce a nakonec o Grega. Každý, na kom mi záleželo, zemřel bolestivou smrtí. Kdybych si to byť jen na okamžik připustila, vyla bych žalem hůř než vlkodlak za úplňku.

Zavřela jsem oči a snažila se pročistit si mysl od vzpomínek na Grega. Chyba. Gregův obraz se stal ještě o něco živějším.

Otočila jsem se na patě a prošla chodbou až ke zbrojírně. Tak jsem zbabělec, no a co.

Andrea seděla na lavičce a čistila pistoli. Byla menší postavy, ale šlachovitá, a měla ten druh tváře, který vybízel lidi, aby jí vysypali celý svůj životní příběh a ještě si na to vystáli frontu. Zákoník Řádu znala do posledního písmenka a dokázala odvykládat ty nesrozumitelné paragrafy zpaměti. Když měla něco na starosti, nikdy to neselhalo. Rádia neztrácela signál, skener magie nikdy neukázal nesprávné hodnoty. A když jste jí přinesli jakýkoliv rozbitý přístroj, další den vám ho vrátila opravený a vyčištěný.

Zvedla hlavu a posunkem mě pozdravila. Maličko jsem si protáhla ramena, cítila jsem uklidňující tíhu Zabíječe v pochvě na zádech. A pak jsem jí taky zamávala. Závislost na kovu jsem dokázala pochopit. Po malém dobrodružství, díky kterému jsem dostala tohle místo, jsem zbraň taky odkládala jen velmi neochotně. Pár minut bez Zabíječe a začínala jsem být podrážděná.

Andrea si všimla, že ji pořád pozoruji. „Potřebuješ něco?“

„Mám tady k identifikaci šipku z kuše.“

Gestem levé ruky naznačila, ať k ní přijdu. „Dej to sem.“

Poslechla jsem. Andrea odstranila papír, aby se dostala ke střele, a uznale hvízdla.

„Hezká.“

Krvavě rudý dřík mohl měřit kolem šedesáti centimetrů, letky měl vyrobené z černého peří. Těsně před nimi šíp zdobily tři dvoucentimetrové černé čárky, celkem jich tam bylo devět.

„Tělo střely je z uhlíkové oceli. Nedá se ohnout. Velmi odolný materiál a taky drahý. Tohle vypadá na typ 2216. Jsou navržené tak, aby dokázaly zneškodnit cíl střední velikosti. Jelena, možná medvěda…“

„A nebo člověka.“ opřela jsem se o zeď a usrkávala kávu.

„Přesně,“ přikývla Andrea. „Průraznost má dobrou a drží trajektorii bez toho, aby zpomalila. Zabiják lidí. Podívej se na hrot. Malý, trojhranný, váha kolem šesti, sedmi gramů. Trochu mi připomíná Boss sérii od Waspu. Někteří lidé mají radši mechanické široké hroty, ale u dobré kuše je akcelerace při vystřelení tak silná, že se hrot rozevře už za letu, a tím pádem jde přesnost střelby naprosto do háje. Kdybych si měla vybrat střelu s širokým hrotem, tak bych šla do něčeho podobného.“ Přetočila střelu v prstech, nechala světlo zahrát na hranách špičky. „Ručně naostřená. Kde jsi ji sehnala?“

Řekla jsem jí to.

Zamračila se. „To, že jsi neslyšela vypuštění střely, znamená, že šlo o tradiční, reflexní kuši. U kladkových bývá výstřel doprovázený brnknutím tětivy. Můžu ji zkusit vystřelit?“ Kývla hlavou k papírovému terči ve tvaru lidské postavy, připnutému na protější zeď. Terč i zeď byly obloženy několika vrstvami korku.

„Jistě.“

Nasadila si rukavice, aby udržela kontaminaci magie na minimu. Pak zdvihla malou kuši z lavice, nabila, zvedla a vystřelila. Tak rychle, že prostě nemohla zvládnout zamířit. Šipka hvízdla vzduchem a zabodla se papírovému muži přímo doprostřed čela. Trefa do černého. A vedle ní stojím já, která se neumí trefit z deseti metrů do cíle, ani kdyby byl veliký jako kráva.

Vílampy zablikaly a zhasly. Na zdi se rozzářila měkkým světlem zaprášená zářivka. Magická vlna se stáhla a svět se opět dostal pod vládu techniky. S Andreou jsme se na sebe podívaly. Nikdo nedokázal přesně odhadnout, jak dlouho vlny magie trvají. Jednoduše přicházely a zase se ztrácely, jak se jim zachtělo. Ale málokdy trvaly méně než hodinu. Tahle vydržela jak dlouho? Patnáct minut?

„Zdá se mi to, nebo se magie mění víc než obvykle?“

„Nezdá.“ Andrea vypadala trochu ustaraně. Uvolnila šipku z terče. „Chceš, abych ji oskenovala kvůli magii?“

„Pokud by to nebyl moc velký problém.“ Magie měla nepříjemnou tendenci časem se vytrácet. Čím dříve jste mohli oskenovat důkazy, tím lepší obraz síly jste mohli dostat.

„Problém?“ Naklonila se ke mně. „Drží mě mimo akci už dva měsíce. Zabíjí mě to. Začínají se mi dělat pavučiny na mozku.“ Prstem potáhla dolů kůži pod pravým okem, aby spodní víčko odhalilo víc bělma. „Podívej se sama.“

Zasmála jsem se. Andrea pracovala pro pobočku Řádu na Západě a narazila na smečku lupů, kteří drancovali farmy s dobytkem. Lupové byli šílení kanibalističtí kožoměnci, kteří prohráli vnitřní bitvu o vlastní lidskost. Zabíjeli, znásilňovali a se zuřivostí sobě vlastní páchali jednu ohavnost za druhou, dokud je někdo nezastavil. Naneštěstí byl virus v téhle formě vysoce nakažlivý. Andreina spolupracovníka infikovali. Zdivočel jako ostatní a skončil se dvěma tucty kulek v mozku. Kožoměnci se sice hojili lépe než lidé, ale i jejich schopnost uzdravovat se měla limity. A Andrea byla a je ostrostřelec. Přesunuli ji do Atlanty, a i když neměla po Lykosově viru v krvi ani stopy, a tím pádem ani nemohla obrůst srstí, Ted ji raději držel zkrátka.

Andrea odnesla střelu k m-skeneru, zdvihla skleněný poklop, položila šipku na keramický podnos, upravila polohu poklopu a zatáhla za páku. Skleněná krychle klesla a v přístroji to začalo vířit.

„Andreo?“

„Hmm?“

„Jsme uprostřed odlivu magie,“ odtušila jsem a cítila se přitom hloupě.

Zašklebila se. „A kruci. Asi z toho nic nevyčteme. Ale nikdy nevíš, kdy se zadaří. Občas se dá sejmout otisk reziduální magické energie i za techu.“

Hleděly jsme na prosklenou krychli. Obě jsme věděly, že je to bezvýsledné. Když svět ovládala technologie, bylo nutné skenovat něco opravdu nasáklého magií, aby se dal vytisknout dobrý obraz. Například kus těla. Přístroj analyzoval stopy zbytkové magie zanechané na předmětech jejich vlastníky a pak příslušnou barvou označil jejich podstatu. Modrá znamenala lidi, zelená kožoměnce, purpurová upíry. Zabarvení a sytost každé barvy ovlivňovaly různé druhy magie. Správně přečíst m-sken se dalo považovat za umění. Kdokoliv držel střelu v ruce, nesvíral ji dlouho, takže stopy magie budou minimální. Věděla jsem jen o jednom člověku, který měl vybavení dostatečně na úrovni, aby tak slabý otisk magie zachytil. Jmenoval se Saiman. Háček tkvěl v tom, že kdybych za ním šla, nedoplatím se.

Tiskárna začala hučet. Andrea vytáhla výsledný graf ven a otočila se ke mně. Byla o stupeň bledší než obvykle. Přes papír se táhla široká, stříbřitě modrá čára. Lidská magie. To samo o sobě nebylo výjimečné. Každý, kdo bral svou sílu z víry nebo náboženství, se na grafu zapisoval takhle. Papež, šaolinští mnichové, dokonce i Greg, rytíř Mystik, by zanechal stejnou stopu. Potíž byla, že během odlivu magie bychom takový m-sken vůbec neměly vytisknout.

Andrea zavrtěla hlavou. „Vlny magie jsou poslední dobou dost nevypočitatelné.“

Podívaly jsme se na sebe. Obě jsme věděly, co znamenají mnohočetné, rychle po sobě jdoucí magické vlny. Erupci magie. A tu jsme teď potřebovaly asi stejně jako díru do hlavy.

„Máte prosebníka,“ ozval se Maxinin hlas v mé hlavě.

Sebrala jsem m-sken a odešla do své kanceláře.

2.

Ztěžka jsem dosedla za stůl. Blížila se magická erupce. Pokud se normální změny v toku magie daly přirovnat k vlnám, erupce byla takovou magickou tsunami. Začala sérií mělkých magických změn, rychle přicházejících a ustupujících, ale nikdy doopravdy nepustila svět ze své moci. Během těch krátkých vln se vracela čím dál silněji, dokud svět nezalila jedním ohromně silným přívalem magie.

Teorie tvrdily, že magie a technologie spolu existovaly v určité rovnováze. Podobně jako kyvadlo starožitných hodin se hranice mezi nimi měnila jen velmi málo, pokud vůbec. Ale pak nastal Věk člověka a s ním přišel i pokrok. Příliš využívali magie, tlačili kyvadlo čím dál víc na jednu stranu, dokud se samo neuvolnilo a nezačalo se pohybovat. Dopředu, dozadu a přinášelo s sebou vlny technologie. Poté svět zase zaplavila technika, k čemuž jí opět napomohl věčně nespokojený člověk, a kyvadlo se znovu dalo do pohybu, tentokrát na stranu magie. Předchozí Změna z magie k technologiím se udála někdy na začátku doby železné. Poslední Změna oficiálně proběhla téměř před třiceti lety. Začala magickou erupcí a s každou další podobnou tsunami se náš svět více a více poddával magii.

Během magických erupcí se stávaly podivné věci. Největší příval magie vydržel dva nebo tři dny, ale stál za to. Na okamžik jsem si přála, abych zůstala jen žoldákem. Mohla bych celou tu šílenost prosedět doma.

Ve dveřích se objevila žena. Prosebník, klient. Útlá, obdařená druhem přirozené elegance vlastní jen vysokým, štíhlým lidem. Nebyla jenom přitažlivá, byla nádherná. Asiatské oči překrásného tvaru, dokonalá kůže, plná ústa. Rovné vlasy černé až do modra se jí rozlévaly na ramenem v zářivém vodopádu. Tmavé šaty jí lnuly těsně k tělu. Při pohledu na její podpatky mě rozbolely nohy.

Vypadala povědomě, ale ani za nic jsem si nemohla vzpomenout, kde jsem ji předtím viděla.

„Kate Danielsová?“

To jsem já, přesně tak. „Ano?“

„Jmenuji se Myong Williamsová.“

Neobratně jsme si potřásly rukama. „Prosím, posaďte se.“

Usadila se v židli určené pro klienty, přeložila jednu štíhlou nohu přes druhou. Látka šatů při tom pohybu zaševelila.

„Za co vděčím podobné návštěvě?“

Zaváhala, podvědomě si poposedla, aby její dlouhé nohy lépe vynikly. „Přišla jsem vás požádat o laskavost.“

„Jakého druhu?“

„Osobní laskavost.“

Ztichla. Konverzace uvázla na mrtvém bodě.

Pak se mi rozsvítilo. „Pamatuju si, že jsem vás potkala už dřív. Jste Curranova…“ – milenka, přítelkyně, miláček – „partnerka.“ Dobrý bože, co by tak po mně mohla chtít konkubína Pána šelem?

„Už nejsme spolu,“ řekla Myong.

Její problém nebyl spojený s Curranem. Dobře. Výborně. Fantastické. Čím dál jsme od sebe s Pánem šelem byli, tím líp pro všechny zúčastněné. Během případu redpointského stalkera jsme spolupracovali. A taky se málem zabili navzájem.

Myong si znovu poposedla, bezmyšlenkovitě popotáhla za okraj šatů a pak nakrčila pečlivě udržovaná obočí. „Vy a Maxmilián…“

Zmínka o Maxovi ve mně zanechala stopu neklidu. Myslela jsem si, že jsem se s tím už vyrovnala. Potkali jsme se při vyšetřování Gregovy smrti. Byl pohledný, chytrý, čas od času laskavý… a velmi se o mne zajímal. Chtěla jsem… nebyla jsem si jistá, co jsem vlastně sakra chtěla. Intimitu. Sex. Někoho, ke komu bych se mohla vracet. Neskončilo to dobře. Vlastně bylo docela dost dobře možné, že mě nenávidí. „Já a Max už také nejsme spolu.“

Myong přikývla. „Já vím. Jsme zasnoubení.“

Tak úplně jsem to nepochopila. „Kdo?“

„Maxmilián Crest a já. Zasnoubili jsme se a plánujeme se vzít.“

Svět se zbláznil. „Takže abychom si to ujasnili. Vy a můj…“ označení ex-přítel by bylo nepřesné, protože technicky vlastně k ničemu nedošlo. Říct „potenciální přítel“ by zase znělo naprosto hloupě.

„Vy a Max spolu tedy žijete?“

„Ano.“

Trapná chvíle, jen co je pravda. Nežárlila jsem, ale z nějakého důvodu jsem se při hovoru s ní cítila nepříjemně a nedokázala jsem přesně určit proč. Donutila jsem se k úsměvu a opřela se na židli. „Gratuluji. A co potřebujete ode mne?“

Myong vypadala, že je jí to celé nepohodlné. „Je zvykem požádat Currana o svolení.“

„Tím myslíte, že musí vaši svatbu s Crestem schválit? I když už nejste spolu?“

„Ano. Jsem členem Smečky.“

Tím se to vysvětlovalo. Curran vládl Smečce kožoměnců železnou pěstí. Všichni dlaci na jihovýchodě mu říkali pane. Pokud jste ovšem nebyli lupus. Ti obvykle neměli šanci Currana nějak pojmenovat, než je Pán šelem roztrhal na malé kousky. Prohlédla jsem si ji a pak tázavě zdvihla obočí. „Liška?“

Povzdechla si. „To si myslí všichni. Proměňuji se v norka.“

Snažila jsem si představit norkodlaka a fantazie mě tentokrát nechala na holičkách. Ale Crestovi by se to určitě líbilo. „Pořád jste mi neřekla, proč jste tady.“

„Currana už jsem se zeptala,“ odtušila.

„A on řekl ne?“

„Ne. Vůbec na to neodpověděl. Jsou to dva měsíce.“ Myong se naklonila dopředu, ruce složené k sobě. „Můj alfa odmítá na tohle téma před Curranem zavést řeč. Doufala jsem, že byste se našeho pána mohla zeptat vy.“

„Já?“

„Máte na něj určitý vliv. Zachránila jste mu život.“

Chce, abych se zeptala jejího ex-milence alias vražedného kožoměnce, který mě děsil k smrti, aby si mohla vzít mého potenciálního ex-přítele? To si ze mě snad dělá srandu. „Myslím, že přeceňujete jeho mínění o mé osobě.“

Prsty levé ruky si pohrávala s prsty pravé, zahlédla jsem tenkou rozeklanou jizvu na jejím zápěstí. Levačka. Rozřízla si zápěstí, pravděpodobně stříbrným nožem. Dramatické gesto, ale naprosto zbytečné. Bylo potřeba víc než jen deseticentimetrová rána, aby kožoměnec vykrvácel. Očima mi visela na obličeji. Vypadalo to, že si neuvědomuje, co dělá s rukama.

„Max říkal, že to pochopíte.“

Do háje zeleného. Ale aby přišel sám, na to ho neužije, že?

Zadívala jsem se na ni. Vypadala, jako by ztratila rovnováhu, skoro jako by jí někdo podrazil nohy, ale ještě nedopadla na zem. Přesně tento výraz jsem na její tváři už viděla. Před třemi měsíci. Stalo se to těsně poté, co redpointský stalker zavolal do Pevnosti Smečky. Curran a já jsme odhalili, kdo vlastně je, a on nebyl s vývojem situace příliš spokojený. Držel telefon u úst ženy, kterou trhal na kusy, aby Curranovi neunikl jediný její vzlyk, dokud nezemřela. Curranova bývalá milenka. U toho telefonátu jsem byla, a když jsem se vracela do svého pokoje a snažila se neplakat, viděla jsem přes otevřené dveře Myong, jak se objímá, a tehdy jí tvář křivil totožný výraz bezmoci.

Při tom zjištění mě zaplavil pocit, z něhož se mi stáhlo hrdlo. Pocit, že jsem příliš hloupá, abych viděla, co mám před nosem. Že pobíhám sem a tam po obléhaném městě, co krok, to chyba, a všude kolem mě umírají lidé. Cítila jsem se pronásledovaná a sama. Srdce se mi silně rozbušilo, musela jsem polknout a připomenout si, že to skončilo. Tehdy jsem se topila a Crest mi nabídl příslovečné stéblo. Skoro jsem ho stáhla s sebou do hlubin. Zasloužil si být šťastný. Beze mne.

„Zeptám se,“ řekla jsem nakonec.

Vydechla. „Díky.“

„Nevím, jestli dokážu Currana přesvědčit. Váš pán a já máme spíš tendence navzájem se vytočit.“ A pokaždé, když jsme se setkali, něco mého doznalo újmy. Moje žebra, střecha nebo kladivo…

Tu poslední část nezaslechla. „Věřím, že to společně zvládneme. Mnohokrát děkuji. Jsme vám zavázáni.“

„Nově příchozí, míří k vám,“ varoval mě v mysli Maxinin hlas.

Ve dveřích kanceláře se objevila povědomá vytáhlá postava. Metr osmdesát, oděná ve vybledlých džínách a světlém triku. Hnědé vlasy měl zastřižené nakrátko. Hladkou tvář s výraznějšími rysy podtrhovaly sametově čokoládové oči, orámované neskutečně dlouhými řasami. Nebýt příslibu hranaté mužné brady, dal by se označit za hezounka. Na druhou stranu, pokud by se někdy musel probojovat skrz pokoj plný pubertálních holek, měl by to jednoduché. Stačilo by párkrát zamrkat a všechny by omdlely.

Ale pohledná tvář a zastřený pohled očí byly zavádějící. Derek patřil mezi zabijáky. Za osmnáct let života zažil a viděl víc utrpení než mnozí za půl století, a to ho zocelilo. Neviděla jsem ho od redpointského případu. Tehdy jsem ho kvůli své nevymáchané puse odsoudila ke složení krevní přísahy, kdy se musel zavázat k tomu, že mě bude ochraňovat. Curran ho pak slibu zprostil, ale pouta stvrzená krví se jen tak nevytrácela. Druhotné účinky přetrvávaly. Tehdy to bylo poprvé a doufejme naposledy, kdy jsem se míchala do hierarchie Smečky.

„Ahoj, Kate,“ pozdravil Derek mírně. „Myong? Co tu děláš?“

Myong vyskočila ze židle a přikrčila se. Hlavu skloněnou a vtaženou mezi ramena, jako by očekávala ránu, kolena pokrčená, pohled zarytý do podlahy. Byla jsem si skoro jistá, že kdyby ji tady přistihl ve zvířecí podobě, pomočí se.

No budiž. Hádám, že je jasné, kdo z těch dvou stojí ve Smečce výš.

„Nemusíš mu odpovídat,“ pověděla jsem jí. „Informace svěřené představiteli Řádu zůstávají důvěrné, mohl by je vymáhat pouze soudně.“

Jen stála a upřeně pozorovala podlahu. To na mě bylo moc.

„Můžeš jít,“ řekla jsem konečně.

Z kanceláře skoro prchla. O vteřinu později za ní zaklaply dveře vedoucí na schodiště. Vsadila bych se, že utíkala celou cestu ven. Doufejme, že si s těmi jehlovými podpatky na schodech nezlomí nohu. Mohlo by trvat až dva týdny, než by jí kosti srostly.

„Můžu dovnitř?“ zeptal se Derek.

Ukázala jsem na jednu ze židlí pro klienty. „Proč se tě Myong bojí?“

Posadil se a pokrčil rameny. „Můžu jen hádat.“

„Tak hádej.“

„Momentálně pracuji přímo pro Currana. Pravděpodobně je vyděšená, že mu budu donášet. Myslím si totiž, že vím, proč byla tady.“

„A budeš?“

Pokrčil znovu rameny. „Je to její záležitost. Dokud nezačne vymýšlet spiknutí proti Smečce, nezajímá mě to. Sama by se k něčemu takovému neodvážila. Je dost pasivní.“

„Že by?“

Přikývl. „Ten hajzl ji k tomu donutil. Vždycky jsem tvrdil, že je to slizoun.“

„Tvůj názor byl řádně zaznamenán.“ Díky, zázračný chlapče, za komentář ohledně mého „téměř potenciálního“ přítele. Co bych si počala bez mravních ponaučení pubertálního vlkodlaka?

„Proč nepřišel sám? Neměl by tady být a říct ti: Hej, vím že nám to spolu nevyšlo, ale potřebuju tvou pomoc? Jeho ego je tak nafouklé, že musel poslat snoubenku, aby žadonila u jeho bývalé a on mohl uspořádat svatbu. Není to zbabělé?“

Dost zbabělé. „Už ani slovo.“

Derek se mírně napřímil. V očích mu zaplála žlutá a pak zmizela. To nebylo normální.

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy a přejela prsty po čepeli. Matný, téměř bílý kov po mně slabě zachňapal magickými zoubky. Rozhodně půjde o magickou erupci. Kožoměnci měli během tak silných magických vln problém kontrolovat emoce. Skvělé, prostě skvělé. Možná že by si Curran zvládl zachovat odstup od celé té věci se svatbou. Heh, co jsem si nalhávala.

„Vypadáš dobře,“ pověděla jsem Derekovi.

„Díky.“

„Ale nikdy jsi mě nepřišel navštívit. Máš nějaké potíže?“

„Ne. Je tahle místnost bezpečná?“

„Sedíš v pobočce Řádu. Nenajdeš bezpečnější místo.“

Natáhl se za sebe a zavřel dveře. „Přišel jsem, abych vyřídil prosbu Smečky.“

Nechci pracovat s Curranem. Nechci pracovat s Curranem. Nechci pracovat s Curranem.

„Omlouvám se, ale myslím, že jsem tě špatně slyšela. Opravdu jsi říkal, že Smečka potřebuje mou pomoc?“

„Ano.“ V očích mu zahrály jiskřičky. „Ojebali nás a ani jsme nedostali pusinku na rozloučenou.“

„Jak ohavné. A kdo že to udělal?“

„Tím si nejsme jistí,“ řekl Derek opatrně. „Ale jeho střela ti leží na stole.“

Naklonila jsem se dopředu. „Nepovídej.“

„Řeknu jen to, že dnes ráno byl jeden z našich týmů přepadený člověkem, který použil ten samý druh šipky. Ukradl majetek Smečky a my ho chceme nazpět.“

„Aha. A co s tím mám dělat já?“ Co si pamatuju, tak se Smečka o své problémy nejraději starala sama. Krucinál, většinou se ani nepřiznali, že nějaké potíže mají.

„Protože máš kontakty, které nám chybí.“ Derek si dovolil malý úsměv. „A pokud začneme převracet ve městě kámen po kameni, abychom tuhle osobu našli, určité skupiny lidí by se mohly začít zajímat proč a na světlo by mohly vyjít některé nepříjemné informace. Nechceme prát špinavé prádlo na veřejnosti. Řád nám vždycky pomohl a obešlo se to bez nechtěné publicity.“

Skvěle. Bitva byla předem prohraná. Greg si totiž jako jediný z rytířů vydobyl důvěru Smečky. A jelikož zemřel a mě také jmenovali „přítelem Smečky“, ta důvěra se přirozeně přenesla na mne. Řád chtěl na Smečku dohlížet, tím jsem si byla jistá. Něco mi říkalo, že rytíři by tuhle prosbu označili za skvělou příležitost zasáhnout.

„Co ten kušiník vzal?“

Derek zaváhal.

„Dereku, nebudu lovit někoho neznámého, abych od něj získala zpátky bůhvíco. Co přesně vám vzal?“

„Přepadl průzkumný tým a ukradl mapy.“

Skoro jsem uznale hvízdla. Skoro, protože pak by vstal z hrobu můj ruský otec a vlepil mi pohlavek za hvízdání v domě. Legendární mapy Smečky. Kvalitní, precizní, neustále aktualizované. Se všemi novými sousedstvími a zónami moci. Dlaci měli prozkoumanou každou uličku, všechna zajímavá místa označená. Věděla jsem o nejméně půl tuctu lidí, kteří by obětovali jedno oko, aby si ty proklaté mapy mohli ofotit.

„Jo, na tohle musel mít koule,“ utrousila jsem.

„Vypadal, že je mužského pohlaví.“

„Popis?“

„Byl velmi rychlý.“

„A to je všechno? Nic víc nevíš?“

„Velmi dobrý střelec.“

Povzdechla jsem si. „Koho střelil?“

„Jima.“

A kruci. „Je v pořádku?“

„Za méně než dvě vteřiny ho stačil střelit čtyřikrát. Není z toho zrovna nadšený. Na některých místech je… poněkud přecitlivělý. Ale vcelku vzato by měl být v pořádku.“

V mysli mi kousky skládačky zapadly na místo. „Po tom, co ten střelec oddělal náš cíl, Jim dostal zprávu od průzkumného týmu. Kušiník ho sledoval, přepadl ho, pak zneškodnil tým a ukradl mapy.“

Derek se tvářil asi stejně radostně jako člověk žvýkající citrón.

Pověsit se na paty Jimovi, aniž by o tom věděl, to byl dost slušný výkon. „Jen tak pro představu, kolik lidí v těch průzkumných týmech bývá?“

„Čtyři.“

S Jimem pět. „A vy jste ho nechali utéct.“

„Zmizel.“

„Hádám, že čich kožoměnců není, čím býval.“

„Ne, Kate, ty tomu nerozumíš. Prostě se vypařil. V jednu chvíli tam byl, a v příští ne.“

Nedokázala jsem odolat. „Jako nindža. V oblaku dýmu.“

„Ano.“

„Takže ty po mně chceš, abych se vydala po stopě nadpřirozeně rychlého ostřelovače, který dokáže zničehonic zmizet, sehnat vám mapy a ještě to zařídit tak, aby se nikdo nedozvěděl, co a proč dělám?“

„Přesně tak.“

Povzdechla jsem si. „Donesu ti na to formulář.“

3.

Když netušíte, co podniknout dál, vezměte to znovu od začátku. Neměla jsem jméno, popis ani místo, kde bych měla začít tajemného ostrostřelce hledat, takže jsem usoudila, že nejlepší bude vrátit se znovu do garáže, kde nás tehdy Jeremy málem usmažil. Jelikož magie stále nepřestávala kolísat a já nechtěla někde uvíznout, rozhodla jsem se půjčit si koně ze stájí Řádu umístěných o blok dál.

Ukázalo se, že jsem nebyla jediná, kdo dostal podobný nápad. Stáje zůstaly téměř prázdné, veškeré moje obvyklé volby už si někdo zabral. Přišla jsem pěšky a vyjela ven na zrzavé mule. Jmenovala se Nanynka, v kohoutku měřila metr a půl a probojovávala si cestu skrze ruch dopravy v centru města s tak neotřesitelným klidem, že jsem začínala chápat výhody křížení koní a oslů.

Nejkratší cesta ke garáži vedla podél Vnitrostátní dálnice 85, vedoucí přímo skrze centrum města. Ve šťastnějších dobách musel být výhled z dálnice dech beroucí. Teď střed města i okolí ležely v ruinách, vlny magie je rozemlely téměř celé na štěrk. Pokroucené ocelové kostry kdysi vysokých mrakodrapů z trosek vyčnívaly jako vybělené kosti fosilních příšer. Tu a tam se osamělé přeživší polorozpadlé budovy snažily stále čnít vzhůru, poničené až na prvních několik pater od země. Sklo ze stovek rozbitých oken se třpytilo mezi kusy betonu.

A město vyrostlo kolem nich, protože lidé nemohli nebo nechtěli sutiny odklidit. Podél dvanácti ulic dlouhého bloku vyrašily malé krámky a stánky, kde se prodávalo všechno od falešných vajíček mytologických příšer až po nejnovější druhy kapesních počítačů a přesné střelné zbraně. Počítače fungovaly zřídkakdy i za plného techu a z vajíček se monstra občas i vyklubala.

Koně, muly, velbloudi a podivná vozidla se snažili kamsi cestovat přeplněnou ulicí. Splývali do obrovského různobarevného hada, tolik jich tam bylo. A já jela uprostřed, koupala se v nejrůznějších druzích zvířecího zápachu, dusila se výfukovými plyny a ze všech stran na mě doráželo kdákání obchodníků, kteří se snažili strhat si hlasivky.

„Lektvary, lektvary… lék na artritidu!“

„…to nejlepší! První dvě jsou zdarma…“

„…čistič vody. Ušetří vám stovky dolarů ročně…“

„…sušené hovězí!“

Které krávu ani nespatřilo, řekla bych.

O dvacet minut později jsem zanechala hluk dálnice za sebou, sjela po dřevěné rampě a ponořila se do bludiště ulic, souhrnně známých jako Warrenská čtvrť. Rozkládala se mezi Lakewoodským parkem a hřbitovem Southview, táhla se po celé délce až k McDonoughovu bulváru. Před několika desítkami let zahrnuli tohle místo do projektu Jižní obnovy měst. Rozvržení čtvrti upravili, aby se tam vtěsnalo několik velkých odolných bytových komplexů a nové dvou a třípatrové kancelářské budovy.

Během let, jež následovala po Změně, kdy zalila svět první magická vlna, to tady zchudlo, zpustlo a izolovalo se od zbytku města. Z neznámých důvodů tady magie ukázala jistou vybíravost. Některé budovy semlela napadrť, jiných se ani nedotkla. Procházet se tam připomínalo cestování skrze válečnou zónu po bombardování. Vedle domů srovnaných téměř do základů stály jiné, nedotčené.

Garáž, kde Jeremy zemřel, ležela namačkaná mezi bankou a opuštěným katolickým kostelem. Dohromady měla šest pater, tři nad zemí, další pod ní. Budova postrádala strop a byla zamazaná od sazí, takže se vzdáleně podobala vyhořelé zápalce. Sesedla jsem a uvázala Nanynku ke kovové traverze trčící ze zdi. Nikdo s trochou zdravého rozumu se nepokusí ukrást mulu s vypálenou značkou Řádu na zadku. Rytíři měli nepříjemný zvyk magicky označovat svůj majetek a podloudným živlům nic nezkazilo den víc, než když se u jejich dveří zastavilo pár rytířů plných spravedlivého hněvu.

Vzduch v garáži čpěl křídovým prachem a povědomým suchým zápachem betonu, jejž rozdrtila mezi zuby věčně hladová magie. Po schodech jsem se dostala až do nejspodnějšího patra. Spirálovitá poschodí stavby se v některých místech propadla, takže pár slunečních paprsků mohlo proniknout až dolů, zředilo temnotu ve slabé šero.

V nose mě zaštípal sirný puch. Našla jsem velkou černou skvrnu na zdi a vracela se po vlastních stopách z předchozí noci, dokud jsem nedorazila k Jeremyho bezhlavému tělu. Šedá jednotka musela být zaplavená mrtvolami, protože ho měli už dávno odvézt do márnice.

Sledovala jsem obvod místnosti až ke štěrbině ve zdi, kterou jsem viděla už včera. Strčila jsem do ní hlavu. Úzký, tmavý průchod vonící po mokré hlíně. Ostrostřelec s největší pravděpodobností zmizel pryč tudy.

Vytáhla jsem šavli z pouzdra a nasoukala se do tunelu.

* * *

Cestovat pod zemí nepatřilo mezi mé oblíbené volnočasové aktivity. Šla jsem potmě snad hodinu, do vlasů mi padala špína, ramena jsem si odírala o stěny tunelu. A to na mě na konci možná čekal kušiník a měl nabito. Podobný zážitek se řadil svou příjemností hned vedle zásahu žabími zvratky přímo do obličeje. Proti ropuše obrovské jsem musela bojovat jen jednou, ale i tak se mi obracel žaludek pokaždé, když jsem si na to vzpomněla.

Tunel zatáčel. Protáhla jsem se kolem rohu a uviděla světlo. Konečně: Chvíli jsem stála a naslouchala. Žádné klapnutí pojistky na kuši. Žádné hlasy.

Přiblížila jsem se ke světlu a ztuhla. Přede mnou zíval obrovský chřtán jakési průrvy, nejméně kilometr a půl široké a čtyři sta metrů hluboké. Začínala mi u nohou a táhla se kamsi dobré tři kilometry, stáčela se doleva, takže nebylo vidět na konec. Na dně jámy ležely hromady kovového odpadu, kupily se i u strmých stěn a vytvářely svah dolů. Tu a tam se z odpadu vynořovaly shluky masivních kovových bodců. Trčely vzhůru jako zahnuté drápy obrovského pohřbeného medvěda, lesklé a ostré jako břitva, třikrát vyšší než já.

Nad touhle zmenšeninou Grand Canyonu se nechali vzdušnými proudy nadnášet dva ptáci podobní čápům. Kroužili nad jámou, jako by se vezli na neviditelném kolotoči.

Kam jsem se to kruci dostala?

Pod nimi, na samém dně průrvy, trůnila mezi železnými sutinami velká kovová stavba. Z mého úhlu pohledu vypadala jako kovový hangár, který nějaký mlsný obr ze stran zmáčkl, aby zjistil, jestli se v něm skrývá krémová náplň. Kdybych se potřebovala někam schovat, bylo by to právě tam.

Jeden z ptáků rozšířil elipsu letu mým směrem. Z oranžových křídel se odlepil jasný záblesk, který se střemhlav řítil k zemi, kde se zabořil s těžkým, kovovým třesknutím. Překonala jsem uzel zahnutých rezavých trubek a vyšplhala k místu dopadu. Ptačí pero. Dokonale tvarované, u kořene rudé, na špičce sytě smaragdově zelené. Poklepala jsem na ně prstem. Zazvonilo. Panenko skákavá. Celokovové, tvarované jako nůž a ostré jako skalpel. Pero stymfalského ptáka.

Z pouzdra na opasku jsem vytáhla nůž, vypáčila brk ze země a nějak se zvládla nepořezat. Ptáci přímo z řeckých mýtů. Alespoň to nebyly harpyje. Zavěsila jsem nůž na volné očko na opasku, pero zastrčila do pouzdra a začala scházet ze svahu. Mytologické příšery měly nehezkou vlastnost objevovat se po skupinách. Pokud se v lese vyskytoval ruský lešij, v nejbližším rybníce jste mohli narazit na vodjana. Když ve vzduchu kroužil řecký pták, za nejbližším rohem na mě může vyskočit něco dalšího ze stejných zeměpisných končin. A jelikož jsem od přírody štístko, určitě to nebude pohledný řecký polobůh, který by hledal lásku svého života… nebo alespoň společnost na pár hodin. Ne, v mém případě to bude něco ohyzdného jako Kerberos nebo Medúza. Přeměřila jsem si hangár podezřívavým pohledem. Co já vím, možná že se tam mačkal dav lidí s hady místo vlasů.

V půli cesty dolů všehomír obšťastnil svět další vlnou magie. Vítr ke mně donesl závan štiplavého, pronikavého zápachu. V dálce něco s otupující pravidelností dunělo nebo hučelo. Asi jako když perlíkem boucháte do bubnu. Bum… bum… bum.

O pět minut později jsem konečně dorazila k hangáru, zpocená a se skvrnami od rzi na oblečení. Přes kovovou zeď ke mně doléhaly tiché hlasy. Nedokázala jsem rozeznat slova, ale někdo byl uvnitř. Přitiskla jsem ucho ke stěně.

„A co máma?“ Tenký, vysoký hlas. Mladé děvče, pravděpodobně dospívající.

„Musel sem se zdejchnout.“ O něco hlubší, chlapecký hlas. Někde jsem ho už slyšela.

„Slíbils mi to!“

„Magie vrcholí, víš? Musel sem odtamtud.“

Oba zněli dost mladě. Chlapec a dívka, mluvili pouličním slangem.

Jediné dveře dovnitř visely nakřivo, a jestli se je pokusím otevřít, budou skřípat.

Kopla jsem do nich a vstoupila do hangáru.

Byl prázdný až na obrovskou hromadu rozbitých dřevěných beden. Skrze díry ve střeše dovnitř pronikaly sluneční paprsky. Hangáru chyběla podlaha, pochroumaný kovový rám stál na udusané hlíně.

V samém středu hangáru se rozprostíral téměř neviditelný kruh z bílých kamenů, které slabě světélkovaly. Velmi se snažily předstírat, že tam vůbec nejsou.

Clona. A dost dobrá.

„Je někdo doma?“

Zpoza beden vystoupilo děcko a v ruce se mu za ocas houpala mrtvá krysa. Malý, špinavý kluk. Oblečení mu na vyhublém dospívajícím těle plandalo, tisíckrát spravované a zase roztržené. Hnědé vlasy mu trčely do všech stran jako bodliny na vyplašeném ježkovi. Zdvihl pravou ruku, prsty si pohrával s uzlíkovatým konopným provázkem, na němž měl navěšené korálky, pera a tucet kůstek. Přestože měl tenké ruce a kostnatá ramena, pozoroval mě s nezaměnitelným druhem vzdoru. Ve vteřině mi došlo, kde už jsem ten pohled viděla.

„Rede,“ oslovila jsem ho. „Ráda tě zas vidím.“

V jeho pohledu se uhnízdilo poznání. Ruka mu klesla. „V pohodě,“ zvolal. „Znám ji.“

Na vrcholku věže z beden vykoukla umazaná hlava a nakonec se odtamtud vynořila postava hubené dívenky. Mohlo jí být tak deset nebo jedenáct, šířila okolo sebe auru zatoulaného zvířátka, která nepramenila ani tak z její drobné postavy, jako z toho, jak byla podvyživená. Aureola zacuchaných mastných vlasů jí rámovala tvář a dělala hluboké kruhy pod očima ještě výraznějšími. Vypadala poznačená dospěláckou nedůvěřivostí, ale ještě úplně nezlomená. Život se s ní nemazlil, tak teď do všech rukou raději kousala a až pak zjišťovala, jestli náhodou nechtěly pomoct nebo nenesly jídlo. V dlani svírala velký nůž a její pohled mi naznačoval, že je připravená ho použít.

„Kdo ste?“ zeptala se mě.

„Je to žoldačka,“ odpověděl za mě Red.

Sáhl dovnitř košile a vytáhl odtamtud svazek papírů, převázaných šňůrkou. Prohrábl se v něm špinavými prsty a pak mi do dlaně vložil malý tvrdý obdélník. Moje vizitka, umazaná hnědým otiskem palce. Prst patřil mně, krev Derekovi, vlkodlačímu malému géniovi.

Derek a já jsme se snažili odkulhat domů po ošklivé rvačce, která pro nás nedopadla zrovna dobře.

Bohužel měl Derek hlubokou otevřenou ránu na noze a Lyk-Vé, virus, jemuž kožoměnci vděčili za existenci, se postaral o dost energie na hojení tím, že Dereka nechal upadnout do bezvědomí. Když jsme se potkali s Redem, pokoušela jsem se neúspěšně naložit svého bezvládného, krvácejícího parťáka na koně. Red a jeho partička malých šamanů mi pomohli, takže jsem mu vtiskla do ruky vizitku společně se slibem, že mu pomůžu, až to bude potřebovat.

„Říkala si, že mi pomůžeš. Dlužíš mi to.“

Teď na to zrovna nebyl vhodný okamžik, ale málokdy se nám podaří vybírat si chvíle na splácení dluhů. „To je pravda.“

„Hlídej a ochraňuj Julii.“ Obrátil se k dívce. „Drž se u ní, jo? Bude to v pohodě.“ Vystřelil do strany a v mžiku byl ven ze dveří. Následovala jsem ho a pak viděla, jak se škrábe nahoru po svahu z kovového šrotu, jako by mu za patami hořelo.

4.

„Parchante!“ zaječela dívka. „Nenávidím tě!“

„Máš představu, kam tak spěchal?“

„Ne!“ Posadila se a zkřížila nohy na bednách, v obličeji výraz naprostého zoufalství.

No budiž. „Takže ty jsi Julie, že?“

„Vy jste vážně chytrá. Na to jste přišla úplně sama?“

Povzdechla jsem si. Alespoň že kvůli mně přestala s pouličním dialektem.

„Jen protože si můj kluk myslí, že jste bůhvíco, neznamená to, že vás budu poslouchat. Jak mě vůbec chcete ochraňovat? Nemáte ani pistoli.“

„Pistoli nepotřebuju.“ Mou pozornost upoutal slabý kovový odlesk mezi bednami. Došla jsem až ke kupě. „Víš, před čím bych tě měla chránit?“

„Kdepak!“

Zašilhala jsem do mezery mezi bednami. Zlomená šipka z kuše, pevně zaklíněná do dřevěné desky. Krvavě rudý dřík. Letky chyběly, ale vsadila bych se, že byly tři a z černého peří. Ostrostřelec byl tady a zanechal tu vizitku.

„Co vlastně děláte?“ zeptala se.

„Lovím.“

„Lovíte co?“

Přešla jsem ke kruhu z kamenů a natáhla se po nejbližším z nich. Prsty jím prošly. Kdokoliv měl na svědomí tuhle clonu, nechtěl, aby se někdo v prostoru jeho skrytého hnízdečka promenádoval. S podobnými clonami tkvěla potíž v tom, že občas jen neskrývaly, ale i uzavíraly uvnitř. A clona podobně těžkého kalibru v sobě mohla věznit něco hodně ošklivého. „Kde jsme?“

„Nejste náhodou retardovaná?“

Vteřinu jsem na ni zůstala zírat. „Přišla jsem tady tunelem z Warrenské čtvrti. Netuším, kde se vlastně nacházím.“

„Tohle je Jáma v Úlech. Původně to byl Southsideský park. Teď k sobě přitahuje kov. Končí tady železo z celého okolí. Blair Village, Gilbert Heights a Plunket Townu. Vtahuje ho do sebe odevšad. Z továren, Fordova závodu, dokonce i auta z Joshuova vrakoviště… Úly jsou přímo nad námi, copak necítíte ten puch?“

Úly. Ze všech bohem zapomenutých koutů města to musely být zrovna Úly.

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se.

Ohrnula nos. „To vám říkat nemusím.“

„Posluž si.“

Vytáhla jsem Zabíječe z pouzdra.

„Páni.“ Julie se na vrcholku věže z beden pošoupla o něco dopředu a plácla sebou na břicho, aby lépe viděla.

Položila jsem ruku na čepel. Magie mě zamrazila na kůži, jako by se mi do masa zabořilo tisíc ostrých jehliček. Nakrmila jsem kov špetkou své moci, namířila špičku proti jednomu z kamenů a zatlačila. Tři centimetry od kamene narazila šavle na odpor. Od čepele se odlepila tenká mlžná chapadélka a na zbrani se začala shromažďovat vlhkost. Nakrmila jsem ho další mocí. Zabíječ se přiblížil o další centimetr a půl a zastavil se.

„Hledám mámu,“ ozvala se Julie. „Nepřišla v pátek domů. Je čarodějka. Z jednoho kultu.“

Pravděpodobně nešlo o profesionální kult. Dcery takových čarodějek rozhodně nebyly vyhublé a měly na lepší oblečení. Ne, s největší pravděpodobností šlo o amatérský kult. Ženy z chudých poměrů se v nich obelhávaly přísliby moci a lepšího života.

„A jak se ten kult jmenuje?“

„Sesterstvo vrány.“

Rozhodně šlo o amatérský kult. Žádná rozumná čarodějka by nenazvala kult podobně neurčitým jménem. Mytologie byla plná vran. U magie bylo lepší dávat si pozor, o co se vlastně snažit a koho uctívat. Čím specifičtější, tím lepší.

„Tady se setkávali,“ dodala Julie ochotně.

„Přímo tady?“ Podpořila jsem meč další dávkou moci. Zatím se neohýbal.

„Jo.“

„A to ses nezeptala ostatních čarodějek, kam mohla tvoje máma zmizet?“

„Ráda bych. Jenže žádná z nich se nevrátila.“

Zastavila jsem se. „Žádná?“

„Ne-e.“

To nebylo dobré. Kulty většinou nemizely beze stopy.

„Hodlám prolomit tuhle clonu. Jestli z ní vyleze něco ošklivého, utíkej. Nemluv na to. Ani se na to nedívej. Prostě uteč. Jasné?“

„Jasné.“ Tón Juliina hlasu jasně naznačoval, že by se musela zbláznit, kdyby měla poslechnout nějakou pitomou ženskou, co u sebe ani nenosí pistoli.

Zapřela jsem se patami do země a zatlačila, opřela jsem se vší silou do jílce šavle. Čepel se tím tlakem rozechvěla. Bylo to asi podobně namáhavé jako protlačit baseballový míč skrze zeď z tuhé pryže, ale kdybych šavli poskytla víc moci, oslabilo by mě to a mohla bych být příliš vyčerpaná, abych se bránila proti magickému útoku.

Na čele se mi začal perlit pot. Do háje s opatrností.

Čepelí projela má moc. Se sladkým zaševelením se protáhla neviditelnou bariérou. Ocel narazila do kamene s hlasitým zařinčením, ten se o kousek posunul. Kruhem proběhlo zachvění. Kameny zablikaly a pak se staly hmatatelnými. Vydrápala jsem se zpátky na nohy. Nad přerušeným kruhem zaplálo oslnivé světlo. Stříbřitá záře, podobná polární, zběsile tančila nad zemí, jak se uvolňovala síla uzavřená v hroutící se cloně. Záře dosáhla oslepivé intenzity, vybuchla a jako čistě bílý vodopád se vsákla do země. Clona padla. Ozvěna magického výboje zapulzovala budovou a zachytila mě v ochromujícím víru. Zuby mi jektaly, kolena se klepala a usilovně jsem svírala jílec Zabíječe, aby mi zbraň nevyklouzla z třesoucích se prstů.

Julie vykřikla.

Tolik moci…

Ze Zabíječovy čepele odkapávala vazká vlhkost, aby se v půlce cesty k zemi vypařila. Cítila jsem to také, hnilobný odér prostupující půdou. Nekromantskou magii. Bylo jí tam tolik, že by se z ní normální člověk pozvracel. Otočila jsem se k přerušenému kruhu kamenů. Uprostřed zívala tmavá díra. Naklonila jsem se přes okraj a snažila se do tmy nahlédnout. Šklebila jsem se přitom kvůli zápachu rozkládajícího se masa, stoupajícího z vlhké zeminy.

Hluboká jáma.

Tak hluboká, že jsem nedokázala dohlédnout na její dno.

Zdi šachty vypadaly souměrné a hladké, narušovaly je jen světlejší body, kde někdo čistě usekl kořeny hned u zdi. Zdvihla jsem jeden z kamenů, přejela palcem po jeho hladkém povrchu. Podobal se říčnímu oblázku, byl stejně kulatý a světlý.

Žádný značka nebo glyf, ani náznak kouzla. Jen kruh z bílých kamenů, který ve středu už nadále neskrýval bezednou díru v zemi. Sesterstvo muselo cosi vpustit do světa. Něco temného a zlého, co je pohltilo.

Julie se ostře nadechla. Kolem díry se začaly objevovat souvislé tmavé skvrny. Na nejbližší se se slabým zabzučením usadila moucha, následovaná další. Krev. Nedalo se říct kolik, protože většinu stejně pohltila hlína. Když jsem krvavý kruh pozorovala, všimla jsem si tří důlků v zemi, každý měl přibližně čtvercový tvar. Když jsem si je v hlavě pospojovala, utvořily rovnostranný trojúhelník s dírou umístěnou uprostřed. Tři hole postavené tak, aby se v prostoru mezi nimi dalo něco vyvolávat? Jestli ano, kam zmizely?

Kupa beden za dírou se otřásla, jako by se chtěla rozpadnout i s Julií na vršku. Se slabým záchvěvem magie se pod děckem zhmotnila kostra, přišpendlená ke dřevu čtyřmi střelami z kuše.

„Divné,“ řekla Julie.

Opravdu. Za prvé měla kostra příliš mnoho žeber, ale jen pět párů jich bylo spojených s hrudní kostí. Za další na zažloutlých kostech nezbyl ani cár jakékoliv tkáně. Kdybych nevěděla svoje, řekla bych, že byly někde venku rok nebo dva vystavené výkyvům počasí. Naklonila jsem se blíž, abych si prohlédla paže. Mělké kloubní jamky. Nebyla jsem žádný odborník, ale hádala jsem, že tahle bytost mohla údy ohýbat i na opačnou stranu, než je obvyklé. Na druhou stranu bych jí asi vykloubila kyčle jedním kopnutím.

„Zmiňovala se tvá máma o něčem podobném?“

„Ne.“

Šipky držící kostru na bednách měly rudý dřík a letky z černého peří. Jedna procházela levým očním důlkem, další se zabořily do žeber nalevo, kde by člověk měl mít srdce, a jedna skončila bytosti mezi nohama. Vrchol precizní střelby. Jen aby se střelec pojistil, že mu podivný humanoid neuteče, musel ho pro všechny případy střelit do koulí.

Popadla jsem jednu z beden na hromadě, postavila ji před kostru a stoupla si na ni, abych měla lepší výhled. Obratle krční páteře k sobě nedoléhaly jako obvykle, což poskytovalo krku větší ohebnost, ale i křehkost. Žádné přední zuby nebo stoličky. Místo toho jsem na čelistech spatřila tři řady ostrých, dlouhých, kuželovitých zubů, které se dokázaly zahryznout do něčeho mrskajícího se a už nepustit.

Bedna pode mnou povolila s hlasitým prasknutím. Švihla jsem sebou s elegancí pytle brambor, ale cestou k zemi jsem stačila po kostře hmátnout. Prsty mi prošly kostí a sevřely se kolem střely. Dopadla jsem na zadek do kupy dřevěných úlomků. Šipku v ruce a na prstech jemný prášek.

V levém boku kostry zela díra mezi třetím a čtvrtým žebrem. Na moment zůstala nezměněná, ale pak začala růst, rozšiřovat se a ve chvilce se celý kostlivec proměnil v prach. Obrysy ve vzduchu ještě na okamžik zůstaly jako výsměch mé šikovnosti. Pak je rozfoukal průvan.

„Do prdele!“ A moje důkazy se odebraly tím samým směrem. Skvělé, Kate, prostě skvělé.

„To se mělo stát?“ zeptala se Julie.

„Ne,“ zavrčela jsem.

Za mnou se ozval energický, nadšený potlesk. Vyskočila jsem zpátky na nohy. O zeď se opíral jakýsi muž. Měl na sobě kožený kabát, který se chtěl zoufale tvářit jako kožená zbroj. Nad levým ramenem mu trčelo lučiště kuše.

Nazdárek, pane Ostrostřelče.

„Výborný styl!“ odtušil a stále plácal dlaněmi o sebe. „A půvabné přistání.“

„Julie,“ řekla jsem vyrovnaným hlasem, „zůstaň, kde jsi.“

„Není čeho se bát,“ odtušil Kušiník. „Holčičce neublížím. Pokud nebudu muset. Ledaže bych měl velký hlad a už bych nenašel nic dalšího do žaludku. Stejně je příliš hubená, z toho masa bych musel vybírat kosti celý den. Za tolik práce mi to nestojí.“

Nedokázala jsem určit, jestli žertoval, nebo ne. „Co tu vlastně chcete?“

„Jen jsem se přišel podívat, kdo si tu hraje s mými střelami. A hleďme, co jsem našel. Malou myšku.“ Mrkl na Julii. „A půvabnou ženu.“

Slovo „žena“ vyslovil stejně, jako bych já řekla: „Hmmmm, fajn čokoláda,“ kdybych se vzbudila vyhladovělá a v prázdné ledničce našla krabičku belgických pralinek. Vytáhla jsem meč a ustoupila, abych měla díru více po pravé straně. Kdyby mě do ní srazil, trvalo by mi velmi dlouho, než bych se zase vyšplhala zpátky.

Blížil se. Byl vysoký, něco mezi sto devadesáti a sto devadesáti pěti centimetry. Široká ramena. Dlouhé nohy v černých kalhotách. Tmavé vlasy mu padaly na ramena v zacuchaných pramenech. Vypadaly, jako by si je sám ořezal nožem a pak si přes čelo uvázal koženou pásku, aby je alespoň částečně udržel mimo obličej. A že to byla zatraceně pohledná tvář. Vyrýsovaná brada, výraznější lícní kosti, plné rty. Černé oči, ve kterých hrály plamínky. Takový ten druh, jenž vyskočil přímo ze snů žen a pak jim dělal problémy v manželských postelích.

Divoce se na mě zazubil. „Líbí se ti, co vidíš, holubičko?“

„Ne.“ Přes rok a půl jsem s nikým nespala. Kdo by mi mohl mít za zlé, že mám teď problém krotit bouřící se hormony?

Kdyby se oholil, učesal a trochu ubral na šílenství v pohledu, musel by tou kuší od sebe odhánět dav ženských. Ve svém momentálním stavu ale vypadal, jako by se pohyboval temnými místy, kde žily divoké a nebezpečné bestie, které ale utekly hned, jakmile ho ucítily. Kterákoliv žena s trochou rozumu by hmátla po noži a přešla na opačnou stranu ulice v momentě, kdy by ho uviděla.

„Neboj se. Neublížím ti,“ slíbil mi a kroužil kolem.

„Nemám strach.“ Napodobila jsem ho a dala se do pohybu také.

„Možná bys měla mít.“

„Nejdřív řekneš, že se nemám bát, pak zase, že ano. Tak se rozhodni.“

Po kabátě mu stékaly dolů kapky vody. Soudě podle světla, které se prodíralo dovnitř dírami ve střeše, musela být jasná obloha. Ve vzduchu ani náznak vlhkosti. Řekněme, že mi dal Derek správné informace. Že se tenhle chlapík opravdu teleportoval. Jak bych mu mohla zabránit zmizet?

Muž rozhodil ruce. Nelíbilo se mi, jakým stylem se pohyboval, byl příliš lehkonohý.

„Co má znamenat ta roztomilá tkanička na hlavě?“

„Cože? Myslíš tohle?“ cvrnknul prstem do konce šňůrky.

„Jo. Rambo mi volal, chce svou bandanu zpátky.“

„Ten Rambo, to je nějaký tvůj přítel?“

„Kdo je Rambo?“ zeptala se Julie.

Když kolem prosviští kulturní narážka a nikdo ji nepochopí, udělá to nějaký zvuk? Nikdy se mi nepodařilo dodívat se až do konce – magie mi to vždycky překazila – ale četla jsem knihu. Možná až se erupce vybouří a technologie na pár týdnů přebere vládu nad světem, mohla bych vyhrabat minidisk a podívat se na ten zatracený film od začátku až po závěrečné titulky.

Střelec udělal krok ke mně. Ukázala jsem pracovním koncem Zabíječe jeho směrem. „Už ani krok.“

Pohnul se o další kousek blíž. „Omlouvám se, podjela mi noha.“ A další. „Kruci, nedaří se mi ty zatracené prevíty zpomalit.“

„Další krok bude tvým posledním.“

Zhoupl se dopředu. Málem jsem na něj zaútočila.

„Ne-e-e,“ zavrtěl hlavou v hraném zklamání. „Jestli sis všimla, tak ten krok jsem ještě neudělal.“

Julie se uchichtla.

Zdvihl ruce v mírumilovném gestu. „Potřebuješ se trochu uklidnit, holubičko. Jako to udělala Myška tam nahoře. Věříš mi, že, Myšátko?“

„Ne!“

„Och, tak to mě ranilo. Nikdo mě tady nemá rád.“

Věděla jsem, že se pohne, o zlomek vteřiny dřív, než tak opravdu udělal. Oči ho prozradily. Zaútočil, minul a zjistil, že se mu do zad zarývá špička Zabíječe.

„Pohni se a udělám ti díru do jater.“

Bleskurychle se ke mně otočil a moje šavle sjela po kovu. Pod kabátem měl kroužkovou košili. Kruci.

Ruku se zbraní mi znehybnil prsty v ocelovém sevření. Pootočil se a vrazil mi zpevněné prsty druhé ruky pod hrudní kost. Sice jsem se před úderem zkroutila, abych zmírnila sílu dopadu, ale stejně to bolelo jako čert. Popadla jsem ho za pravé zápěstí, trhla jsem jím k sobě. Na vteřinu celá jeho váha spočívala na levé noze. Podkopla jsem ji pod ním. Zřítil se k podlaze a stáhl mě dolů s sebou, stále mě svíral za ruku s mečem. Dopadla jsem na zem a pustila Zabíječe. Moje ruka mu proklouzla mezi prsty a já se odvalila pryč. O půl nádechu později jsme oba stáli na nohou.

„Hezký meč,“ řekl a naklonil ho, aby čepelí zachytil sluneční paprsky. Na matném kovu zatančilo světlo a pak ho pohltila čerň kroužkové košile, která teď byla pod kabátem jasně viditelná. „Proč nemá záštitu?“

„Nepotřebuju ji.“

„Je vůbec k něčemu dobrý?“

Kopla jsem špičkou boty do kusu kůže, který jsem mu ukrojila z oblečení. „To mi pověz ty.“

Sáhl si rukou dozadu, aby zkontroloval kroužkovou košili. V té chvíli jsem vykopla. Vysoko, mířila jsem mu na hrdlo. S heknutím ji zachytil a praštil se mnou o podlahu. Koleno mi přitiskl na krk. Přichystal mi léčku a já se ukázkově nechala napálit. Zatmívalo se mi před očima. Skoro jsem nemohla dýchat.

„Kopeš jako mula.“ Zašklebil se a přitlačil kolenem. Nedostávalo se mi vzduchu. Možná mi znehybnil pravou ruku, ale levou jsem stále měla volnou. Ohnula jsem zápěstí a z náramku mi do dlaně vklouzl studený střípek stříbrné jehly. „Ale já se v téhle branži pohybuju o hodně déle…“

Vrazila jsem mu stříbrnou jehlu do nohy.

V zasaženém svale na stehně mu zaškubalo. Zamručel a spadl ze mě. Vyskočila jsem na nohy a kopla ho do obličeje. Tentokrát jsem se trefila. Byl to slušný kopanec, převalil ho na záda, z nosu se mu valila krev. Sklouzla jsem na zem vedle něj, protáhla jednu nohu pod jeho paží, znehybnila ji druhou nohou a zkroutila mu ji v klasické páce. Zavrčel. Stačilo jen, abych překřížila nohy, a vykloubila bych mu rameno, a přesto bych měla ruce stále volné.

Rozepnula jsem mu kabát úplně a začala se shánět po mapách.

„Špatný zip,“ lapal po dechu. „Zkus ten níž.“

„Sni dál, Růženko.“ Sáhla jsem do vnitřní kapsy a vytáhla odtamtud balíček v plastikovém sáčku. Mapy. „Krádež je trestný čin. Díky, že jsi vrátil Smečce, co jí patřilo. Tvá ochota spolupracovat byla pečlivě zaznamenána.“

Podíval se mi přímo do tváře, usmál se… a zmizel.

Vyškrábala jsem se na nohy. V půli cesty mě zastavila krvavě rudá střela, která se mi zabodla přesně mezi chodidla. Dál jsem se narovnávala jen velmi, velmi pomalu.

Stál ode mne pár metrů a mířil na mě nabitou kuší. Ručně ostřený hrot přitahoval můj pohled. Nedokázala jsem uhnout střele vypálené ze tří metrů. Ani když jsem měla opravdu dobrý den.

„Dej ruce tak, ať na ně vidím,“ nařídil mi. Ukázala jsem mu dlaně, mapy Smečky jsem stále bezpečně svírala v pravé ruce.

„Tys podváděl!“ ozvala se shora Julie pobouřeně. „Nech ji bejt!“

Nos se mu nějakým zázrakem srovnal. Nikde ani kapička krve. Výborně. Nejen že se dokázal teleportovat, ale dokonce se přitom uzdravoval. Kdyby začal chrlit oheň, tak už jsem úplně nahraná.

Stále na mě mířil kuší, i když sáhl dolů a s úšklebkem si vytrhl jehlu ze stehna.

„To bolelo.“

„Dobře ti tak!“ zaječela Julie.

„Mám to brát tak, že jí fandíš?“

Juliino obočí vystřelilo vzhůru v charakteristickém pubertálním úšklebku. „Pchááá.“

„Nechtěj, abych si tam pro tebe došel.“ V hlase mu zazněl varovný podtón a Julie se skrčila za bedny.

„Nech to dítě být,“ pověděla jsem mu.

„Žárlíš? Chtěla bys mě celého pro sebe?“ Trhl kuší lehce doprava. „Otoč se.“

Otočila jsem se k němu zády a očekávala každou chvílí, že se mi mezi lopatky zaboří šipka z kuše. „Moc hezké,“ odtušil. „Otoč se znovu.“

Poslechla jsem, jen abych ho přistihla, jak se mračí. „Nemůžu se rozhodnout, jestli se mi víc líbí pohled zepředu nebo zezadu.“

„A co takhle kdyby ses koukl na můj meč, a hodně zblízka?“

„To je moje replika, holubičko.“

Mlsný pohled nenechával příliš pochyb o tom, na jaký meč by mě rád nechal kouknout.

„Otoč se znovu. Hodná holka.“

Slyšela jsem, jak se ke mně blíží. Přesně tak, jen pojď blíž. Jsem naprosto bezmocná. S rukama nahoře a tak vůbec.

„Žádné podrazy,“ dýchl mi varovně do ucha. „Nebo až se příště objevím, připíchnu to tvé děvčátko k bednám.“

Zaskřípala jsem zuby, ale zůstala stát.

„Zničila jsi mi clonu. Jsem zase na začátku. Ty svině se těžko lapají a budu to muset udělat znovu. Měl bych ti krkem prohnat šipku.“ Prsty mi přejel po zátylku, až mi po zádech přeběhl mráz. „Jsem ale slušný chlap. Místo toho ti dám dobrou radu. Seber své děcko a jdi domů. Dokonce tě nechám vrátit chlupáčům ty mapy, protože jsi kvůli nim tak odhodlaně bojovala. Odteď se mi ale kliď z cesty. Není to tvůj boj, jsi mimo svou vlastní ligu.“

„Jaký boj? S kým? Kdo vlastně jsi?“

„Jsem Bran. Hrdina.“

„Hrdina? Trocha skromnosti by ti neuškodila.“

„Stejně jako tobě špetka trpělivosti. Pokud budeš trpělivá a budeš mít štěstí, možná se u tebe zastavím. Na poslední noc, než budu odjíždět z města. A spát se nebude.“

Plácl mě po zadku a pak stiskl. Bleskově jsem se otočila, připravená zlomit mu pěstí nos. Ale hangár byl najednou opuštěný až na tenoučké stopy mlhy, které ještě chvíli zůstaly ve vzduchu a pak je rozfoukal průvan.

Bojovala jsem s nutkáním do něčeho kopnout.

Julie na mě zírala z vršku beden. „Vypařil se.“

„Ano, přesně tak.“

„Má tě rád. Sáhl ti na zadek.“

„Useknu mu ruku, až ho příště uvidím. Aspoň zjistíme, jestli mu dokáže narůst zpátky.“

Zadívala jsem se na místo, kde předtím visela kostra. Střely zmizely. Jak to sakra dokázal?

Všechny skvělé důkazy byly pryč. Ani jsem nedostala šanci projet místo činu m-skenerem, abych zjistila, jaký druh magie použili. Podtrženo a sečteno to nedopadlo zrovna dobře. Neměla jsem ponětí, co se tu dělo, zrovna jsem potkala chlapíka, který by mi to mohl všechno vysvětlit, a nedozvěděla jsem se vůbec nic. Až na to, že mám pěkný zadek. Zdravé sebevědomí je dobrá věc. Kdybych ho neměla, asi bych teď obíjela tu svou hloupou hlavu o první tvrdší povrch, který by se namanul.

„Ty teď půjdeš pryč?“ zeptala se Julie z vršku beden.

To bych se radši propadla. Neotočila bych se zády k případu, který zahrnoval několik zmizelých žen, díru do středu země politou krví a nelidskou kostru. A pan Chmaták mě chtěl od celé věci udržet co nejdál. Zajímalo by mě proč.

„Chceš najít mámu?“

„Jo.“

„Mám ti při tom pomoct?“

„Jasně.“

„Víš, jak se jmenuje hlavní čarodějka vašeho kultu?“

„Esmeralda.“

Tak Esmeralda. No páni. „A kde bydlí?“

„V Úlech.“

Čím dál lepší. „Slez dolů. Půjdeme ji navštívit.“

5.

Šplhaly jsme na Everest z kovového šrotu. Já vpředu, Julie mírně za mnou. Vyčerpaně lapala po dechu. Mohl za to nedostatek jídla. Julie nebyla o moc silnější než komár. Dalo by se říct, že kdyby do ní nějaký větší narazil, mohl by ji srazit k zemi. Ale nestěžovala si.

Asi v půlce svahu to konečně vzdala. „Už tam budem?“

„Nevyčerpávej se mluvením a postupuj vzhůru.“

„Jenom chci vědět, jak je to ještě daleko!“

„Nechtěj, slečinko, abych obracela tuhle káru.“

„Co to vůbec znamená?“ Zamumlala si pod nosem ještě něco dalšího, ale drápala se po svahu dál.

Okraj průrvy se blížil. A pomalé, pravidelné hučení zesilovalo. Muselo jít o nějaký druh majáku. Vyšplhala jsem na úzkou římsu a otočila se k Julii. „Podej mi ruku.“

Natáhla ke mně vyhublou paži. Popadla jsem ji za zápěstí a vytáhla ji k sobě přes rozeklané zbytky ledničky. Nevážila skoro nic. „Na chvíli si odpočineme.“

„Zvládnu jít dál.“

„Jsem si jistá, že ano. Ale Úly nejsou zrovna pěkné místo. Teď už tam určitě někdo ví, kde jsme, a chystá pro nás uvítací výbor.“

„No páni! Uspořádají nám večírek!“ Posadila se na zem.

Sedla jsem si vedle ní. „Asi čistě náhodou nejsi tady odsud, že?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Bydlíme na Bílé ulici.“

Ta dostala jméno po vánici ve čtrnáctém roce. Sníh pak odmítal roztát po dalšího tři a půl roku. Pokud dokáže ulice udržet tři centimetry prašanu ve třicetistupňových vedrech, je jasné, že je prosáklá velkým množstvím magie. Kdokoliv si to mohl dovolit, odstěhoval se odtamtud.

„Kolik ti je?“

„Třináct. Jsem jen o dva roky mladší než Red.“

Když jsem se na ni dívala, tipovala bych jí nanejvýš jedenáct. „Jak stará je tvá matka? A jak vypadá?“

„Je jí pětatřicet a vypadá jako já, jen je dospělá. Mám doma její fotku.“

„Takže… co víš o tom kultu? Koho uctívali? Jaké prováděli rituály?“

Julie pokrčila rameny. Před námi se do daleka rozprostírala jáma posázená ostny a rezavým železem. Ke strmým stěnám lnuly tenké úponky mlhy. Hluboké, výhružné zavrčení se odráželo od stěn. Ozývalo se odkudsi příliš daleko na to, aby se mohlo jednat o hrozbu. Stymfalští ptáci odpověděli chraplavým zaskřehotáním.

„Víš, že jsou ti ptáci kovoví?“ zeptala se Julie.

Přikývla jsem. „Pocházejí z Řecka. Víš, kdo byl Hérakles?“

„Jo. Nejsilnější chlap.“

„Když byl mladý, musel projít dvanácti zkouškami…“

„Proč?“

„Žena jeho otce způsobila, že se dočasně zbláznil. Zabil svou rodinu, a aby to odčinil, musel sloužit jednomu králi. Ten panovník se ho chtěl zbavit, tak si pro Hérakla vymýšlel čím dál náročnější úkoly. A stymfalští ptáci patřili k jednomu z nich. Měl je vyhnat od jakéhosi jezera. Jejich pera jsou jako šípy a říká se o nich, že zobákem dokáží prorazit i nejsilnější zbroj.“

Dívala se na mě. „Jak to tedy udělal?“

„Bohové mu vyrobili takové hlasité řehtačky. Zabalil se do kůže nezranitelného lva a dělal tam rámus tak dlouho, dokud ptáci neodletěli.“

„Proč v podobných příbězích vždycky zasahují bohové a zachraňují hrdinovi zadek?“

Vstala jsem. „Ono pomáhá, když je král těch bohů tvým otcem. Pojď, zvedni se. Budeme muset šplhat a jsem si jistá, že tvůj táta bůh není. Nebo ano?“

„Táta je mrtvý,“ řekla.

„To je mi líto. Můj taky. A teď šplhej, mladý luční koníku, ať tvé kung fu jen sílí.“

Odvážně se vyškrábala na pokroucený barel. „Jste divná.“

Nemáš ani představu, jak moc.

* * *

Nějakých pět nebo šest metrů od okraje jámy jsem poprvé ucítila Úly. Nad námi proudila a křivila se magická energie, vřela v chaotickém reji s takovou intenzitou, že být vodou, člověk by se opařil. Pole magie mě vycítilo a přelilo se, vyslalo ke mně úzké prameny moci jako neviditelná lasa. Olízly mne a pak se stáhly. Přesně tak. Žádné ochutnávání.

Magie vyčkávala, skoro jako by měla vlastní vědomí. Úplně na vršku, kde vřela nejsilněji, budu vytvářet zatraceně velkou ozvěnu, a to není nikdy dobré. Úly se mě možná nedokázaly dotknout, ale nelíbila jsem se jim a nepřestanou se o to snažit. Čím dřív odsud vypadnu, tím líp.

Přelezla jsem bojler, pokroucený a rozdrcený jako prázdná plechovka, a vytáhla se přes okraj. Přede mnou stály nafouknuté obytné přívěsy. Pokřivené, povrch zvlněný podivnými kovovými puchýři. A tiskly se k sobě navzájem. Některé se spojily do úlů vysokých jako tři přívěsy na sobě. Několik spojených maringotek vypadalo jako buňky zachycené uprostřed dělení. Pár z nich magie naskládala na sebe. Houpaly se v nejisté rovnováze, ale očividně takhle držely. Mezi přívěsy někdo natáhl prádelní šňůry, na nichž ve větru povlávalo čerstvě vyprané oblečení.

Vytáhla jsem Julii nahoru. Trhla sebou, jak proti ní udeřila magie. Proudy se kolem ní omotaly… a pak se najednou uklidnily. Jako by tam najednou vůbec nebyla. Zajímavé děcko.

„Už jsi tady byla?“

Zavrtěla hlavou. „Takhle hluboko ne.“

„Jdi v mých stopách. Drž se dál ode zdí. Zvlášť jestli uvidíš, že se ti před očima začnou rozmazávat.“

Začaly jsme se prodírat bludištěm přívěsů. Před dávnými lety tady stál jeden z těch seniorských klubů na kolech. Jmenoval se Šťastné cesty nebo nějak tak. Ležel těsně pod golfovým hřištěm Brown Mills, rozkládal se kolem Jonesborouské cesty. Nejdřív přívěsová kolonie přežívala magické vlny docela dobře, a když se levné bytové komplexy na východ od ní začaly rozpadat, zástup uprchlíků bez domova zamířil právě sem. Na pečlivě zastřižených trávnících si postavili stany, koupali se v klubovém bazénu a vařili na venkovních grilech. Policisté se sice snažili je odsud vyhodit, ale lidé se stále vraceli.

Když jednou v noci magická vlna udeřila zvláště silně, umělé domy pokřivila.

Některé z nich se rozrostly jako skleněné bubliny, jiné zdeformovala, další zas utvořily úly. A mnohem více z nich se rozdělilo nebo jim dorostly nové prvky. A když se prach konečně usadil, pětina obyvatel zmizela v jejich stěnách. Někam Ven. Nikdo nikdy nezjistil, co přesně Venku bylo, ale rozhodně se nejednalo o normální svět. Důchodci utekli, ale uprchlíci neměli kam jít. Nastěhovali se do přívěsů a rozhodli se tam zůstat. Jednou za čas někdo zmizel, protože každá magická vlna pokřivila Úly ještě o něco víc. Pokud jste pro podobné věci měli slabost, ideální místo pro život.

„Jak zjistíme, kde bydlí Esmeralda?“ funěla za mnou Julie. „Já jen vím, že žije v Úlech. Ale nevím kde přesně.“

„Slyšíš to hučení? Úly se každou chvíli mění, takže tady musí mít nějaký druh majáku. Pravděpodobně někde u vchodu, který by měl být hlídaný. Takže tam půjdeme a hezky se zeptáme, kde Esmeralda bydlí.“

„Proč si myslíš, že nám to poví?“

„Protože jim zaplatím.“

„Aha.“

A protože pokud mi to neřeknou, vytáhnu ID kartu Řádu a šavli a budu velmi, velmi neodbytná.

Neskákala jsem radostí, že mířím do Úlů s malou holkou v závěsu, ale když jsem se zamyslela nad sousedy… se mnou bude ve větším bezpečí než beze mne. Zajímalo by mě, jak se sem vůbec dostala.

„Jak ses dolů do Jámy vlastně dostala?“

„Vyrazili jsme z Warrenu. Existuje odtamtud stezka.“ V očích jí zaplála světélka pochopení. „Ale asi bych ji teď nenašla. Takže kdybyste mě chtěla poslat zpátky, prostě bych tam bloudila bez jídla a bez vody.“

Proč já?

Ulice se lehce stáčela, došly jsme až na dohled dokořán otevřené brány v pletivovém plotě. Těsně před ní na převráceném barelu seděl chlap ve vybledlých džínách, přes holou hruď měl přehozenou vestu. Ze rtů mu visela nezapálená cigareta. Po jeho levé straně parkoval starý vojenský náklaďák, zadní částí přistavený k bráně. I přes promáčkliny a rez na kapotě vypadaly kola a plachta náklaďáku v dobrém stavu.

Látka pravděpodobně ukrývala některou z odolnějších těžších zbraní, jakou byl gatling nebo malé dělo.

Na opačné straně byla na zemi usazená obrovská nádrž obdélníkového tvaru. Jemné, smaragdově zelené řasy zevnitř pokrývaly sklo, takže kalnou vodu téměř nebylo vidět. Z akvária vycházela dlouhá, kovová trubka, která mizela pod pokroucenými pozůstatky jednoho z přívěsů.

Muž na barelu na mě namířil kuši. Dost se podobala středověkému vlámskému samostřílu. Lučiště se lesklo šedomodře, odstínem typickým pro ocel. Postrádalo světlejší, hliníkový nádech typický pro levnější kuše, takže natahovací silou se musela blížit k devadesáti kilogramům. Mohl do mě napálit šipku ze sedmdesáti metrů a chtěl, abych to věděla.

Zase to hučení.

Samostříl byl sice slušná zbraň, ale jeho nabíjení chvíli trvalo.

Muž si mě měřil pohledem. „Chcete něco?“ Cigareta se mu přilepila k dolnímu rtu a teď se pohybovala, když mluvil.

„Jsem členem Řádu a vyšetřuji zmizení čarodějek patřících ke kultu Sesterstvo vrány. Bylo mi řečeno, že hlavní čarodějka žije v Úlech.“

„A kdo je tohle?“ ukázal na Julii postávající za mnou.

„Dcera jedné z čarodějek v Esmeraldině kultu. Její matka se pohřešuje. Nemáte o tom nějaké zprávy?“

„Ne. Máte u sebe ID?“

Sáhla jsem po kožené peněžence, již jsem nosila na šňůře na krku, a vylovila z ní identifikační kartu Řádu. Samostřílem mi naznačil, ať přijdu blíž. Poslechla jsem a podala mu ji. Otočil ji. Obdélníček stříbra v pravém dolním rohu karty zachytil zbloudilý paprsek slunečního světla a zasvítil.

„To stříbro je pravé?“ zeptal se. Cigareta přitom ve vzduchu vytvořila složitý vzor.

„Ano.“ Stříbro totiž pojímalo a uchovávalo kouzla mnohem lépe než většina kovů. „Kolik by tak stálo?“

A je to tady. „Kladete špatné otázky.“

„Opravdu?“

„Měl byste se sám sebe zeptat, jestli vám stojí za to položit život za třikrát tři centimetry očarovaného stříbra.“

Znovu si kartu zběžně prohlédl. „Máte silný řeči.“

Ruka mi kmitla proti jeho tváři. Ucukl dozadu. Podala jsem mu zpátky cigaretu. „Tyhle věci vás můžou zabít.“

Strčil si ji do pusy a kartu mi vrátil. „Jmenuju se Custer.“

„Kate Danielsová.“

Plátno na korbě náklaďáku se pohnulo a odhalilo štíhlou mexickou ženu, které po boku trůnila cheirobalista. V podstatě se jednalo o gigantickou kuši, menší než balista, jež dokázala vystřelit svůj náklad s úchvatnou rychlostí. Žena si mne měřila nevlídným pohledem. Měla ten druh očí, který naznačoval, že z jejich vlastníka život vysál veškerou jemnost a ohleduplnost.

Neuhnula jsem. Přetlačovat pohledem se můžou vždycky dva. „Za informace zaplatím.“

„Stovku.“

Podala jsem Custerovi dvě padesátky. A taky jsem právě zamávala na rozloučenou penězům odloženým na účet za telefon.

„Přívěs dvacet tři.“ Řekla. „Ten žlutý. Vydejte se doleva a na rozcestí zabočte doprava.“

„Jestli s sebou budu muset něco odtamtud vzít, vypíšu vám stvrzenku.“

„To je mezi vámi a jí. Nechceme žádné oplétačky s Řádem.“

Vytasila jsem dvacku. „Víte něco o Esmeraldě?“

Žena přikývla. „Toužila po moci. Ráda děsila lidi. Slyšela jsem, že se snažila dostat do jednoho ze starších kultů, ale nechala se příliš unést mocenskými hrami, chtěla to tam převzít, a tak ji vykopli. Od té doby hrozí, že všem jednou ukáže. Co jsem naposledy zaslechla, prý si založila vlastní kult. Netuším, jak to zvládla, nebyla moc oblíbená.“

Vzala si ode mne dvacku a zatáhla za sebou plachtu.

Custer mi hodil klubko telefonního kabelu.

„Použijte ho. Dost se to tady mění. Občas sem přijdou nadšenci z Georgijské univerzity a snaží se ten takzvaný ‚fenomén‘ studovat. Vejdou dovnitř, ale nenajdou cestu ven.“ V očích mu zahrála pobavená světélka. „Občas slyšíváme, jak křičí zpoza zdí. Hledají cestu zpátky z Venku.“

„Už jste se snažili je najít?“

„Kladete špatnou otázku,“ Custerova tvář se zkřivila ve šťastném úšklebku. Cigareta vykroužila piruetu. „Měla byste se ptát, jak vypadají, když je najdeme…“

No páni. Hodila jsem mu klubko nazpátek. „Ne, díky. To zatracené hučení by vzbudilo i mrtvé. Co ten hluk vytváří?“

Custer se natáhl k nádrži a zaklepal na sklo. V temné vodě se mihl černý stín. Do protějšího skla se zaduněním cosi narazilo. Otřela se o něj obrovská hlava, široká jako jídelní tác, černě kropenatá a slizká jako hřbet ropuchy. Stvoření si otíralo tupý rypák o řasy. Malá černá očka slepě a otupěle koukala kamsi mimo mě. Pak jako by se hlava rozpůlila. Před námi se objevila velká bílá tlama. Záhyby po stranách hlavy se mu zachvěly a hluboký zvuk se rozlehl Úly. Hůůů!

Tvor se ještě jednou otřel tupým nosem o sklo a neskutečně rychle se otočil. Ještě jsem zahlédla kus drápaté nohy a krátký záblesk dlouhého svalnatého ocasu a pak už byl pryč, zpátky v hlubinách tmavé vody.

Japonský salamandr. A velký. Kdyby se postavil na ocas, mohl by být vysoký stejně jako Julie.

„Houkal jeden,“ odtušil Custer a odmávl mě netrpělivým pohybem zápěstí.

6.

Pokroucená stezka nás zavedla hlouběji do Úlů, do bludiště pokroucených přívěsů. Jak jsme mířily za naším cílem, cítila jsem, že nás zpoza oken pozorují lidé. Ale nikdo nevyšel ven, aby nás pozdravil. Nikdo nechtěl vědět, co tam děláme. Měla jsem pocit, že kdybych se u některého příbytku zastavila a ptala se na cestu, stejně by mi neodpověděli. Kdyby by se mě někdo rozhodl zpoza skla v těch groteskních pokroucených domcích odstřelit, nedalo by se s tím dělat naprosto nic. Julie to napětí cítila také. Šla potichu, držela se těsně za mnou a ostražitě se rozhlížela po přívěsech.

Před námi cesta narazila na vysokou věž ze suti a rozdělila se. Odpadky a kovový šrot se míchaly v obludnou směs, jež čněla do výšky téměř dvanácti metrů. U vršku se zužovala do štíhlejší špičky, jen metr a půl v průměru, aby se na samém vrcholu najednou rozšířila do téměř čtvercové plošiny. Když jsem se zastavila, abych na tu podivnost mohla chvíli civět, dvě chlupatá zvířata o velikosti kočky (na rozdíl od ní se pyšnila dlouhými činčilími ocasy a čumáky podobnými rejsčím) se vyškrábala vzhůru po rozvalinách a zmizela v jakési díře.

Kráčela jsem dál. Myšlenky se mi stále vracely k místu, kde se Sesterstvo scházelo. Ta jáma mi dělala starosti, zvlášť když se neúprosně blížila magická erupce. V takovém případě by mi dělala vrásky jakákoliv bezedná díra. Měla jsem strach, že by z ní mohlo něco vylézt, a bylo hodně pravděpodobné, že to nebude mít přátelské úmysly.

Sesterstvo vrány porušilo první pravidlo čarodějnictví. Nedělat nic napůl. Buď je nutné provádět vše správně, nebo se tím nezabývat vůbec. Pokud jste se pokoušeli seslat kouzlo, museli jste se obrnit, že za to ponesete následky. Kdyby uctívaly bohyni, ztělesnění přírody a v podstatě takovou směs všech možných oblíbených ženských bohyň, populárních u kultů, nic by se jim nestalo. Bohyně byla podobně jako křesťanský Bůh všeobjímající a vlídná. Ale oni uctívali vránu, což ukazovalo na něco temného a velmi určitého. A čím víc stoupenci specifikovali svého boha, tím méně se pak mohli při rituálech vytáčet. Byl to podobný rozdíl, jako kdybyste řekli dítěti „nezlob, než se vrátím“ a „jestli se jen dotkneš té vázy, máš tři dny domácí vězení“.

Dokud neidentifikuji, o jakou vránu přesně šlo, budu muset pátrat naslepo. Bohužel se spousta mytologií krkavcovitými jen hemžila. Vrány vytvářely nebo ničily svět, doručovaly zprávy pro plno bohů, sehrávaly roli věštců, tropily si z lidí žerty, a když pocházely z Číny, žily ve slunci a měly tři nohy.

Nic na místě setkávání neodkazovalo k určitému mýtu. Ani Bran. Žádný přízvuk, charakteristický vkus při oblékání, prostě nic.

A já potřebovala pořádnou stopu. Tajemný vzkaz, jenž by to všechno vyjasnil. Nějaké božstvo, které by se odněkud zčistajasna vylouplo a všechno vysvětlilo. Krucinál, spokojila bych se i s otravnou starou dámou s talentem luštit záhadné případy (Jistě vás hned napadla legendární slečna Marplová… (pozn. red.).).

Doopravdy jsem se na okamžik zastavila a čekala, jestli z nebe nespadne nějaká stopa a neskončí mi u nohou. Vesmír mi zrovna nebyl nakloněn.

Číslo dvacet tři stálo dvacet tři metrů nalevo od věže. První patro ze slepence tří přívěsů.

Žena shovívavě označila přívěs jako „žlutý“. Pouhé jedno slovo ale nedokázalo plně vystihnout kalný odstín staré močůvky, jímž se honosil. Po moči to tam i smrdělo, i když jsem nedokázala přesně určit, jestli ten puch vycházel ze samotného přívěsu, a nebo z kup odpadků, které ho obklopovaly.

Stěny maringotky zvenku pokrývala řada černých a hnědých run. Při bližším pohledu se nerovnoměrně nanesená hnědá barva olupovala. Krev. Zajímalo by mě, kolik zatoulaných koček nebo psů Esmeraldě padlo za oběť, aby si mohla pořídit tak roztomilou výzdobu.

Zrezivělá kovová veranda, jež v minulém životě musela být nejspíš kanálovým roštem, vedla až k vchodovým dveřím. Pod mou vahou se prohnula, ale vydržela, takže jsem bez potíží došla až k nim.

„Počkejte, a co tohle?“ ukázala Julie na runy.

„Co s tím?“

„Nejsou kouzelné? Máma mi říkala, že jí Esmeralda pověděla, že má na přívěsu kouzlo, které řeže prsty jako sklo.“

Povzdechla jsem si. „Je to kus balady z poslední strany runického Kodexu, starodávného dokumentu o nordickém právu. Velmi známý. V překladu to znamená ‚Poslední noci zdál se mi sen o hedvábí a hebkých kožešinách‘. I kdyby na tomhle přívěsu byla clona, Úly by si na ní už dávno pochutnaly, věř mi.“

Prohlédla jsem si zámek. Nic složitého, ale páčení mi nikdy moc nešlo.

Kroky. Tří párů nohou. A blížily se k nám. A ještě něco dalšího. Cosi, co čeřilo hladinu vrtkavé magie v Úlech. Julie to ucítila také a přiběhla za mnou na verandu.

Kroky se přibližovaly. Pomalu jsem se otočila. K přívěsu se blížili tři muži, jeden podsaditý se širokými rameny, další dva o něco štíhlejší. Vyšší z těch hubených měl kolem paže omotaný dlouhý řetěz, jehož druhý konec mizel někde za dvěma dalšími přívěsy. Všichni tři vypadali příhodně hrozivě.

Ten s řetězem trochu zaostal za ostatními, vyhnul se magickému víru a trhl za kovové články.

Místní tým vyděračů. V plné síle, tři na jednoho. Plus samozřejmě cokoliv, co si s sebou přitáhli na druhém konci řetězu. Věděli, kam mám namířeno, stejně jako to, že mám peníze a pro koho pracuju, jinak by proti jedné ženě nešli tři.

Díky, Custere. Tohle ti nezapomenu.

„Larry, Moe a Curly (Americká komediální trojice „The Three Stooges“, česky „Tři panáci“. Český ekvivalent by se hledal těžko, protože u nás se komici obvykle vyskytují ve dvojicích (pozn. překl.).)?“ tipla jsem si.

„Zavři zobák, krávo,“ utrhl se jeden ze štíhlejších mužů.

„Ale no tak,“ usmál se podsaditý hrdlořez. „Trocha slušnosti by neuškodila. Jmenuju se Bryce. Tohle je Mory a náš parťák s řetězem je Jeremiah. Jsme tady jen proto, abychom se ujistili, že zaplatíte, co máte. Abychom se k vám nemuseli zachovat ošklivě. To přece nikdo z nás nechce, že?“

„Najděte si někoho jiného,“ řekla jsem. „Za informace už jsem zaplatila.“

„Z mýho pohledu ne dost. Přidejte dvě padesátky. Další stovku jako vstupné a nějaké drobné pro nás, že jsme se museli obtěžovat sem přijít.“ Bryce položil ruku na policejní obušek, který měl za pasem. „Nedělejte si to těžší, než už to je. Máte s sebou malou holku. Přece nechcete, aby se jí něco stalo.“

Julie se mi schovala za záda.

Bryce se usmál jako pitbull, než se začne rvát. „Čím víc práce s vámi bude, tím víc nakonec zaplatíte. Buďte rozumná.“

Řetěz se otřásl. Zpoza přívěsů se ozvalo hrozivé kovové zachřestění. Jeremiah se natáhl dozadu a znovu za něj trhl. Odpovědí mu bylo chraptivé zavrčení. Kovové články se napnuly a muži lehce začaly podkluzovat nohy.

Pokud jsem mohla usuzovat dle Bryceova pohledu, neodejdou, dokud nebude prolita něčí krev. Ale pořád jsem to musela zkusit. „Myslíte si, že jste tvrdí chlapíci,“ odtušila jsem a začala se přesouvat z verandy na zem. „To dokážu respektovat. Ale podobné svinstvo dělám taky, abych se uživila. Mám spoustu zkušeností. Ze mě peníze nedostanete.“

„Tohle tady,“ oplácanější hrdlořez dupl nohou, aby svou řeč podpořil, „je náš zasraný píseček. Otvírej si na mě hubu, mrcho, a já ti do ní něco vrazím, abys konečně sklapla.“

Řetěz se prověsil, kovové články zarachotily na zemi a cosi ohromného se začalo pohybovat směrem k nám. Zpoza přívěsů se nejdřív vynořila drápatá tlapa větší než moje hlava, pak ji následovalo groteskně svalnaté rameno a druhá pracka. Za okamžik se v celé kráse objevil pes, v kohoutku mohl mít tak osmdesát centimetrů. Na předních bězích se mu stejně jako na širokém hrudníku vydouvaly svaly, oproti nimž vypadaly jeho boky nepřiměřeně úzké. Čtvercovou hlavu měl nízko posazenou, jako by postrádal krk. Přiklusal dopředu se slabým kovovým cinkáním, připomínajícím štěrkání drobných v kapse. Z brady mu trčely šedomodré ostny. Další řada bodců se mu táhla jako hřeben po hřbetě až k dlouhému ocasu.

Zastavil se a upřel na mě sytě akvamarínové oči. Záhyby na plochém čenichu se mu zachvívaly zuřivostí. Otevřel tlamu a ukázal mi tesáky. Dlouhé, ostré a lesknoucí se. Napjal se, doširoka se rozkročil. Ostny se s kovovým cvaknutím napřímily. Následovalo je tisíce kovových jehliček všude po těle psa.

Nic nezkazí zábavu rychleji než přerostlý kovový ježek.

Bryce a Mory se přesunuli na bok, aby Jeremiahovi a jeho štěňátku uvolnili místo. Mory stál mimo můj dosah, ale Bryce se zastavil ani ne dva a půl metru ode mne. Podobný přepad nechystali poprvé. Ale do svého plánování nezapočítali jednu maličkost. Hafan stál tak jedenáct metrů ode mne a řetěz ho zpomalí.

Štěně pohodilo hlavou a zavrčelo.

„Prachy, děvko,“ poučil mě Jeremiah.

„Ne.“

Jen pokrčil rameny a shodil z paže namotaný řetěz. Články udeřily do hlíny s tupým žuchnutím.

Pes vyrazil.

Já se pohnula také, vytáhla jsem přitom Zabiječe z pochvy. Koncem jílce jsem praštila Bryce do hrdla a pak jsem mu levou nohou podtrhla jeho pravou. Neustál to. Ještě předtím, než dopadl na zem, jsem se otočila, prsty obemkla kovové pero a vytrhla ho z pouzdra na nůž. Stálo mě to setinu vteřiny, protože jsem si nemohla dovolit pořezat se. Ne, když všude kolem nás vřela magie Úlů. Psa jsem tak zasáhla v půli skoku. Bodla jsem ho brkem do zlého, berylově modrého oka, prosmýkla se kolem něj a vší silou kopla Jeremiaha do břicha. Zkusil přenést váhu dopředu, ale to už jsem byla za ním a u krku jsem mu držela čepel Zabíječe.

Pak se všechno zastavilo.

Pes táhle, překvapeně zakňučel a zhroutil se k zemi s cinkáním rozkutálené hrsti drobných. Bryce se svíjel na zemi, rozrýval hlínu kolem a snažil se chytit dech. Mory na mě zíral s otevřenou pusou. Jeremiah hlasitě polkl, čepel Zabíječe se mu tím pohybem na ohryzku mírně posunula. Na verandě přívěsu stála jako solný sloup Julie, tvář protáhlou a nečitelnou jako poloroztopená vosková figurína.

„Co to, kurva?“ vyžbleptl Mory zmateně. „Co se kurva stalo?“

„Stalo se to, že jste mě vy tři donutili bezdůvodně zabít psa.“

Jeremiahovi po tmavých vlasech sjela kapka potu a pokračovala dál dolů po neoholeném krku. Stačilo by změnit úhel čepele o dva milimetry a kouzelná šavle by se mu zařízla do kůže. Byla jsem nehorázně naštvaná a dalo mi práci udržet ruku v klidu.

„Vstupné jsem zaplatila a vy… hajzli jedni chamtiví… jste se rozhodli oškubat mě podruhé. A když už jste byli v tom, tak jste ještě vyhrožovali mému děcku. Co to s vámi kurva je? To z vás tohle místo vysálo veškerou slušnost? Jste vy vůbec ještě lidi?“ Hlas mi zhrubl, téměř jsem na ně vrčela. I když jsem věděla, že jen plýtvám dechem.

Bryce se konečně nadechl a zasténal.

„Zabilas mi psa,“ řekl Jeremiah vysokým, nevěřícným tónem. „Zabilas mé děťátko. Kriste Ježíši. Zabilas mi psa.“

A bylo po všem. Stáhla jsem čepel pryč. Jeremiah se sesul na zem. Tvář se mu protáhla, dlaní si zakryl oči. Prošla jsem kolem něj k mrtvému psovi. Zvíře leželo jako lesknoucí se kovová hromádka, obrovské tlapy znehybnělé, ze zmrzačeného oka se mu ještě pořád valila krev. Tolik škody.

Bryce se vyškrábal na kolena a pak se nejistě postavil.

Z kapsy jsem vytáhla kus gázy a utřela čepel šavle. „Hodlám u tohohle přívěsu vylomit zámek, abych mohla najít matku téhle malé holky a Esmeraldu, nebo jak se ta ženská doopravdy jmenuje. Zatímco budu uvnitř, klidně můžete jít a sehnat si posily. Sežeňte jich tolik, kolik si myslíte, že na mě bude potřeba. A pak si můžeme tohle malé divadlo zopakovat. Budu přímo tady. Ale tentokrát neskončím jen u psa, ale budu zabíjet lidi. A užiju si to. V podstatě mi prokážete službu.“

O krok ustoupil.

Podívala jsem se na Julii. „Jdeme.“

Prosmýkla se kolem mě a pelášila ke dveřím. Vyšla jsem po kovových schůdcích za ní a kopla do zámku.

Rám dveří s ostrým zapraštěním povolil a dveře se rozletěly dokořán.

Julie se přikrčila a vklouzla dovnitř. Následovala jsem ji a společně jsme se vydaly objevovat taje potemnělého příbytku hlavní čarodějky.

7.

Páchlo to tam po hnijících citrusových plodech a starých ponožkách. Julie se chytila za nos. „Co to tady tak smrdí?“

„Valeriánské kapky.“ Ukázala jsem na tmavou skvrnu na zdi. Na podlaze pod ní se válely skleněné střepy. Vypadalo to, že Esmeralda mrštila lahvičkou o zeď. „Hlavní čarodějka měla asi problémy se spaním.“

Přívěs byl úzký, až to v člověku vzbuzovalo klaustrofobii, a utopený v šeru. Okna zakrývaly potrhané, krvavě rudé závěsy. Julie přešla k úzkému pultu, oddělujícímu malou kuchyňku od zbytku přívěsu, a vzala na něm položenou plácačku na mouchy. Tu pak použila, aby závěsy odhrnula. Chytrá holka. Kdo ví, co na těch hadrech bylo.

Ve světle odpoledního slunce vypadal příbytek ještě víc uboze. Většinu místa v kuchyňském koutě zabírala potlučená lednička. Otevřela jsem ji. Před mnoha lety jsem si koupila stále studený předmět ve tvaru vejce, o kterém mi prodávající tvrdil, že se jedná o vejce ledového skřítka. Nikdy jsem žádného nespatřila, ale slyšela jsem zvěsti o rojích v Kanadě. Sice mě stálo pěkný balík, ale od té doby mi viselo v malém sáčku v rohu ledničky a během magických vln udržovalo jídlo částečně zmražené. Esmeralda používala pro chlazení levnější variantu. Kusy očarovaného ledu, které se za malý poplatek daly koupit od Úřadu pro vodohospodářství a kanalizaci. Led prosáklý magií tál asi dvacetkrát pomaleji než ten obyčejný. Potíž tkvěla v tom, že dříve nebo později se stejně roztopil. A v téhle ledničce se tak stalo už před nějakou dobou a voda se rozlila přes černé kuře rituálně zbavené hlavy na střední poličce. Do tváře mě udeřil nechutný, nasládlý zápach rozkladu.

Skoro jsem se tím smradem zalkla. Zabouchla jsem dveře ledničky, abych se na kuřecí mrtvolku nepozvracela. Když jste uctívali ptáka, ušmikávat slepičí hlavy vyžadovalo dost odvahy. Buď šlo o provokaci, nebo se Esmeralda rozhodla neomezovat se jen na jedno božstvo a jako vedlejšák rozjela uctívání někoho dalšího.

V kuchyni už nebyly další stopy, takže jsem si to namířila na opačnou stranu přívěsu. Po levé straně jsem minula malou vypulírovanou ložnici. Bez svršků poházených po podlaze, zato s ustlanou postelí. Následovala podobně úzkostlivě čistá koupelna a pak jsem konečně vstoupila do něčeho, co mohlo být posledním pokojem.

Úly jej roztáhly do stran i do výšky. Špinavé linoleum skončilo společně s chodbičkou, tady podlahu tvořila ušlapaná hlína, která se lehce svažovala do středu místnosti, kde stál železný kotlík. Zakřivení stěn a nafouklý strop vytvářely dojem, že jde o pokoj kulovitého tvaru.

Za kotlíkem stál u vzdálenější stěny proutěný koš a vedle něj betonový piknikový stůl. Pokrytý krví.

Julie za mnou přešlápla z nohy na nohu.

Magie se nad kotlíkem vznášela v jednom velkém sevřeném uzlu, ale necítila jsem kolem žádné clony. Vkročila jsem na ušlapanou hlínu. Místnost se mírně zamihotala, ale zůstala ve stejné podobě.

Přiblížila jsem se ke kotlíku a nadzdvihla víko. Zaútočil na mě mastný puch spáleného tuku a žluklého masového vývaru.

„Fuj!“ zapotácela se Julie dozadu.

Začaly mi slzet oči. Zvedl se mi žaludek a poslal mi kyselé šťávy až na jazyk. Polkla jsem, abych je vrátila, kam patří. Vzala jsem železnou naběračku položenou na uchu kotlíku a nechutnou směs zamíchala. Kuřecí kosti. Ještě na nich tu a tam zůstaly kusy rozkládajícího se masa. Žádná lidská oběť. Díkybohu za ty dary.

Vlna magie se opět stáhla ze světa. Technologie převzala vládu a rozfoukala uzel magie nad kotlíkem.

Přibouchla jsem víko nazpět a přesunula se k betonovému stolu – oltáři. V zaschlé krvi uvázlo několik černých pírek. Dlouhý zahnutý nůž, naostřený jako břitva, ležel na desce. Jeho rukojeť pokrývaly černé runy, vypálené rozžhaveným drátem. Části skládanky mi v hlavě konečně zapadly na místo. Teď to kuře v ledničce začalo dávat smysl.

Julie se odvážila do místnosti. „To je lidská krev?“

„Kuřecí.“

„Takže ona tady dělala voodoo nebo něco takového?“

„Voodoo není jediné náboženství, které používá kuřata. Evropa má zase dlouhou tradici věštění z ptačích vnitřností.“

Tvář měla bez výrazu.

„Usekneš kuřeti hlavu, otevřeš mu břicho a pak se pokusíš předpovídat budoucnost podle toho, jak jeho vnitřnosti vypadají. A někdy…“ použila jsem nůž, abych zdvihla provaz zacákaný krví a mohla jí ho ukázat, „někdy se to těm ptákům dělá zaživa.“

„To je prostě zvrácené. Co za lidi může podobné věci provádět?“

„Druidové.“

Julie zamrkala. „Ale ti jsou hodní.“

„Moderní Řád druidů je. Ale ze začátku se chovali jinak. Viděla jsi někdy druidku?“

Zavrtěla hlavou. „Jsou to všechno chlapi.“

„Tak proč se Esmeralda míchala do druidských rituálů?“

Julie na mě zírala. „To nevím.“

„Ani já ne.“

Měla jsem pocit, že někdo Esmeraldu vedl a nařídil jí, aby podobné věci prováděla. Nepříjemná předtucha, jež se přihlásila už v Jámě na okraji bezedné díry, se vrátila v plné síle. Čím víc jsem o celé věci zjišťovala, tím méně se mi líbila.

Přidřepla jsem u proutěného koše a otevřela ho, zpola připravená, že najdu další sadu ohavných kuřecích pozůstatků. Ale byly tam knihy.

MacKillopův Slovník keltské mytologie, Mýty a legendy starého Irska od McCleana, Probuďte v sobě Kelta od kouzelnice Sumary a sbírka pověstí Mabinogi. Tři knihy zabývající se keltskými rituály a jedna o králi Artušovi.

Julii jsem podala Probuďte v sobě Kelta. Z těch čtyř se nejsnadněji četla a taky měla hezké obrázky. Sama jsem sáhla po Mýtech a legendách. Doufala jsem, že by si Esmeralda mohla důležité pasáže podtrhávat. Našla jsem rejstřík a došla až ke stránce se třemi krvavými otisky prstů uprostřed sloupečku bohů od M. Esmeralda si smočila ruce v kuřecí krvi a nenamáhala se umýt, než začala knihami listovat. Že by četba vyžadovala rituální pomazání? Pečlivě jsem prohlížela řádky okolo otisků. Mongan, Mongfind, Morc, Morrigan… a do háje. Nalistovala jsem v knize na články, zabývající se hesly začínajícími na M. Prosím, jen ať nejde o Morrigan, pěkně prosím…

Přímo uprostřed dvoustránky o Morrigan byl velký, krásně a jasně viditelný krvavý otisk.

Proč já?

Měla jsem chuť hodit knihou o zeď. Našla si opravdu skvělou bohyni k uctívání. „Bestoloch.“

„Co to znamená?“ zeptala se Julie.

„Je to rusky a znamená to ‚imbecil‘. Vypadá to, že tvá máma uctívala Morrigan. A to není zrovna hodná a laskavá bohyně.“

Vrazila mi knihu skoro pod nos. „Co je s ním?“

Na stránce mával mečem jakýsi obr. Celé tělo mu hyzdily vybouleniny, obludné svaly mu rašily nad jedním ramenem a hrozily pohltit mu hlavu. Kolena a chodidla měl zkroucená dozadu, ohromné paže téměř tahal po zemi. Ústa měl dokořán a jedno oko se mu z důlku tlačilo ven, až skoro vypadlo. Kolem hlavy měl krátkými tahy inkoustového pera naznačenou záři.

„To je Cú Chulainn. Jeden z největších hrdinů starého Irska. Když se v bitvě opravdu rozzuřil, propadl do stavu určitého šílenství a proměnil se v tohle. Říká se tomu bojová zběsilost.“

„Proč mu svítí hlava?“

„Podle všeho se během zběsilosti hrozně zahřál, takže ho po bitvě museli lidé polévat vodou, aby ho zchladili. V jednom z příběhů skočil do kotle naplněného vodou a ten praskl…“

Upřeně jsem se zadívala na kotlík uprostřed místnosti.

Julie mě zatahala za rukáv. „Co je?“

„Počkej chviličku.“ Přiblížila jsem se ke kotlíku a chytila ho za železná držadla.

„Je moc těžký,“ odtušila Julie.

S heknutím jsem ho zvedla a postavila vedle. Víko se mírně posunulo a trocha žluklého vývaru vyšplíchla na zem. Naštěstí ne na mě.

Pod kotlíkem zela v zemi menší jáma. Úzká, vlezlo by se do ní s odřenýma ušima možná menší zvíře nebo pes o velikosti bígla. Stěny měla hladké, tvar zase dokonale kruhový, jako by ji někdo vyřízl nožem. Pohlédla jsem dovnitř a spatřila jen temnotu. Z nitra jámy stoupal pach vlhké země a nasládlý, mazlavý smrad.

To už tady jednou bylo. Déjà vu.

Julie vyrýpala z podlahy kus hlíny a zamířila si to k jámě. Chytila jsem ji za ruku.

„Ale já chci vědět, jak hluboká je.“

„Ne, nechceš.“

S úšklebkem upustila hroudu na zem. Očividně jsem v jejím žebříčku prima lidí klesla o několik příček.

Díru vroubily tři důlky, vytvářející rovnostranný trojúhelník. Stopy tří nožek kotlíku. Stejně jako stopy na místě setkávání kultu. Monumentální díra v Jámě bývala dříve zakrytá kotlem. A neskutečně obrovským.

8.

Bryce a spol. se rozhodli nepokoušet štěstí a už nás znovu nenapadli, takže jsme Úly opustily v klidu a bez potíží. Obě jsme nesly náruč Esmeraldiných knih. Custer se moudře vytratil. Od přívěsu číslo dvacet tři až k bráně v pletivovém plotě jsme nepotkaly živou duši.

Zabralo nám dobrou hodinu, než jsme Úly obešly a dostaly se přes Warren až k místu, kde na mě trpělivě čekala Nanynka společně s hromádkou trusu. Julii jsem vysadila na mulu. Bílá ulice byla pěšky sice jen patnáct minut odsud, ale děvče vypadalo utahaně.

„Kam jdeme?“ zeptala se.

„K vám domů. Na jaké adrese bydlíš?“

Julie stiskla rty a zabořila pohled do hrušky Nanynčina sedla.

„Julie?“

„Nikdo tam není,“ řekla. „Máma je pryč. Nemám nikoho jiného.“

No páni. Mohla bych nechat hladové, špinavé, unavené děcko bez mámy jen tak na ulici, když se blíží noc? Dobře, popřemýšlejme o tom… „Zastavíme se u vás doma a podíváme se, jestli se tvoje máma náhodou nevrátila. Jestli tam nebude, můžeš dneska přespat u mne.“

Její máti doma nebyla. Bydleli v maličkém domku, zastrčeném v rohu úzké uličky, oddělující se od Bílé ulice. Dům byl možná starý, ale pečlivě uklizený. Až na dřez plný špinavého nádobí.

Původně musely být v domě dva pokoje, ale někdo (pravděpodobně Juliina matka) postavil dřevěnou přepážku a oddělil část obývacího pokoje, aby vytvořil mrňavou třetí místnost. V té byl umístěn starý šicí stroj, několik kartotéčních skříní a stolek. Ležely na něm zpola hotové šaty v Juliině velikosti. Něžně jsem se dotkla látky. Možná měla její matka své chyby, ale bylo vidět, že dceru velmi miluje.

Julie mi donesla z ložnice fotku matky. Z ní na mě hnědýma očima hleděla unavená žena s rozpuštěnými blond vlasy. Celá Julie. Jenže tahle byla pobledlejší. Vypadala nemocně, vyčerpaně a o deset let starší než na pětatřicet, o nichž Julie mluvila.

Donutila jsem děvče, ať mi pomůže s nádobím. Pod talíři jsem našla láhev Wild Irish Rose. Jednalo se o white label bourbon, smrděl po lihu. Tradovalo se o něm, že jeho konzumenti propadají divokým stavům zuřivosti.

„Když tvá máma pije… křičí na tebe někdy nebo tě bije?“

Julie mě pobouřeně zpražila pohledem. „Moje máma je hodná!“

Láhev jsem zahodila.

O dvě hodiny později jsme Nanynku vrátily do stájí Řádu. Magie, která si předtím na několik hodin dala oddech, teď válcovala Atlantu v krátkých, silných vlnách. Odpoledne se přelilo ve večer. Byla jsem unavená a hladová. Zamířili jsme na sever skrz propletenec ulic až k malému bytu, jenž patříval Gregovi a teď mi sloužil jako domov, když jsem zrovna zůstávala ve městě.

* * *

Vydrápaly jsme se po úzkém schodišti až do třetího patra. Magie zrovna zalévala svět, takže mi clona přilnula k dlani, když jsem se dotkla dveří, a ty se s modrým zablesknutím otevřely. Vpustila jsem Julii do bytu, zavřela a zajistila dveře na západku. A pak si konečně sundala boty.

Děvče prošlo kolem mě. „Tady je to hezké. A na oknech jsou mříže.“

„Udržují zlé lidi venku.“ Nedostatek spánku se konečně přihlásil ke slovu. Byla jsem tak příšerně unavená. Přímo utahaná. „Sundej si boty.“

Poslechla. Prohrábla jsem se šatníkem a pak jsem vytáhla starou krabici s mým oblečením, kterou si Greg pořídil v době, kdy jsem s ním bydlela, poté co zemřel můj otec. V patnácti letech jsem byla mnohem větší než třináctiletá Julie, ale bude jí to holt muset stačit.

Hodila jsem po ní tepláky a triko. „Běž se osprchovat.“

„Já se nemyju.“

„Chceš se najíst? Dokud nebudeš čistá, nedostaneš jídlo.“

Našpulila dolní ret. „Jste hrozná, víte to?“

Zkřížila jsem ruce na hrudi. „Jsi v mém domě, takže tady platí moje pravidla. Jestli se ti to nelíbí, můžeš jít.“

„Fajn!“ prskla a vyrazila ke dveřím.

O problém méně. Zatnula jsem zuby a doufala, že jsem to neřekla nahlas. Vyrazila jsem do kuchyně. Ruce jsem si umyla mýdlem ve dřezu a pak začala prohledávat ledničku ve snaze najít něco poživatelného. Do té kategorie spadala pouze mísa studené jižanské směsi. Kdyby záleželo jen na mně, snědla bych ji studenou. Kukuřičné klasy a krevety chutnaly i tak dobře a byla jsem dostatečně hladová, aby můj žaludek nepohrdl ani studenými bramborami a kusy klobásy. Na druhou stranu… Julie by si asi nejradši dala teplé jídlo, nejlépe s roztopeným máslem na vršku.

Ohřívat, či neohřívat? To je, oč tu běží.

Zvuk tekoucí vody mi oznámil, že se Julie rozhodla zůstat a opravdu se umýt. Postavila jsem velký hrnec s vodou na plynový sporák. Magie prováděla obyčejným předmětům různé nehezké věci, ale zemní plyn naštěstí stále hořel. A i kdyby se sporák porouchal, měla jsem na vršku ledničky schovaný malý piknikový vařič společně s flaškou petroleje, který sloužil jako palivo.

Už jsem téměř končila s vybíráním krevet ze směsi, když do mé kuchyně vkročilo štíhlounké, andělsky vypadající dítě. Načechrané vlasy barvy karamelu rámovaly drobnou, ostře řezanou tvář s obrovskýma hnědýma očima. Trvalo mi skoro minutu, než jsem si uvědomila, kdo to je. A pak jsem se začala válet smíchy.

„Co je?“ Malé elfí dítě vypadalo zaraženě.

„Jsi tak čistá!“

Julie si povytáhla tepláky, než z ní spadly úplně. „A taky hladová. Měly jsme dohodu.“

„Pohlídej za mě vodu, ano? Až začne vařit, dej dovnitř všechno kromě krevet. Neuzobávej je, jsou taky lepší ohřáté. A nenechej vodu vybublat a uhasit sporák, zatímco se budu sprchovat.“

Posbírala jsem kupku prádla a odbelhala se do sprchy. Po dlouhém náročném dni nebylo nic příjemnějšího než dlouhá horká sprcha. Možná by ji mohla trumfnout kombinace dlouhá horká sprcha následovaná dlouhým žhavým sexem, ale v té oblasti jsem začínala mít poněkud mezery v paměti.

Dostat všechnu špínu z vlasů mi nějakou chvíli zabralo, a když jsem nakoukla do kuchyně, voda už vřela. Nabodla jsem kus kukuřičného klasu na velkou vidličku. Byl horký, až se z něj kouřilo. To by mohlo stačit. Naházela jsem do hrnce i krevety, nechala je čtvrt minuty vařit a pak sporák vypnula. Nakonec jsem mrskla celou směsí do cedníku.

Magie znovu zalila svět. Sem, tam, sem, tam… už by se taky konečně mohla rozhodnout. „Měla jsi někdy jižanskou směs?“

Julie zavrtěla hlavou.

Postavila jsem cedník doprostřed stolu a vedle něj dala sůl a kostku másla. „Krevely, klobásy, kukuřičné klasy a brambory. Zkus ochutnat. Klobásy jsou vyrobené z krocaního a srnčího masa, byla jsem u toho, když je dělali, takže si můžeš být jistá, že nejsou dochucené psem nebo krysami.“

Julie vylovila kus klobásy, ochutnala a pak si ji nacpala do pusy tak rychle, jako by se za ní hnala smečka hladových vlků a hrozila, že jí to jídlo sežerou.

„O je obrý!“ oznámila mi s plnou pusou.

Ani jsem nedostala šanci pořádně obrat první kus kukuřičného klasu, když se od dveří ozvalo zaklepání. Podívala jsem se skrze kukátko ven. Stál tam Red.

Otevřela jsem. Sjel mě pohledem, oči zúžené do škvírek. „Jídlo?“

Kate Danielsová, smrtící bojovnice a hrdinný zachránce hladových sirotků. „Pojď dovnitř, umyj si ruce.“

Julie vyběhla z kuchyně a vrhla se mu kolem krku. Red ztuhl a pak ji také jednou rukou objal. Položila mu hlavu na rameno s roztomilým, zasněným výrazem. Možná ji zmizení matky hluboce zasáhlo, ale kdyby ztratila Reda, zlomilo by ji to úplně.

„Chyběls mi,“ pověděla mu tiše.

„Jo,“ odtušil, tvář bezvýraznou. „Ty mně taky.“

O dvacet minut později byly děti nacpané k prasknutí a po jižanské směsi zbyl jen prázdný cedník. To znamená, že budu muset zítra něco uvařit.

Ajaj.

„Popovídáme si,“ přibodla jsem Reda k židli pohledem. Dokázala jsem tak jiné lidi docela rozhodit, když to okolnosti vyžadovaly. Co bylo podivné, většina protivníků pod tíhou mého zraku neomdlela a nepraštila sebou o zem, ale Red byl ještě mladý a už měl očividně zkušenosti se šikanou. Ztuhl. Ve vyhrožování dospívajícím výrostkům z ulice jsem si zrovna dvakrát nelibovala, ale měla jsem pocit, že kdybych na to šla hezky, při nejbližší příležitosti by vzal do zaječích. „Řekni mi, co víš o tom kultu.“

„Nic.“

„Vzal jsi Julii na místo jejich setkávání. Jak jsi věděl, kde ho hledat?“

„Nic jsem jí neřekla, přísahám,“ pobledla Julie.

Red stále opětoval můj pohled. „Stejně jako jsem to našel tady. Vzal jsem si z hřebenu její mámy pár vlasů. Udělal kouzlo, prolil trochu krve a pak mě dovedlo až tam.“

Ve chvíli, kdy kouzlil, musela být Juliina matka ještě naživu. Šamanská zaříkávání se vázala k živým věcem. Aby mohl vycítit polohu mrtvého, potřeboval by mnohem složitější rituál a druh moci, kterou neovládal. Prozatím, možná se k tomu dopracuje později.

„Šel jsi tam nejprve sám.“ Vařila jsem z vody, ale jeho pohled mi potvrdil, že jsem se v tomhle případě nemýlila. „Co jsi tam uviděl, Rede?“

Prsty mu zacukaly. Naklonil se lehce stranou, jako by přede mnou chtěl skrýt část tváře.

„Ukaž mi pravou tvář, podívám se ti na ni.“

Polkl.

„Okamžitě.“

Red se pootočil. Přes krk se mu táhly tři dlouhé šrámy. Od ucha až k lemu hadrů, co měl na sobě. Pod opuchlými červenými okraji se v ráně sbíral nažloutlý hnis.

To nevypadalo dobře. Dotkla jsem se jeho čela. Ucukl.

„Seď klidně, troubo.“

Pravděpodobně měl horečku. Sáhla jsem do ledničky a vytáhla z prostřední poličky nádobku s Pmc3. Redovy oči zatěkaly mezi mnou a kelímkem nahnědlé masti.

„Co v tom je?“ zeptala se Julie.

„Pmc3. Spíše známá jako Pomoc.“

Red si poposedl na židli. „Takové věci s sebou nosí Lid. Nepotřebuju to.“

Zadívala jsem se na něj a jeho vzdorně vystrčenou bradu. Pubertální tvrdohlavost. Po inteligentní formě života ani známka. Otočila jsem se k Julii. „Je to bylinková mast na tu infekci, co se mu dostala do škrábanců na krku. Tohle je Jihopacifický druh, ten nejlepší. Dokáže vyléčit nekrózu, kterou můžeš chytit od nemrtvých, a taky se hodí na hojení spousty druhů dost ohavných infekcí.“ Postavila jsem kelímek na stůl. Obsahoval nefalšovaný kořen pepřovníku, australskou persoonii pinifolii a půl tuctu dalších přísad. Drahá záležitost, ale výsledky stály za to.

„Je mi to k ničemu,“ zopakoval.

„Šamani, kteří se zhroutí uprostřed ulice kvůli horečce, moc dlouho nežijí.“

„Vezmi si tu Pomoc, Rede.“ Julie k němu přisunula kelímek.

Chvíli se na něj díval jako na jedovatého hada, natáhl se po něm a pak si trochu napatlal na krk. Když se mast dostala do ran, bolestně se zašklebil.

„Co tě takhle poškrábalo?“

„Příšery,“ odtušil. „Zvláštní. Živé, ale něco na nich nebylo v pořádku. Měly velkou moc.“

Slovo „moc“ vyslovil s respektem, s druhem téměř nábožné úcty a taky s kapkou touhy. Způsobem, jakým si alkoholik objednává svůj oblíbený jed po dlouhém období abstinence. Převaloval ho na jazyku.

„Touha po moci je nebezpečná,“ poučila jsem ho.

Vycenil na mě zuby a v očích mu zaplála maličká divoká světélka. „To říkáte jen proto, že nějakou moc máte. A lidi, co maj moc, nechtějí, aby ji získal někdo jiný.“

Julie ho zatahala za rukáv. „Ále ty moc máš. Jsi přece šaman.“

Otočil se k ní. „A k čemu je to dobré? Když se potkám s nějakou tlupou, stejně mi dají do zubů a seberou mi jídlo. Na co mi je, že pak díky mně další den chčijou krev? Příště se nebudou krotit a rovnou mě zabijou. Chci opravdickou moc. Sílu. Aby si na mě nikdo nemohl dovolit.“

„Mohla bych ti dát tu moji,“ řekla mu Julie slabým hláskem.

„Ještě ne,“ pověděl jí. „Nechej ji zesílit.“

Co se mezi těmi dvěma dělo? Pohled, jímž na sebe koukali, mi naháněl husí kůži.

„Pověz mi o těch příšerách, co tě zranily.“

„Byly rychlé a měly dlouhé vlasy. Ty vlasy po mně chňapaly, jako by byly živé. Bály se toho chlapa s kuší.“

„Pověz mi o kotlíku.“

Red sebou cukl, jako by dostal elektrickou ránu. Vyskočil na nohy a vyběhl ze dveří. Julie seděla blíž a při sprintu ke schodišti mě o setinu sekundy předběhla. Hnala se dolů a já se přinutila zastavit.

Byly to jen děti.

Život jim uštědřoval rány, dokud skoro nezdivočely. Neměly kam se uchýlit a důvěřovaly jen jedno druhému. Dřív bych se propadla do země, než bych sešla dolů a vyhrožovala Redovi, že ho zmlátím, pokud mi nepoví pravdu. Všechno mělo své meze. Jestli se vrátí zpátky, tak se vrátí. A já zatím budu muset na celou věc přijít vlastními silami.

Vrátila jsem se do kuchyně a uzobla z talíře kus klobásy. Přes okno jsem viděla na Reda a Julii, jak stojí na ulici. Blízko u sebe, jeho tmavá hlava se opírala o její světlou. V té chvíli magie opadla. V obývacím pokoji se probrala k životu lampa a zaplavila byt příjemným tlumeným světlem. Dole na stožáru zablikala a rozsvítila se osamělá přeživší svítilna a ozářila děti pod ní.

Přesunuly se doleva, těsně z dosahu světla. Ukázkoví představitelé nového světa. Pouliční šaman a jeho holka. Hladoví, divocí a kouzelní.

Zatímco spolu mluvili, dojedla jsem a vypila sklenici vody. Red pak nakonec něco vytáhl z kapsy a pověsil to Julii na krk. Pravděpodobně nějaký talisman.

Julie ho objala. A on tam jen stál, velmi strnule, zatímco ho svírala, paže položené kolem jeho krku. Asi nechtěl na veřejnosti vypadat slabě. Sevřel se mi žaludek. Proč jsem měla špatný pocit, když jsem se na ty dva dívala?

Tak trochu mi připomínali mě a Cresta.

Kdyby byl Greg stále naživu, o Maxe bych nezavadila ani pohledem. Ale smrt mého opatrovníka mě zasáhla hůř, než jsem čekala. Byla jsem osamělá, vyděšená a zoufale jsem toužila po vřelém, milujícím chlapovi, ke kterému bych se mohla vracet. Toužila jsem po někom, o koho bych se mohla opřít. A Max se ocitl na tom nejhorším místě v nejnesprávnější čas. Náš vztah byl od začátku odsouzený k zániku, protože byl založený na smutku a ten, na rozdíl od lásky, časem pomine. A teď, když čas obrousil ostré hrany, jsem necítila závist vůči Myong, ani jsem netoužila po Maxovi. Nechyběl mi. Ale přesto jsem vždycky při vzpomínce na něj měla neurčitý nepříjemný pocit, a nešlo o vinu. Spíš se to blížilo rozpakům.

Fuj. Nejradši bych celou záležitost vzala, zabalila, mrskla s ní do krabice a tu pak shodila někde z mola. Byla bych nejšťastnější, kdybych Maxe Cresta nemusela už v životě potkat. A teď mu domlouvám svatbu. Jak se kruci k podobným záležitostem vždycky přímotám?

A když už se mluví o svatbě… vyzkoušela jsem, jestli jde telefon. Když se ozval oznamovací tón, vytočila jsem Derekovo číslo.

„Jihovýchodní pobočka,“ oznámil mi ženský hlas.

Buď mi dal špatné číslo, nebo si zázračný chlapec polepšil. „Prosila bych Dereka k telefonu.“

Ve sluchátku cvaklo a na lince se ozval jeho hlas. „Ano?“

„Pořídil sis sekretářku?“

Zasmál se. „Ne, to je jen Mila. Stará se o přepojování hovorů. Co pro tebe můžu udělat?“

„Mám tvůj balíček.“

„Úžasné!“ Skoro to zavýskl, pak se zarazil a pokračoval mnohem klidnějším, odtažitějším tónem. „Kdy si ho můžu přijít vyzvednout?“

„Zítra se u vás zastavím.“

„Vymlátila jsi z něj duši?“

Pod maskou pana Studeného vlčího čumáka se pořád skrýval Derek. „Tak trochu. Máš pravdu, že dokáže mizet. A taky se dokáže během té doby zregenerovat.“

Julie se vrátila do bytu. Kolem krku měla zavěšené malé monisto – náhrdelník z drobných mincí a malých kovových přívěšků. Zastavila se v chodbě a čekala na mou reakci. Když dospěla k názoru, že nevybuchnu vzteky, sedla si zpátky na židli a zkontrolovala, jestli v cedníku nezbylo ještě trochu směsi. Zůstaly tam už jen brambory. Nabrala jich plnou hrst a všechny snědla. Ještě si po tom olizovala prsty.

„Potřebovala bych malou službu.“ Přisunula jsem k ní sůl a máslo.

„Cokoliv, co zvládnu,“ řekl Derek.

Julie mě kradmo pozorovala a asi se snažila odhadnout, jestli jí vynadám, nebo ne.

„Potřebuju zařídit audienci u Jeho chlupatého Veličenstva.“ Nedokážu uvěřit, že jsem to vážně řekla.

„Nedokážu uvěřit, že jsi to řekla. Po všem tom kurv… chtěl jsem říct ječení a nadávání, když jsem ti volal kvůli Jarnímu setkání. Docela jasně si pamatuju, že ‚nechceš toho arogantního hajzla už nikdy vidět‘ a ‚jen přes mou mrtvolu‘.“

„Jarní setkání bylo nepovinné.“ Po tom, co jsem se Smečkou spolupracovala na zneškodnění redpointského stalkera, udělili mi status Přítele Smečky, což očividně zahrnovalo taková privilegia jako pozvání na jejich ceremonie. Krucinál, kdybych na jejich území spáchala nějaký přestupek, kožoměnci by možná i na několik vteřin zaváhali, než by mě naporcovali do suši.

„Myong?“ Derekův hlas získal mírně nesouhlasný podtón.

„Dereku, uděláš to pro mě, nebo ne?“

„Ale ano, samozřejmě,“ odtušil uhlazeně. „Dám ti vědět kde a kdy.“

Pak jsme ze sebe vyrazili ještě pár obvyklých frází na rozloučenou a zavěsila jsem.

„Kdo to byl?“ zeptala se Julie.

„Můj parťák, který je shodou okolností vlkodlačí puberťák. Zítra ho půjdeme navštívit.“

„Ty znáš lidi ze Smečky?“

„Jo. V Marnivosti je volný kartáček…“

„Co je marnivost?“

„Marnivost znamená příliš se zaobírat vlastním vzhledem. A taky je to skříňka v koupelně, která v sobě má umyvadlo a zásuvky. V jedné z nich je kartáček.“

Nakrčila nos. „Vážně musím?“

„To si piš.“

9.

Dostrkala jsem Julii do své postele, dala jí přikrývku a pro sebe na podlaze roztáhla starý armádní spacák. Magie opět zalila město. Už jsem ztlumila i vílampy, takže jediné světlo přicházelo zvenčí, kde se svit úzkého srpku měsíce mísil se slabou září mříží, jejichž kov takhle reagoval na ochrannou magii bytu.

Kdesi daleko zavyl vlk. Vždycky jsem dokázala rozeznat vlka od zatoulaného psa. Z toho zvuku mi přebíhal mráz po zádech.

Přemýšlela jsem o Curranovi. Děsivé bylo, že ve mně vyhlídky na zítřejší setkání vzbuzovaly zvědavost. Co se to se mnou kruci děje? Musí v tom být hormony. Jedná se o čistě biologickou záležitost. Mám v sobě přebytek hormonů, které mi zamlžují jindy racionální myšlení a nutí mě vymýšlet si imaginární kladné stránky na šedookých vražedných šílencích.

„Klidně můžu spát na podlaze,“ nabídla mi Julie ospalým hlasem.

Pokrčila jsem rameny. „Díky, ale jsem zvyklá. Jako malou mě táta nechával spát na zemi. Bál se, že budu mít stejné problémy se zády jako máma.“ Rozepnula jsem spacák a uhladila ho naplocho, jak to jen šlo. Clony a mříže sice proměnily byt v menší pevnost, ale jeden nikdy neví. Někdo by se mohl teleportovat dovnitř a udělat ze mě střelami jehelníček dřív, než bych se ze zapnutého spacáku vymotala.

„Je hodná?“

„Tvoje máma?“

Strnula jsem, vlněný přehoz v ruce. Jako by mi někdo vrazil do hrudi zakřivený nožík a otočil jím. „To nevím. Umřela, když jsem byla hodně malá. Ale táta ji miloval, takže hodná být musela.“

„Takže ty nemáš ani mámu, ani tátu? Ani nikoho dalšího?“

„Přesně tak.“

„Takže jsi na tom podobně jako já,“ pípla slabým hláskem.

Chudák děcko. Přišla jsem k ní a opřela se o okraj postele. „Vím, že je moje máma mrtvá, protože ji otec viděl umírat. A o něm to vím, protože jsem byla u toho, když jsme ho pohřbívali na kopci za domem. Chodím k jeho hrobu skoro pořád. Ale o tvé mámě ještě nic nevíme. A neviděla jsem nikde její tělo. Ty ano?“

Zavrtěla hlavou a zabořila tvář do polštáře.

„Tak vidíš. Nenašlo se tělo a nemáš nejmenší důkaz, že zemřela. Možná ji ten idiot Bran teleportoval někam na opačný konec města a ona se teď snaží dostat domů. Nebo tam teď už je. Prostě se budeme muset dál snažit ji najít.“

Julie ze sebe vydala smutné, téměř štěněcí zakňučení.

A co mám dělat teď?

Vzala jsem ji do náruče. S přikrývkou, polštářem, prostě se vším, a přitáhla ji blíž k sobě. Popotáhla. „Lid z ní určitě udělal upíra.“

Pohladila jsem ji po vlasech. „Ne, Julie. Lid netvoří upíry tak, že by unášel ženy z ulic. To je nelegální. Kdyby to začali dělat, poldové a armáda by je bez mrknutí oka zlikvidovali. Navíc musí evidovat vznik každého upíra a vybírají si k proměně jen určité lidi. Neboj se, z tvé mámy není upírka.“

„A co když se pleteš?“

Pak nakráčím do Kasina a udělám jim ze života peklo. „Nepletu. Jestli chceš, zavolám někomu od Lidu a zeptáme se ho na to.“

„A co když ti budou lhát?“

Páni, tohle děcko mělo k upírům zatraceně silnou averzi. „Podívej, nesmíš zapomenout, že upíři nemají vlastní vědomí, v tomhle jsou stejní jako švábi. Jsou to dopravní prostředky Pánů mrtvých. A když uvidíš nějakého násosku, který neběsní a nesnaží se roztrhat všechny na malé kousíčky, tak to znamená, že ho řídí člověk, který ovládá upírovu mysl. A ten člověk má rodinu, pravděpodobně i děti, mrňavé, roztomilé Pánečky mrtvých s dudlíkem.“

Utřela si slzu z tváře a pokusila se o slabý úsměv.

„Lid vlastní tucty upírů. Nemusí nikoho unášet. Před branami jim stojí kilometr dlouhá fronta uchazečů.“

„Proč by se někdo chtěl stát upírem?“

„Kvůli penězům. Řekněme, že máš nevyléčitelnou nemoc. Vampýrismus je způsobený bakteriální infekcí, která promění tělo oběti natolik, že další zhoubné procesy ve výsledku vůbec nehrají roli. Jinými slovy… je jedno, jestli máš rakovinu tlustého střeva, protože se ti po měsíci upířího neživota scvrkne v tenký provázek. Tak si dáš přihlášku, že se chceš stát upírem. Když si tě vyberou, Lid ti nabídne smlouvu, kterou je opravňuješ k tomu, aby tě nakazili kmenem bakterií Vampirus Imortuus. V podstatě necháš Lid, aby tě zabil, a pak po smrti tvé tělo používal. A na oplátku budou tvým dědicům vyplácet určitou částku. Spousta chudých lidí je přesvědčená, že jde o dobrý způsob, jak zabezpečit rodinu, když oni sami zemřou. Vytvořit upíra zabere týden a hromadu papírování. Celá věc se pak musí oznámit Státnímu úřadu pro správu nemrtvých. Udělat z někoho upíra proti jeho vůli je nelegální, a oni kvůli jednomu násoskovi nebudou riskovat, že by mohli jít do vězení. Poslyš, proč mi o své mámě něco neřekneš? Možná by mi to ulehčilo její hledání.“

Julie objala polštář. „Je hodná. Občas mi předčítá z knížky. Jen když pije, je pak unavená, a to ji nechávám na pokoji. Jdu ven nebo tak. Není alkoholik nebo něco takového. Jen se jí stýská po tátovi. Pije jen o víkendech, když nemusí pracovat.“

„A kde pracuje?“

„V Cechu tesařů. Dřív bývala kuchařkou, ale to místo zavřeli. Teď je z ní tovaryš. Říkala, že až z ní bude plnoprávný tesař, konečně budou doma nějaké peníze. To ale říkala i o tom kultu a teď zmizela. Vždycky se hrozně stará o peníze. Už dlouho jich máme málo. Od doby, kdy táta umřel.“

Rukou nakreslila na polštáři malý kroužek. Koloběh života. Tohle dělali šamani, když mluvili o zesnulých. Přejala něco z Redových zvyků.

„Když byl táta ještě naživu, brával nás na pobřeží. Na ostrov Hilton Head. Je tam pěkně. Chodili jsme plavat, voda tam byla teplá. Táta byl taky tesař. Ale spadl na něj kus silničního nadjezdu. Rozmáčkl ho. Nic po něm nezůstalo.“

Někdy vám život neustále hází klacky pod nohy a je naprosto jedno, kolikrát se zvednete. „Časem to přestane tolik bolet,“ pověděla jsem jí. „Ta bolest sice nikdy úplně nezmizí, ale časem alespoň trochu odezní.“

„Lidi mi to říkají pořád.“ Julie se na mě ani nepodívala. „Asi jsem prokletá nebo co.“

Pro dítě je jedna z nejhorších zkušeností, když ztratí rodiče. Jakmile zemřel můj otec, připadalo mi, jako by se rozbil celý svět. Jako by zemřel bůh. Část mne tomu stále odmítala uvěřit. Zoufale jsem chtěla, aby se věci vrátily k obvyklému pořádku. Dala bych cokoliv za den s otcem navíc. A byla jsem strašlivě rozzlobená na Grega, že není schopný zamávat rukou a prostě to nějak dát do pořádku. A pak mi ten fakt začal pomaloučku docházet. Táta byl pryč. Navždy. Žádný způsob, jak to zvrátit, neexistoval. Nespraví to sebevětší množství magie. A pak, když už jsem měla pocit, že bolest konečně ustoupila, zradila mě vlastní mysl a přivedla tátu zpátky. Ve snech. Někdy jsem si neuvědomila, že je mrtvý, dokud jsem se neprobudila, a jeho nepřítomnost na mne pak zapůsobila jako rána do žaludku. Někdy jsem si uvědomovala, že sním, a vzbudila se s pláčem.

Ale tehdy jsem ještě měla Grega. Grega, který zasvětil život tomu, aby se ujistil, že budu v pořádku. Vzal mě k sobě. Nemusela jsem žít na ulici ani se starat o peníze.

Julie a její matka takový luxus nepoznaly. Práce kvalifikovaných tesařů vynášela hodně, protože věci i stavby ze dřeva magii odolávaly bez potíží. Smrt Juliina otce jim musela zničit život. Srazilo je to na kolena a klesaly stále hlouběji. Bylo by jednoduché stále se propadat, než narazí na úplné dno. Sevřela jsem Julii v náruči. Matka ji musela velmi milovat, protože se znovu postavila na nohy a snažila se vrátit k jejich obvyklé úrovni života. Probojovala se do Cechu tesařů, což nemohlo být při veškeré konkurenci lehké. Stala se tovaryšem, což vyžadovalo neskutečné množství úsilí. Snažila se, aby její dcera neskončila na ulici.

„Ještě jsi mi neřekla, jak se tvá máma jmenuje.“

„Jessica,“ pověděla mi Julie. „Jmenuje se Jessica Olsenová.“

Vydrž, Jessiko. Najdu tě. A zatím se postarám, aby tvé dítě zůstalo v bezpečí. Julii se nic nestane.

Jako by vycítila, co si myslím, Julie se ke mně přitiskla, a takhle jsme tiše seděly pod rouškou teplé noci.

„Pověz mi o tom kultu. Byla v něm máma dlouho?“

„Ani ne. Jen pár měsíců. Říkala, že uctívají skvělou bohyni a brzy budou všechny bohaté.“

Povzdechla jsem si. Až Esmeraldu najdu, pořádně si s ní promluvím. „Z uctívání bohů se nebohatne. A zvlášť pokud uctívaly Morrigan.“

„Co je to vlastně za bohyni?“

„Keltská. Staroirská. Existuje několik legend o její pravé podstatě, takže ti povím jen tu, která by se mohla blížit pravdě. Morrigan je vlastně zosobněním tří bohyň v jedné osobě. Mění se podle toho, co chce dělat, co má v úmyslu. Jako kdyby si na sebe oblékala jiné šaty. Říká se tomu božské aspekty. Někdy vystupuje jako Annan, bohyně plodnosti a prosperity. Hádám, že tuhle její tvář uctívala tvá máma. Annan taky vystupuje jako průvodkyně zemřelých do Jiného světa, kde podle Keltů přebývají mrtví. Dalším aspektem je Macha. Ta se stará o království, vládu a koně. Třetím je Badb, velká bitevní vrána.“ Odmlčela jsem se. Jelikož se Juliina matka pohřešovala, nebylo by dobré děvčeti sdělovat, že se Badb vyžívala v masakrech a pila krev padlých.

„Zapomněla jsem, jak se říká té první.“ Julie začínala mírně huhlat, jak se jí zmocňovala ospalost. Výborně. Potřebovala se vyspat a já taky.

„Na tom nezáleží. Všechny jsou Morrigan.“

„Proti komu bojovala?“

„Proti Fomorianům. To se o bozích dá snadno zapamatovat. Vždycky musí proti někomu bojovat. Řečtí bohové bojovali s Titány, vikinští zase s ledovými obry a nepřáteli irských bohů byli Fomoriané, mořští démoni. Morrigan jim nakopala zadky a zahnala je zpátky do vody.“

V keltské mytologii jsem začínala mít docela mezery. Budu si muset osvěžit znalosti co nejdřív. Nikdo nemohl byť jen doufat, že si zapamatuje každou důležitou mytologickou postavu nebo událost, takže finta byla v tom nepamatovat si všechno, ale vědět dost, aby pak člověk mohl dohledat zbytek.

„Proč nemůže někdo zbohatnout, když ji uctívá?“ zívla Julie.

„Protože Morrigan neplní přání. Uzavírá dohody. To znamená, že bude vždycky chtít něco na oplátku.“ A jen hlupáci uzavírali smlouvy s božstvy.

Zavřela oči. Fajn. Jen spi, Julie.

„Kate?“

„Hmm?“

„Jak umřela tvoje máma?“

Otevřela jsem ústa, abych z nich vypustila lež. Reakce to byla automatická. Skrývala jsem svou krev, magii i pravdu o tom, odkud pocházím. Ale z nějakého zvláštního důvodu jsem se nedokázala přinutit říct jí nějakou smyšlenou báchorku. Chtěla jsem jí povykládat, jak se to doopravdy stalo. Nebo alespoň část pravdy. Nikdy jsem o tom nemluvila a ta slova mě teď lechtala na jazyku. Jak by mi mohla ublížit? Bylo to jen dítě. Jí to bude znít jako ošklivá pohádka na dobrou noc. Do rána ji zapomene.

„Tehdy mi bylo jen několik týdnů. Máma a táta utíkali. Honil je jeden muž. Velmi mocný a zlý. Máma věděla, že z nich dvou je táta ten silnější. Ona ho jen zpomalovala.“

Hlas se mi maličko třásl. Nečekala jsem, že ta slova budou znít tak tvrdě.

„Takže mě máma dala tátovi a řekla mu, ať uteče. Zdrží toho zlého člověka tak dlouho, jak jen dokáže. Nechtěl ji opustit, ale pak si uvědomil, že to je jediný způsob, jak mě zachránit. Zlý pán chytil mou matku a pak spolu bojovali. Bodla ho do oka, ale byl velmi mocný. Nedokázala ho zabít. A tak umřela jeho rukou.“

Upravila jsem pokrývku, aby ji lépe zakrývala.

„Smutný příběh.“

„To tedy je.“ A ještě nekončí. Ani zdaleka.

Poplácala dlaní vlněný přehoz. „To jsi upletla sama?“

„Ano.“

„Je moc hezký. Mohla bych si ho vzít?“

Zakryla jsem ji. Odkopala pokrývku a pak se zabalila do vlny, jako když se v pelíšku ukládá ke spánku myš.

„Tak měkoučký,“ zamumlala a usnula.

* * *

Bytem se rozezněl hlas, čistý jako zvuk křišťálových zvonků, sladký jako med a hladký jako samet. „Děvče… chtít děvče.“

Otevřela jsem oči. Magie zalévala svět, protože mříže na oknech zářily přízračným namodralým světlem. Viděla jsem, jak Julie vklouzla do chodby. Strašidelně tichá silueta v temnotě bytu nasáklého nocí.

„Děvčátko…“ Vycházelo to odkudsi zvenku.

Prsty jsem nahmatala tvarovaný jílec Zabíječe. Vzala jsem šavli, vstala a Julii následovala.

„Potřebovat děvče… děvče… chtít děvče…“

Za kuchyňským oknem plul světlý stín. Pár centimetrů od skla a ochranné clony. Žena s jemným, téměř elfím obličejem a dech beroucím tělem. Nahlížela dovnitř do bytu fialkovýma očima. Kůže jí zářila lehkým stříbřitým svitem. Z hlavy jí rašily nemožně husté a dlouhé vlasy, kroutily se jako chapadla. „Děvčeee,“ zazpívalo to stvoření a natáhlo ruce k oknu. „Potřebovat… kde, kdeee?“

Nazdárek. Co za zpropadenou stvůru ty jseš?

Na kuchyňském stole dřepěla na pomačkané zácloně Julie. Podařilo se jí otevřít okenní západku a teď se snažila uvolnit mechanismus, který držel na místě mříž.

Položila jsem Zabíječe a vzala děvče kolem pasu. Chytila se křečovitě kovových tyčí.

Stvoření zasyčelo. Čelisti se jí roztáhly s plazí ohebností, obnažila přede mnou v černých ústech řady zubů, které by mohly dělat čest kdekteré pirani. Pramen jejích vlasů práskl jako bič o okno, mířil na dítě. Clona zareagovala vzteklým karmínovým zapulzováním. Přízrak bolestně ucukl.

Potáhla jsem děvče pryč. „Pusť se, Julie.“

Julie zavrčela cosi beze slov a zuřivě se přimkla k mříži. Zaryla jsem paty do podlahy a potáhla silněji, vložila jsem se do toho celou vahou. Téměř jsme spadly na zem, když jí konečně mříže vyklouzly z prstů. Kopala a mlela sebou jako vzteklá kočka. Odtáhla jsem ji do koupelny, strčila do vany a pak s prásknutím zavřela dveře. Julie zavyla a vrhla se po mně. Její nehty se mi zaryly do paže. Popadla jsem ji za zátylek a donutila skrčit se ve vaně. Pustila jsem studenou vodu naplno. Kroutila se mi pod rukou, prskala, snažila se mě kousnout. Strčila jsem ji pod proud vody a držela ji tam.

Její odpor postupně slábl. Nakonec zafňukala a ochabla.

Ztlumila jsem vodu v úzký čůrek. Julie se zhluboka, roztřeseně nadechla a pak se rozplakala. Ze svalů se jí pomalu vytrácelo napětí. „V pořádku,“ kuňkla. „Jsem v pořádku.“

Vytáhla jsem ji z vany a hlavu jí zabalila do ručníku. Zachvěla se a objala se rukama.

Pootevřela jsem dveře a vykoukla ven. Stvůra s fialkovýma očima se stále vznášela u kuchyňského okna, oči upřené na podlahu. Když mě uviděla, znovu zasyčela.

„Děvče… pojď… chtííít…“

Julie se sesula na dlaždičky na podlaze a vtiskla se do úzkého prostoru mezi vanou a toaletou. Vykukovaly odtamtud jen její nohy, hubené jako párátka. „Byla v mé hlavě… snaží se tam teď znova dostat…“

„Zkus se tomu vzepřít. Za clonami jsme v bezpečí.“

Oči se jí rozšířily v naprosté hrůze. „A co když nastane odliv magie?“

„Tak jí useknu hlavu.“ Což se lehko řekne, ale hůř udělá. Ty vlasy se kolem mě omotají jako smyčka. Je těžké je proseknout, pokud nejsou natažené.

„Děvčeee?“

„Drž už hubu, krucinál!“

Proč Julie? Proč zrovna teď? Byla tím stvořením její matka, proměněná magií kultu?

„Vypadá ta věc jako tvá matka, Julie?“

Zavrtěla hlavou, objala si kolena pažemi a začala se kolébat. V úzkém prostoru se mohla pohybovat sem a tam jen několik centimetrů. „Šedá. Zablácená, klouzavá, přeměňující se… ošklivá, purpurově šedá.“

„Cože?“

„Šedá jako kostlivec. Odporná…“

„Co je šedivé, Julie?“

Podívala se na mě nepřítomnýma očima. „Její magie. Ta je šedá.“

Bože můj. „A jak vypadá vlkodlačí magie?“

„Zeleně.“

Senzibilka. Živoucí m-skener, jenž mohl vidět magii. Velmi vzácný, velmi ceněný. A měla jsem ji celou tu dobu vedle sebe. Věděla jsem, že má v sobě cosi společného s magií, ale kvůli všem těm infikovaným malým šamanům a kovovým psům nebyl čas se jí zeptat. „Ta věc… je šedá a purpurová? Řekla jsi purpurová jako u upírů?“

„Slabší. Světle purpurová.“

Tahle barva patřila nekromancii. A jestli bylo to stvoření nějakým způsobem nemrtvé, nemělo vlastní vědomí. Někdo ho musel ovládat, stejně jako Páni mrtvých pilotovali upíry.

„Julie, musíš vylézt ven. Dokud budeš objímat záchod, nemůžu tě chránit. Vstávej.“

„Dostane se dovnitř, zabije mě. Nechci umřít.“

„Jestli tady zůstaneš, umřeš určitě.“ Nabídla jsem jí ruku. „No tak.“

Popotáhla.

„Vstávej, Julie. Ukaž té mrše, že máš odvahu.“

Kousla se do rtu a chytila mě za ruku. Vytáhla jsem ji na nohy.

„Mám strach.“

„Tak ho využij. Udrží tě ostražitou. Jak to, že tě magie v Úlech nepopadla?“

Chvíli jí trvalo, než si změnu tématu přebrala. „Splynula jsem s ní. Donutila jsem ji myslet si, že jsem to samé co ona.“

„Tak v tom případě zkus napodobit mou magii.“ Tím, že splyne s mou magií, stvoření se bude muset koncentrovat na jiný magický předmět nebo osobu. Jako když schováte slabé světélko v záři silnějšího. Pokud ta věc nedokáže Julii zaměřit, nebude se jí moct ani dostat do hlavy.

Zavrtěla hlavou. „Nejde mi to. Už jsem to zkoušela. Je moc divná.“

Do háje. Další důsledek mého prokletého původu. Jako by nestačilo, že jsem po sobě musela pálit zakrvácené obvazy, aby mě nikdo nemohl identifikovat. Teď jsem ani nemohla ochránit malé děcko. Mám něco, s čím by mohla splynout? Gregova sbírka obsahovala půl tuctu očarovaných artefaktů, ale žádný nevyzařoval dost energie, aby ji ukryl.

Zabíječ.

„Zůstaň tady.“

Sprintovala jsem do kuchyně, shrábla šavli ze stolu a pak se hnala zpátky do koupelny. Juliina tvář měla prázdný výraz. Vrazila jsem jí do rukou zbraň a vyštěkla: „Napodob tohle!“

Do očí se jí vkradlo pochopení. Cítila jsem, jak se magie plíží k čepeli. Julie krátce, neklidně dýchala. A pak v magickém poli uvnitř bytu došlo k téměř nepostřehnutelné změně. Zhluboka se nadechla.

„Dobře,“ řekla. „Fajn.“

Stvoření zavřeštělo zklamáním.

Přitiskla jsem Julii k sobě. S fyzickým ohrožením jsem si dokázala poradit, ale kdyby mi ji před očima změnili v zombii, všechno by se tím nenávratně pokazilo. Dokud jsme byly schopné udržet tu svini mimo její hlavu, pořád jsme ještě měly šanci. Julie sevřela zbraň oběma rukama, tvář zkřivenou, plně se soustředila na magii šavle.

Nasměrovala jsem ji ke dveřím. „Pojďme.“

Vyšly jsme z koupelny. Levandulové oči stvoření se upřely na Julii. Žena olízla clonu, popálila si jazyk o karmínový výboj a ucukla.

Zkusila jsem telefon. Nic. Proč já?

„Děvčeee. Chtít, chtít… potřebovat…“

„Jsi v pořádku?“

Přikývla.

Magie předala vládu technice. Vzala jsem šavli Julii z náruče a zkusila znovu telefon. Pořád mrtvo. Do prdele.

Vlasy stvoření zmrtvěle padly dolů. Přitisklo se k mřížím, aby nespadlo.

Jo! Nažer se techu, svině! Čas udělat pá pá chapadlům z vlasů.

Stvoření se zapřelo nohama o zeď a zatáhlo. Mříže se s dlouhým skřípěním mučeného kovu začaly ohýbat.

Julie vyrazila úprkem do ložnice. Teď nebyl ten správný čas hrát si na schovávanou. První pravidlo osobního strážce: vědět vždycky, kde se ona „osoba“ nachází.

Stvoření se zapřelo znovu. Mříže povolily a ohnuly se docela.

Vstoupila jsem do kuchyně. Nejdříve se vypořádám s tím roztomilým novým okenním ornamentem a pak půjdu vyhrabat Julii zpod postele.

Ta se ale znovu objevila v obývacím pokoji a v ruce držela nůž. Třásly se jí prsty, takže špička dýky ve vzduchu mírně tančila.

Postavila se za mě a kousla se do rtu.

Tohle děvče nedostanou. Ani dnes, ani nikdy jindy.

Prásk!

Něco s tupým zaduněním udeřilo do dveří. Julie nadskočila.

„Klid. Dveře jsou pevné. Vydrží to.“ Alespoň několik minut. Vstoupila jsem dál do kuchyně a pošoupla z cesty židli, abych měla prostor k boji.

Stvoření na okně ochutnalo jazykem vzduch jako had a pak do mezery mezi ocelovými pruty strčilo hlavu.

Prásk!

Vyskočila jsem na stůl a usekla tomu hlavu klasickým popravčím máchnutím. Ta s bouchnutím dopadla na stůl a odkutálela se na podlahu. Tělo ztuhlo v půli cesty mříží. Z pahýlu krku se vyřinul pomalým proudem hustý narudlý sliz. Místností se rozšířil olejnatý puch rozkládajících se ryb a nahořklý zápach zvětralé mořské vody.

Vzala jsem hlavu za pramen vlasů a zvedla ji. Pak jsem zapíchla do nehybné levé tváře špičku Zabíječe. Pod dotykem kovu se maso lehce propadlo, magie zbraně ho začala rozpouštět. Sice reakce neprobíhala tak bouřlivě jako u upíří tkáně, ale Zabíječ to ovlivňoval. Z čepele šavle začaly stoupat mlžné úponky. Julie měla pravdu. Rozhodně šlo o nekromantskou magii, jen stvoření nebylo tak nemrtvé jako upír. Možná by se dalo označit za skoro nemrtvé. Existoval vůbec podobný termín? Skoro nemrtvé?

Prásk!

Dveře se roztříštily a vyvrhly na koberec v chodbě kusy dřeva. Upustila jsem hlavu, popadla Julii za rameno a smýkla jí nalevo, za zeď.

U vchodu zatím popadaly na zem poslední zbytky dveří. Do bytu vstoupilo identické dvojče stvůry, kterou jsem před malou chvílí připravila o hlavu. Polozakryté tmavými vlasy, jež jí spadaly až ke kotníkům.

Magie opět zalila svět a zaplašila technologii. Ochranné kouzlo znovu naskočilo, dvě vteřiny poté, co stvůra prošla dveřmi.

Život je nespravedlivý.

Po vlasech přízraku proběhla vlna stříbřitého ohně. Lesklé prameny vlasů se zachvěly, začaly napínat…

Přehmátla jsem na jílci Zabíječe.

Prameny vyrazily, omotaly se kolem dveří do koupelny. Pak se kštice rozdělila a odhalila pod sebou kůži zářící jako světlo vzdáleného majáku. Mdlý měkký svit se mihotal těsně nad úrovní pokožky, prchavý, ale hypnotický jako bludičky v bažině nebo letmý záblesk mořské víly pod vodní hladinou. Roztáhla ruce. Záře ji zalila až ke kotníkům, kde se rozšířila v nehmotné, přízračné nápodobě rybího ocasu.

„Děvče?“ zaklokotala. „Děvče?“

„Žádné děvče. Vypadni z mého bytu, čubko jedna šílená.“

Stvoření se naklonilo dopředu, paže připravené k objetí, oči přetékající studeným, fialkovým ohněm. Štíhlé a ohebné… Deset ku jedné, že jsem vytáhla Branovy střely ze zbytků její sestry.

Stůl pod mýma nohama zalil proud špinavé kapaliny. Riskovala jsem krátký pohled na tělo za mnou. Zbyla z něj jen louže. Ještě nikdy jsem nic podobného nespatřila. Znala jsem účinky vlastní šavle, ta dokázala roztavit upíří maso, ale ne takhle rychle.

Stvoření znovu roztáhlo doširoka ruce. Z kloubů na rukou jí vyrašily zahnuté drápy, odkapával z nich rudý sliz. Podobné spáry většinou způsobovaly dlouhá povrchová zranění, jako měl například Red. Ale podle jejich velikosti musel utržit jen škrábnutí, protože by mu jedním trhnutím dokázala vyrvat srdce z hrudi.

Vlasy oběť zachytily, drápy roztrhaly a řady jehlovitých zubů dílo dokonaly. Smrtící zabiják v úhledném balení.

Stvoření postupovalo dopředu. Pomalu, dávalo si na čas. Inu, proč ne? Byla jsem v pasti. Nedalo se odsud uniknout, leda bych zvládla skok z třetího patra. Ustoupila jsem o krok zpátky, narazila loktem do zdi vedle chladničky.

Vlasy práskly jako bič a obmotaly se mi kolem stehna. Máchla jsem šavlí a prameny přesekla, sebrala z vršku ledničky nádržku s petrolejem a přízrak jím polila.

Stvůra zasyčela. Upustila jsem meč a přiložila paže k sobě. Prameny mě popadly a táhly. Dolů ze stolu, přes kuchyň, čím dál blíže k drápům. Nevšimla si, že v rukou svírám zápalky, dokud jí slabé začpění síry neupozornilo, že se kdesi zrodil oheň. Vlasy se poplašeně zavlnily, sevření smyček kolem mého těla zesílilo a hrozilo, že mě rozdrtí. Do hlubin živoucí kštice jsem upustila hořící sirku.

Chytily všechny naráz. Vyšlehly plameny. Jasně oranžové a horké. Vytrhla jsem se jim.

Stvoření zavřeštělo a mlátilo sebou uprostřed ohnivého inferna. Něco prasklo se suchým zaprskáním omastku kapajícího do ohně. Zapotácela se dozadu, uhodila se o dveře koupelny, až se rozštíply, a vyrazila napříč chodbou, aby ji zastavilo až zrcadlo. Znovu a znovu do něj narážela, rozbíjela sklo na stále menší kousky, dokud se nevysypalo z rámu.

Zdvihla jsem Zabíječ. Na okamžik se zastav a vysvobodím tě z utrpení.

Plameny zahalil mrak kouře, místnost naplnil mastný zápach smažícího se tuku. Málem jsem se jím zalkla. Vodopád hustých vlasů shořel na popel a na koberec pršely šedivé vločky popela. Pár jich zavířilo i kolem mne, jak se jich zmocnil průvan proudící dovnitř rozbitými dveřmi. Stvoření se svíjelo na místě, šílená prskavka, která brzy dohoří.

Julie vyběhla z kuchyně a zaútočila s nožem v ruce. Ponořila se do plamenů a zabodla čepel stvůře do žaludku. Přízrak jako by to ani nevnímal, dál se svíjel ve vlně křečí. Julie bodala znovu a znovu, odsekávala kusy z hořícího těla. Z očí se jí vytratily veškeré známky sebeovládání.

Popadla jsem ji a přitáhla k sobě, pryč od plamenů. „Dost!“

Julie ztěžka oddechovala, roztřeseně lapala po dechu.

Stvůra naposledy narazila do zdi. Záda se jí zlomila lehce jako větévka. Zpod ohořelých zbytků těla vytryskla našedlá kapalina. Louže se nejdříve rozšířila, ale pak se začala vytrácet.

Surově jsem otevřela zásuvku, vytáhla z ní ampulku na vzorky, trochu té špinavé tekutiny nabrala a zazátkovala. Byla plná možná tak do třetiny, uvnitř plavaly kousky popela. Vzorek byl pravděpodobně kontaminovaný hůř než městské kanály.

Vážně jsem neměla svůj den.

Položila jsem důkazy na stůl vedle šavle a obrátila se k Julii. „Ukaž mi ruce. Co tě to napadlo?“

Věděla jsem naprosto přesně, co jí v té chvíli běželo hlavou. Ty, a nebo já. Stvůra ji ohrožovala. Julie před ní neutíkala ani se neschovávala. Naprosto vědomě se rozhodla, že proti ní bude bojovat. To bylo dobře. Až na to, že postavit proti sobě Julii a stvoření s podobnou mocí bylo jako jít proti trénovanému dobrmanovi s plácačkou na mouchy.

Tam, kde je olízl oheň, Juliiny prsty začínaly červenat. Zřejmě mírné popáleniny. Mohlo to skončit i hůř.

„V ledničce je tuba A&D masti. Dej si trochu na ruce…“

Vlna magie zakolísala. Na vteřinu zmizela a v příští se vrátila. Střelila jsem pohledem po vchodu do bytu, abych se ujistila, že tam nic neprošlo. Za clonou stála vysoká postava. Lehce nahrbená, oděná v bílém hábitu. Dlouhá kápě jí zakrývala tvář a spadala až kamsi na hrudník. Jako u mrtvoly, zabalené v bílém plátně, připravené na pohřeb.

Zpod kápě se ozval mužský hlas. Studený, skřípavý a suchý, jako když pod vahou těžkých nohou praskají mušle. „Vydej mi to dítě, ženo.“

Potkala jsem a zabila loutky, tak se rozhodl ukázat ten, kdo tahal za provázky. Jaká pocta. Julie se krčila u zdi nalevo, mimo jeho dosah.

„Co mi za ně nabízíš?“

„Život.“

„Takže se jedná o nějaký druh ústní dohody?“

To ho mírně vyvedlo z míry. Ale jen na malou chvilku. „Předej mi to dítě.“

„Jen život, jo? To není zrovna výhodná nabídka. Neměl bys přihodit ještě pár kup zlaťáků a zástup hezkých chlapů k tomu?“

„Vydej mi to děvče, ženo,“ rozkázal mi šeplavý hlas. „Nejsi nic. Nejsi ani hrozba. Mé rivky ti otrhají maso z kostí.“

Takže vlasaté dámy mají dokonce i jméno. Vycenila jsem na něj zuby. „Tak proč se tu vlastně vybavujeme? Shoď dolů kapuci a zatancujem si.“

Naklonil se dozadu a ruce mu vystřelily vzhůru. Látku hábitu mu začaly vydouvat jakési boule, krouživě zamířily přes hrudník k pažím. Oblečení mu rozfoukal neviditelný vítr. Záhyby látky se rozpojily a v jejích hlubinách jsem zahlédla hrůzostrašnou parodii tváře. Úzký zubatý čenich barvy starých podlitin, dvě obrovské kulaté oči, mrtvé, studené a cizí jako oči olihně, a nad nimi uprostřed čela měkkou, zelenkavou bouli, pulzující jako malé groteskní srdce. Z výrůstku na čele vytékaly dvě souměrné stružky šedivého hnisu, tvořily mezi krutýma očima dvě vlhké stopy.

Z rukávů hábitu vyrazily zelené propletence, rozdělily se do chapadel, která se zachytila nad dveřmi a zvedla pana Kápi z podlahy, takže visel zavěšený v jejich síti. Boule zapulzovala rychleji a jeho šepot se rozlehl bytem tak silně, až mi skoro ulpíval na kůži. „Ssslužžž miii…“

Magie z něj vytryskla v jednom obrovském výbuchu. Clonu na dveřích to roztrhalo jako papír, vlna do mě narazila a pak vylétla oknem. Kdyby byla magická energie hmotná, roztříštila by zdi. Šokovalo mě to, chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že ochranná kouzla na dveřích a na okně za mnou zmizela a už byt nechrání.

Pramen černých vlasů mě popadl kolem pasu a trhl se mnou ohromnou silou dozadu, přitáhl mě k rozbitému oknu. Narazila jsem do pokroucených mříží. Do zad se mi ohnivými drápy zaryla prudká bolest. Vykřikla jsem. Další pramen vlasů mi šlehl po paži. Julie ztuhla, oči rozšířené hrůzou. Vlasy mě táhly silněji a silněji, svíraly mi hrudník. Nemohla jsem se vůbec pohnout. Jako ocelová obruč mi drtily plíce. Brzo omdlím a ta věc se pak dostane k Julii.

„Zabiiij…“ zachraptěl pan Kápě. Do ramene se mi zakously zuby a pak se skoro okamžitě stáhly. Rivka zavřískala, protože se popálila o mou krev.

Nemrtvá. Dala se řídit stejně jako upír. Natáhla jsem se po její mysli a narazila na obranu zahaleného loutkáře.

Neproniknutelnou.

Vlasy mě zmáčkly silněji. Nemám jinou možnost.

Bolest se mi znovu zaryla do zad. Napjala jsem se a vyslovila jediné slovo. „Amehe.“ Poslechni.

Magie ze mě vyšlehla v záblesku agonie, jako by mi někdo společně s ní rval vnitřnosti. Zeď kolem rivčiny mysli se zhroutila. Přízrak v síti z chapadel zavyl.

Přede mnou se jako zívající jáma otevřela mysl nemrtvé ženy. Vzala jsem ji do dlaně a sevřela ruku v pěst. Pouta z vlasů se mírně uvolnila. Sice mě stále držela, ale drtivý tlak zmizel. Pozorovala jsem svět vlastníma očima i rivčinýma. Skrze tohle podivné dvojité vidění jsem zahlédla Julii, schoulenou na podlaze do klubíčka, jak se snažila udělat co nejmenší. Přízrak mě zpražil pohledem. Cítila jsem, že vyčkává v hlubokých zákoutích mysli nemrtvé. Přetékal nenávistí ne kvůli tomu, kdo jsem, ale čím jsem. Téměř nedokázal ovládat zuřivost, zlovolná, hrozná stvůra, jež si přála vymazat lidstvo z existence. Vzkypěl ve mně odpor, hnusil se mi. Šlo o instinktivní reakci, ale tak silnou, že hrozila přehlušit veškeré rozumné uvažování.

Donutila jsem vlasy, ať mě pustí. Poslechly jen velice neochotně a pomalu. Dokonce i se slovem moci nebudu schopná rivku dlouho kontrolovat. Stačí jediná chyba a pan Kápě nad ní opět přebere kontrolu.

Ustoupila jsem do strany a protáhla rivku skrze mříže a okno do kuchyně.

Jen se dívej, zkurvysyne.

Rivka uposlechla můj nevyslovený příkaz a plnou silou narazila hlavou do zdi.

Bác. Omítka se začala drolit, odhalila cihly pod sebou.

Bác. Začala se na nich rozšiřovat rudá skvrna.

Bác. Lebka jí praskla jako vaječná skořápka.

Moje dítě nedostaneš, rozumíš?

Nemrtvá se napřáhla k poslednímu úderu proti zdi, po hlavě jí stékal rudý a šedý sliz. Přízrak se stáhl z její hlavy.

Poslala jsem ji proti zdi a o vteřinu později jsem ho následovala, než mě její umírající mysl mohla stáhnout do nebytí s sebou.

Bác.

Zeď zalil proud špinavé kapaliny.

Záda mě pálila, jako by mi do rány někdo nalil roztavené sklo. Místnost se lehce houpala. Zatnula jsem zuby a zvedla šavli.

Pan Kápě čekal ve dveřích. Cestu měl volnou. Už nás neoddělovaly magické zdi.

Pomalu jsem roztáhla ústa v úsměvu, ukázala jsem mu zuby. „Tři chcíply. Jeden zbývá. Tak pojď.“

Chapadla sebou zacukala, síť se napjala. Lehounce jsem se naklonila dopředu, váhu na špičkách, připravená zaútočit.

Chapadla se odlepila ode zdi, stáhla se do rukávů a pan Kápě prchnul, jako by ho ze dveří odfoukl závan větru.

Podívala jsem se dolů právě včas, abych spatřila, jak Juliiny nohy mizí pod stolem.

10.

Skrčila jsem se pod stolem a málem na několik chvil předstírala bezvědomí. Hlava se mi točila. Před očima mi tančila rudá kola. Zakryla mi výhled, protože se mi do zad zakousla ostrá bolest. To není dobré.

„Musíme jít, Julie.“

Přitiskla se zády ke zdi. „Jsi jako oni. Jako Lid.“

„Ne. To je něco naprosto jiného.“ Naprosto jako Lid. Mám s Lidem tolik společného, že kdybys věděla celou pravdu, s křikem bys utekla. „Musíme odsud, Julie. Nemůžeme tady zůstat. Venku je možná víc těch… věcí a my máme rozbité dveře a prolomenou clonu na okně. Musíme odsud zmizet.“

Zavrtěla hlavou.

Bolest mi trhala páteř na kusy, až mi do očí vyhrkly slzy. Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy mě naposledy něco tak strašně bolelo. Násilím jsem se ovládla a přešla do klidného šepotu. „Jsem to pořád já, Julie. Přísahám, že udělám všechno pro to, abych tě ochránila. Ale teď musíme utíkat, dřív než se vrátí s více rivkami. No tak, zlatíčko. Vylez. Prosím.“

Polkla a chytila mě za ruku. Pomohla jsem jí zpod stolu.

„To je moje holka. Jdeme.“

„Co to bylo za magii?“

„Zakázaná kouzla. Nesmíš nikomu říct, že jsem je použila, protože bych z toho mohla mít potíže.“ Slova moci ovládala samotnou podstatu magie. Základní slova. Nestačilo je jen znát, museli jste je vlastnit, a při pokusu o jejich ovládnutí jste nedostali druhou šanci. Buď jste je ovládli, nebo zemřeli. Nejschopnější mágové znali dvě nebo tři. Já jich měla šest a nechtěla jsem nikomu vysvětlovat proč. Byla mou zbraní poslední záchrany.

„Tvoje záda…“

„Já vím.“

V dosahu se nacházelo jen jediné místo, které mělo silnější zabezpečení než můj byt. Pobočka Řádu. Pod její budovou se skrývala krypta. S neproniknutelnými clonami a pancéřovanými dveřmi, přes které byste se mohli dostat jen po chvíli soustředěné palby z houfnice.

Zkusila jsem telefon. Pořád nic. Z Řádu pro nás tedy nikdo nepřijede.

Od pobočky nás dělilo patnáct minut svižným klusem. S děckem za zády dvacet. Brnkačka. To zvládnu. Jen potřebuju něco, čím otupím bolest. Aspoň maličko. A pak to bude v pořádku.

V koupelně jsem měla odloženou regenerační soupravu. Udělala jsem krok ke dveřím. Páteří mi projela vlna tepla a v zátylku mi vybuchla horká, drásavá bolest. Trhala mi kosti na kusy, rvala vazy a snažila se mě srazit na kolena. Ztěžka jsem dopadla na podlahu, zabodla šavli do dřeva, opřela se o ni a snažila se zůstat vzpřímená. Záviselo na mně bezpečí dítěte.

Místnost se mi rozmazávala před očima. Zdi se před mýma očima zamžily a ohnuly jako vlny na vodě. Hrozilo mi, že se utopím. Cítila jsem vlastní krev. Julie mě popadla za paži a vzlykala. „Musíš vstát. No tak! Neopovažuj se umřít! Neumírej!“

„To nic,“ zašeptala jsem. „To nic.“

Magie se vytratila ze světa. Znovu zavládla technologie. Přinesla s sebou nový výbuch bolesti.

Musím hlídat dveře. V téhle chvíli můžu udělat jen to.

* * *

Vědomí jsem nabývala a zase ztrácela, urputně jsem se skrze mlhu snažila zůstat bdělá, když jsem ucítila, jak někdo přichází. Instinktivně jsem se po něm ohnala. A minula.

„Vypadáš, jako by tě někdo prohnal mlýnkem na maso,“ ozval se Curranův hlas.

Zachráněna Pánem šelem. Jaká ironie.

„Bude v pořádku?“ ozval se Juliin hlas.

„Jo,“ přisvědčil. Cítila jsem, jak mě někdo zvedá z podlahy. To mě Curran vzal do náruče. „Bude v pohodě. Pojď se mnou. Už jsi v bezpečí.“

* * *

Postel, v níž jsem ležela, byla neuvěřitelně pohodlná. Po blaženě dlouhou chvíli jsem si dovolila odpočívat, zpola utopená v luxusně měkkých pokrývkách. Bolest ustoupila. Sice pořád ještě číhala kdesi u beder, ale ne tak silná, a společnost jí dělalo uklidňující teplo dobře provedené léčivé magie. Stále jsem byla naživu. Ten jednoduchý fakt mě činil neskonale šťastnou. Jak jsem se zahrabávala hlouběji do polštáře, všimla jsem si cípu bílé vedle mě. Natáhla jsem se po něm a dotkla se čepele Zabiječe.

„Už jste vzhůru, drahá dámo?“ řekl povědomý hlas. Doolittle. Samozvaný doktor všech bytostí divokých a Smečkových. Seděl na židli u stolní lampy a na klíně měl položenou prastarou ošoupanou knihu v měkké vazbě. Od minula se vůbec nezměnil. Stejná modročerná kůže, stejně prošedivělé vlasy, dokonce i stejný drobný úsměv.

Během vyšetřování případu redpointského stalkera mě dával dohromady dvakrát a v Atlantě byste nenašli lepšího mága léčitele.

Objala jsem polštář. „Tak se znovu setkáváme, pane doktore.“

„To vskutku ano.“

„Se mnou tam bylo ještě děvče… kde je?“

„Dole. Derek jí krátí dlouhou chvíli. Dovolil bych si říct, že si jeho společnosti opravdu užívá.“

Derek se svýma obrovskýma hnědýma očima a omračujícím úsměvem. Chudák Red nemá šanci.

„Co se se mnou stalo?“ Neurážela jsem ho otázkami ohledně zakrváceného oblečení. Věděla jsem, že ho spálil.

„Otrávili vás. Zkoušíte meze mých schopností pokaždé, když se potkáme.“

„To je mi líto. Díky za záchranu.“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu za to já, ale magická erupce. Hluboká magie propůjčuje všem kouzlům více síly. I těm, která ovládá skromný lékař léčitel.“

Ledové pařáty mi zabubnovaly na páteř. „To bylo opravdu tak vážné?“

Přikývl.

Skoro jsem zemřela. Vzpomněla bych si na spoustu příležitostí, kdy jsem se octla na hranici života a smrti, ale nikdy předtím na mně nezávisela ochrana dítěte. Jen tak dál, Kate. Prostě sis jako blbeček musela stoupnout zády k oknu.

V okamžiku, kdy se postavím znovu na nohy, musím pro Julii najít bezpečné místo. Nemohla jsem snést představu, že by se do ní ty dlouhé pařáty rivek zabořily.

„Kde vlastně jsem?“

„V jihovýchodní pobočce Smečky. Debatovalo se nad tím, zda by vás neměli převézt do Pevnosti, ale převládl všeobecný názor, že byste to nepřežila.“

Skoro slovo od slova jsme si zopakovali konverzaci, kterou jsme vedli před deseti týdny. Až na to, že tehdy jsem na sebe a několik stovek upírů nechala spadnout rozpadající se mrakodrap.

Široce jsem se usmála. „A jak jsem se dostala sem?“

„Jeho Veličenstvo vás sem doneslo.“ Oplatil mi úsměv. Tahle část se taky nelišila od té minulé debaty.

„A tentokrát je taky spálený na uhel, nebo pro změnu rozseknutý na dvě půlky?“

„Ani jedno,“ ozval se Curran. Kdybych stála, nadskočila bych. Nějak se ocitl ve středu místnosti. Následovala ho mladá žena, která na podnose nesla čtyři misky. „Nicméně mu na náladě příliš nepřidalo, že musel přerušit odpočinek a zachraňovat hlupačku, která si vždycky ukousne větší sousto, než dokáže zvládnout.“

Doolittle se spěšně zvedl, uklonil se a odešel. Curran se přesunul ke stolu u paty postele. Žena tam položila tác a také odešla. Když za ní zaklaply dveře, zůstali jsme v pokoji pouze já a Pán šelem.

Tolik radosti. Nejradši bych se s ním nesetkávala vůbec, ale když už na to došlo, raději bych byla ve skvělé formě, jelikož to byl zlý, odporný zkurvysyn, kterému dělalo ohromnou radost, když mě mohl dostat do rozpaků. Namísto toho jsem tu ale ležela bezmocná, v posteli a na území Smečky. A ještě k tomu mě zachránil. Chtěla jsem splynout s přikrývkami a nebýt. Možná bych mohla předstírat, že jsem usnula, a on odejde.

Curran si mě prohlížel. „Vypadáš strašně.“

„Díky. Snažím se.“ On na druhou stranu vypadal skvěle. O několik centimetrů vyšší než já. Široká, svalnatá ramena neskrylo ani volné triko, které měl na sobě. Pohyboval se s elegancí vrozenou velmi silným a přirozeně rychlým lidem. Vyvolával dojem potlačované síly a zuřivosti, jež se dokázala uvolnit s děsivou intenzitou. Když jsem ho viděla naposledy, vlasy měl sestřižené tak, aby se za ně v boji nedalo chytit, ale dnes vypadaly delší, začínaly se mu kroutit. Netušila jsem, že má vlnité vlasy.

Curran vzal jednu z misek, chvíli si ji prohlížel, jako by šlo o něco důležitého, a pak ji ke mně přinesl a podržel ji přede mnou. Vonělo to božsky. Najednou jsem umírala hlady. Sedla jsem si a popadla misku oběma rukama. A hned ji zase pustila a foukala si na prsty. Byla horká jako roztavená láva.

„Troubo.“ Položil misku na přikrývku přede mě a podal mi lžíci.

V životě nastanou občas chvíle, kdy neexistuje nic lepšího než talíř s horkou kuřecí polévkou.

„Díky.“ Za polévku a za to, že jsi mi zachránil zadek. Už zase.

„Není zač.“

„Dostal jsi průzkumné mapy? Byly…“

„Jsou zpátky v zásuvce. Sklapni a jez.“

Curran vzal Doolittlovu židli, přistavil ji k posteli a posadil se. Kdybych natáhla pořádně nohu, mohla bych se ho prsty dotknout. To znamenalo, že byl nepohodlně blízko. Přisunula jsem si Zabíječe blíž k sobě.

Pán šelem pozoroval, jak jím. Takhle uvolněně usazený vypadal skoro obyčejně. Chlap o něco starší než já, docela pohledný. Až na ty oči. Ty ho vždycky prozradily. Byly to oči alfy, zabijáka a ochránce, pro kterého život jeho Smečky znamenal všechno a na nikom jiném mu nezáleželo. Nesnažil se mě teď zpražit pohledem. Jen mě pozoroval. Ale mne neošálil.

Věděla jsem naprosto přesně, jak rychle se ty oči dokázaly zalít smrtící zlatou. A už jsem viděla, co pak následovalo.

Curran měl na povel přes pět set kožoměnců. Půl tisíce duší, které uvázly na rozcestí mezi člověkem a zvířetem, z každého se mohl vyklubat masový vrah. Vlky, hyeny, krysy, kočky, medvědy. Všechny je spojovaly jen dvě věci. Touha zůstat lidmi a oddanost Smečce. A Curran byl jejím zosobněním. Uctívali zemi, po které kráčel.

„Vypadá to, že jsem odhalil tvé tajemství,“ odtušil Pán šelem.

Ztuhla jsem, lžičku na půl cesty k ústům. A bylo to. Zjistil, co jsem vlastně zač, a teď si se mnou pohrával.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Trochu jsi pobledla.“

Za pár okamžiků přestane se šarádou a roztrhá mě na kusy. Pokud budu mít štěstí. „Jaké tajemství?“

„Tajemství, jak ti zacpat ústa,“ vysvětlil. „Prostě je nutné ubít tě skoro k smrti a pak ti dát misku kuřecí polévky.“ Zdvihl ruce. „A vytoužené ticho je zaručeno.“

Vrátila jsem se k jídlu. Ha ha. Moc vtipné.

„Co sis představovala, že jsem tím myslel?“

„To nevím,“ zamumlala jsem. „Pro skromného žoldáka jako já jsou způsoby Pána šelem zahaleny tajemstvím.“

„Nevíš, co je to skromnost.“

Alespoň se ke mně choval stejně, jako kdybych stála na nohou připravená bránit se a nebyla upoutaná na lůžko a neusrkávala polévku. A když už jsme u toho jídla… odložila jsem misku a toužebně se zadívala na tác. Dala bych si přídavek. Léčivá magie donutila mé tělo spalovat živiny ve zrychleném tempu a teď jsem doslova umírala hlady.

Curran vzal z podnosu další misku a nabídl mi ji. Natáhla jsem se po ní. Jeho prsty se dotkly mých a na chvíli tak zůstaly. Zadívala jsem se mu do očí a spatřila, že mu v šedých duhovkách tančí zlaté jiskřičky. Mezi pootevřenými rty se mu zableskly zuby.

Popadla jsem misku a rychle se stáhla. Koutky úst se mu zkřivily v náznaku úsměvu.

Přišla jsem mu zábavná. To nebyla zrovna reakce, kterou bych jakožto zástupce Řádu ráda vzbuzovala.

„Proč jsi mě zachránil?“

Pokrčil rameny. „Zvedl jsem telefon a na druhé straně do něj vzlykala hysterická holčička něco o tom, že umíráš, že je úplně sama a blíží se nemrtví. Myslel jsem si, že by to mohla být zajímavá tečka za jinak nudným večerem.“

Kecy. Přišel tam kvůli Julii. Kožoměnci trpěli zničující dětskou úmrtností. Polovina jejich dětí se rodila mrtvá a čtvrtinu přeživších museli zabít, když v pubertě prohrály zápas o lidskost a stali se z nich lupové. Jako všichni kožoměnci Curran děti zbožňoval, a navíc nenáviděl upíry. Pravděpodobně se rozhodl, že takhle zabije dvě mouchy jednou ranou. Zachrání Julii a zároveň to natře Lidu.

Zamračila jsem se. „Jak Julie věděla, že má zavolat zrovna sem?“

„Co jsem pochopil, stiskla na telefonu vytáčení posledního čísla. Chytré děcko. Řekneš mi, do čeho ses zase namočila.“

Nebyla to otázka, ale rozhodla jsem se to tak brát. „Ne.“

„Ne?“

„Ne.“

Zkřížil ruce na prsou, až se mu vyrýsované bicepsy vyboulily ještě o něco víc. Pořád jsem měla v živé paměti, jak se napnuly, když mě jednou zdvihl za krk tak, že jsem se nedotýkala podlahy.

„Víš, co se mi na tobě líbí? Nemáš vůbec rozum. Sedíš tady v mém domě, skoro neudržíš lžičku v ruce, a přesto se odvažuješ říct mi ne. Tahala bys Smrt za vousky, kdybys na ně mohla dosáhnout.“

V podstatě nebyla Smrt až tak mimo dosah. Kdybych natáhla nohu, mohla bych do ní kopnout.

„Zeptám se tě znovu. Co jsi dělala?“

Tohle byla beznadějná bitva. Julie neměla proti Derekovi šanci. Vyklopí mu úplně všechno a on to pak povypráví Curranovi. Ale to bych se dřív propadla do země, než bych Currana nechala, ať mě zastrašuje.

„Vida. Vrátím Smečce průzkumy, které si nechala proklouznout mezi prsty, a místo odměny mě sem přineseš, vyslýcháš mě a vyhrožuješ mi ublížením na zdraví. Jsem si jistá, že Řád bude nadšený zprávou, že kožoměnci unesli jednoho z jeho zástupců.“

Curran zamyšleně přikývl. „Aha. A kdo jim to asi poví?“

Dobrá otázka. Mohl by mě zabít, tělo by se nikdy nenašlo. Řád by mé zmizení zas tak tvrdě nevyšetřoval, prostě by mě zařadili do seznamu obětí šílenství kolem magické erupce.

„Hádám, že ti prostě budu muset nakopat zadek a utéct odtud.“ Statečně jsem vypila zbytek polévky a hodila veškeré slušné vychování za hlavu. Asi jsem to neměla říkat.

„Leda ve svých snech.“

„Nikdy vlastně nedošlo na ten zápas, cos mi sliboval. Možná bych vyhrála.“ To jsem asi taky neměla říkat. „Koupelna je tady kde?“

Curran beze slova ukázal na dvoje dveře po levé straně.

Vymotala jsem se z pokrývek. Opravdu jsem potřebovala na toaletu. Otázka zněla, jestli mě nohy vůbec unesou.

Curran se usmíval.

„Co ti přijde tak legračního?“

„Na kalhotkách máš mašličku,“ odtušil.

Podívala jsem se dolů. Měla jsem na sobě cizí krátké tílko a vlastní modré spodní prádlo s úzkým krajkovým lemem a drobounkou bílou mašlí. Zabilo by mě podívat se, co mám na sobě, dřív než ze sebe stáhnu přikrývku? „Co je na mašličkách špatného?“

„Nic,“ teď už se nepokrytě zubil. „Ale čekal jsem ostnatý drát. Nebo jeden z těch ocelových řetězů.“

Chytrák. „Věřím si dost na to, abych mohla nosit kalhotky s mašlí. Mimo to jsou měkké a pohodlné.“

„To bych se vsadil.“ Skoro to zavrněl.

Polkla jsem. Dobře, teď bych se měla buď odplazit zpátky do postele a zakrýt se, nebo se kruci dostat do koupelny a zpátky. A jelikož se mi nelíbila představa, že bych udělala v pokoji loužičku, cesta na záchod byla jedinou možností.

„Předpokládám, že asi nebudeš tak ohleduplný, abys mi poskytl trochu soukromí?“

„Ani náhodou,“ ucedil.

Zkusila jsem sklouznout z postele. Všechno jsem měla pod kontrolou do chvíle, než jsem na nohy opravdu přenesla váhu. V tom okamžiku se pokoj nebezpečně nahnul do strany. Curran mě zachytil. Paží mě objal kolem zad, po kůži mi přeběhlo zamrazení. Ale no tak.

„Potřebuješ pomoct, drsňačko?“

„Díky, zvládnu to sama.“ Odstrčila jsem ho od sebe. Držel mě ještě o vteřinu déle, dával mi tím najevo, že by mě mohl s trapnou lehkostí znehybnit i proti mé vůli. Zatnula jsem zuby. Užij si to, dokud můžeš. Brzo budu zpátky na nohou.

Poodešla jsem od něj, úspěšně se mi podařilo jít vzpřímeně, dokud jsem se neopřela o nejbližší dveře.

„To je šatna,“ poznamenal.

Proč já?

Mírně jsem upravila trajektorii, dorazila ke dveřím koupelny, vklouzla dovnitř a vydechla úlevou. Bylo to až příliš těsné.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se. „Nemám tam za tebou zajít a držet tě třeba za ručičku nebo tak?“

Zamkla jsem dveře a slyšela, jak se směje. Parchant.

V koupelně jsem našla bílý župan, takže jsem se odtamtud mohla vynořit alespoň s malým zbytkem důstojnosti. Curran to nekomentoval, jen zdvihl obočí.

Dobelhala jsem se k posteli, vklouzla pod peřinu a objala Zabíječe. Zatímco jsem si odskočila, někdo odnesl polévku. V poslední misce ještě trocha zbyla.

Venku byla tma. „Kolik je hodin?“

„Brzy ráno. Bylas v bezvědomí přibližně šest hodin.“ Změřil si mě tvrdým pohledem. „Co chceš?“

Zamrkala jsem. „Prosím?“

Mluvil pomalu, dával si záležet na každém slově, jako bych byla retardovaná. Nebo nahluchlá. „Co bys chtěla za ty mapy?“

Teď bych ho nejradši pořádně praštila po hubě. „Jeden z členů Smečky ke mně přišel požádat o laskavost. Když ti řeknu, kdo to byl, slíbíš mi, že ty lidi nepotrestáš?“

„To nemůžu zaručit, když nevím, co mi řekneš. Ale přesto bys mi to měla říct. Teď jsi vzbudila mou zvědavost. Nesnáším, když mě někdo z něčeho vynechává.“

„Jo, řeknu ti to, a ty vyrazíš spáchat masakr.“

„Tvoje prostořekost mě unavuje.“ Kosti pod Curranovou kůží se začaly přeskupovat. Nos se rozšířil stejně jako čelisti. Horní ret se rozštěpil na dvě půlky, aby pod ním vynikly obrovské zuby. Hleděla jsem do tváře noční můry, příšerného křížence mezi člověkem a lvem. Oči se mu neměnily nikdy. Zbytek… tělo, paže, nohy… dokonce i vlasy a kůže zůstaly lidské. Kožoměnci měli tři formy. Zvířecí, lidskou a jednu mezi tím. Mohli se proměnit do kterékoliv z nich, ale vždy podobu měnili kompletně. Mnoho z nich muselo vynakládat velké úsilí, aby si meziformu udrželi, a mluvit v ní znamenalo velký úspěch. Tohle dokázal jen Curran. Přeměnit část těla do jedné formy, zatímco zbytek zůstával v jiné.

Normálně bych s Curranovou tváří v meziformě neměla problémy. Byla souměrná, dokonce se u něj neobjevoval ani obvyklý syndrom kožoměnců „mám moc velké čelisti a nesedí mi dohromady“, ale byla jsem zvyklá, že je tvář pokrytá šedou srstí. Vidět ji potaženou lidskou kůží mi nedělalo dobře na žaludek.

Všiml si mé hrdinské snahy nezvracet. „Co zas?“

Rukou jsem udělala kolečko kolem svého obličeje. „Srst.“

„Co tím myslíš?“

„Na tváři nemáš ani kousek srsti.“

Curran se dotkl vlastní tváře. A v tom okamžiku nebylo po zvířeti ani stopy. Seděl přede mnou opět v lidské formě.

Promnul si bradu.

Během magické erupce vnitřní zvířata sílila. Curranovo podráždění způsobilo, že jeho ovládání o vlásek povolilo.

„Technické potíže?“ okomentovala jsem to a okamžitě toho zalitovala. Upozorňovat někoho tak posedlého kontrolou, že se mu právě mírně vymkla z rukou, nebyl zrovna nejchytřejší nápad.

„Neměla bys mě provokovat.“ Hlas mu zhrubl. Najednou vypadal poněkud hladově. „Nikdy nevíš, co můžu udělat, pokud se přestanu plně ovládat.“

SOS, spaste svoje duše. „Úplně se třesu.“

„Většinou takhle na ženy působím.“

„Předtím, nebo potom, co se pomočí a svalí se před tebou na chlupatá záda?“

Naklonil se dopředu. „Odcházím. Máš poslední šanci.“

„Zastavila se za mnou Myong.“

„Aha,“ odtušil. „Tohle.“

Svaly na čelistech se mu napjaly. Seděli jsme v pochmurném tichu několik minut. Snažila jsem se počkat, ale nakonec jsem to nevydržela. „Myong,“ připomněla jsem mu tiše.

„Víš, koho si chce vzít?“

Chce se stát manželkou mého potenciálního expřítele, kterého jsem obvinila z únosů, mučení se sexuálním podtextem a kanibalismu. „Ano.“

„A tobě to nevadí?“

„Ne.“

„Kecy,“ zavrčel.

„Možná mi to není tak jedno, jak bych chtěla. Ale to neznamená, že je budu držet od sebe.“ Když jsem Myong viděla, inu, docela to zabolelo. Mělo by mi být jedno, že je Crest jasně přesvědčený, že je mnohem lepší než já. Ale stejně se mě to tak trochu dotklo. Jistě, bezpochyby byla krásnější, elegantnější a uhlazenější. Ale taky hrozně připomínala… umírající labuť. Patřila k druhu ženy, kterou když požádáte o čaj, po chvíli se vrátí z kuchyně, aby vám oznámila, že voda vře. A bude čekat, že se s tou kalamitou poperete za ni, zatímco vám bude rezervovaně stát po boku.

„Myslím, že jsem se v dané situaci zachoval víceméně rozumně,“ odtušil Curran.

„Jak si k takovému názoru dospěl?“

„Ještě pořád oba žijí, nebo ne?“

Možná ji doopravdy miloval a její ztráta ho bolela. Nebo z něj mluvilo zraněné ego. Hrdý alfa, jehož krásná žena opustila kvůli obyčejnému člověku. Slabochovi, kterého nemohl ani cítit téměř každý kožoměnec, s nímž se kdy potkal. Přála bych si, abych to sobě i Curranovi mohla ulehčit. Jenže jediný způsob, jak se s tím vypořádat, znamenal nechat je vzít se.

„Nech je být, prosím.“

Vstal. „Promluvíme si o tom později.“

„Currane…“

„Co je?“

„Když se od nich odpoutáš, budeš se cítit líp.“

„Proč si myslíš, že se mě to nějak dotýká?“ Skoro dodal ještě něco dalšího, ale nakonec si to rozmyslel a odešel.

Když jsem tam seděla na posteli, cítila jsem se hrozně osamělá. Takhle mi naposledy bylo, když jsem zjistila, že Greg umřel.

Rozvázala jsem pásek županu a lehla si. Výprava do koupelny následovaná napjatou konverzací mě unavila. Chtěla jsem, aby je Curran nechal uspořádat svatbu a já to měla z krku.

Něco se pohnulo za oknem. Zvedla jsem hlavu. Nic. Jen obdélníkový kus oblohy, neznatelně světlající úsvitem. Pokoj byl někde ve druhém nebo třetím patře. Kolem nebyly žádné stromy. Uložila jsem se zpátky na polštář. Prima. Jako by toho nebylo dost, ještě začínám mít halucinace.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Rivka? To rozhodně ne. Ty holky neměly ve zvyku klepat. Vyklouzla jsem zpod peřiny a přešla k oknu. Žádné mříže ani alarm. Hádám, že když zvládáte vyčenichat kapku krve i v pěti litrech vody, poplašná zařízení vás příliš nezajímají. A jen naprostý šílenec by riskoval vloupání do domu plného stvůr. Otočila jsem se.

Ťuk, ťuk, ťuk.

No tak dobře, jasně. Přistoupím na pravidla hry. Západka byla staršího druhu, kovová a těžká. Budu muset použít obě ruce, abych okno otevřela. Položila jsem Zabiječe na parapet.

Za sklem se do tmy rozprostírala prázdná ulice. Povolila jsem západku a vytáhla okno nahoru.

Před oknem ležela úzká římsa, jen o něco širší než okrasný cihlový rám, vyčnívající ze zdi.

Bran se tam najednou objevil přímo přede mnou. Rukama mi přimáčkl dlaně k parapetu.

„Ahoj, holubičko,“ zazubil se na mě. „Jen se na to podívej. Tvůj hezký nůž nikde, a já tě držím za obě ruce. Co teď uděláš?“

Praštila jsem ho čelem do nosu.

„Au!“ Ztratil rovnováhu, pustil mě a zamáchal pažemi. Těsně předtím, než začal padat, jsem ho zachytila za kabát.

Ruka se mi otřela o známý plastikový balíček. Neuvěřitelné.

Trhnutím jsem ho vtáhla do pokoje a sebrala mu mapy, které měl zastrčené za pasem kožených kalhot. Z vynaložené síly se mi málem podlomila kolena. Snažila jsem se, jak to jen šlo, udržet se na nohou a zavrčela jsem na něj: „Ty jsi znovu ukradl ty mapy? To chceš umřít?!“

Vyfrkl z nosu trochu krve. „Nemůžu tomu kurva uvěřit. Rozbilas mi nos dvakrát za den. To mi zaplatíš.“ Vyskočil na nohy a zaútočil na mě.

A zastavil se, když se mu o hruď opřela čepel Zabíječe. Možná jsem byla slabá, ale stále rychlá. „Kdo jsi, co tu děláš, kdo je pan Kápě a proč chce Julii… a kde je její matka?“

„To je všechno?“ Hřbetem ruky si otřel krvavou šmouhu na rtu.

„Ano. Vlastně ne. Proč je ten kotlík tak důležitý? Kam se poděl? Jak je do toho zapletená Morrigan? Kam se vlastně ztrácíš, když se teleportuješ, a proč pořád kradeš ty mapy? Dobře, teď už je to vše.“

Mírně se na Zabíječe natlačil. „Už chápu. Chceš mě jen kvůli informacím v mé mysli. Kdo je pan Kápě?“

„Bílá róba? Chapadla?“

V očích mu zasvítilo. „Povím ti, co teď uděláme. Položíš mapy tady na postel. A když napočítáme do tří, oba po nich sáhneme. Pokud vyhraješ, povím ti, o koho se jedná. Když vyhraju já, budeš má.“

„Já?“

Mrkl na mě. „Mimochodem, hezká mašlička.“

Odvážila jsem se podívat dolů. Samozřejmě že mi pásek na županu povolil. A teď celý svět ví, že nosím kalhotky s mašličkou.

Přitáhla jsem si róbu blíž k sobě. „Na jak dlouho budu tvoje. Navěky?“

Sjel mě hodnotícím pohledem. „Bez urážky, ale zas tak přitažlivá nejsi. Pro jedno kvítí slunce nesvítí. Jedna noc bude stačit.“

Musela jsem uznat, že nepostrádá talent. Urazit a zároveň lichotit jedinou nabídkou, k tomu člověk potřeboval zvláštní um. „Ale nehodláš zmizet do mlhy a ty mapy vzít, že ne?“

Zdvihl ruce ve smírném gestu. „Dobře, dobře.“

„Přísahej při jméně Morrigan, že pokud vyhraju, dohodu dodržíš.“

Výstřel naslepo. Sledovala jsem, jak zareaguje. Zaváhal. Pro něj podobná přísaha znamenala vážnou věc, což znamenalo, že pravděpodobně půjde o bohyni, již uctívá.

„Přísahám při Morrighan, že budu ctít naši dohodu.“ Vyslovil to jméno podivným způsobem. Pravděpodobně tak, jak by se mělo správně vyslovovat.

Pohodila jsem Zabíječe na postel, aniž bych z Brana spustila oči, a položila mapy na pokrývky. „Ustup zpátky tři kroky.“

Oba jsme se dali do pohybu současně. On couval do středu místnosti, já k židli u zdi.

„Na tři. Jedna,“ řekl a předklonil se jako běžec. „Dva.“

A vrhl se po mapách. Popadla jsem židli a přetáhla ho s ní. Padl k zemi jako podťatý. Praštila jsem ho znovu, abych se ujistila, že na podlaze zůstane, překročila ho a zvedla mapy. „Tři. Vyhrála jsem.“ Teď by bylo ještě skvělé, kdyby se se mnou přestal točit pokoj.

Zachrčel a vyvalil se z něj proud obscénních nadávek.

„Víš, co je tvůj problém? Podceňuješ mě, protože jsem žena.“ Dloubla jsem do něj nohou. „Jméno toho chlápka v kápi, prosím.“

„Bolgor Pastýř z rodu Fomoár.“ Mlha zavířila a zmizel.

Nohy se pode mnou podlomily. Padla jsem na postel. Fomoár? Takže Fomoriani. Pradávní nepřátelé Morrigan. Teď rybí zápach začal dávat smysl. Mořský démon samozřejmě bude smrdět rybinou. Zamračila jsem se. Bran slouží Morrigan. Ona a Fomoriané se navzájem nenávidí. To dává smysl. Ale co ten Pastýř chce po Julii?

Dveře se rozletěly dokořán a dovnitř vtrhl Derek následovaný dvěma kožoměnci ženského pohlaví.

Ukázala jsem jim mapy. „Tady. Dvakrát za jeden den. Dlužíte mi to.“

Derek převzal mapy a přičichl k nim, zatímco dámy zkoumaly okno.

„Je pryč,“ prohlásila ta mladší.

Derekova tvář se roztřásla vzteky. „Najdu ho. Nikdo nám tohle nesmí provést dvakrát za sebou.“

„Co se děje?“ Do pokoje vkročil Curran.

Derek pobledl. Hodně štěstí s vysvětlováním tak masivního narušení bezpečnosti.

Bran se objevil v pokoji ve spirále mlhy, trhnutím rozevřel župan, aby mi ho mohl strhnout z ramen. Políbil mě, až jeho zuby křísly o moje. Pokusila jsem se ho kopnout kolenem, ale očekával to, takže úder zablokoval nohou. Když si uvědomil, že se mi jazykem do úst nevpáčí, pustil mě. „Stejně tě dostanu,“ slíbil mi.

Curran se po něm vrhl, ale zachytil už jen cáry mlhy.

Hřbetem ruky jsem si otřela ústa.

„Ublížil ti?“ zeptal se Pán šelem.

Kdybych dokázala očima metat blesky, sežehly by ho na místě. „Záleží na tom, co považuješ za ublížení. Co je to tady za cirkus?“

Curran zavrčel.

„Opravdu působivé,“ řekla jsem mu. „Ale on už tě neslyší.“

Omotala jsem si župan znovu kolem těla, vydrápala se na postel a přikryla se. Na jednu noc bylo toho vzrušení až dost.

11.

Vzbudila jsem se, protože mě kdosi pozoroval. Otevřela jsem oči a spatřila Juliin obličej jen pár centimetrů od mého. Dlouhou chvíli jsme na sebe jen koukaly.

„Neumřeš, že ne?“ zeptala se mě tichounce.

„No, teď zrovna ne.“ Říct něco podobného samozřejmě znamenalo vybídnout všehomír, ať se mi pokusí dokázat opak. Mentálně jsem se obrnila pro případ, že by stropem proletěl zbloudilý meteorit a rozbil mi hlavu.

„To je dobře,“ pověděla a v hlase jí zaznívala jen radost.

Vydrápala se na postel, aby se stočila v koutku do klubíčka s rukama položenýma na kolenou. „Vyděsila jsem se. Mám strach, když jde máma do práce.“ Položila si hlavu na ruce. „A když odchází Red.“

„Tak se žije špatně.“

„Nemůžu si pomoct.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Děti většinou nechápou pojem smrti. Cítí se v bezpečí a nesmrtelné. Julie plně rozuměla významu slova i následkům. Nedokázala se s tím vyrovnat. Netušila jsem, jak jí pomoct.

„Chtěla bych se tě zeptat na jednu věc, kterou jsi říkala Redovi.“ Kdybych tak přišla na způsob, jak tu otázku podat správně. „Povědělas mu, že mu dáš, co máš. Cos tím myslela?“

Pokrčila rameny. „Sex. Red prý zná rituál, který by mu předal mou moc, kdybych se s ním vyspala.“

Zírala jsem na ni neschopná slova. Co řekla, bylo špatné v tolika ohledech, že mi to na okamžik zahltilo mozek.

„Nepotřebuju ji. Není to zas tak velká věc. Tak umím vidět barvy magie, no a? Když mu je předám, zesílí a pak nás bude moct ochraňovat oba. Udělala bych to hned, ale on chce počkat. Říká, že když se to provede, až úplně dospěju, získá té moci víc.“

„Věříš mi, Julie?“

Ta otázka ji zastihla nepřipravenou. „Jo.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Kouzlo přenášející moc z jednoho člověka na druhého neexistuje.“

„Ale…“

„Nech mě domluvit.“ Sedla jsem si a snažila se ze všech sil mluvit vyrovnaným tónem. „Čarodějky umí jedno kouzlo, které jim na nějakou chvíli umožňuje napodobit něčí moc. A ano, zahrnuje sex a taky se dá provést tak, aby si ten druhý myslel, že jeho moc zmizela, ale není to pravda. Tak to nefunguje. Tvá moc je tvou podstatou. Máš ji v krvi, kostech… v každé buňce svého těla. Proto lidé pálí obvazy, protože jejich magie přetrvává v krvi, i když je oddělená od těla.“ Což je taky důvod, proč musím zabít každého, kdo by se dostal k mým zakrváceným obvazům.

Otevřela pusu.

„Povím ti něco víc o tom kouzlu. Říká se mu zrcadlový svazek. Víš, jak to probíhá mezi ženou a mužem při sexu?“

Na vteřinu v ní probíhal vnitřní boj, kdy váhala mezi tím, že mě sjede, jak nechutná jsem, a touhou ukázat mi, kolik toho ví o světě dospělých.

Snaha udělat dojem vyhrála. „Jo. Muž strčí svou věc…“

„Penis.“

„Penis do ženy.“

„A co se stane na konci?“

„Orgasmus.“

„A víš, co orgasmus s mužem udělá?“ Kate Danielsová, odbornice na sexuální výchovu nezletilých. Zabijte mě někdo. Hned.

„Eeeh…?“

„Ejakuluje. Vystříkne z něj sperma.“

Přikývla. „A tak se dá otěhotnět.“

„Vzpomínáš si, že krev obsahuje magii? No tak sperma ji v sobě taky má. Je to mužovo sémě, je dost mocné. Obsahuje spoustu magie. No a zrcadlový svazek funguje tak, že čarodějka má sex s mužem. Pak v ní zůstane jeho sperma, které takhle dokáže přežít až pět dní. Dokud spermie žijí, čarodějka je může využít k napodobení mužovy moci. Sice nebude tak silná jako u něj, ale pokud udělala vše správně, získá ji. Ve chvíli, kdy s tím mužem souloží, na něj sešle kouzla, po nichž je otupělý a velmi unavený. Cítí se slabý. Může se pokoušet kouzlit, ale necítí vlastní moc. A když se zrcadlový svazek přeruší, síla se mu zase vrátí jako dřív.“

Už jsem se s podobnými případy setkala dvakrát a v obou případech oběti kouzla zabily čarodějky, jež si s nimi takhle zahrávaly. Jednalo se o ohyzdné kouzlo, většinou používané z nejrůznějších pochybných důvodů.

„Už chápeš, proč funguje, jen když ho sesílá žena? Její tekutiny se do muže nedostanou v takovém množství, aby to kouzlo mohlo fungovat i naopak.“

Pozorovala jsem ji, pomalu jí to začínalo docházet. Přála jsem si, abych už jí nemusela říct ani slovo.

„Někdo, pravděpodobně čarodějka, Redovi o tom kouzlu pověděl. Je nebezpečné, Julie. Může se při něm pokazit strašně moc… Red ví dost o magii, aby si spočítal, jak riskantní to je, a kdyby si to nechal uležet v hlavě, přišel by na to, že je pouze jednosměrné. Ale chce tu moc tolik, že nad tím ani nepřemýšlel. Prostě po té příležitosti skočil.“

Pochopila, kam tou narážkou mířím. „Ale Red mě miluje!“

„Red víc miluje moc. Co je to za přítele, když se tě snaží obrat o tvá kouzla? Zneužít tě? Sex je…“ Těžko jsem hledala správná slova. „Intimní záležitost. Láskyplná, nebo by alespoň měla být, krucinál. S někým spíš proto, že chceš sebe i toho druhého udělat šťastným.“

Do očí se jí nahrnuly slzy. „Když mu předám svou moc, tak bude šťastný a tím pádem budu šťastná i já!“

Bylo jen dobře, že se teď Red skrýval kdesi daleko, protože kdybych ho v téhle chvíli měla po ruce, zakroutila bych mu tím jeho hubeným krčkem.

„Jsi senzibilka. Takový člověk se rodí jeden na deset tisíc obyčejných. Ty a tvá máma jste dost chudí, že? Julie… s menším výcvikem bys mohla vydělávat třikrát nebo čtyřikrát tolik co já za několik let usilovné práce. Lidé by ti přiváželi peníze po vagónech. Zaplatili by ti dokonce i školu, abys jim pak mohla říct, jakou barvu magie která věc vyzařuje. Ale i kdybys měla tu nejneužitečnější moc na světě, dokonce i kdybys pořádně uměla jen lusknutím prstů napodobit pšouk, řekla bych ti to samé co teď. Neměla by ses vzdávat sama sebe, jen abys někoho udělala šťastným.“

„O tom, co mi dělá radost, rozhoduju já sama!“ Seskočila z postele a dusala pryč.

„Jestli z toho nemáš úplně dobrý pocit, tak se tvůj instinkt asi nemýlí.“

Práskla za sebou dveřmi. No, zvládla jsem to vyřídit se svým obvyklým taktem, jemností a smyslem pro perfektní načasování.

Vstala jsem a začala se shánět po něčem k jídlu.

* * *

Mladí kožoměnci neměli zrovna moc na výběr, když došlo na hledání vlastní osobnosti. Jakmile se dostali do puberty, měli jen dvě možnosti. Stát se lupem, a nebo se řídit Zákonem.

Lupové se vzdali veškeré kontroly nad svým tělem a následovali ho do pekla kypícího hormony. Jedli lidské maso. Vyžívali se v bolesti a sadistických choutkách, sklouzávali od jednoho promyšleného mučení k dalšímu, dokud je pistole, meč nebo drápy nevysvobodily z utrpení… nebo dokud díky Lyk-Vé úplně nevyhořeli. Lupové umírali mladí a nenechávali po sobě hezké mrtvoly.

Řídit se Zákonem znamenalo kontrolovat každý vlastní krok. Pokud chtěli svobodní lidé Zákona nadále zůstat lidští, museli vynakládat neobyčejné množství snahy, aby vnitřní šelmy udrželi na krátkém vodítku. Zákon znamenal přísnou duševní hygienu, disciplínu, zodpovědnost, smysl pro hierarchii a poslušnost. Víceméně seznam věcí, jež zrovna mě přiváděly k šílenství.

Jedinci, kteří se tím krušným Zákonem řídili, se pak chovali podle daných norem. Věděli, kde mají hranice. Vyhýbali se kouření, silným pachům, alkoholu a koření, jelikož otupovalo jejich smysly. Málokdy si dopřávali nějaké výstřelky. Až na jídlo.

Kožoměnci se ládovali jako bezední. A já se je snažila ze všech sil napodobit. Umírala jsem hlady a netušila jsem, kdy se opět dostanu k jídlu.

V kuchyni jsem seděla sama. Na snídani už bylo pozdě i podle nejvolnějších měřítek. Zrovna jsem měla v ústech první sousto, když se tam objevil Derek a usadil se naproti mně.

Měl plné ruce. V jedné držel staromódní plechovku od kávy, v druhé bytelné nůžky na kov. Z plechovky vytáhl velký železný hřebík, kus drátu a pak začal z plechovky odřezávat pěticentimetrový pásek. Pozorovala jsem ho, jak ohýbá hřebík do mírné vlnovky. Složil proužek kovu do ruličky, jako by se jednalo o plastelínu, a připíchl ho na hřebík.

Je fajn být vlkodlakem.

„Máte tady někde kopii Almanachu?“

Derek vstal a přinesl mi Almanach mystických stvoření. „Díky.“

Palcem jsem listovala mezi stránkami, zatímco jsem si druhou rukou pomohla ke kusu slaniny. Žádný Bolgor Pastýř. Po rivkách ani zmínka stejně jako o kušiníkovi. Samozřejmě, pokud by tam o nich něco bylo, pravděpodobně bych to věděla. Almanach jsem od začátku do konce přečetla už několikrát. Málokdy v něm vystihli správně všechny detaily, ale jednalo se o dobrého obecného průvodce věcmi magicky lahodnými.

Krátce poté, co jsem se pustila do druhého talíře, se v kuchyni objevila Julie a mrzutě zaujala místo vedle mě.

Derek k hřebíku přidal několik dalších kovových proužků, pevně je sevřel a začal obmotávat drátem.

„Dereku, kdyby chtěl chlapec vzít holce moc tím, že se s ní vyspí, co by sis o tom myslel?“

„Něco bych mu zlomil. Nohu… nebo paži.“ Stiskl drát pevněji. „Ale asi bych ho nezabíjel, pokud by z toho nedělal zas tak velkou vědu.“

„A co kdyby to děvče chtělo chlapci moc předat dobrovolně?“ zeptala jsem se.

„Pak bych si myslel, že je to dost hloupý nápad.“ Pokrčil rameny. „Může se to vůbec povést?“

„Ne.“

„Dobře pro tu holku. Aspoň se snad poučí a najde si jiného kluka.“ Konečně uvolnil sevření a podal Julii kovovou růži.

„Na, to je pro tebe. Kate, jestli už jsi skončila s jídlem, Curran tě chce vidět. Je nahoře na střeše.“

Následovala jsem ho ke schodišti a společně jsme vyšli až do třetího patra, kde malý vysouvací žebřík vedl ke čtvercovému kusu oblohy. Úspěšně jsem ho zdolala a vynořila se na ploché střeše budovy.

Ta byla posázená nejrůznějšími závažími. Curran ležel na lavičce se zesíleným ocelovým rámem. Zrovna cvičil benchpress, pomalým kontrolovaným pohybem nad sebou zvedal naloženou činku a pak ji zase nechal klesat k hrudníku. Nepodváděl tím, že by ji dole nechal „odrazit se“ od žeber.

Přišla jsem blíž. Činka byla silnější než mé zápěstí. Určitě udělaná na zakázku. Pokusila jsem se spočítat na ní navěšené kotouče závaží. Normální tyč vážila dvacet kilo, stejně jako standardní kotouče. Ale tyhle rozhodně nevypadaly normálně.

Postavila jsem se vedle a pozorovala, jak se činka zvedá a klesá. Curran na sobě měl staré, roztrhané tričko, takže jsem viděla, jak mu pod látkou pracují svaly.

„Kolik vzpíráš?“

„Tři sta dvacet kilo.“

No tedy budiž… já se jen postavím tady kousek vedle, uklidím se ti z cesty a budu doufat, že si nevzpomeneš na můj slib, že ti nakopu zadek.

Zazubil se. „Chceš mi dělat sparing partnera?“

„Ne, díky. Ale mohla bych tě podporovat slovně, kdybys chtěl.“ Zhluboka jsem se nadechla a pak vyštěkla: „Bez práce nejsou koláče! Bolest, co cítíš, je jen slabost opouštějící tvé tělo! Tak dělej! Tlač! Opři se do toho! Ty té váze poroučíš, ne ona tobě!“

Nevydržel to. Tyč se zastavila ošemetně blízko jeho hrudníku, zatímco se mu tělo otřásalo smíchy. Přistoupila jsem blíž a popadla ji. Dostala jsem se tak do neskutečně kompromitující pozice, jelikož měl hlavu opravdu blízko mým stehnům a tím pádem i oblasti přímo nad nimi, ale nechtěla jsem vysvětlovat rozzuřené Smečce, jak se mi podařilo při vzpírání rozdrtit Pánovi šelem hrudník.

Vložila jsem se do toho i zády. Ani za nic bych nezvládla tu tíhu zvednout celou, pokud mi nepomůže.

Činka stoupala nahoru šnečím tempem.

„Přestaň si hrát, Currane, a začni zvedat.“

Podívala jsem se dolů a zjistila, že mě upřeně pozoruje. Usmíval se. Očividně se nekonečně bavil pohledem na to, jak funím a namáhám se.

Zdvihl činku vzhůru a pak ji nechal sklouznout do držáku po stranách lavice.

Okamžitě jsem zatroubila na ústup a vzdálila se od něj o nějaký ten metr. Posadil se, sundal si triko a začal si jím utírat pot z hrudníku. Pomalu. A trošku se přitom ještě protahoval, abych měla na co koukat.

Otočila jsem se a radši se zadívala na krajinu kolem. Kdyby mě někdo viděl se slinou v koutku, nenávratně by mi to poškodilo image. Mimo to, kdyby se začal protahovat celý, asi bych omdlela. Nebo skočila ze střechy.

Potřebovala jsem si s někým užít. Protože hrozilo, že jinak mé hormony vytáhnou do boje a úplně přehluší hlas rozumu.

Curran přešel k okraji střechy a postavil se vedle mne. Před námi se rozprostíralo rozbořené město bojující s přibližující se magickou erupcí. V dálce se bortily prázdné skořápky mrakodrapů. Mezi nimi a Pevností se rozprostíral pokroucený labyrint ulic, posázený zelení tam, kde si příroda znovu přivlastnila ruiny budov.

Možná jsem si jen něco namlouvala. Možná že si utíral pot jen proto, že mu vadil na kůži, a ne, aby se přede mnou předváděl. Zase jsem moc sebestředná a vztahovačná.

„Co uděláš s tím dítětem?“ zeptal se.

„Vezmu ji k Řádu. Pod budovou pobočky mají kryptu. Má půl metru silné dveře a je chráněná clonou, kterou by nedokázaly prolomit ani všechny oddíly mágů Vojenských jednotek obrany proti nadpřirozenu. Momentálně jde o nejbezpečnější místo ve městě.“

Řád musel ve městě vlastnit i další budovy, ale nestála jsem v jeho hierarchii tak vysoko, abych věděla o jejich umístění nebo funkci. O kryptě bych také nevěděla, kdyby si Ted nemyslel, že ji přede mnou může schovat. Pokud jsem se ocitla v nějaké budově s dveřmi označenými nápisem „Neautorizovaným osobám vstup zakázán“, dříve nebo později jsem se vždycky pokusila pohrát si s jejich zámkem, abych se mrkla, co je uvnitř tak speciálního.

„Můžeš ji nechat tady,“ navrhl Curran. „Postaráme se o ni.“

„Díky za nabídku. Opravdu mě upřímně těší. Ale pronásledují ji podivné bytosti. V kryptě bude v bezpečí. Nechci být zodpovědná za něčí smrt.“

Povzdechl si. „Uvědomuješ si, že jsi mě právě urazila?“

„Jak to?“

„Naznačila jsi, že nejsem schopný ochránit ji nebo vlastní lidi.“

Zadívala jsem se na něj. „Takhle jsem to nemyslela.“

„Omluv se a nechám to plavat.“

Pevně jsem rukama sevřela kovové zábradlí před sebou. Kdybych vzala vzpěračskou tyč a přetáhla s ní Pána šelem po hlavě, nejednalo by se o zrovna vhodné diplomatické gesto.

„Omlouvám se, Vaše Veličenstvo.“ Tak. Zachovala jsem se zdvořile. Skoro mě to zabilo.

„Omluva přijata.“

„Ještě něco?“ Vaše nadutosti.

„Ne.“ Zdvihl další obrovskou činku a začal posilovat jeden z bicepsů.

Otočila jsem se k odchodu a pak se zastavila. Měl dobrou náladu. Byl uvolněný. Nevynadal mi. Možná už se mi nenaskytne lepší příležitost. „Myong.“

V hrdle mu zabublalo hluboké, varovné zavrčení. „Řekl jsem později.“

Technicky vzato už později bylo. „Myslím, že ho velmi miluje.“

Skoro zaprskal. „Zapomínáš, s kým mluvíš. Přestaň!“

„Je dost pasivní a ty ji děsíš. Muselo ji to stát dost odvahy, než přišla za mnou a zeptala se.“

Odhodil činku stranou. Chvíli letěla a pak s hlasitým zaduněním narazila do dlažby na střeše. Zanechala v ní viditelnou prohlubeň.

Curran zamířil ke mně, v očích mu blýskalo. „Jestli ji nechám jít, budu za ni potřebovat náhradu. Hlásíš se dobrovolně?“

Vypadal, že „ne“ nebere jako odpověď. Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy a začala couvat dál od okraje střechy. „Stát se přítelkyní číslo dvacet tři, která bude brzy nahrazena ve prospěch přítelkyně číslo dvacet čtyři s trochu větším poprsím? To si nemyslím.“

Pořád se blížil. „Ale… opravdu?“

„Jo. Uvidíš nějakou krásnou ženou, sbalíš ji, necháš ji, aby si na tobě vypěstovala závislost, a pak ji odkopneš. No a tentokrát tě ženská opustila dřív, než se tak stalo, a tvé obrovské ego se s tím nedokáže vyrovnat. Když si pomyslím, že jsem doufala, že bychom si mohli promluvit jako dva rozumní dospělí… kdybychom byli my dva posledními lidmi na Zemi, radši bych si našla nějaký pohybující se ostrov, abych od tebe byla co nejdál.“ Už jsem skoro dorazila k průlezu se žebříkem.

Najednou se zastavil a pak zkřížil ruce na prsou. „Uvidíme.“

„Nebude nic k vidění. Díky za záchranu a za jídlo. Beru děcko a odcházím.“ Skočila jsem do díry, sjela po žebříku a zamířila dolů do haly. Nenásledoval mě.

Došlo mi to až v půli cesty do prvního patra. Právě jsem sdělila alfovi všech kožoměnců, že dřív zamrzne peklo, než mě dostane do postele. Nejenže jsem právě zamávala na rozloučenou veškeré spolupráci se Smečkou, ale taky jsem ho vyzvala. Už zase. Zastavila jsem se, abych mohla několikrát udeřit čelem do zdi.

Drž už radši hubu, ženská pitomá.

Derek se objevil u paty schodiště. „Koukám, že to muselo jít skvěle…“

„Ušetři mě svých poznámek.“

„Takže počítám, že teď hodláš odjet.“

Přestala jsem ničit hlavou stěnu a zadívala se na něj.

„Bude ti vadit, když se k vám připojím?“ zeptal se.

„Proč?“

„Chci dostat toho zloděje.“ Derekův výraz byl pochmurný. „Má pro tebe slabost.“

Pouvažujme nad tím… Vlkodlak, jenž mě dokáže předběhnout, ohýbá kov a dělá z něj prsty růže, a taky může v případě nebezpečí popadnout Julii a vyrazit pryč jako raketa, takže ho rajdy se zuby vypůjčenými od hlubinných ryb nikdy nenajdou.

„Jistě. Ráda tě s sebou vezmu.“

12.

Telefon ve vstupní hale Pevnosti kožoměnců nějakým zázrakem fungoval. I když jsem umírala touhou odtamtud zmizet, nehodlala jsem riskovat tím, že půjdeme celou cestu pěšky.

Maxine to zvedla po prvním zazvonění. „Atlantská pobočka Řádu. Jak vám mohu pomoci?“

„Maxine, to jsem já. Můžu mluvit s Tedem?“

„Je venku.“

„Venku? Ted nikdy nechodí ven. Kde je?“

„Na pochůzce, má nějaké vyřizování.“

Do háje. „A co Mauro?“

„Ten je taky pryč. Stejně jako většina ostatních rytířů.“

Co to sakra? „Zbyl tam vůbec někdo?“

„Andrea.“

No páni. „Můžu s ní mluvit?“

Ve sluchátku to klaplo a pak se ozval Andrein hlas. „Nazdar, Kate.“

Ahoj, Andreo. Vím, že na tebe zaútočil lupus, ale mohla bys přijet a vyzvednout mě a vlkodlačího puberťáka z centrály kožoměnců? Zhluboka jsem se nadechla. Mohla jsem jen doufat, že netrpí posttraumatickým stresovým syndromem.

„Opravdu je mi stydno, že o tohle musím žádat zrovna tebe, ale nemám na výběr. Snažím se doprovodit malou holku do Řádu, abych ji mohla schovat v kryptě. Budu potřebovat tři koně.“

„Žádný problém. Kde jste?“

„V jihovýchodní pobočce Smečky.“ Když jsem jí to říkala, lehce jsem se přikrčila. „Potkám se s tebou na rohu Gryfí a Atlantské avenue. A budu s sebou mít kožoměnce.“

Nezaváhala ani na okamžik. „Vydrž. Hned budu tam.“

Sbalila jsem Julii, znovu ozbrojenou mým nožem, a odešli jsme. S Derekem v závěsu.

„Kam máme namířeno?“

„K Řádu.“

Kolem nás se město oklepávalo po magií naplněné noci. Brzy ráno sice nastal odliv a znovu zavládla technologie, ale vlny magie přicházely a odcházely celou noc.

„Co budeme dělat v Řádu?“ zeptala se Julie.

„Jejich pobočka je velmi dobře opevněná. Nechám tě tam s Andreou. Je to moc milá dáma.“

„Ne! Zůstanu s tebou!“

Počastovala jsem ji tvrdým pohledem. „Julie, tohle není demokracie, aby ses se mnou mohla hádat.“

„Ne!“

Šla jsem dál. „Musím jít ven a začít hledat tvou mámu. Chceš, abych ji našla, nebo ne?“

„Chci jít s tebou.“

Na rohu Gryfí ulice a Atlantské avenue brzdili dopravu lidé shromáždění kolem jeřábu. Směrem k nám se okrajem davu proplétala hubená, tmavovlasá holčina s lehkou elegancí kapesního zloděje. Julie vytáhla dýku a zpražila kapsářku pohledem. Ta se rozhodla vybrat si jiný cíl a změnila kurs.

Kov jeřábu zasténal pod jakousi nesmírnou vahou. Praskl jeden z kabelů a nad shromážděním se zavlnil obrovský rybí ocas, následovaný hadím tělem pokrytým tyrkysovými šupinami většími než má hlava. Leskly se vlhkostí.

Ta ryba mi byla něčím povědomá. Nedokázala jsem si ale vzpomenout, kde jsem ji mohla vidět. Rybu vysokou jako třípatrový dům. To není zrovna pohled, který by se dal jen tak vymazat z mysli.

„Co je to?“

Plešatějící muž ve středních letech s odznakem vozky na kožené vestě se ke mně otočil: „Ryba z rybího trhu.“

„Ta bronzová socha, která stávala před tržištěm?“

„Bývala bronzová.“

„Jak se sem dostala z Buckheadské ulice?“

„Tekla tudy řeka,“ ozvala se žena po mé levici. „Viděla jsem to z okna.“

„Zem je suchá,“ upozornil ji vozka.

„Říkám vám, viděla jsem řeku. Dalo se jasně vidět skrze vlny… jako kdyby byla udělaná z duchů. Něco takového jsem v životě neviděla.“

Vozka si odplivl. „Přesně tak. Inu, uvidíme i horší věci, než se erupce přežene.“

Stáli jsme stranou, mimo dav, a dívali se, jak rybu zvedají.

„Nemůžeš mě jen tak opustit,“ prohlásila Julie.

Ve světle naší předchozí konverzace jsem měla pocit, že bude jásat radostí, až se mě zbaví. „Chci, aby ses zamyslela nad tím večerem, kdy přišly rivky.“

Pobledla.

„Ještě pořád jsou někde venku. Kvůli něčemu tě chtějí a jen tak se nevzdají. Představ si, že bys byla na místě své mámy. Dovolila bys dceři potulovat se po městě s nějakou divnou ženskou lovící rivky, a nebo bys chtěla, aby bylo tvé dítě v bezpečí?“

Protáhla obličej. „Ale ty nejsi moje máma. Nemůžeš mi rozkazovat, co mám dělat,“ odtušila nakonec, ale tón jejího hlasu naznačoval, že už se nechce dál hádat.

„Jsem tvá náhradní máma. Na čas,“ pověděla jsem jí.

„Jsi spíš něco jako potrhlá teta, kterou rodina zavolá, když někoho potřebuje vytáhnout z basy,“ oznámil mi Derek.

Ukázala jsem na něj prstem. Zazubil se.

„Dokud nenajdeme tvou pravou mámu, Julie, mám tě na starosti. Má tě ráda, je to dobrý člověk. Zaslouží si, aby ji někdo vypátral, a proto musíš být v pořádku. Kdybych se s ní setkala, ale mezitím se něco stalo tobě, nevěděla bych, co mám dělat.“ A jestli tvou mámu nenajdu, určitě by chtěla, abys byla v bezpečí.

Na druhém konci křižovatky se vynořila Andrea na hnědém valachovi a vedla s sebou tři koně.

* * *

Nejradši bych cválala celou cestu k pobočce Řádu, ale provoz na silnici byl příliš hustý. Celé město vědělo, že udeří silná vlna magie, a jelikož byl zrovna u vlády tech, pokoušelo se využít zbývající čas co nejlépe. Museli jsme se spokojit s pomalým klusem.

Andrea jela vepředu, Julie za ní a panicky svírala otěže, až jí zbělaly klouby. Derek a já jsme skupinu uzavírali. Chtěla jsem malého génia držet od Andrey co nejdál. Jakmile se vám zblázní parťák a pokusí se vám žaludek proměnit v příruční bufet, i když ještě žijete a dýcháte, to si pak můžete ke kožoměncům vypěstovat mírnou nelibost. Proč pokoušet osud, že?

„On je jinak docela trpělivý,“ řekl Derek a pobídl koně, abychom jeli vedle sebe.

„Kdo?“

„Curran.“

Přikývla jsem. „Je trpělivý, pokud všichni hrají podle jeho pravidel.“

„To není pravda. Nikdy jsi ho neviděla, když není pod tlakem.“

„Jelikož je Pán šelem, dokážu si představit, že musí být pod tlakem neustále.“ Povzdechla jsem si. „Nechtěla jsem ho vytočit. Prostě šlo jen o špatné načasování. Byl napumpovaný adrenalinem po posilování, a tak se choval agresivněji než obvykle. Vybrala jsem si špatnou chvíli pro řešení problémů. To je všechno.“ Tohle, a navíc fakt, že jsem nebyla schopná v jeho přítomnosti udržet pusu na uzdě. Dostával se mi pod kůži.

„Je to taky tou erupcí,“ doplnil Derek. „Sebeovládání je pak o něco těžší.“

„Podívej, jestli chceš, mohla bych se to pokusit urovnat, pokud dostanu další příležitost.“

Jako by se stalo. Po tom výbuchu na střeše jsem pro Smečku zřejmě doživotně nežádoucí osoba.

Pořádně jsem se mohla nadechnout až ve chvíli, kdy jsme sesedli na parkovišti Řádu.

Otevřela jsem dveře dokořán a nasměrovala Julii dovnitř. „Druhé patro. Mám kancelář po levé straně, je to hned ta první. Mělo by být odemčeno.“ Proklouzla tam.

Zatímco jsme se staraly o koně, vysvětlila jsem Andree celou situaci okolo Juliiny nezvěstné matky, rivek a Bolgora Pastýře neboli pana Kápě. Derek stál na stráži u dveří Řádu, ale jsem si jistá, že zaslechl každé slovo. Vlčí uši fungovaly mnohem líp než lidské a ty jeho byly nadmíru citlivé.

„Fomoriané,“ poznamenala Andrea. „Kam ten svět spěje?“

„Tři věci. Co tu dělají? Proč by chtěli Julii a co se stalo její mámě?“

Andrea zavrtěla hlavou. „Nemám nejmenší představu. Ale taky to není můj obor. Já střílím. Opravuju věci. Jsem dobrá v rezonanční teorii o světě po Změně. Ale zeptej se mě na něco o folklóru, a mám okno.“ Zazubila se. „Ale tvou holčičku ochráním.“

„Omlouvám se, že ti to takhle hážu na krk.“

Zadívala se krátce na Dereka. „Přála bych si, aby kolem mě přestali všichni chodit po špičkách. Někdo to udělat musí, tak proč ne já. Stejně musím v pobočce zůstat. Je to standardní procedura během magické erupce. Jeden rytíř by měl být vždy přítomen v centrále. Pohlídám ji.“

Zaváhala jsem. Pokud mi někdo mohl v téhle situaci pomoct, byla to Andrea. Byla ukázkovým rytířem a znala naprosto všechny předpisy.

„Copak?“ zeptala se, jako by mi dokázala číst myšlenky.

„Měla bych sepsat prosbu o bezpečný azyl?“

Andrea se zamračila. „Dělá ti starost ta klauzule o ‚hrozbě pro lidstvo‘?“

„Jo.“

Dobrá věc na prosbě o bezpečný azyl byla, že každý rytíř a v podstatě celý Řád dohromady by Julii chránili před jakýmkoliv nebezpečím, dokud by zůstala v jejich péči. Ale pokud by onen formulář podepsala, znamenalo by to, že by spadala pod jejich péči a tím pádem i pod jejich zákony ohledně ‚hrozby pro lidstvo‘. Kdyby se jí stala, rytíři by byli vázáni stanovami Řádu a museli ji zlikvidovat.

Neměli zrovna ve zvyku zabíjet malé holky, ale věděla jsem, že alespoň Ted se řídil pravidlem, že je možné obětovat jednotlivce pro dobro většiny. Neměla jsem nejmenší ponětí, proč rivky a Pastýř po Julii jdou. Co já vím, možná Fomorianům někdo předpověděl, že je klíčem ke zničení světa. Už se staly i podivnější věci. Nechtěla jsem Julii najít s podříznutým hrdlem. Jsem si jistá, že by jí dopřáli milosrdně rychlou smrt, ale to by se dalo za útěchu považovat jen stěží.

Andrea se usmála. „Dobrá zpráva je, že ji nemusíš vyplňovat. Je sirotek, nemá žádné známé příbuzné. Podle předpisu sedmnáct nad ní můžeš přebrat dočasné opatrovnictví, jelikož ona sama nemůže dle právního řádu uzavírat smlouvy. Vyplníš formulář 240-m a v očích Řádu se stane tvou chráněnkou. Během magických erupcí mohou všichni rodinní příslušníci člena Řádu legálně získat úkryt v nejbližší jeho pobočce bez toho, aby spadali pod podmínky článku o bezprostřední hrozbě. Dokud nikoho nenapadne, nemají právo ji… neutralizovat.“

„Nevím, jestli by něco takového podepsala. Pořád si myslí, že je její matka naživu. A já taky.“ Nebo v to alespoň doufám. „Mohlo by to v ní vzbudit nechtěné, nepříjemné pocity.“

„Není nutný její podpis, v tom tkví celá krása. Všechno, co potřebuješ, je svědectví dalšího rytíře, který je ochoten odsouhlasit, že jednáš v jejím nejlepším zájmu.“ Culila se od ucha k uchu. „A naštěstí jednoho takového znáš.“

„Díky,“ pověděla jsem jí. A myslela jsem to vážně.

„Bez problémů. Pro mě je to svého druhu zábava. Jsem tak neskutečně znuděná… jestli znovu udeří magie, stáhneme se dolů do krypty. A pokud se rivky objeví za techu, aspoň si pocvičím střelbu na pohyblivý cíl.“

Dveře se prudce rozletěly. Julie vpadla dovnitř hlavou napřed, narazila do Dereka a bila kolem sebe pažemi hlava nehlava. Popadl ji a zvedl ze země.

„Co je? Mluv!“

Napjala se a vyplivla jen jediné slovo: „Upír!“

* * *

Čekal na mě nahoře na mém pracovním stole. Lysé, vychrtlé stvoření obalené svaly připomínajícími ocelová lana, schované v lidské kůži. Ošklivé a mrtvé tak třicet nebo čtyřicet let. Někdo mu na pokožku naplácal neuvěřitelné množství růžového krému proti slunci. Z nějakého neznámého důvodu se nevsákl, ale proměnil v pastu, takže upír vypadal, jako by vlastním tělem prorazil obrovskou žvýkačkovou bublinu.

„To si ze mě děláš srandu.“

Upír rozevřel tlamu a ozval se z ní Ghastekův hlas. „Je mi potěšením tě znovu potkat, jako vždy.“

Musel to být Ghastek. Zajímalo by mě, jestli komunikaci se mnou Ghastekovi speciálně nařídil jeho šéf Natarádža, hlava místní pobočky Lidu, nebo jestli se k tomu děsivému úkolu hlásil dobrovolně.

Andrea vstoupila do kanceláře. V rukou se jí zničehonic objevily dvě pistole a mířily na upírovu tvář.

„Hezké střelné zbraně,“ poznamenal Ghastek.

„SIG-Sauer P226,“ opáčila Andrea. „Pohneš se, a oslepneš.“

„Opravdu si myslíš, že dokážeš překonat upíří reflexy?“ Ghastek udržoval lehký konverzační tón. Neprovokoval ji, byl jen zvědavý.

Andreiny rty se zkroutily v drobném úsměvu. „Opravdu to chceš zjistit?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Dokáže mu ustřelit hlavu, než sebou vůbec pohneš. Věř mi, měřením rychlosti se živím.“

Poznamenala jsem si v duchu, že se s Andreou nikdy nesmím pustit do férového boje. Jednalo by se o zatraceně těsný souboj. Rychlá jsem byla, ale ne tolik, abych překonala její pistole. Dokázala je tasit dřív, než bych z pochvy vytáhla Zabíječe. „Naštěstí pro všechny spolu bojovat nemusíme.“ Usmála jsem na ni.

Andrea přikývla. Zbraně zmizely. „Budu někde na patře.“

„Děkuji.“

Vyšla ven z kanceláře. Posadila jsem se na židli. „Dolů z toho stolu.“

Upír se ani nepohnul.

„Ghasteku, buď s ním pohneš ty, nebo já. Nezdvořáky ve své kanceláři nestrpím.“

Nemrtvý sklouzl na podlahu. „Nemyslel jsem to jako urážku.“

„Dobře, tak to tak ani nebudu brát. A teď mi prozraď, co tě sem přivádí.“

„Cítíš se dobře? Žádné zlomeniny nebo otevřené rány?“

„Ne. Proč se najednou tak zajímáš o mé zdraví?“

„A co návaly mdlob? Nebo mírné píchání v hrudníku a podél krku? Podobá se to pocitu, kdy se do odkrveného údu vrací cit, až na to, že tenhle proces probíhá zevnitř.“

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Máš nějaký zvláštní důvod, abys mi popisoval počáteční stádium nakažení bakteriální infekcí Imortuus?“

Upír se připlížil blíž. „Existuje jen jeden důvod.“

„Neměním se v upíra, Ghasteku.“ Pro mě to bylo fyzicky nemožné. Má krev chroustala bakterie zapříčiňující vampýrismus k snídani a ještě se ohlížela po dalším nášupu. Ze mne upír nikdy nebude. Ani kožoměnec.

Nemrtvý udělal další opatrný krok směrem ke mně. „Mohl bych se podívat na tvé duhovky, prosím?“

„Už jsem ti řekla, že nejsem nakažená. Nikdo mě nepokousal.“

„Když dovolíš…“

Naklonila jsem se dopředu. Upír se postavil na zadní a napřímil se, až se jeho tvář dostala na úroveň té mé. Hleděli jsme si z oka do oka, mrtvola a já, dělilo nás jen několik centimetrů. Skoro jsme se dotýkali. Dívala jsem se do kdysi modrých očí upíra. Teď se změnily v rudé kvůli cévkám roztaženým průtokem krve bující bakteriemi. V hlubinách očí se skrýval hlad. Strašlivý, všepožírající, neukojitelný. Kdyby Ghastekova kontrola povolila jen o vlásek, tahle ohavnost by se na mě vrhla a zaryla by mi drápy do masa při pátrání po čerstvé krvi.

Nebo by se o to alespoň pokusila. A pak bych ji zabila. Rozmáčkla bych tu nechutnou mysl jako komára. A cítila bych se fajn.

Vylepšilo by mi to den.

Nejradši bych je zabila všechny. Propracovala bych se hierarchií Lidu až k Rolandovi, jejich legendárnímu vůdci. Potřebovala jsem s ním probrat pár věcí. Ale naše konverzace bude muset počkat, dokud má moc nezesílí, protože by mě momentálně mohl smést z povrchu zemského jedním mrknutím.

Upír znovu sjel na podlahu.

„Spokojen?“

„Ano.“

„Znělo to zklamaně. To tě tolik přitahuje myšlenka, že bys mě mohl jako nemrtvou řídit?“

Upírova tvář zacukala, jak se snažila napodobit škleb Ghasteka, sedícího kdesi daleko v opancéřované místnosti v hlubinách Kasina. „Kate, to bylo ubohé. I kdyby z tebe byl skvělý exemplář. Jsi v úžasné fyzické kondici a máš správné proporce. Zrovna dneska ráno jsem procházel formuláře uchazečů. Polovina z nich je podvyživená, zatímco druhá má nesprávné tělesné rozměry.“

Ghastek v celé své kráse. Klinický přístup hadr.

Povzdechla jsem si. Měla jsem vůbec nějakou šanci, že se k důvodu jeho návštěvy dostaneme ještě dnes ráno? Přímo ukázkově jsme totiž marnili čas a já potřebovala začít pátrat po Juliině matce. „Dnes ráno mám poněkud nabitější program. Ocenila bych, kdybys přešel rovnou k věci.“

„Naše hlídka včera večer narazila na nezvyklý druh nemrtvého,“ oznámil mi Ghastek. „Chápavé vlasy, drápy a velmi zajímavá signatura moci.“

Tak drápy, hm? V duchu jsem si znovu prošla celý boj. Rivky je obnažovaly pouze, když jimi chtěly někoho zabít. Byt napadly nejdříve dvě, jen pár minut po sobě, ale další se ukázala až mnohem později. Něco ji zdrželo. Zkusila jsem štěstí. „A jak rychle se ten divný nemrtvý vaší hlídky zbavil?“

Jestli jsem Ghasteka překvapila, nedal to na sobě znát. „Ani ne za deset vteřin.“

„To je trochu smutné, nemyslíš?“

„Jednalo se o mladého upíra. Zrovna jsme ho dostali.“

Výmluvy, výmluvy. „Stále nechápu, co to má společného se mnou.“

„Sledovali jsme stopu moci až k tvému bytu. Skrze okno bylo vidět, že je v dost havarijním stavu. Ale vypadá to, že má nové dveře. Mám to brát tak, že ty staré byly zničené?“

„Velmi dramatickým způsobem.“

Upír se odmlčel. A je to tady.

„Lid by rád získal exemplář toho stvoření.“

Poslužte si. Ghastek byl bezpochyby nejlepším Pánem mrtvých ve městě. Dostával jen ty nejvhodnější tovaryše a upíry. Jestli obětuje několik svých ceněných krvesajů kvůli rivce, která se nakonec promění v hromádku slizu, výraz jeho tváře bude stát za všechny prachy.

„Tvůj úsměv má trochu zneklidňující nádech,“ odtušil Ghastek.

Pořád jsem se usmívala. „Nemůžu si pomoct.“

„Jelikož se incident odehrál ve tvém bytě, Lid by v tomto případě rád požádal o tvou asistenci. Co o nich víš, Kate?“

„Jen maličko,“ varovala jsem ho.

„Stejně se o ty informace poděl, prosím.“

Lid chtěl rivku opravdu moc. Možná že už jim staré dobré pilotování upírů přestávalo stačit. „A co z toho budu mít já?“

„Peněžní kompenzaci.“

Den, kdy si vezmu peníze od Lidu, bude také dnem, kdy se přestanu považovat za lidskou bytost. „Nemám zájem. Nějaké jiné návrhy?“

Upír na mě upřeně civěl, ústa pootevřená, jak Ghastek zvažoval možnosti. Vzala jsem štos formulářů, dala je upírovi do tlamy a za okraje je potáhla nahoru.

„Co to provádíš?“ zeptal se Ghastek.

„Rozbila se mi děrovačka.“

„Absolutně ti schází úcta k nemrtvým.“

Povzdechla jsem si a zkoumala roztřepené otvory ve formulářích. „Osobní selhání. Už jsi na něco přišel, nebo budu moct vyrazit ven?“

„Budu ti dlužit laskavost,“ řekl Ghastek. „Teď nebo kdykoliv v budoucnosti pro tebe vykonám úkol dle tvého výběru. Pod podmínkou, že při něm nebude způsobena přímá újma mně nebo mé posádce.“

Zamyslela jsem se. Byla to solidní nabídka. V rukou zkušeného Pána mrtvých představoval upír zbraň, jíž nebylo rovno. A Ghastek neměl jen zkušenosti, ale i talent. Taková laskavost by se mi mohla hodit. A i kdyby se mu do těch jeho chamtivých pracek rivka dostala, podrobí ji testům, aby určil rozsah její moci. A jakmile nemrtvá utrží vážnější zranění, promění se v sliz.

Měla ta dohoda vůbec nějaký háček?

„Maxine?“

„Ano, drahoušku?“

„Ghastek mě požádal o pomoc a slíbil mi za to laskavost. Máme nějaký formulář, kterým by se to dalo zaznamenat na papír?“

„Ano.“

„Chceš, abych podepsal smlouvu?“

„Jo.“

Upír ze sebe vydal sérii přidušených skřípavých zvuků a já si uvědomila, že se snaží reprodukovat Ghastekův smích.

* * *

Derek vešel do kanceláře, opřel se o zeď a zkřížil ruce na prsou.

„Tvůj společník je stále naživu,“ odtušil Ghastek a dál pročítal formuláře. „Pozoruhodné.“

„Je to tvrďák.“

Ghastekův podpis vypovídal o jeho kontrole nad upírem mnohem víc než jakékoliv lezení po stěnách nebo mávání drápatou prackou. Vypadal úplně stejně, jako kdyby listiny podepsal osobně. Musela jsem obdivovat zručnost, s jakou nemrtvého pilotoval. Ale stejně mi z něj naskakovala husí kůže.

„Jsem jedno velké ucho,“ prohlásil, když se Maxine vrátila i s papírováním zpátky k vlastnímu stolu.

„Před dvěma dny zmizel se svého shromaždiště v Jámě v Úlech kult amatérských čarodějek. To místo jsem navštívila kvůli jiné nesouvisející záležitosti a objevila tam bezednou díru v zemi a velké množství zbytkové nekromantské magie. Hodně krve. Žádná těla.“

„Pokračuj.“

„Našla jsem dceru jedné z čarodějek.“

„To dítě, co před několika minutami vběhlo do tvé kanceláře,“ řekl. „Nechtěl jsem ji vystrašit.“

„Ano.“ Necítila jsem se zrovna na to, abych mu dopodrobna rozvedla, že Julie má panický strach z upírů a jelikož zrovna nastal odliv magie, nemohla vycítit charakteristickou upíří magii. „Poprosila mě o pomoc. Zahrnula jsem ji pod ochranu Řádu.“ Tak se ani nepokoušej s ní něco vymýšlet. „Vzala jsem ji do svého bytu. V noci jsme byly napadeny.“

„Kolik jich tam bylo?“

„Tři, když nepočítám navigátora.“

Upír ztuhl. „On tam byl i navigátor?“

„Ano.“

„Člověk?“

„Ne tak docela.“

Popsala jsem mu Bolgora Pastýře, pozornost jsem věnovala hlavně chapadlům. Pak jsem mu do detailu vylíčila rivky, jejich vlasy a drápy pokryté otráveným slizem. Došlo i na hypotézu ohledně mořských démonů, ale nechala jsem si pro sebe, kde jsem k ní přišla. Mohla bych mu zamlčet věci ohledně prazvláštních pochodů doprovázejících smrt rivek, ale dohoda byla dohoda. Takže jsem mu vyklopila všechno i ohledně roztávání v kaluž slizu.

Svůj téměř úspěšný odchod z tohoto světa jsem shrnula velice stručně. „Bodli mě do zad, potom jsem zneškodnila rivku a zavolala svému parťákovi, který mě převezl k mágu léčiteli.“ Což byla téměř pravda. Byla jsem si naprosto jistá, že nikdo v mém okolí kromě Pánů mrtvých nedokázal upíry ovládat, a pro mě bude nejlepší, když se o mých schopnostech nikdo nedozví.

Upír ztuhl skoro jako socha, zatímco Ghastek informace zpracovával. Když přišlo na nekromantskou magii, Lid se považoval za monopolního hráče. A představa, že po městě běhá cizí navigátor nemrtvých… Ghasteka musel podobný fakt užírat, i když byl navigátor démon. „Ta přezdívka – Pastýř. Zajímá mě. Možná má něco společného s jeho schopnostmi pilotovat více nemrtvých najednou.“

Nehty jsem zabubnovala o desku stolu. „Důrazně ti doporučuju, aby ses vzdal pronásledování a lapání rivek. Když je někdo vážně zraní, roztečou se v hromádku slizu.“

„To je nanejvýš nešťastné, ale rád bych se o tom přesvědčil osobně. Máš nějaký zvláštní důvod, proč si myslíš, že se Pastýř pro tu dívku vrátí?“ zeptal se Ghastek. Zamýšlel se nad tím, jestli rivky nemohly být bývalými členkami Sesterstva vrány, proměněnými v nemrtvé jakousi podivnou silou, kterou osvobodily. Taky jsem se nad tím už zamýšlela.

„Děvče je schované v kryptě. Jestli se o to pokusí, má smůlu.“

„Jaké máš teď plány?“

„Půjdu navštívit specialistu, který by mi mohl pomoci vnést do tohohle zmatku trochu světla. Chápu, že Fomoriané chtějí zničit Morrigan, ale netuším, jak se vůbec octli ve městě, co chtějí po tom děvčeti nebo proč se zaměřili zrovna na tenhle kult. Vím, že uctívali Morrigan, ale hlavní čarodějka v přívěsu prováděla druidské obětní rituály. A to se zrovna neslučuje.“

„Proč nezajdeme za Řádem druidů?“ zeptal se Derek.

Ghastek pohnul upírem o pár centimetrů. „Ne, má pravdu. Druidové strávili dlouhá léta tím, že se snažili vzdálit vlastním kořenům. V okamžiku, kdy uslyší slovo ‚oběť‘, odmítnou s námi jakkoliv komunikovat. Noční můra expertů na styk s veřejností. Nezaujatý specialista bude nejlepším řešením.“

Vstala jsem. „A čím dřív s ním promluvím, tím lépe. Jak vždycky říkáš, bylo mi potěšením.“

„Jdu s tebou.“

„Promiň, ale mám pocit, že jsem se přeslechla.“

Upír rozpřáhl paže, protáhlé články prstů se prodloužily ještě o obrovské deseticentimetrové drápy. „Když vezmu v úvahu hodnotu své nabídky, přispění z tvé strany je téměř nedostačující. Smlouvu jsme podepsali oba, Kate. A píše se v ní o ‚plném a neomezeném přístupu ke všem informacím ohledně daného stvoření‘. A informace z druhé ruky se nedají považovat za neomezený přístup.“

Jak se k podobným věcem vždycky zvládnu přimotat?

Derek se odlepil ode zdi, čelisti zatnuté. Postavila jsem se mezi něj a upíra. „Tak dobře. Jestli chceš, klidně se k nám připoj. Ale je ti doufám jasné, že už se s rivkami možná nestřetneme?“

„Jsem si naprosto jistý, že ano. Stála jsi ho tři nemrtvé. To by si žádný Pán mrtvých nenechal líbit.“

Než jsme se vydali na cestu, vyhnala jsem vlkodlaka i upíra z kanceláře a převlékla se. Postupem času jsem se naučila nechávat si rezervní oblečení na příhodných místech, takže jsem i v kanceláři měla jak oděv, tak výzbroj. Možná byla tepláková souprava Smečky pohodlná, ale po hrátkách s drápy rivek bych na sobě měla radši něco ze silnějšího materiálu. Navlékla jsem na sebe volné hnědé kalhoty a bílé heatgearové triko. To bylo vyrobené z rychleschnoucích mikrovláken a drželo vlhkost od těla, takže jsem i v letních vedrech zůstávala v chladu a suchu. Členové SWAT tahle funkční, bezešvá trička nosili pod zbrojí. K tomu jsem přidala koženou vestu, na níž jsem přitáhla řemínky tak, abych se mohla bez potíží pohybovat. Drsňácký úbor jsem ještě doplnila bojovými botami. Byly lehoučké, že se v nich skoro dal hrát tenis – se špičkami z černé kůže a koženými patami, ale po stranách doplněné o prodyšnou nylonovou látku.

Otočila jsem se na místě a vykopla směrem k mému stínu na stěně. Pak jsem na levé straně vesty upravila popruhy, aby mi líp přiléhala k tělu, a do poutek zavěsila pochvu se Zabíječem.

Další na pořádku dne byla osahaná Kronika čarodějnictví se zohýbanými rohy. Sebrala jsem ji z poličky, nalistovala stránku o zrcadlovém svazku, založila ji tužkou a pak se vydala po dlouhém, betonovém schodišti do krypty.

Za třicet centimetrů silnými ocelovými dveřmi se skrývalo pět místností, kde Řád skladoval… všechno. Zbraně, knihy, věci obdařené slabou magickou mocí. Veškerý inventář, který Rytíři považovali za rozumné mít po ruce. Pokoj nejblíž ke vchodu vybavili umyvadlem, ledničkou, spacáky, dokonce i sprchovým koutem.

Andrea už tam dávno byla, nabíjela střelné zbraně a pokládala je na stůl. Když jsem vešla, Julie ztuhla.

A to jsem si myslela, že je tohle dávno za námi. Pokusila jsem se o široký úsměv. „Zabydluješ se?“

„Andrea má sušené hovězí a je tu taky pizza,“ oznámila mi skomíravým hláskem. Každé jiné dítě by při slově „pizza“ skákalo radostí. Páni, dneska to mezi námi nešlo zrovna dobře.

„Je mi líto, že se na mě zlobíš. Přinesla jsem ti něco na čtení.“

Položila jsem Kroniky čarodějnictví na stůl.

Mlčela.

Ale do háje.

Prošla jsem přímo skrz těžký závěs mlčení, rozprostřený mezi námi, a objala ji. „Vrátím se brzy, ano? Zůstaň tady. Andrea je moc fajn. Budeš s ní v bezpečí.“ Vypadala, že má slzy na krajíčku. „Kdo ví, možná že se vrátím i s tvou mámou.“

Za podobné sliby se dostanu do pekla. Přímo do nejhlubšího pekla a bez zastávek.

„Vážně si to myslíš?“

„Doufám v to,“ pověděla jsem jí. „Mám s sebou šavli i opasek.“ Dotkla jsem se koženého pásu opatřeného půltuctem kapsiček obsahujících bylinky a stříbrné jehly.

„Batmanovský opasek!“ vykřikla Julie.

„Přesně tak, Barbaro (Narážka na Barbaru Gordonovou, jednu z tzv. „Batgirl“ (pozn. překl.).). Postarej se o jeskyni, než se vrátím.“

Julie si sundala z krku monisto. „Na, tady máš. Nedávám ti ho, jen ti ho na malou chvilku půjčuju. Přineseš mi ho zpátky, ano?“

„Jistě.“ Zastrčila jsem ho do kapsy pod koženou vestou.

Andrea a já jsme si vyměnily pokývnutí hlavou. A šla jsem.

13.

Postupovali jsme ostrým tempem po Buckheadské ulici. Jen málo co vypadalo podivněji než upír donucený běžet po zemi. Už nezvládal chodit po dvou, ale stále příliš neuvykl pohybu po čtyřech, takže nedokázal nasadit větší rychlost. Cválal vpřed trhaným tempem, běh přerušoval mohutnými skoky, občas se příliš tiskl k zemi, jindy se odrazil moc vysoko. A to všechno bezhlučně. Neprozradilo ho ani zaškrábání drápů na asfaltu, ani zaševelení zbloudilého dechu. Upír byl stvoření noci, nenápadný, smrtící zabiják, skrývající se před světem pod rouškou tmy. A teď se bezostyšně promenádoval venku za pozdního poledne. Když pádil ulicí kolem okázalých starých sídel, utopených v bujné zeleni, vypadal groteskně a neskutečně, podobal se živoucí noční můře.

Pozorovala jsem upíra a nemohla si pomoct, ale myslela na Julii. Na její opuštěný výraz, když jsem odcházela. Ale jestli jsem měla v případu pokročit někam dál, potřebovala jsem vědět, co se děje. A proto jsem se musela sejít se Saimanem.

Snad mi dá dostatek informací, abych v tomhle zamotaném zmatku zvládla najít nějaký řád a smysl. A pak se budu moct vrátit a zkontrolovat, jak se jí daří. Za clonami v kryptě bude v bezpečí. Pokud se něco nepodělá.

Vždycky se může něco podělat.

Ale pokud kryptu neopustí, měla by být v pořádku. Nebyl důvod, aby ji opustila. Pokud dole nedojde k požáru. Skladoval tam Řád něco hořlavého?

Zarazila jsem se. Přemýšlet podobným způsobem byl nejsnazší způsob, jak se zbláznit.

Upír před námi už počtvrté přeběhl na druhou stranu ulice. Řád koně cvičil, aby dokázali snést přítomnost nejroztodivnějších stvoření, ale nezáleželo na tom, jak moc jste koně cvičili, pořád zůstal věrný svým instinktům. Upíři se jim nelíbili. Nevzpínali se, ale tančili na místě a plašili se.

„Mám pocit, že to dělá schválně,“ zabručel Derek polohlasně.

„Dělá. Nesnáší koně,“ poučila jsem ho. „Má na ně alergii.“

Růžový upír klusal po pravé straně ulice a pak se mohutným skokem přenesl na sloup telefonního vedení.

Nemrtvý se s mrštností gekona vyšplhal do výšky tři a půl metru, rozhlédl se, pak ležérně seskočil a pokračoval v bizarním běhu. Lid obvykle nepouštěl upíry na přímé denní světlo. To už bylo pravděpodobnější, že vytáhnou v červnu trochu provětrat lyže. Ze slunečních paprsků se nemrtvým dělaly puchýře už po několika minutách. Pokud ovšem nebyli pokrytí centimetrovou vrstvou růžového krému proti slunci. Stejně by mě zajímalo, proč tak riskují.

„Ghasteku? Co se v Kasinu děje během magické erupce?“

Rozmýšlel se několik vteřin, než odpověděl. „Kasino se uzavře a uzamkne, ustájí se všichni upíři. Všechen personál má pohotovost. Nikdo nesmí dovnitř ani ven. Veškerá komunikace kromě nouzové je omezena.“

Jestli magická erupce zesilovala veškerou magii, zákonitě museli pocítit nával síly i upíři. Kolik nekromantů bylo potřeba, aby je dokázali všechny ovládat? Nebyla jsem si jistá, jestli to chci vůbec vědět. A taky bych rozhodně nechtěla být ve stájích, až začnou násoskové přetrhávat ocelové řetězy, jež je poutaly na místě.

Ghastek vyrovnal tempo s mým koněm a běžel mu po boku. Klisna pohodila hlavou.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Derek.

„Trpělivost přináší růže,“ poučil ho Ghastek.

„Kázat vlkovi o trpělivosti není příliš moudré.“ Derek se poprvé za celou cestu snížil k tomu, aby s Ghastekem mluvil přímo. Jeho výraz jasně naznačoval, jak je mu nepříjemné, že se musel takhle pošpinit a ponížit.

„Budu si to pamatovat, pokud bych se někdy z nějakého nejasného důvodu pustil do řeči se zvířetem.“

„Skončili jste už?“

„V podstatě,“ poznamenal Ghastek.

„Ono něco začalo?“ pokrčil rameny Derek.

Povzdechla jsem si.

„Naše hašteření ti není po chuti?“ Upír vyskočil dostatečně vysoko a na dostatečně dlouhou dobu, aby se mi mohl zadívat do tváře.

„Ne. Znechucuje mě spíš vlastní schopnost dostávat se do podobných situací. Mám na to zvláštní talent.“ Otočila jsem se k Derekovi. „Odborník žije v Champion Heghts. Už jsme skoro tam.“

„Starý Lenox Pointe?“

„Ano.“

„Tomu se musí dařit,“ odtušil Derek.

„To rozhodně.“ A já budu muset vyprázdnit své bankovní konto, abych mu za poskytnuté informace zaplatila.

Magie neměla mrakodrapy v lásce. Nelíbilo se jí nic nového, hlavně komplikované technologie, ty bez výhrad, ale největší zášť projevovala vůči vysokým budovám.

Od dob Změny se atlantské mrakodrapy drolily, rozpadaly a hroutily jako vyčerpaní obři s hliněnýma nohama.

Champion Heights na rozeklaném obzoru plném rozvalin působilo jako pěst na oko. Sedmnáctipatrová budova čněla nad Buckheadem díky naditým peněženkám majitelů a složitému kouzlu, o němž si nikdo nemyslel, že bude fungovat. Opak byl pravdou. Věžák se stále tyčil nad sešlými zříceninami, obklopený mlžným oparem, měnil podobu mezi vysokým žulovým masivem a stavbou ze skla a cihel, jak komplexní síť kouzel neúnavně podporovala iluzi, jež umožňovala budově existovat. Výše nájmu v Champion Heights se pohybovala v astronomických částkách.

Magická vlna zalila svět tak silně, až mi srdce poskočilo v hrudi. Derek zatnul zuby. Tvář se mu napjala, svaly na předloktí vyboulily. Duhovky mu zežloutly.

Na pažích mi naskočila husí kůže. Z prudkého studeného ohně v jeho očích mě mrazilo. Stačí, aby povolil sebeovládání jen o vlásek, a obroste srstí.

„Jsi v pořádku?“

Rty se mu zachvěly. Oheň v očích vyhasl a vrátila se jim jejich obvyklá sametově hnědá. „Jo,“ odtušil. „Zastihla mě nepřipraveného.“

Upír vedle nás cválal, jako by se nic nedělo.

„Ghasteku, a co ty?“

Počastoval Dereka úsměvem. „Nikdy mi nebylo líp. Na rozdíl od členů Smečky se u nás netoleruje ztráta kontroly.“

Kožoměncovy oči zlatě zaplály. „Jestli se přestanu ovládat, budeš první, kdo to zjistí.“

„Ta představa mě opravdu znepokojuje.“

Zahnuli jsme za roh. A místo mrakodrapu nás přivítal pohled na žulovou skálu, u paty vkusně ozdobenou vysázenými keři. Strmý kamenný masiv stoupal k obloze, skoro se jí dotýkal. Vršek omletý počasím pokrýval sníh.

Ze špice vzlétlo hejno ptáků, na zádech a křídlech jim zahrály paprsky zapadajícího slunce. Obkroužili budovu a pak odplachtili neznámo kam.

„Páni,“ poznamenal Derek. „Myslel jsem, že ta budova má jen vypadat jako skála, ne být opravdu z kamene.“

„Náš chlupatý společník, zdá se, opět podcenil postup magické erupce,“ odtušil Ghastek.

„Jestli s tím okamžitě nepřestanete, pošlu vás oba domů.“

Magie proměnila Champion Heights v žulovou věž. A to se ještě vlna neprojevila v plné síle. Tohle byla jen ochutnávka věcí, které nastanou.

Sesedli jsme, přivázali koně k zábradlí a vyšlapali po betonových schodech až k místu, kde býval vchod. Teď ho nahradila skalní stěna, v níž se nedala nalézt ani skulinka.

Nastal odliv magie.

„Okno,“ upozornil nás Ghastek.

Ve výšce přibližně třetího patra zachytila okenní tabule zbloudilé paprsky slunečního světla a zazářila.

Krvesaj se nahrbil jako kočka a vyskočil na zeď. Na strmé skále se přichytil se stejnou jistotou jako moucha na zdi. Otočil se, takže visel hlavou dolů, a nabídl mi pomocnou ruku.

„Vyšplhám tam sama, díky.“

„Bude to trvat déle.“

„To mi nevadí.“

Už to bylo docela dávno, kdy jsem naposledy lezla na nějakou skálu. Jakmile jsem se konečně dostala k oknu, Derek a násoska tam na mě už nějakou dobu čekali. Ghastek uhnul s upírem do strany, aby mi uvolnil místo. „Zdržuješ nás. Jednoduše to není efektivní.“

„Ušetři mě svých poznámek,“ zafuněla jsem.

Derek zaklepal na okno. Bez odezvy. Udeřil pěstí do skla. Okenní tabulka vybuchla a podlahu bytu pokryly střepy. Po jednom jsme se nasoukali skrze vytvořený vstup dovnitř.

Ani jeden z nás nezmínil nelegálnost našeho malého manévru.

Když jsme se konečně dostali do patnáctého podlaží, ukradla jsem si pro sebe malou přestávku předstíráním, že hledám správné dveře.

„Co je to za osobu, ten expert?“ zeptal se Derek.

„Je velmi inteligentní, má rád ve věcech systém. Je téměř zádumčivý. Saiman se vyžívá v učených debatách. Je něco jako Ghastek…“ napumpovaný libidem. „Až na to, že místo pilotování upírů se zabývá knihami a pozdními nočními diskuzemi nad přednostmi mongolského folkloru.“

„No bezva,“ obrátil Derek oči v sloup.

Kývla jsem k upírovi. „Vy dva si nejspíš padnete do oka.“

Magie znovu zaplavila svět. Tentokrát byl Derek připravený, v jeho tváři neproběhla žádná změna. Na druhou stranu Ghastek strnul uprostřed pohybu, jak se zvedal ze země.

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy. Derek ustoupil, aby měl v případě potřeby místo ke skoku. Kdyby upír začal běsnit, budeme mít zatraceně velký problém.

„Ghasteku?“ zamumlala jsem.

„Ftevinku.“ Jeho hlas zněl tlumeně.

„Ztrácíš nad ním kontrolu?“

„Cože?“

Upír klesl na zem a prohlížel si mě krvavýma očima. „Co tě vede k podobnému závěru?“

„Ztuhl jsi.“

„Jestli to potřebuješ vědět, tak mi učeň donesl příliš horké espresso a já si spálil jazyk.“

Derek se zašklebil, znechucení mu z tváře téměř odkapávalo.

„Můžeme dovnitř, nebo ne?“ zeptal se Ghastek.

Nechala jsem špičku Zabíječe vklouznout do krabičky elektronického zámku. Ten se stejně jako mnoho dalších věcí v Champion Heights maskoval jako technologie, i když šlo o magii.

„Měli bychom vědět ještě něco?“ zeptal se Derek.

„Hlavně na něj nezírejte, až na vás bude zkoušet ten svůj trik. Určitě se ho pokusí vytáhnout.“ Jen ze vzpomínky na podobnou událost se mi sevřel žaludek.

„Jaký trik?“ zeptal se Derek.

„Umí měnit podobu. Co jsem zatím viděla, omezuje se pouze na lidi, ale i tak se dokáže proměnit v člověka libovolných proporcí.“

„Je nebezpečný?“

V hlase mu zazněl ochranitelský podtón. To se krevní přísaha opět hlásila o slovo. „Když jsem pracovala jako žoldák, potkala jsem ho díky cechovní zakázce. Dělala jsem mu osobního strážce. Zachránila jsem mu život a on mi od té doby dává slevu. V podstatě jsem mu sympatická a snaží se mě dostat do postele. Je neškodný.“

Položila jsem ruku na čepel Zabíječe, nakrmila zbraň drobty své moci a prsty zatlačila do dveří.

Otevřely se.

Za nimi se rozkládal Saimanův byt. Supermoderní jako z katalogu. Směs oceli a plyšových polštářů se slévala do téměř sterilního monochromatického celku.

„Saimane?“ zavolala jsem, zatímco se mi nohy bořily do bílého koberce.

Odpověď veškerá žádná. Do tváře mě uhodil závan mrazivého vzduchu. Obrovské okno rozpínající se od podlahy ke stropu bylo otevřené, polovinu skleněné tabule kdosi odsunul do strany. Za ní se kolem budovy obtáčela metr a půl široká, sněhem pokrytá římsa.

Vystrčila jsem hlavu z okna. Mířila kamsi nahoru na střechu. Ve sněhu byly jasně viditelné stopy směřující tamtéž.

„Vypadá to, že se rozhodl jít na procházku ve sněhu. Bosý.“ Couvla jsem zpátky do bytu.

„Půjdu první,“ oznámil Derek.

A než jsem stačila zaprotestovat, protáhl se mezerou a zamířil po římse nahoru. Do háje. Vydala jsem se za ním. Za mnou se upír vyšplhal na žulovou skálu. Používat vyšlapané stezky a římsy bylo očividně pod Ghastekovu úroveň.

Opřel se do mě poryv větru. Nohy mi lehce podklouzly. Přitiskla jsem se ke stěně, přidřepla si a odhrnula rukou sníh. Římsu tvořil led. To mi taky mohlo dojít.

Před a hlavně pode mnou se rozkládalo celé město. Z téhle výšky vypadalo téměř úpravně. Ty malebné budovy a mou maličkost dělila vzdálenost, ze které se mi točila hlava. Polkla jsem. Uměla jsem spoustu věcí. Ale byla jsem si naprosto jistá, že mi nikdy ze zad nevyrostou křídla a nepoletím. Když mi bylo patnáct, těsně po smrti mého otce mě vzal Greg do Smoky Mountains, do domu jeho bývalé ženy. Tehdy jsem byla v podobné výšce naposledy. Ale když člověk sedí na okraji skalního útesu, cítí se o dost jinak. Pokud se nad tím zamyslím, sedět na hoře a houpat nohama přes okraj bylo oproti škrábání se po metr a půl široké římse naprosto pohodlnou záležitostí.

Udeřil do mě další závan vzduchu. Zaskřípala jsem zuby a odlepila se od zdi. Postupuj dál, slabochu. Nohu před nohu. Půjde to, pokud nebudu myslet na to, že bych mohla spadnout. Nebo se nebudu dívat dolů… panečku, tomu říkám výška.

Země mě lákala k sobě. Skoro jsem měla chuť skočit. Jak krucinál mohli lidé v horách takhle žít?

Nade mnou se ozval zvonivý ženský smích následovaný hlubokým varovným vrčením. Do hajzlu. Derek. Odtrhla jsem zrak od hlubiny a začala stoupat vzhůru po římse.

Dokážu to. Jen se nesmím zastavit.

Takhle jsem obešla půlku budovy. Z téhle strany mi většinu výhledu blokoval obrovský, malebně vyhlížející ledovec. Po větru se ke mně donesl znovu ten smích. Tam nahoře se něco dělo. Stejně… co to Saimana popadlo, že se poflakoval sněhem bosý? A proč byl na vrcholku mrakodrapu sníh? Vždyť je červen, zatraceně!

Překonala jsem posledních pár metrů, dělících mě od vrcholku. Pod sněhovou pokrývkou jsem došlápla na pevný povrch střechy. Konečně.

Obešla jsem ledovec a spatřila Dereka. Stál strnule, s rukama rozpaženýma a horním rtem ohrnutým v předzvěsti dalšího zavrčení. Snažil se ze všech sil, aby se nedotýkal blondýnky, která měla ruce položené na jeho ramenou.

Byla nahá. S vlasy spadajícími jí až po zadek. Menší postavy, ale obdařená s téměř obscénní štědrostí. Kulatým zadečkem, pevnými stehny, velkými těžkými prsy s růžovými bradavkami. Pokud bych vzala do úvahy i její úzký pas, byl zázrak, že se pod tíhou těch ňader nepřelomila v půli. Kůže jí svítila, skoro jako by zevnitř ní vyzařovaly sluneční paprsky. A takhle tam stála. Nahá, zlatavá a beze studu. Sex na sněhu. Zadívala se na Dereka obrovskýma očima a zavrněla: „Štěňátko! Hraj si se mnou!“

Derekovy oči se zalily žlutou úplně.

Za ním na okraji střechy dřepěl Ghastekův upír a nejevil snahu kožoměnci nějak pomoct.

Shrábla jsem kus sněhové krusty, uplácala z ní kouli a hodila ji po světlovlásce. Trefila jsem ji dozadu do hlavy, koule se při dopadu rozpadla na prašan.

„Saimane! Drž se od něj dál!“

Blondýna se otočila po hlase. „Kate…“

Tělo se jí začalo kroutit s nepřirozenou pružností. Ženská postava tála jako vosk, nahradilo ji svalnaté tělo. Kráčela ke mně sněhem, rostla, kroutila se, formovala a ustalovala. Příliš rychle, abych dokázala všechny změny sledovat. Než jsem se vzpamatovala, objal mě paží muž a přitáhl k sobě.

Byl vysoký, jeho tělo mělo perfektní proporce a svaly antické sochy. Pokožku mu rozsvěcovala stejná zlatavá záře jako u plavovlásky. Dlouhé, temně rudé vlasy protkané zlatem mu bez vlnky spadaly až k pasu. Tvář měl úzkou, ale mužnou. Jeho široký úsměv v sobě zvládl pojmout tolik břitkosti, že se o něj dalo pořezat. Naklonil se ke mně, takže jsem si mohla dobře prohlédnout jeho oči. S oranžovými duhovkami. Zářily mu sytou, jasnou barvou pomerančů. Protkávaly ji zelené nitky podobným způsobem, jako se tvoří jinovatka na okně.

Nebyly to lidské oči.

„Kate,“ zopakoval a přitiskl mě k sobě. Tyčil se nade mnou dobrých třicet centimetrů. Kolem nás zakroužily sněhové vločky. Dech mu voněl po medu. „Jsem tak rád, že jsi mě přišla navštívit. Strašlivě jsem se tu nudil.“

A je to jasné. Magická erupce ho dohnala k šílenství.

Snažila jsem se odtáhnout, ale držel mě pevně. V pažích se mu skrývala síla, kterou bych od něj rozhodně neočekávala. Kdybych se příliš bránila, Derek po něm skočí. Žena zápasící s mužem, který je o pětatřicet kilo těžší než ona, to dokázalo rozdmýchat ochranitelské pudy i v někom, kdo nebyl vázaný krevní přísahou.

„Dereku, běž prosím dolů do bytu a počkej tam na mě u okna.“

Zůstal stát.

„Žárlíš?“ zasmál se Saiman.

Odtrhla jsem od něj oči na dost dlouho, abych se zadívala na Dereka. „Odejdi, prosím.“

Pomalu, jako by se právě probral ze sna, se otočil a zmizel ze střechy.

„A co upír?“ zeptal se Saiman.

„Mě si nevšímejte,“ ozval se Ghastek. „Jako bych tady ani nebyl.“

Parchant.

Saiman se dotkl mých vlasů. Cítila jsem, jak se mi cop sám od sebe rozplétá. Za okamžik mi splývaly kolem obličeje.

„Co se ti stalo?“ zeptala jsem se.

„Silná vlna magie. Zpívá mi v kostech. Copak to necítíš?“

Cítila jsem to. Proudila mi tělem jako opojné divoké víno od chvíle, kdy udeřila tahle magická vlna. Moc se ve mně přelévala a vřela, chtěla se osvobodit, ale zvládala jsem ji dost dlouho kontrolovat a nemínila jsem jí teď dávat volný průchod.

„Umíš tančit?“ zeptal se mě.

„Ano.“

„Tanči se mnou, Kate!“

A najednou jsme byli v jednom kole, točili se a vířili sněhem, nohama jsme prášili do vzduchu třpytivé vločky. Sníh odmítl padat. Namísto toho nás pronásledoval, kopíroval naše pohyby jako bělostný plášť. Tanec to byl primitivní a divoký, mohla jsem se nechat jenom vést.

„Potřebuju od tebe informace,“ křikla jsem na něj ve strategicky vhodné chvíli.

Chytil mě za pas, zdvihl mě, jako bych nic nevážila, a pak se se mnou zatočil. „Ptej se.“

„Příliš složitá otázka na tak rychlý tanec.“

Postavil mě do sněhu a pak mě k sobě přitiskl v klasickém postoji. Jednu ruku položenou na mých bedrech, druhou mi svíral prsty jedné ruky. „Tak budeme tančit pomalu. Polož si na mne ruce.“

Ne! „Neřekla bych, že je to zrovna nejlepší nápad.“

Něžně jsme se pohybovali sněhem. „Honí mě jakási stvoření.“ Prakticky vzato to nebyla pravda, ale když jsem brala v úvahu okolnosti, bude lepší, když zůstanu stručná. „Říká se jim rivky. Patří mezi nemrtvé, jejich vlasy tě dokážou obmotat a svázat jako laso.“

„Nevím, co jsou zač.“

„Řídil je nějaký vysoký tvor oblečený v bílém hábitu, podobném kněžskému. Měl chapadla. Jmenuje se Bolgor Pastýř. Bylo mi řečeno, že se jedná o Fomoriana.“

„Toho taky neznám.“

Krucinál, Saimane. „Co by mohl mořský démon chtít v našem světě?“

„To co my všichni. Život.“ Saiman se ke mně naklonil blíž, jeho rty se mi téměř otřely o tvář. Jeho oči mě přitahovaly. Věděla jsem, že pokud se do nich budu dívat delší dobu, zapomenu, proč jsem přišla.

„Pastýř pronásleduje mladé děvče. Můžeš mi zjistit proč?“

„Mohl bych, ale svět zalévá silná magie. Nedokážu se soustředit. Radši bych tančil. Nastal čas magie, Kate! Čas bohů!“

Na okamžik mě napadlo, že bych před ním mohla zmínit peníze. Ale vždy mi dával slevu. Jednak proto, že jsem mu jednou zachránila život, jednak proto, že jsem mu připadala zábavná. Peníze ho příliš nezajímaly ani normálně a teď byl stejně příliš mimo.

„Je do toho zapletená Morrigan. A kotel,“ pověděla jsem mu.

Tvář měl nebezpečně blízko mé.

„Keltové mají pro kotle slabost. Našla bys u nich kotle hojnosti, vědění nebo znovuzrození.“ Jeho dech mě hřál na tváři. Ruce měl taky teplé. Přestože by se tady nahoře měl třepat zimou.

„Kotel znovuzrození?“

„Cesta do Jiného světa.“

Pokusil se mě prohnout dozadu, ale kladla jsem odpor, takže záklon hladce proměnil v otočku.

„Pověz mi o něm víc.“

„Měla by ses zeptat čarodějek. Ty o něm vědí. Ale později. Až silná vlna magie odezní.“

„Proč?“

„Jestli odejdeš, zase se budu nudit.“

A do prdele. „Pověz mi o čarodějkách. Kterého kultu bych se měla zeptat?“

„Úplně všech.“

Položil si mou ruku na rameno. Ucukla jsem, ale to už mě držel za lokty a silně mě k sobě přitiskl, takže jsem cítila, jak mi na břicho tlačí jeho obrovský ztopořený penis. Skvělé. Prostě skvělé.

„Jak se mám zeptat všech? Ve městě jsou jich desítky.“

„Jednoduše.“ Zalil mě medově sladkým dechem. „Zeptej se čarodějek věštkyní.“

„Čarodějky mají věštírnu?“ Zpomalili jsme na pouhé šourání se ve sněhu. Táhla jsem ho dozadu, mířila ke konci střechy, k římse vedoucí dolů.

„V Centennialském parku,“ pověděl mi tiše. „Jsou tam tři čarodějky. A ty promlouvají za všechny kulty. Slyšel jsem, že prý mají nějaké potíže, které nedokážou vyřešit.“

„Tak to bych za nimi měla vyrazit.“

Zavrtěl hlavou. „Jenže to bych tady zůstal sám.“

„Musím jít.“

„Nikdy se u mě nezdržíš.“ Otočil hlavu a políbil mi prsty. „Zůstaň se mnou. Bude to zábava.“

Všimla jsem si, že se okolo nás začíná tvořit led. Jestli to bude pokračovat, za pár okamžiků budeme oba tančit v iglú.

„Proč okolo nás roste led?“

„Žárlí. Na upíra!“ zasmál se a zaklonil přitom hlavu, jako by se jednalo o tu nejzábavnější věc na světě.

Srazila jsem jeho dlaně ze svých ramen a skočila ze střechy.

Dopadla jsem do podřepu na římsu. Podjely mi nohy. Do zad mě uhodil led. Začala jsem klouzat a kutálet se dolů po úzké římse. Zarývala jsem paty do sněhu a rukama se snažila zachytit zdi, abych zpomalila, ale klouzala mi pod dlaněmi. Řítila jsem se bezmocně dolů po ledové stezce a nedokázala zastavit. Přede mnou se vynořil konec římsy, dělilo nás jen několik desítek centimetrů.

Vytrhla jsem z pouzdra nůž a zabodla ho do římsy. Kinetická síla mnou smýkla dopředu a já se s trhnutím zastavila. Nohy se mi už houpaly ve vzduchu. Opatrně jsem se zapřela rukama a usilovně se snažila nemyslet na propast zívající pod mýma nohama.

Derek mě vzal za loket, vytáhl mě nahoru a pak úhledně složil na koberec v bytě.

„To je mi teda expert,“ zavrčel.

„Jo. Dneska jsem tady byla naposled.“ Mému mozku konečně došlo, že nespadnu z výšky patnácti pater a nezbude ze mě jen mastný flek na dláždění. Vyškrábala jsem se na nohy. „Díky, jsem tvým dlužníkem.“

Pokrčil rameny. „Laskavost za laskavost. Jenom jsem to trochu uspíšil.“

Upír nás znovu našel ve chvíli, kdy jsme odvazovali koně.

„Skvěle tančíš,“ odtušil Ghastek.

„Už ani slovo. Krucinál, nechci slyšet už ani slovo.“

14.

„Takže ten Saiman… má pro tebe slabost, co?“ zeptal se Derek.

„Právě teď má Saiman slabost pro všechno, co se hýbe. Podle toho, co jsem viděla, se sápal i na tebe.“ Konečně jsem skončila se splétáním vlasů zpátky do copu a navedla koně po Mariettské ulici vstříc hustému lesu, jenž kdysi býval jednadvaceti akry Centennialského parku. Opravdu jsem se necítila na to, abych v téhle diskuzi pokračovala.

Nastal odliv magie. Během minuty se ale znovu vrátí. Vlny teď přicházely jedna za druhou, krátké a intenzivní.

„Vypadalo to, že tobě dává rozhodně přednost,“ poznamenal Ghastek.

Hajzl. „Nezáleží na tom, kdo by se na té střeše ocitl. Prostě by měnil tvar do doby, dokud by nenašel ideální, který by té osobě seděl.“

„Ve více směrech.“ Upír znovu přeběhl před koňmi.

„Díky za komentář. Všimla jsem si, že ses ani nenamáhal nějak pomoct.“

„Připadalo mi, že máš věci pevně v rukou.“ Ghastek nechal upíra odklusat daleko před nás.

Když vás někdo konfrontuje, utečte. Má oblíbená strategie.

„Podívej,“ řekl Derek, „jen bych chtěl poznamenat, že by bylo příště vhodné, kdybych měl všechny dostupné informace, než někam nakráčíme.“

„Ale všechny dostupné informace jsem neměla ani já. Kdybych věděla, že bude na střeše tančit ve sněhu, nešla bych tam.“

„Takhle tě nemůžu efektivně chránit nebo ti pomáhat…“ řekl Derek.

Otočila jsem se v sedle. „Dereku, nežádala jsem, abys mě ochraňoval. Neprosila jsem, ať jdeš se mnou. Kdybych si uvědomila, že budeš celou dobu napodobovat Currana, dvakrát bych si rozmyslela, jestli ti dovolím připojit se k nám.“

Derek sklapnul.

Upír před námi zabočil doleva, začal klusat po Centennialské.

Nezvolila jsem zrovna nejlepší slova. Zastavila jsem koně. Derek také.

„Omlouvám se. Nechtěla jsem na tebe tak vyjet.“

„A koho bych měl napodobovat, Kate?“ zeptal se tiše.

Na to jsem neměla odpověď.

„A nebo na mě vybalíš spoustu keců o tom, že bych měl být sám sebou? A kým bych vlastně byl? Synem lupa a vraha? Někým, kdo nedokázal zachránit vlastní sestry před znásilněním a tím, aby je jejich otec sežral zaživa? A proč bych někým takovým měl být?“

Zaklonila jsem se v sedle a přála si, abych ze sebe dokázala výdechem dostat veškerou tíhu, jež se mi usadila na ramenou. „Dlužím ti omluvu. Nebylo to ode mě hezké.“

Na dlouhý okamžik seděl bez hlesu a pak přikývl. Upír se v půli cesty zarazil, čekal, až ho doženeme.

„Neměl jsem do tebe rýpat,“ odtušil nakonec. „Občas bývám takový.“

„V pořádku.“ Pobídla jsem koně do klusu. Věděla jsem, proč se takhle choval. Viděla jsem, jak si puntičkářsky skládá oblečení. Vždycky byl čistě oholený, vlasy měl krátce zastřižené, nehty upravené a čisté. Vsadím se, že i pokoj měl pečlivě uklizený. Když žijete jako dítě v chaosu, snažíte se vnést do světa pořádek. Svět naneštěstí odmítá spolupracovat, takže se musíte spokojit s tím, že budete kontrolovat alespoň sebe, své prostředí a přátele.

„Jen mi teď spousta věcí dělá starosti,“ pověděla jsem mu.

„Julie?“ tipl si.

„Ano.“

Přála jsem si, abych mohla zavolat do Řádu a poptat se, jak se jim vede, ale neměla jsem vůbec představu, kde najít fungující telefon. Pokud je vůbec nějaký v provozu, když se všude kolem magie připravovala k erupci. Andrea mi slíbila, že s Julií zůstane. I když ji zprostili aktivní služby, Andrea stále dokázala trefit cíl i se zavázanýma očima.

„Je to pro tebe těžké, co?“ poznamenal Derek. „Tím těžké myslím spoléhat se na ostatní.“

Na okamžik jsem si pomyslela, jestli náhodou neovládá telepatii. „Co tě vede k podobnému závěru?“

„Řekla jsi, že máš starost o Julii, a pak ses zatvářila, jako by tě chytly hemeroidy nebo měla opravdu silnou…“

„Dereku… takovéhle věci ženám říkat nemůžeš. Jen v tom pokračuj a strávíš život úplně sám.“

„Neměň téma. Andrea je fajn. A hezky voní. Dopadne to dobře.“

Abych dokázala určit, jak schopný někdo je, očividně jsem si ho podle něj měla nejdřív očichat. „A to víš jak?“

Pokrčil rameny. „Prostě jí budeš muset věřit.“

Když vezmu v úvahu, že dva lidé, které jsem milovala nejvíc na světě, do mě celé roky hučeli, že se mohu spoléhat pouze a jenom na sebe, věřit jiným lidem bylo mnohem těžší, než se zdálo. Měla jsem o Julii starost. Stejně jako o její matku.

Jelikož jsem se dostala do pracovního poměru s Řádem, předsevzala jsem si, že se budu poflakovat co nejvíc kolem kanceláře rytíře Kvestora. O investigativní práci jsem nevěděla téměř nic, zatímco on věděl víceméně vše. Než přešel k Řádu, pracoval jako detektiv pro georgijský Úřad pro vyšetřování trestných činů. Zatím se mi podařilo sesbírat pár důležitých drobtů moudrosti, takže jsem věděla, že prvních čtyřiadvacet hodin každého vyšetřování je velmi důležitých. Čím víc času uplyne, tím víc chladnou stopy. V případě pohřešovaných osob tak s každou uplynulou hodinou klesá šance, že onoho člověka najdete živého.

Prvních dvacet čtyři hodin uplynulo jako voda. Prvních osmačtyřicet se pomalu, ale neodvratně chýlilo ke konci a připomínalo mi, jak skvěle si vedu. Jenže v tomto případě se nedaly použít obvyklé procedury jako prohledávání okolí, výslech svědků a určování, kdo z nich by nejradši chtěl danou osobu nechat zmizet. Nic z toho se na tuhle situaci nevztahovalo, protože všichni svědci zmizeli spolu s ní.

Neměla jsem vůbec představu, kde by Juliina matka mohla být. Přála jsem si, aby se v pořádku vrátila do svého domu. Nechala jsem vzkaz na kuchyňské lince, ve kterém jsem jí napsala, že je Julie v pořádku, a prosila jsem ji, aby kontaktovala Řád. Dokud se neobjeví, budu se muset držet jediné stopy, již mám. Morrigan a kotle. A doufat, že mě na druhém konci nečeká tygr lidožrout s otevřenou tlamou.

Zabočili jsme doleva na Centennial Drive, následovali jsme Ghastekova upíra. Po naší levé straně se tyčila neprostupná zeď zeleně, znemožňovala nám výhled.

Před Změnou byl park vzdušný, otevřený. V podstatě se jednalo o obrovský trávník, rozdělený stezkami. Na předem vymezených místech lidé vysázeli stromy. Mohli jste se postavit na rozhlednu na Belvedere a před vámi se rozkládal celý park, od Dětských zahrad až po Kruhovou fontánu.

Teď park patřil městským čarodějnickým kultům. Čarodějky tam vysadily rychle rostoucí stromy a neproniknutelná bariéra bujné zeleně skrývala tajemství parku před zvědavýma očima a nenechavými prsty.

Plocha parku se také zvětšila. O hodně zvětšila. Pohltil několik městských bloků dříve obsazených kancelářskými budovami. A jediné, co jsem zvenku dokázala spatřit, byla hradba zeleně. Jeho plocha se musela nejméně zčtyřnásobit.

Vždycky mě udivovalo, že se tolik kultů zvládlo mezi sebou domluvit a sehnat dost peněz, aby park zakoupily. Když jste pilotovali upíry, patřili jste k Lidu, a pokud tomu tak ještě nebylo, velmi rychle by vám nabídli přesvědčivý peněžní obnos, abyste se k nim přidali. Když jste pracovali jako žoldák, patřili jste k Cechu, protože vás lákal padesátiprocentní odpis ze zubní péče, třicetiprocentní hrazení zdravotního pojištění a přístup k právníkům Cechu.

Když jste ale byli čarodějkou nebo čarodějem, patřili jste k nějakému kultu, který jste sdíleli s maximálně třinácti dalšími lidmi. Mezi kulty však neexistovala žádná hierarchie. Vždycky mě zajímalo, co vlastně mají kulty společného. Teď už jsem to věděla: Věštírnu.

Bylo jen dobře, že byl Saiman opilý magií. Jen bůh ví, kolik by si za podobnou informaci za normálních okolností naúčtoval. Za normálních okolností by se ovšem nic podobného nestalo.

Město se sice snažilo rozrůstání parku omezovat, ale nijak usilovně. Naproti na ulici lidé vyčistili místo od ruin a vyrostla tam nová, dřevěná budova, hrdě nesoucí nápis „YardBird“. Pod ním bylo velkým červeným písmem napsáno: „Smažené kuře! Křidýlka!“ a o kousek níž: „Bez krys!“

Linula se odtamtud vůně smaženého kuřecího masa. Pusa se mi začala plnit slinami. Dobrá věc na kuřecích křidýlcích byla, že se nedala nahradit jiným masem, například psím. Hmmm, kuře. Díky Doolittlově snaze jsem se pořád pyšnila metabolismem kolibříka (Kolibříci musí za den sníst víc, než sami váží. V podstatě je vždy dělí půl dne od smrti hladem (pozn. překl.).) na steroidech. Vůně jídla mě lákala.

Po návštěvě čarodějek. Jakmile vyjdeme z Centennialského parku, může se otevřít země a obloha dštít síru, ale ani to mi nezabrání, abych si nepomohla k troše kuřete.

Tesaři z nového staveniště v dálce před námi očividně dostali totožný nápad. Seděli venku u malých dřevěných stolků, přežvykovali křidýlka a pozorovali, jak odpolední slunce neúnavně praží do ulic. Dělníci a řemeslníci proudili nahoru a dolů po Centennial Drive a cítili rozpálené dláždění skrze podrážky obnošených bot. Drželi se jen na jedné straně ulice, dál od zeleně.

Pouliční prodavači ochraptělými hlasy vychvalovali své zboží. Dál na křižovatce okupoval chodník prodavač amuletů, malý muž ve středních letech. Poskakoval kolem své kárky a třásl barevnými talismany na šňůrkách.

Cedule oznamovala, že jsme dorazili na bulvár Andrewa Younga. Podle umístění ukazatele jsem odhadovala, že ulice měla oddělovat jižní část parku, pravděpodobně procházela přímo skrz Centennialské náměstí.

Až na to, že žádný bulvár tady nezbyl. Zeleň se divoce rozrostla, naplno se vzbouřila proti všemu, co by ji mělo omezovat. Nad cestou se houpaly převislé větve, výhonky se snažily prodrat dlážděním. Šípkové šlahouny se rozpínaly v trny osazených propletencích, pojily dohromady myrtu a stálezelené rostliny do pevné zdi, jež hrozila sedřít kůži z každého, kdo by se jí pokusil prodrat.

Potřebovala bych nejméně řetězovou pilu, abych si probojovala cestu dovnitř. Mačeta v tomhle případě byla málo. A ani jsem ji s sebou neměla.

Čarodějky versus Kate Danielsová: jedna nula.

„Vypadá to, že se nám tu jaksi ztratila jedna ulice,“ poznamenala jsem.

„Mohl jsem tě o tom informovat, kdyby ses obtěžovala zeptat.“ Upír mě poctil pokusem o úsměv, který by méně otrlého člověka s jistotou poslal k terapeutovi.

Pravda, pravda. Lid vybudoval Kasino na místě starého kongresového centra. Kdyby nebylo patnáctimetrových stromů omezujících výhled, až sem by se obzor třpytil stříbřitými minarety. Lid a čarodějky byli prakticky sousedy. Kruci, možná že se čas od času navštěvovali, když někomu z nich došel cukr.

„Trochu dál před námi je vstup.“ Upír chvátal kamsi severně, k Baker Street. Slunce se v té chvíli rozhodlo povylézt zpoza menšího mraku a zalilo svět zlatavou září. Upírova svraštělá, sytě růžová kůže se díky slunečním paprskům vyloženě rozzářila.

„Na tomhle je něco tak nehorázně špatného,“ zamumlala jsem.

Derek odpověděl souhlasným lehkým zavrčením.

Postupovali jsme šnečím tempem podél zdi zeleně. Vzduch voněl po kytičkách. Ptáčkové cvrlikali.

V neprostupné zelené zdi se objevila díra. Protínala ji úzká stezka, jež se stáčela doleva, tmavý tunel mířící do srdce hvozdu.

Derek zdvihl nos a zhluboka nasál vzduch po způsobu kožoměnců. „Voda.“

Namáhala jsem si chvíli paměť, abych z ní vylovila plán parku. Baker Street nebyla zas tak daleko. „To budou Vodní zahrady.“

Před námi jako hladová tlama zíval tunel. Ghastekův upír popoběhl blíž ke vchodu. Já a Derek jsme sesedli a uvázali koně k pokroucenému rododendronu. Nahlédla jsem do tunelu. Co můžeš udělat dnes…

„Nějaké nápady, jak se při podobné návštěvě chovat?“ zeptala jsem se upíra.

„Naprosto žádné,“ odtušil Ghastek.

Povzdechla jsem si a vykročila vpřed.

15.

Překonala jsem první tři metry stezky, když znovu udeřila magická vlna. Zasáhla mě jako výstřel z brokovnice. Vzduch mi vyšel z plic v překvapeném výkřiku, srdce se mi sevřelo do pevného uzlíku, předklonila jsem se a chytila se za hrudník. Bolest mě konečně propustila v opojném návalu moci, rozšiřujícím se skrze žíly a tepny do cévek a vlásečnic, dokud mi celé tělo nezpívalo magií.

Popadla mě rozjařenost a zvedla mě ze země, jako by mi ze zad vyrazila křídla.

Kolem, kdesi hluboko v zeleni, se otevřely květy podobné růžovým a bílým hvězdám. Větve šustily. Šlahouny se plazily kolem. Vzduch naplnila směsice kořeněných vůní sladkých jako med, lehce připomínaly vůni růží.

Derek se vynořil ze zeleného přítmí, tichý a nenápadný, na sametových chodidlech. Pozoroval mě vlčíma očima z lidské tváře. Potlačila jsem bezděčné zachvění.

Upír dřepěl na jedné straně cestičky, opíral se o zeleň a lehce se třásl, hlavu přitisknutou k hrudníku.

Krvesaj zvedl zrak. Oči mu plály jasnou červení. Otevřel ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Ukázal mi tesáky, dvojici nažloutlých zabijáckých nástrojů. Já mu ukázala šavli. Sice mám jen jeden zub, ale je delší než ty tvoje a dokáže scvrklé maso na tvých kostech proměnit v kapalinu.

„Není důvod se znepokojovat,“ odtušil Ghastek. „Je docela krotký.“

Upír se připlazil po stezce, nahrbil hřbet a pak se mi otřel o nohu jako kočka. Musela jsem zapojit veškeré sebeovládání, abych s odporem neucouvla. „Udělej to znovu a zabiju ho.“

„Tvá averze k nemrtvým ve mně vždycky vzbuzovala zvědavost. Co tě na nich tak rozčiluje?“

„Upír je chodící mrtvola. Line se z něj nekromantská magie, z níž se živoucím bytostem zvedá žaludek, nemá vlastní vědomí, a kdyby se mu nechala volná ruka, zabíjel by, dokud by nezničil všechno živé. A pak by sežral sám sebe. Co by se mi na něm mělo líbit?“ A co bylo nejdůležitější, upíry vytvořil Roland. Byli jeho dílem.

„Jejich užitečnost dalece překonává těch pár nevýhod,“ řekl Ghastek.

Ukázala jsem zbraní na cestu. „V tom případě jdi první. Využijme trochu té jeho užitečnosti.“

Ghastek se ujal vedení. Vydali jsme se husím pochodem hlouběji do lesa. Upír, člověk v půli cesty k proměně ve zvíře a moje maličkost, jež náš průvod uzavírala.

Zelený baldachýn se snížil tak, že jsem si musela téměř dřepnout, abych se dostala dál. Prodrala jsem se skrz, větvičky se mi zachytávaly za cop. Konečně jsme se vynořili na mýtině.

Rovné a hladké kmeny vysokých borovic připomínaly stožáry obrovské skryté lodi. Jejich větve se navzájem dotýkaly, filtrovaly světlo, dokud z něj nezbylo jen příjemné nazelenalé příšeří. Na zemi ležela tlustá pokrývka desítek podzimů, jehličí nasáklé vodou se pod mou vahou lehce prohýbalo. Vzduch voněl svěží vlhkostí. Po naší levici se ozývalo tiché bublání vody, přelévající se po člověkem vytvořených kaskádách.

Upír vyskočil na nejbližší borovici a usídlil se tři a půl metru nad zemí. Tělo držel téměř kolmo ke kmeni.

„Na dvou hodinách,“ zašeptal Derek.

Za borovicemi se rozkládala paseka zalitá sluncem. Mezi mýtinou a námi stála žena.

Byla plnoštíhlá, postavu měla sice pevnou a silnější, ale bez přebytečného tuku. Z ramen jí splývaly jednoduché černé šaty, jejich lem dosahoval až na zem. Silné paže měly stejně zlatavou barvu jako kmeny borovic. Maska z tepaného železa jí skrývala rysy. Nahrazovala je oválnou stylizovanou tváří s objemnými loknami, jež se jí paprskovitě rozbíhaly kolem obličeje.

Při bližším pohledu jsem zjistila, že nešlo o sluneční paprsky. Ty by neměly šupiny a tlamy s tesáky.

Maska Gorgony Medúzy. Můj vtípek o medúzách v Jámě v Úlech se začínal stávat skutečností. Já a ta moje nevymáchaná huba. Příště si místo toho představím skladiště plné roztomilých chlupatých králíčků, a bude.

„Zastupuji Řád,“ oznámila jsem jí. „Vyšetřuji zmizení Sesterstva vrány. Toto je můj spolupracovník.“ Kývla jsem k Derekovi. „A tohle je můj další spolupracovník.“ Kývla jsem k upírovi. „Žádám, abych byla předvedena k věštkyním.“

Žena neřekla nic. Minuty uplývaly jedna po druhé jako jehlice padající z borovic. Ve starověkém Řecku dokázala Gorgona proměnit člověka pouhým pohledem v kus kamene. Po levici vyrůstala pěkná, velká borovice. Pokud si ta ženština sundá masku, dávám se na útěk. Perseus, jenž konečně Medúze usekl hlavu, měl alespoň štít jako zrcadlo. Já neměla nic. Ani Zabíječ by mi nepomohl, čepel měl matnou.

Žena se k nám otočila zády a vyšla na sluníčko. Následovala jsem ji.

* * *

Dlážděná stezka se stáčela zlehounka doleva a pak doprava v jemné vlnovce. Jak čarodějka šla, lem černých šatů z plochých kamenů zametal nečistoty. Hadi na masce jí zakrývali i zbytek hlavy, jako by na sobě měla bizarní motorkářskou helmu. Jediné, co jsem zahlédla, byl pruh tmavší kůže těsně nad mělkým výstřihem.

Po obou stranách stezky se rozkládala rozlehlá bylinková zahrada. Kytky a traviny někdo rozdělil do řad, v dálce je ohraničoval hustý plot stálezelených keřů. Bazalka, řebříček, sytě červené květy máku, žluté chrpy, keříčky jetele, bílé deštníčky bezinek. Čarodějky vůbec nemusely opouštět park, aby někde sesbíraly divoce rostoucí květiny. Většina kultů používala při rituálech víceméně podobné rostliny, takže bylo výhodné pěstovat je přímo u shromaždiště.

Paměť mi našeptávala, že by tady měla někde být velká travnatá plocha, ale za bylinkovou zahradou se znovu zvedaly k nebesům stromy, velké dříny a duby pokryté španělským mechem. Stromy vypadaly příliš staré na to, aby tady vyrostly přirozeným tempem. Nedokázala jsem si vzpomenout, proč jsem věděla, že tu byl kdysi trávník, jednoduše jsem si to pamatovala. I fontány. Spoustu trysek, z nichž stříkala voda. A ženu. Velmi vysokou ženu, která se často smála. Jenže místo tváře mi paměť nabídla jen rozmazanou skvrnu.

Derek nakrčil nos. Na okamžik jsem se na něj zadívala.

„Zvíře,“ odtušil. „Podivné.“

„Jaký druh?“

„Nejsem si jistý.“

Stromy se před námi rozestoupily, odhalily kopeček usazený ve středu obrovské mýtiny. Vypadal spíš jako pravěká mohyla, zdvihal se přímo mezi rostlinami jako klobouk kolosálního hřibu. Tráva a kudzu (Latinsky Pueraria lobata, popínavá rostlina do Spojených států dovezená v 19. století z Japonska. Zprvu se používala pro okrasné účely, brzy se ale ukázalo, že jde o invazivní druh. S přemnožením kudzu se potýkají především jihovýchodní státy USA. Patří mezi ně i Georgia, tzn. i oblast Atlanty (pozn. překl.).) pokrývaly pahorek jako zelený povlak, ale na samém vrcholku se dal zahlédnout kamenný podklad. Hladký, leštěný tmavý mramor se zlatými flíčky, protkaný nitkami malachitu.

Kdybych někdy narazila na tak hezký pahorek mramoru, pochybuju, že bych ho nechala takhle zarůst.

Napodobitelka Medúzy obkroužila kopeček a pak se zastavila. A my s ní. Ghastek poslal upíra nahoru na skálu, takže tam mezi kudzu vyčníval jako vyzáblý ghúl.

Derek kýchl.

„Zdravíčko.“

Kýchl znovu. Z pouzdra na opasku vytáhl čutoru a vymyl si nosní dírky.

Průvodkyně čekala. Stáli jsme tam s ní. Větvemi stromů povíval lehký vánek. Ptáci zpívali. Slunce, navýsost pobavené naší přítomností, se nás snažilo usmažit.

Upír vyskočil zčistajasna do vzduchu a přistál tři metry za námi. Derek zavrčel. A znovu kýchl.

Zemí otřáslo hluboké zadunění. Ucouvla jsem. Kopeček se zachvěl a pak se začal zvedat čím dál víc. Travnatá zem z něj odpadávala po těžkých drnech. Zpod kudzu se vynořila obrovská hnědá hlava, kůže z ní visela ve vrásčitých záhybech. Zíral na mne pár očí, černých a zářivých jako dva gigantické kusy antracitu.

Želva.

Zapátrala jsem. Ani stopa po magii. Ve vzduchu nebyla cítit vůně pálených trav, obvykle spojovaná s vyvoláváním iluzí. Objevila se před námi nefalšovaná žijící želva.

Křivka obrovitánské tlamy se rozšířila. Čelisti se rozevřely a před námi zazíval černý chřtán. Obrnila jsem se před vlnou želvího dechu, ale zevnitř nevyšel žádný zápach.

Pramáti všech želv si položila bradu na trávu a nechala tlamu otevřenou.

Dobře, teď už jsem viděla úplně všechno.

Naše průvodkyně sklonila hlavu a ukázala želvě do tlamy.

„Tam?“

Přikývla.

„Chcete po nás, abychom šli do želvy?“

Další přikývnutí.

„Ale vždyť žije!“

Znovu pohyb hlavou. Dolů a nahoru.

„Ne.“

Derek opět kýchl.

„Musím říct, že odsud vypadá poněkud nepravidelně.“ Ghastekův hlas překypoval nadšením. Je jednoduché být bláznivě šťastný při objevování čehokoliv, když vám nehrozí přímé nebezpečí, že vás někdo spolkne.

Střelila jsem po upírovi pohledem. „Jak rychle bys dokázal tu věc roztrhat, jestli nás sní?“

„Krunýř je dost tlustý. Museli bychom se prodrat skrze krk. Pokud by zatáhla hlavu do krunýře, znamenalo by to prosekat se velkou spoustou tkáně.“

„Jinými slovy, pokud nás sní, tak jsme v prdeli.“

„Hrubé, nicméně pravdivé.“

Otočila jsem se zpátky k průvodkyni. „Jdete s námi?“

Zavrtěla hlavou.

Fajn plán. Uvítat důvěřivé cizince, trochu se s nimi projít a pak je naservírovat obří želvě.

Želvu nakrmí a zároveň se zbaví nezvaných příchozích. A všichni jsou spokojení.

„Cítíš z ní něco, Dereku?“

Postoupil dopředu, zhluboka se nadechl a pak se zhroutil v záchvatu kýchání. Mám s sebou jen jednoho vlkodlaka, a zrovna musí být alergický na želvy. Proč já?

„Něco kyselého? Zvířecí dech?“

Zavrtěl hlavu. „Cítím jen vodu. A kytky.“

Zamířila jsem špičkou Zabíječe na průvodkyni. „Jestli nás sežere, zabiju ji a pak se vrátím pro tebe.“

Průvodkyně znovu přikývla. Neustoupila o krok ani s hrůzou neutekla. Asi jsem nevypadala dost děsivě. Možná bych měla zainvestovat do nějakých rohů nebo tesáků.

„Jdu dovnitř. Vy dva si klidně zůstaňte venku.“ Sehnula jsem se a vstoupila želvě do tlamy.

16.

Nohy se mi lehce bořily do želvího jazyka. Trochu to připomínalo chůzi po obrovské, vodou nasáklé houbě. Temnější šero před námi naznačovalo, že tím směrem leží hrdlo. Sehnula jsem se o něco víc, abych se vyhnula horní části želvího zobanu, a zamířila tam.

Za mnou se ozvalo Derekovo kýchnutí.

„Nakonec ses rozhodl jít dovnitř?“

Hepčí. „Nenechal bych si to ujít.“

Hrdlo se lehce svažovalo, dno mělo pokryté tmavou kapalinou. Ze stropu tunelu-hrdla visely dlouhé stuhy čehosi, co připomínalo řasy. Kapala z nich další várka té záhadné vlhkosti. Doufejme, že nepůjde o kyselinu. Pachem se nelišila od obyčejné rybniční vody, až na absenci rybiny. Vytáhla jsem vrhací nůž a ponořila špičku do vody. Žádná změna barvy. Dotkla jsem se mokré čepele. Prsty se mi nerozpustily. Výborně.

Vkročila jsem do vody a uklouzla mi noha, takže jsem skončila na zadku. Proč já?

Upír proklusal kolem mne, věnoval mi pohled přes rameno. „Zosobnění rafinované elegance, jako vždycky.“

„Sklapni.“

Boty jsem měla plné želvích hlenů.

Upír udělal další krok a zmizel pod vodou.

Vyškrábala jsem se zpátky na nohy.

Hlava krvesaje se objevila nad hladinou. „Tady je to trochu hlubší,“ varoval nás Ghastek.

Jo! Dobře mu tak.

Voda mi v tom místě vystoupala až k pasu. Brodila jsem se šerem tunelu, k orientaci jsem mohla použít jen sluch. Jako vodítko skrze temnotu mi sloužilo tiché čvachtání přede mnou, jak upír postupoval vodou. Derek konečně přestal kýchat.

Tunel se stáčel. Přebrodila jsem se až k zatáčce a zastavila se.

Stála jsem v mělkém bazénku pokrytém hustým povlakem leknínů. Krémově bílé květy na vodě téměř svítily.

Přede mnou se rozkládal obrovský dóm. Vysoko nahoře, v samém středu, byla klenba téměř průhledná, pronikalo jí bledé světlo, v němž vynikaly průsvitné brázdy na želvím krunýři. Zdi postupně tmavly, čirá barva na vršku přecházela v zelenou, kde povrch zvenku pokrývala tráva a kudzu, až do tmavé černi a zeleného mramoru.

Do stěny někdo vyřízl velké obdélníky. Každý se honosil vlastním glyfem a jménem, vykládaným plátkovým zlatem. Uspořádání mi přišlo překvapivě povědomé, ale tak nečekané, že mi chvíli trvalo, než mi to docvaklo úplně.

Stála jsem v kryptě. Hrobce čarodějek.

Otočila jsem se po slabém zvuku. Bazének končil pár metrů přede mnou a za ním, za pásem podlahy z želvího krunýře, těsně za hranicí, kde už nedopadalo světlo… se zvedal obdélníkový stupínek. Na něm už na nás čekaly tři ženy.

Ta nejvíc vpravo se docela dobře mohla vyloupnout ze středu nějaké rodinné fotky, zobrazující pět generací vedle sebe. Vypadala křehce, byla vyhublá a svraštělá. Sedmdesátku musela oslavit už před časem. Aureola jejích bílých vlasů připomínala chomáč jemné bavlny. Černá róba jen zdůrazňovala její věk. Ale oči měly stále pichlavě ostrou, dravčí inteligenci. Seděla naprosto zpříma, usazená v těžkém křesle, jež vypadalo spíše jako trůn než obyčejné sedátko. Starý predátor. Možná ji život nešetřil, ale stále byla připravená zaútočit při sebemenším náznaku krve.

Dívka usazená uprostřed nemohla být o moc starší než Julie. Odpočívala na menší pohovce v římském stylu. Černé hedvábí po ní splývalo v křivkách a záhybech, až to vypadalo, že se v takovém množství látky utopí. Pleť měla oproti tmavým šatům bledou, téměř průsvitnou. Hlavu si opírala o ohnutou paži. Lícní kosti jí ostře vystupovaly z obličeje. Krk měla skoro stejně silný jako mé zápěstí. S drobnou postavou kontrastovaly její světlé vlasy, spletené do dvou silných, lesknoucích se copů.

Poslední žena seděla v houpacím křesle a pletla z nahnědlé vlny jakýsi neidentifikovatelný kus oblečení. Vypadala, jako by obě ženy vedle sebe obrala o všechnu tělesnou hmotu. Plnoštíhlá, zdravě vypadající. Husté hnědé vlasy měla spletené v silném copu a pozorovala pletení s vševědoucným poloúsměvem.

Panna, matka a stařena. Klasika. Tuplem psot a slot a klopot, ohni, hoř, a kotli, v klopot? (Shakespearův Macbeth, nápěv tří čarodějek, přeložený a přebásněný E. A. Saudkem (pozn. překl.).)

Vzhlédla jsem nad ně, kde zeď tmavla velkou nástěnnou malbou. Nad pódiem se tyčila vysoká žena nakreslená jednoduchým, avšak energickým stylem. Obraz, který by nejspíš zplodil geniální dětský umělec. Z těla jí vyrážely tři paže. Jedna svírala nůž, další pochodeň a třetí pohár, ovinutý malým hadem. Po její levé straně seděla černá kočka a ropucha. Napravo ležel klíč a koště.

Před ženou stál obrovský kotlík, usazený na křižovatce tří cest. Na stěnách byli po obou stranách vyobrazení lovečtí psi v běhu, všichni ale mířili hlavou ke kotlíku.

Věštkyně uctívaly Hekate, královnu noci a pramáti všech čarodějek. I když byla známá hlavně pod svým řeckým jménem, její původ se táhl mnohem dál do minulosti. Uctívali ji přes dvě tisíciletí, kořeny měla kdesi v úrodné půdě bájí a pověstí v Turecku a Asii. Řekové před ní měli přílišný respekt na to, aby ignorovali její prastarý původ a svůdnou moc. Udělali z ní jedinou Titánku, jíž Zeus dovolil být součástí panteonu, zčásti proto, že se do ní zamiloval. Byla bohyní volby, vítězství a prohry, magického a lékařského vědění, strážkyní hranice mezi duchovními a světskými věcmi, svědkem všech zločinů spáchaných na ženách a na dětech.

Podcenit její věštkyně by se mohlo ukázat jako velmi nerozumné.

Cítila jsem, že Derek stojí za mnou a vyčkává. Upír se vyškrábal z bazénu a usadil se na jeho okraji. Uklonila jsem se.

Stařena promluvila. „Pojď blíž.“

Pomalu jsem přešla bazének. Nohama jsem našla kamenné schody a vystoupala až na podlahu.

„Ještě blíž,“ odtušila stará žena.

Popošla jsem dopředu o další krok, cítila jsem pod sebou okraj kouzla, čekajícího na spuštění. Dál už jsem nepokračovala. Derek se také zastavil, ale upír nedbale klusal dopředu.

Bába naším směrem udeřila rukou, prsty zkroucené jako drápy. Křídové čáry se vynořily zpod kamenů, jako by je sem zavál nahodilý poryv větru. Zjistila jsem, že stojím uzavřená uprostřed kruhu z glyfů. Upír upadl na zem, chycený v té samé pasti. Ani jsem se nemusela obrátit, Derekovo zavrčení mi prozradilo, že na tom není jinak.

Stařena se potutelně usmála.

Prozkoumala jsem kouzlo. Silné, ale prolomitelné. Měla bych z úcty k trojici zůstat v kruhu, nebo bych se měla osvobodit? Když kruh prolomím, pravděpodobně je tím vyprovokuju, ale budou se mnou vůbec jednat, když mě dokážou udržet na místě?

„Propusťte mě,“ zarezonoval pod kupolí Ghastekův hlas. „Přišel jsem v míru a s počestnými úmysly.“

Stařena mávla rukou doprava. Kruh sjel po kamenech a upíra vzal s sebou, zastavil se až u zdi, do níž násoska s tvrdým zaduněním narazil. Oči staré ženy zasvítily povýšenou spokojeností.

No tak to bychom měli.

„Tohle je těžká nepřístojnost,“ vyskočil upír znovu na nohy.

„Mlč, zrůdo.“

Kruh se vydal na opačnou stranu. Ghastek se snažil běžet, směr dokázal jakž takž předvídat, ale křída mu podrazila nohy a táhla ho po podlaze. Stařena si to až příliš užívala. Nemusela odříkávat žádná slova, takže šlo o předpřipravené kouzlo. Kdybych mohla vycítit, jaký druh magie používá, možná bych přišla i na to, kde hledat zdroj kouzla. Kruh z glyfů, v němž mě uzavřela, mi znemožňoval vycítit cokoliv mimo něj.

Derek si sedl, nohy zkřížené pod sebou, rozhodl se celou událost jednoduše přečkat.

Sáhla jsem do opasku, vytáhla korek z plastikové zkumavky a hodila na kouzlo špetku prachu.

Pelyněk, olšové dřevo a eukalyptus, rozemleté na jemný prášek, a železné hobliny dopadly na podlahu v jemném obláčku. Kovové částečky se zaleskly, jak zachytily bledé světlo. Křídové linky se vytratily. Vystoupila jsem z kruhu a uklonila se.

Stařena zaskřípala zuby a mávla oběma rukama směrem ke mně, v zatnutých pěstech drtila vzduch.

Další vlna křídy sjela po kamenech, aby mě uvěznila v sevření. Trojitý kruh. A také založený na moci země. Železo a dřevo tentokrát nepomůže. Čas vytáhnout těžší kalibr.

„Prolom tohle, jen si to zkus!“ opřela se bába znovu triumfálně do křesla.

Zdvihla jsem meč a pak jím bodla do kruhu, nechala jsem do něj proudit, co nejvíc magie jsem dokázala shromáždit. Na kouzelné šavli se začala sbírat vlhkost. Z čepele se zdvihla tenoučká mlžná chapadla. Magie sevřela zbraň.

První kruh glyfů se rozpadl.

Na čele mi vyrašil pot.

Síla druhé řady pomalu ochabovala. Ruce se mi třásly vypětím. Naklonila jsem se dopředu, nakrmila zbraň další mocí.

Prolomila jsem druhý kruh a téměř upadla.

Stařena rázně vstala. Rukama hnětla vzduch. K nohám mi přivála další křídu. Tři kruhy navíc. Kurva.

Mohla bych použít slovo moci, abych se osvobodila, ale to jsem Ghastekovi rovnou mohla říct, že jedno znám. Kruh otupil jen jeho vnímání magie, sluch ne.

Stáhla jsem meč k sobě, zády jsem se postavila tak, aby na mě upír neviděl, a píchla jsem se do ukazováčku.

Na bříšku prstu vyrašila drobná rudá kapka. Dřepla jsem si a nakreslila přes všechny čtyři kruhy čáru krví. Clony se zhroutily jako rozbité sklo.

Bába ucouvla.

Vykročila jsem z kruhů, znovu se uklonila a zůstala tak. Koutkem oka jsem zahlédla, že stařena po chvilkovém zaváhání zdvihla ruku. V očích jsem jí dokázala vyčíst váhavost. Nebyla si jistá, že mě dokáže zadržet.

Uzavřela mě ve cloně třikrát. Třikrát jsem se osvobodila. Trojka pro čarodějky představovala posvátné číslo. Nechtěla jsem Ghastekovi ukazovat, že ovládám ještě víc moci.

Prsty staré ženy se znovu zkřivily.

„Marie, prosím…“ promluvila čarodějka-panna. Hlas měla slabý a skomíravý, ale přesto se jasně rozléhal dómem.

Stařena s úsměškem spustila ruku k boku. „Ušetřím tě, protože mě o to požádala. Prozatím.“

Narovnala jsem se a schovala Zabiječe do pouzdra.

„Znám tě,“ oznámila mi čarodějka-matka, rukama nepřestávala se slabým cvakáním zpracovávat vlnu. „Jsi Voronovo dítě. Gavariš ty pa russki?“

Přešla jsem do ruštiny. „Ano, ruštinu ovládám.“

Čarodějka mlaskla. „Máš přízvuk. Nemluvíš rusky každý den, že?“

„Nemám nikoho, s kým bych ji mohla procvičovat.“

„A čí chyba to je?“

Na to jsem neměla dobrou odpověď, tak jsem se vrátila k angličtině. „Přišla jsem k vám kvůli informacím.“

„Ptej se,“ řekla panna.

Druhou podobnou šanci už nedostanu. „Před dvěma dny zmizel amatérský kult čarodějek, říkaly si Sesterstvo vrány. Jedna z nich, Jessica Olsenová, má dceru jménem Julie. Té je třináct. Má jen svou matku. Jessica pro ni znamená všechno.“

Mlčely. Tak jsem pokračovala.

„Vím, že je do celé věci zapletená Morrigan. Zjistila jsem, že na shromaždišti Sesterstva je obrovská bezedná jáma a jednu menší má jejich hlavní čarodějka Esmeralda ve svém přívěsu. Vím, že Esmeralda toužila po moci a prováděla staré druidské rituály, ale netuším proč. Teď po městě pobíhají Fomoriané vedení Bolgorem Pastýřem. Chtějí Julii. Je to jen dítě a její matka, i když patří pouze k amatérskému kultu, je stále čarodějkou. Stejně jako jste jimi i vy. Prosím, pomozte mi pochopit, co se děje. Jak to do sebe všechno zapadá.“

Zajíkla jsem se. Teď mi buď nabídnou dohodu, nebo mě vykopnou. A jakmile kulty řekly jednou ne, jejich názor se nedal změnit.

Čarodějka-matka našpulila rty. „Morrigan,“ odtušila s lehkým znechucením, jako by mluvila o sousedce, která není schopná umýt si okna v domě. „Vždycky s sebou má loveckého psa.“

Zamračila jsem se. „Psa?“

„Ne přímo zvíře, ale muže. Lotra. Zloděje a zbojníka.“

Téměř jsem luskla prsty. „Není náhodou vysoký a tmavovlasý? Nosí s sebou kuši? Umí se vypařit tak, že z něj zbude jen mlha… a má nenechavé pracky?“

Matka s úsměvem přikývla. „Ano.“

„Už jsem ho potkala.“

Úsměv se jí rozšířil. „To mi došlo.“

Když chcete ohromit druhou stranu inteligencí, vychrlete na ni očividná fakta. Úžasné. Jsem prostě úžasná.

Hlas panny se znovu ozval, šeptání, jež znělo tak důvěrně, jako by mi dýchala přímo do ucha, místo toho, aby ležela na pohovce pět metrů ode mne. „Za informace, jež ti poskytneme, od tebe budeme chtít na oplátku dar…“

Stařena se opřela do křesla. Zdvihla ruce, doširoka je roztáhla. Magie kolem ní zaplála jako temná křídla.

Podlaha se otřásla. Dlaždice mezi mnou a Derekem se rozestoupily v dlouhou prasklinu. Z ní se vyvalil pach pižma následovaný hladkou růžovou kapalinou, která zamířila k Derekovi a upírovi.

Derek ze sebe strhal oblečení. Prohnul se v zádech, kůže podél hrudníku mu praskla. Na setinu vteřiny jsem viděla, jak v něm obnažené kosti tají jako vosk a přeskupují se, pak je zakryly svaly. Z pórů mu vyrazila srst, pokryla ho hustá vlčí kožešina. V kruhu teď stál vlkodlak. Dvoumetrový dlouhán s drápatými prackami, do nichž by se vešla moje hlava, a s čelistmi, které dokázaly drtit kosti jako nic. Napůl muž, napůl zvíře. Celek? Učiněná noční můra. Bojová meziforma kožoměnců.

Nevzpomínala jsem si, že bych tasila Zabíječe, ale měla jsem ho teď v ruce.

„Nestane se jim nic zlého,“ ujistila mě panna slabým hlasem.

Rudá vlna oblila Derekovu clonu. Vlkodlak zvedl deformované čelisti, tesáky pročísly vzduch. Z hrdla se mu vydralo dlouhé, strašidelné zavytí. Bezútěšný žalozpěv, píseň o lovu a honbě za kořistí, o horké krvi na jazyku. Rozbušilo se mi z ní srdce. Sevřela jsem šavli pevněji.

„Ublížíte mu, a zemřete. Všechny.“ A ani ta zasraná stařena mě nezastaví.

„Nic se mu nestane,“ slíbila panna.

Rudá kapalina obkroužila clonu a vystřelila až ke stropu, uzavřela kouzlo i Dereka uprostřed sloupu proudící tekutiny. Co to, do háje…

O vteřinu později druhý sloup obklopil upíra.

„Teď nás nemohou ani spatřit, ani uslyšet,“ řeklo mi děvče.

„Jaký dar budete chtít?“

„Morriganin pes…“ Dívka si lehce poposedla v záhybech látky.

„Přines nám jeho krev,“ oznámila mi stařena.

„…a všechny tvé otázky…“ dodala matka.

„…budou zodpovězeny,“ dokončila panna.

Sbor čarodějek. Milé.

„Na co tu krev potřebujete?“

Bába se zašklebila. „Na tom nezáleží.“

„Mně ano.“

„Pak nedostaneš vůbec nic.“

Do hajzlu. Uklonila jsem se. „Děkuji, že jste mě vyslechly. Propusťte mé spolupracovníky a půjdu.“

„Proč se o to staráš?“ zeptala se matka.

„Protože nehodlám někomu předat do rukou krev s takovým množstvím magie, když nevím, jak bude použita.“

Co já vím, možná by ho s její pomocí očarovaly nebo vyvolaly v celém městě mor. Věděla jsem, že mi nebudou lhát. Reputace znamenala v moderním světě technologií a magie všechno.

„Je to tvá konečná odpověď?“ zeptala se matka.

Nebylo to správné. Ani kvůli Julii a její matce. Některé věci se prostě nedělají, i když něčeho chcete dosáhnout opravdu moc. „Ano.“

„Pak odejdi!“ vyštěkla stařena.

Otočila jsem se k odchodu.

„Počkej.“ Hlas dívky se mě snažil přitáhnout magií. Otočila jsem se k ní.

Stará žena ji zpražila pohledem. „Ne!“

„Ano,“ zašeptalo děvče. „Není jiného východiska.“

Vstala z pohovky, stáhla si vlasy. Hlavu měla holou. Záhyby látky z ní sklouzly. Kromě kalhotek tam byla úplně nahá.

Vysílilo ji to, měla jsem pocit, že každou chvíli upadne.

Na její žebra byste paličkami mohli zahrát jako na xylofon. Neměla prsy. Nepoměrně velká kolena ostře kontrastovala s hůlkovitýma nohama. Levý bok jí pokrývala změť neforemných hrbolků vytvářejících souvislou vybouleninu pokrytou jamkami.

Zdvihla bradu. Začala z ní proudit magie, její hlas naplnil dóm, zaútočil na mé uši a pronikal mi až do mysli.

„Jsme věštkyně. Sloužíme kultům. Spoléhají na nás kvůli naší moudrosti, moci a předpovědím. Zachováváme mír. Udržujeme je v bezpečí. Pohlédni na zdi. Uvidíš tam naše těla, pohřbená a chráněná lůnem želvy. A stejně jako se obracíme v prach, znovu povstáváme v novém, mladém těle, takže když jedna z trojice zemře, narodí se místo ní dítě, jež ji nahradí.“

Probodávala mě pohledem, oči jí zářily. Za ní se tyčila tříruká Hekate, černá na šedé zdi.

„Jsme nůž, vědění a pochodeň zahánějící temnotu.“

Stařena byla nožem, čarodějka-matka musela představovat vědomosti a pochodeň stála přímo přede mnou. Světlo, jež zahání tmu… jako jediná z nich měla věštecký dar.

„Předpověděla jsem, že někdo přijde. Nevěděla jsem kdo, ale viděla jsem příchod.“

Zhluboka se nadechla. „Umírám. Tělo mám plné nádorů a nepomáhá ani magie, ani obyčejná medicína. Nebojím se smrti. Když se tak stane, po třech letech se narodí další čarodějka věštkyně. Ale bude trvat několik let, než dosáhne potřebné moci. Já jsem příliš nemocná a Marie zase stará.“

Během několika příštích let se trio věštkyní bude muset obejít bez jedné čarodějky. Ta doba by se mohla protáhnout i na desetiletí, dokud neobjeví nové členky. Zadívala jsem se na matku, zda se mýlím, nebo ne. Ruku měla položenou na ústech, pozorovala dívku a tvář jí při tom křivil smutek.

„Nesnažíme se jít proti přírodě. Nemůžeme zvrátit Mariin věk. Ale existuje způsob, jak mě vyléčit.“

Dívka se zapotácela. „Existuje lektvar. Má poslední možnost. Krev Morriganina psa vyléčí všechno. Chceš zachránit mladé děvče? Teď máš šanci. Zachraň mě. Dones mi krev a já ti řeknu vše, co si budeš přát.“

Zhroutila se zpátky na pohovku. Čarodějka-matka vstala a zahalila křehké tělo zpátky do šatů. Černé hedvábí, jež předtím působilo luxusně, teď získalo pochmurný nádech pohřebního rubáše.

„Kolik krve bude potřeba?“ zeptala jsem se.

Matka se narovnala, sáhla do rukávu a vytáhla plastikovou zkumavku pro odběr krve. „Tolik bude stačit. Tady zatlač a potáhni nahoru. Odsud vyjede jehla. Ve chvíli, kdy budeš mít krev, jehla se znovu zatáhne. Nasaď na zkumavku víčko a celé nám to přines zpátky.“ Povzdechla si. „Musíš se s ním potkat v mlze. Na Morriganině území. Tam je jeho magie nejsilnější. A ještě jedna věc. Krev nesmí být odňata násilím nebo koupená za peníze či laskavost. Musí být svobodně darovaná, jinak ztratí svou moc.“

A jak to mám při všem, co je mi svaté, udělat?

Přešla jsem k pódiu a zkumavku si od ní vzala.

„Jak se dostanu do mlhy?“

Čarodějka-matka se natáhla k svému pletení. „Kopřiva a vlasy Psa, spletené dohromady. Víš, jak máš provést přivolávání, nemám pravdu?“

„Ano.“ Kde se kruci dostanu k jeho vlasům?

„To bys měla,“ odtušila. „A teď běž. Sienna potřebuje odpočívat.“

Otočila jsem se, abych spatřila, jak se červené sloupy vytrácejí. Odhalily opět upíra a monstrum, jež původně bývalo mým parťákem. Kruhové clony se zachvěly a zmizely. Derek ke mně zamířil a oči mu plály žlutým ohněm.

17.

„Pobuřující,“ zasyčel upír.

„A co jsem podle tebe měla dělat?“ Vykročila jsem ze zeleně na Centennial Drive, vytřásla si z vlasů větvičky a namířila si to vstříc kuřecím pochoutkám. Obyčejně jsem se smaženým jídlům vyhýbala, ale dneska to bylo jiné. Tančila jsem ve sněhu, válela se v želvích hlenech, prolamovala jsem kruhy z glyfů, tak jsem si zasloužila alespoň ta smažená křidýlka, krucinál.

Upír mě následoval. Štamgasti u stolků si ho nedůvěřivě měřili očima, ale zůstali sedět. Typičtí obyvatelé Atlanty. Chodící nemrtvý s nimi ani nehnul.

A pak uviděli Dereka. Nohy židlí zaskřípaly o dláždění, jak se jich několik zvedlo a klidilo se pryč.

„Dáš si kuře, Dereku?“

Nemanželské dítě psa baskervillského a psího muže z ostrova doktora Moreaua přikývlo.

„Hej!“ Podsaditý dělník u nejbližšího stolu na mě ukázal kuřecí kůstkou. „Co to má kurva bejt? Jak tady mám s nima normálně jíst?“

Zpražila jsem ho pohledem. „Hádám, že v tom případě už se normálně nenajíte.“

To ho usadilo.

Po pultě jsem posunula dvacetidolarovku a shrábla drobné společně s kyblíkem smažených křidýlek. Už mě unavovalo být neustále hladová a na mizině. Teď budu aspoň na chvíli šťastná a plná kuřete.

Zamířila jsem zpátky ke koním, uvázaným poblíž tunelu. Mohli jsme jíst za pochodu.

Nasypala jsem Derekovi do tlapy plnou hrst křidýlek. Jedno si strčil do tlamy a o chvíli později vyplivl ohlodané kosti.

Upír mě zpražil pohledem. „Ani slovíčkem jsi nezaprotestovala, Kate! Mlčela jsi! A jen jsi tam stála. Očekával jsem, že spolu budeme do určité míry spolupracovat.“

Touha nějak peprně odseknout byla téměř silnější než já. Umlčela jsem ji. Tohle byla pracovní rozepře.

„Ghasteku, oprav mě, jestli se mýlím, ale podle smlouvy, kterou jsme oba podepsali, jsem se s tebou měla podělit o všechny relevantní informace o rivkách. A to jsem udělala.“

„Kate…“

„Necháš mě dokončit myšlenku, prosím?“

Upírova tvář se zmateně protáhla. Kruci, měla bych se chovat slušně častěji. „Ano.“

Nastal odliv magie. Tak silný a náhlý, že se mi málem zastavilo srdce. Popadla jsem dech a pokračovala.

„Rozhodl ses, že ty informace nebyly dostačující, a požádal jsi mě, zda by ses ke mně mohl připojit kvůli jedinému – získání více informací o rivkách. Rozhodl ses tu smlouvu vyložit si tímhle způsobem, i když tak nebyla napsaná. Oba víme, že technicky vzato nemáš pádné argumenty.“

„To bych netvrdil…“

„Souhlasila jsem s tvou přítomností, protože mi to přišlo jako rozumný požadavek, ne protože bych k tomu byla vázána smlouvou. Co se týká pomoci, nemám vůči tobě žádné právní závazky. Mimo to si povšimni, že smlouva v žádném bodě nespecifikuje, že by ses ty nebo jakýkoliv další zástupce Lidu stal součástí vyšetřovacího týmu zabývajícího se zmizením Jessiky Olsonové. Zatím jsi při vyšetřování zvládl pouze bravurně překážet a málem jsi sabotoval mé setkání s čarodějkami. Jelikož jsem zástupkyní Řádu, je mou povinností varovat tě. Jakékoliv další pokusy zdržovat aktivity Řádu nebudou tolerovány. Jsem však také členka Cechu žoldáků, takže pokud si přeješ ochranu před čarodějkami, jsem si jistá, že bychom se mohli domluvit na nějaké rozumné výši peněžní zálohy. Nesnáším zakázky zahrnující osobní ochranu, ale jelikož jsi starý známý, udělám kvůli tobě výjimku.“

Upír na mě naprosto šokovaně zůstal zírat.

„Kdo jsi?“ odtušil nakonec Ghastek. „A co jsi provedla s Kate?“

„Osoba, jež má v popisu práce urovnávat roztržky mezi Řádem a Cechem. Mám spoustu volného času, takže si pročítám Chartu Řádu a cechovní Příručku. Uvítal bys, kdybychom přešli do obvyklého režimu naší konverzace?“

„Mám ten pocit.“

„Podcenil jsi čarodějky, odmlouval jsi a daly ti po hubě. Tak mi tady teď nefňukej.“

Vybrala jsem si jedno kuřecí křidýlko a zdvihla ho k ústům. Jídlo. Konečně.

Derek zavrčel. Byl to hluboký zvuk, varovný příslib těžce potlačované chuti ublížit.

Otočila jsem se. Stál nahrbený a široce rozkročený, pohled upíral ke zdi zeleně, jež se táhla podél Centennial Drive. Srst na zádech se mu naježila, černé rty ohrnuly a odhalily obrovské bílé tesáky. Znovu stejně hrozivě zavrčel.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru.

Upustila jsem křidýlka na okraj chodníku a sáhla po Zabíječi. Prsty jsem se dotkla kůže, jíž byl jílec šavle potažený. Jako bych si potřásla rukou se starým známým.

Upír se přikrčil k zemi.

Zkoumala jsem stromy pohledem. Od masivních kořenů až po koruny, obroubené oranžovými a zlatými paprsky západu slunce. Hustá masa zeleně vypadala neproniknutelně.

Za okamžik se nad ní vynořila první rivka. Světélkující kůže se jí koupala v rudé záři, vlasy měla roztažené jako obrovská černá křídla, připravená vymačkat z kohokoliv život.

Dnes na žádné mačkání nedojde. Světu zrovna vládla technologie.

Po chvíli se z toho samého směru vynořilo její dvojče. A pak další a ještě jedno. Pět, šest a ještě mnohem víc. Kolik jich mohl Pastýř ovládat najednou?

Stále se vznášely ve vzduchu, když jsem se vrhla do útoku. První rivka se vydala ke mně, nohy jí kmitaly, paže měla roztažené. A přesto se blížila klouzavým pohybem, jako by se ani nemusela dotýkat země.

„Tahle je moje!“

Upír do ní narazil, vyvedl ji z rovnováhy a původní trajektorie a pak jí skočil na záda. Zahnuté tesáky se rivce zaryly do bledého krčku. Upír zatáhl a jedním silným škubnutím přetrhal svaly. Urval jí hlavu.

„Jsou jedovaté!“ zaječela jsem, abych varovala Dereka, a zamířila si to k druhé rivce. Švihla po mně prameny vlasů jako bičem, ale tentokrát jsem měla prostor k úniku. Vyhnula jsem se tmavé kštici a sekla jsem šikmo odshora dolů v místě, kde jsem pod vlasy vytušila tělo. Nakonec z toho byl sek jako z příručky, tělem prošla celá čepel zbraně. Hlava jí klesla, k pahýlu krku ji poutal jen tenoučký proužek kůže a svalů. Zhroutila se na zem.

Nalevo Derek zabořil obrovskou drápatou tlapu do zad třetí rivky a brutálním trhnutím jí vyrval kus páteře.

Upír se prořítil přes místo boje a připravil o hlavu další rivku.

Běžela jsem také. Další nemrtvá na mě zaútočila zpříma. Znovu jsem sekla Zabíječem, téměř totožným diagonálním sekem, ale tentokrát z levé strany. Uhnula, ale sek jsem nedokončila, místo toho jsem obrátila čepel a udeřila ze strany. Vystříkla našedlá krev. Skácela se k zemi, ale to už si mě za cíl vybrala jiná rivka. Drápy zaškrábaly na tvrzené kůži vesty a prošly skrz. Zeď vlasů mi zaclonila výhled.

Nečekala jsem, až zatáhne, skočila jsem blíž sama. Těsně před její zuby. Puch rybích vnitřností mi oblil tvář.

Čekala, že se pokusím odtáhnout, překvapení ji stálo drahocenné půl vteřiny. Sevřela jsem ji jednou rukou ve skoro mileneckém objetí, zamotaná v jejích vlasech jako v kokonu, a vrazila šavli přímo vzhůru, do měkkého masa pod její bradou. Zapotácela se dozadu.

Po levé straně zdvihl Derek zakrvácený čenich od roztrhaných zad páté rivky.

„Nekousej do nich!“ Trouba. Dokonalý hlídací vlk. Není spokojený, dokud nemá po tlamě zvenku i zevnitř rozmazané otrávené svinstvo.

Upír zahnal poslední rivku ke zdi zeleně. „Nemůžu si pomoct, ale zatím bych rád podotkl, že nevidím žádné známky zkapalňování.“

Rivka zasyčela. Z kloubů na prstech jí vyrazily drápy.

„Když je magie u moci, rozpouštějí se jako zlá čarodějka ze Západu (Narážka na Čaroděje ze Země Oz, muzikálovou verzi podle knihy Lymana Franka Bauma (pozn. překl.).).“

Upír se připlížil k rivce blíž. „To říkáš ty.“

Proč ji nezabil?

Přes hřbet krvesaje proběhlo zachvění. Přitiskl se k zemi. Rivka zasyčela a pak ztuhla, jako by zkameněla. Dlouhé nohy se jí rozklepaly.

Ne. O to se přece nemohl pokoušet.

„Ty ses zbláznil!“

„Jsme jen kilometr a půl od Kasina. Rozhodně v dosahu mé moci.“ Ghastekův hlas zněl vzdáleně, jako by přicházel ze dna sudu. Rivka a upír se třásli oba naráz.

„Nemůžeš je uřídit oba!“

„Uvidíme.“

Ne, neuvidíme. Zamířila jsem k rivce, šavli v ruce.

Rivka se zapotácela a pak sekla rukou po upírovi. Na hrudi mu vyrašily šarlatové linky ran, ale téměř okamžitě se znovu uzavřely.

„Jsem tak rád, že ses rozhodla si hrát,“ odtušil Ghastekův hlas z upírových úst.

„Podívejte se na ten humus!“

Otočila jsem se na patě. Patroni z restaurace, kteří vyklidili scénu při prvních známkách potíží, se vrátili a užívali si divadlo.

„Vypadněte odsud!“ vyštěkla jsem na ně.

Vůbec si mě nevšímali. Zasraní nevinní přihlížející.

Rivčina ústa se rozevřela a zevnitř se ozval Pastýřův hlas, suchý a syčivý, plný ozvěny spadaného listí drceného pod nohama. „Vzdej se, člověče.“

„Bolgor Pastýř, jestli se nemýlím?“ Upír se napřímil.

Tělo rivky sevřela křeč. Padla na kolena, ramena se jí třásla. Pastýř zaševelil: „Nemůžete nás zastavit. Brána do Jiného světa se otevře doširoka. Velká vrána za sebou povede zástupy. Pohleď do temnoty, člověče, a uvidíš smrt, jak ti cválá vstříc!“

„To je roztomilý proslov. Skoro shakespearovsky laděný.“ Ghastekův upír se zhoupl dopředu. Rivka jeho pohyb zrcadlově napodobila.

Zalila nás vlna magie. Těla pokrývající zemi se okamžitě proměnila v kaluže slizu.

Černá masa rivčiných vlasů zasvištěla vzduchem. Husté prameny se obtočily upírovi kolem krku, sevřely mu hrdlo. Krvesaj nepodnikl nic na svou obranu. Už jsem byla téměř u něj. Kaluž po mé levé straně se ztrácela, vypařovala se rekordním tempem, ale než zmizela úplně, spatřila jsem, jak se zachvěla. Stejně jako země pod mýma nohama.

Zprava se ozvalo hlasité zadunění. Vratký dřevěný vozík na severní křižovatce se otřásl a převrátil na bok, rozpadl se na kusy. Z jeho pozůstatků se vynořila mohutná postava. Dva a půl metru vysoký zelený tvor s rohatou helmou na hlavě. Rozvážným, houpavým krokem se k nám blížil na sloupovitých nohách. Kroužková košile, kterou měl na sobě, musela vážit nejméně padesát kilo. Nad jeho rozložitými rameny by zaplakal i obr André (Anglicky „André the Giant“, herec a wrestler, trpící gigantismem (pozn. překl.).). Zpod kroužkové košile mu zezadu visel dlouhý masitý ocas. Při běhu se mu třásl.

„Poklekněte před Ugadem, Kladivem Velké vrány!“ zasyčel Pastýř triumfálně.

Ugad Kladivo, hm? „To si trochu fandíte, ne? Myslím, že ‚Cvalda‘ by úplně stačilo.“

Chodící tank zamířil k nám. Přihlížející se rozprchli jako hejno vrabců. Až na prodavače amuletů, ten zíral s pootevřenými ústy na blížící se obludnost. Očividně mu došla slova. Pak se začal horečně prohrabovat zbožím a nakonec na monstrum zamával věnečkem ze spletených stuh. Ugad si ho nevšímal. Otřel se pravým stehnem o kárku, až se na chodníku roztočila a barevné, blýskavé přívěšky se rozlétly kolem.

Obluda zrychlila. Šokovaně jsem si uvědomila, že nemá helmu. Rohy mu vyrůstaly přímo z lebky mezi vytetovanými spirálami.

Za mnou zasyčel upír. Zadívala jsem se na něj. Rivka se stáhla. Upír seděl sám. Rubínově rudé oči mě upřeně pozorovaly. Hlad z nich teď přímo čišel, nekontrolovaný, nespoutaný, všepožírající. Tohle vědomí neovládal žádný navigátor.

„Ghasteku!“

Odpověď nepřišla. Ztratil nad ním vládu.

Upír se nahrbil jako kočka a pak po mně skočil, drápy lačnící zabořit se do masa…

V polovině skoku do něj narazilo chlupaté tělo. Derek s vrčením srazil krvesaje k zemi. Upír mu zabořil tesáky do ramene.

Ugad na mě zaútočil úderem shora.

Uhnula jsem půlobratem doleva a přesekla mu šlachy vzadu na koleni. Měl padnout k zemi, ale místo toho se otočil. Obrovský ocas se zhoupl mým směrem. Masitý výčnělek na konci hvízdl vzduchem jako kyj, řítil se ke mně neuvěřitelnou rychlostí. Uskočila jsem do strany a sekla do něj. Monstrum bolestně zařvalo a ohnalo se po mně hřbetem masité pracky. Viděla jsem to, ale mezi rukou a ocasem mi moc místa k ústupu nezbylo. Uder mě srazil ze stoje. Proletěla jsem vzduchem, tvrdě dopadla na rameno a ještě se kousek sklouzla po asfaltu. Setkání se zemí mi odřelo záda.

Vyskočila jsem na nohy, abych se vzápětí vrhla obličejem na cestu. Ocas mi proletěl těsně nad hlavou. Obrovské nohy se mě snažily rozdupat, drtily pod sebou asfalt v místě, kde jsem ještě před několika vteřinami měla hlavu. Ugad nespokojeně zavyl, až mu hustá síť žil na krku vystoupila. Tolik míst, kde bych mohla seknout. Jen kdybych mohla nějak zařídit, aby byl o něco menší, ať tam vůbec můžu dosáhnout.

Další dupnutí. Vyskočila jsem zpátky na nohy.

Ugad se po mně ohnal prackou. Zůstala jsem na místě. Cokoliv, aby mě to dostalo blíž k cíli. Lopatovitá tlapa se kolem mě sevřela, přitiskla mi paži s mečem k tělu a pak mě zvedla blíž k prasečím očkům monstra.

Kosti mi zaskřípaly na protest.

Obličej monstra se dostal do úrovně s mým. Pod propletencem tetování se mu kalné oči rozsvítily krutou, škodolibou radostí. To tetování…

Rozeklané linky pokrývající jeho čelo najednou dávaly smysl, složily se do slova moci. V zátylku mi explodovala bolest a zalila svět jasnou, ohnivou vlnou. Nemohla jsem dýchat, nemohla jsem ani křičet. Nedokázala jsem vycítit nic kolem. Bojovala jsem se slovem, zachycená ve víru bolesti. Musela jsem si ho přivlastnit, nebo mi vypálí mysl. Musela jsem ho vyslovit.

Hrdlo se mi stáhlo. Hlas mě odmítl poslouchat. Bolest mi vystřelila tělem, pronikla jím, jako by se mi do každé buňky zabodlo tisíc drobných jehliček. Vybuchla ve mně a já to slovo zaječela, abych jí unikla. „Osanda!“

Strašlivě to bolí.

Umírám.

Realita mě zaskočila křišťálovou ostrostí. Kolena monstra udeřila o asfalt. Skrz potrhané svaly vyrazily bílé úlomky zlomených kostí. Ugad zasténal, hlas naplněný bolestí a zmatkem.

Na kolena. Slovo moci přikazovalo cíli, aby poklekl. A to jsem tolik doufala, že půjde třeba o „nažer se prachu a chcípni“.

Ugad zesílil sevření, z posledních sil mnou zatřásl. V porovnání s bolestí při získávání slova moci se ocelové sevření jeho pracky zdálo téměř slabé.

Kašlu na srovnávání. Zabiju ho, porovnávat můžu později.

Uchopila jsem Zabíječe do levé ruky a sekla jím po Ugadově silném krku. Otevřela jsem mu pod bradou druhá ústa, vlhká rudošedou krví, která z nich vystříkla. Rozevřel tlamu v posledním tichém zařvání. Pustil mě a pak přepadl obličejem dopředu. Ve chvíli, kdy dopadl na zem, zkapalněl. Oblila mě vlna mazlavého slizu. Z kontaktu s cizí magií mě pálily rty.

Prskala jsem a snažila se utřít si z obličeje dost tekutiny, abych mohla otevřít oči. Výsledkem bylo, že jsem si ji jenom víc rozmazala po obličeji. Ucítila jsem na rtech krev chutnající po vlastní magii. Spustila se mi z nosu. Do háje. Poslepu jsem se snažila nahmatat obvaz, jinak budu muset očistit celé místo boje ohněm. Konečně jsem kus gázy vytáhla z kapsy, očistila si obličej a zvládla dokonce i rozlepit oči.

Upír ležel na zemi. Tělo polámané, hruď se mu změnila v hromádku rozdrcených žeber. Od toho nepořádku se táhla vlhká stopa měkkých útržků, jež kdysi bývaly upírovým srdcem, až k Derekovi. Ten ležel roztažený na zádech na asfaltu a nehýbal se.

Nad bezvědomým Derekem se tyčila rivka. Vlasy měla obmotané kolem jeho hrdla. Dělilo nás od sebe nejméně dvanáct metrů.

Nestihnu k němu doběhnout včas.

Z rivčiných úst splynul Pastýřův šepot. „Vzdej se, nebo zemře.“

Upustila jsem obvaz na zem a rukou si přejela po stehně vzhůru až k úchytu vrhací dýky na opasku.

„Zemře!“ zasyčel Pastýř.

Mrštila jsem nožem po rivce. Čepel se jí zakousla do hlavy. Oko jí puklo jako přezrálá třešeň, náraz jí smýkl dozadu. Házela jsem po ní žraločí zuby, jeden po druhém. Krátká trojúhelníkovitá ostří se jí zabodávala do tváří a krku. Zapotácela se dopředu, probodla mě pohledem prázdného očního důlku a pak se rozpadla v kapalinu.

Přiběhla jsem k Derekovi, přiložila ucho k jeho hrudi. Tep. Silný, pravidelný tlukot srdce.

Upíří krev mu pokrývala celou hlavu, takže jsem nedokázala odhadnout, jestli je zraněný.

„Dereku! Dereku!“ Bože, ať už jsi kdokoliv a kdekoliv… udělej něco, nenech ho umřít, udělám, co budeš chtít.

Víčka se mu zachvěla. Otevřel obludnou tlamu. A pak se pomalu posadil.

„Bolí tě něco? Jestli ano, tak kde?“ vyhrkla jsem a pak si málem vrazila facku. Jen ti nejtrénovanější kožoměnci dokázali v meziformě mluvit. Derek k nim nepatřil.

„Fffhudeee.“ Slova vycházela zdeformovaná, ale dalo se jim rozumět.

„Všude?“

Přikývl. „F pohádku.“

„Jsi v pořádku?“

Znovu kývl.

Chtělo se mi plakat úlevou. V hrudníku jsem cítila tíhu, jako bych s sebou tahala kupu olova. „Umíš mluvit v meziformě.“

„Joo. Trénofffal fffem.“

„Trénoval jsi. To je fajn.“ Lehce jsem se zasmála. „To je moc fajn.“

Zazubil se. Mezi zahnutými tesáky mu plandaly krvavé cáry upířího masa, vlhce se leskly slinami. Málem jsem vyzvrátila oběd. „Tak pojď, fešáku. Ztratíme se, než sem dorazí Lid, protože pak bychom se odsud nedostali vůbec.“

Našla jsem odhozený kus gázy, popadla koně a vyrazili jsme ulicí pryč, zrovna když první závan nekromantské magie naznačoval, že se blíží upíří hlídka.

18.

Derek si šetřil pravý bok. Jeho kůň ho odmítl nést. Nemohla jsem to zvířeti zazlívat. Taky bych nechtěla, aby na mě lezl démonický, krví nemrtvých pokrytý vlkodlak. Ale to nás zpomalovalo.

O tři bloky dál jsem od postarší ženy zrekvírovala rozvrzanou starou káru. I když… zrekvírovat bylo silné slovo. Mávla jsem před ní identifikační kartou a slíbila jí mnohem víc peněz, než jsem měla u sebe.

Když vezmu v úvahu, že jsem stále držela v ruce meč a vlasy i tvář měla pokryté vrstvičkou zasychající krve ve vskutku roztomilém odstínu hnědé, rozhodla se, že by nebylo dobré, kdyby protestovala příliš nahlas. Vlastně mi řekla, že si můžu kárku vzít, jen když jí neublížím.

Pověděla jsem jí, ať pošle účet Řádu, strčila Dereka dovnitř, uvázala koně dozadu a pak popohnala grošovaného tažného koně k pobočce Řádu.

Během pěti minut Derek spal. Kůže se mu na těle zachvěla, pukla a o chvíli později na jeho místě oddechoval stočený obrovský šedý vlk. K udržení bojové formy bylo potřeba dost koncentrace. Když kožoměnec upadl do bezvědomí, tělo se většinou přetvořilo buď v lidskou, nebo ve zvířecí formu. Během magické erupce byla proměna ve zvíře asi méně energeticky náročná.

V tomhle byla s kožoměnci potíž. Nejenže se jednalo o psychopaty fanaticky oddané Smečce, ale pokaždé, když se trochu unavili, potřebovali buď jídlo, nebo spánek.

Ale kdybych se musela utkat s běsnícím starým upírem, asi bych si potom taky ráda zdřímla. Zabil upíra. Sám. Bez cizí pomoci, bez magie, jen drápy, zuby a čistým odhodláním. Což byl zatraceně úžasný výkon. Vezla jsem v bryčce příštího alfu vlkodlaků. Snad si na mě vzpomene, až se v hierarchii dostane výš.

Ohnivý západ slunce se scvrkl na pár vyhasínajících oharků. Magie se opět stáhla ze světa. Velmi důrazně. Nezbylo po ní ani stopy, ale přesto město vědělo o její přítomnosti. Čekala jako hladová noční šelma, až bude moci znovu zaútočit.

V hlavě mi bušilo. Pohmožděná žebra se ozývala při každém nádechu, ale nevypadalo to, že by některé bylo zlomené. Díkybohu za ty dary, i když jde o takovou drobnost.

Mozek mi znovu začínal pracovat, pomalu a postupně, jako když se dává do pohybu zrezavělé mlýnské kolo. Snažila jsem se přijít na kloub nesmyslům, které vykřikoval Pastýř. Říkal něco o Velké vráně vedoucí zástupy. Zástup rivek by mohl napáchat dost škody. Nechtěla jsem si ani představovat všechny dopady podobného scénáře.

Takže zástup rivek s Velkou vránou v čele. To označení by sedělo na Morrigan, až na jednu maličkost. Bran jí sloužil a z rivky u jámy udělal cedník. Zaváhal, když měl přísahat při jejím jméně, což naznačovalo, že uvažoval, zda by tím svou patronku neurazil. Takže máme Morrigan a Brana na jedné straně a Fomoriany a Velkou vránu na straně druhé. A všechno mělo silnou spojitost s keltskou mytologií. Nedokázala jsem si ale vybavit jinou Velkou vránu než Morrigan. Esmeralda měla v přívěsu velkou spoustu knih na tohle téma. Možná že by se v nich dala o Vráně najít zmínka.

Zajížďka k mému bytu by nás měla zpomalit maximálně o patnáct minut. Derekův dech byl pravidelný, nekrvácel ani nevykazoval známky stresu. Chtěla jsem zkontrolovat Julii, ale čtvrt hodiny nebude hrát až zas takovou roli.

Proč na mě Fomoriané vůbec zaútočili? To byla otázka za šedesát čtyři tisíc dolarů.

Nejdřív napadli Reda, který na ně náhodou narazil, nebo to alespoň tvrdil. Pak zaútočili na Julii. A teď si vybrali za cíl mne. Proč? Proč by riskovali boj s upírem a vlkodlakem? A to nepočítám fakt, že jsem proměnila už tři rivky v mokré, páchnoucí skvrny.

Pomsta? Bolgor mi nepřipadal jako horkokrevný typ, lačnící po pomstě za každou cenu. Byl to spíš vypočítavý nepřítel, typ, kterému v žilách koluje očarovaný led.

Přehrávala jsem si v hlavě znovu všechny události a snažila se mezi nimi najít spojení. Nejdřív Reda přepadly rivky, poškrábaly mu krk. Pak se s Julií vydal na místo, kde zmizela její matka, na shromaždiště Sesterstva. Odtamtud jsem Julii vzala domů. Red nás sledoval a předal Julii monisto. Rivky zaútočily na Julii. Pak jsem Julii odvezla do krypty a napadly pro změnu zase mne.

Poslední Bolgorův útok nedával smysl. Dokázala jsem pochopit, že mě a Julii napadl tehdy v bytě. Měl převahu. Ale teď? Na otevřeném prostranství? Když jsem s sebou měla vlkodlaka a upíra? To vypadalo na zoufalý útok.

A jak mne rivky našly? Po pachu určitě ne. Ulice Atlanty byly příliš znečištěné, aby se v nich dala sledovat dobrá pachová stopa. Nemohly mě najít ani zrakem. To by se musely přiblížit na dohled. Derek by je vycítil.

Mohly mě vysledovat jedině za pomoci magie.

Red říkal, že jejich vlasy dokáží člověka obtočit jako laso. Takhle je uměly používat jedině během vlny magie. Útok v bytě také proběhl, když musel tech ustoupit. A teď na nás zaútočily ve chvíli, kdy magická vlna končila. Jako by nás poznamenala neviditelná magie. Reda, Julii a pak mě. A rivky nás sledovaly jako lovečtí psi.

Red, Julie a pak já. Byl v tom nějaký vzorec? Mohlo nás něco spojovat? Možná že kluka znečistila nějaká podivná zbytková magie. Julie se dotkla Reda, já se pak dotýkala Julie, přenesla jsem stopu i na sebe. Jenže reziduální magie obvykle zmizela s nástupem technologie. A magické vlny se objevovaly a zase ztrácely jako šílené.

Možná jsem to vzala ze špatného konce. Třeba se ohlížely po něčem určitém, co vyzařovalo jasnou stopu moci. Po čemsi, co fungovalo jen během magické vlny, co sloužilo jako maják stejně jako Houkal v Úlech. A prošlo rukama Redovi, Julii a pak mně. Jenže co?

Monisto. Red ho dal Julii a ta ho půjčila mně.

Vytáhla jsem náhrdelník z kapsy a snažila se prohlédnout si ho, jak nejpodrobněji to šlo. Čas od času jsem se přitom zadívala na silnici před sebou. Jednoduchá šňůrka, spletená ze špinavých tkaniček do bot. A na ní byly navázané asi dva tucty nejrůznějších mincí.

Tak se na to podíváme.

Kennedyho půldolar, čtvrťák, dvacet pesos, georgijský čtvrťák s broskví na líci – páni, tomu říkám rarita – žeton z nákupního vozíku s malým koníkem, čínská mince s hranatým otvorem uprostřed – kde k ní ksakru přišel? Miniaturní CD o velikosti dolaru a s nápisem Axe Grinder III, možná videohra? Hrubý kovový disk s poutkem uprostřed, aby se tudy dala provléct tkanička. Mince s nápisem Republica NC Pilipinas. Filipíny? Malý trojúhelníkovitý přívěšek se staroegyptským symbolem. Kulatá mince, příliš ošoupaná, aby se dalo zjistit, čím předtím byla. Čtvercový přívěšek s vyrytou runou. Jeffersonianský niklák.

Jeden z nich byl něčím výjimečný. Který? Musel to být některý z těch starších přívěšků. I když… s mým štěstím by se z Pastýře mohl vyklubat šílený numismatik, ochotný umřít pro padesáticent s Kennedym. Možná bych mohla vzít hrst drobných a vlákat ho do léčky. Na, Bolgore, koukni, kámo, mám u sebe dolar s hlavou Susan B. Anthonyové… ty víš, že ho musíš mít.

Odložila jsem monisto. Mohla bych na ně koukat celou noc a snažit se určit, který z nich je magnet na rivky, a nebo se jednoduše zeptám Julie, neobyčejného lidského m-skeneru, který jí přijde podezřelý. Jestli mám tedy pravdu.

Necítila jsem na náhrdelníku žádná ochranná kouzla. Možná Red našel něco, co Pastýři patřilo, přívěšek nebo amulet. Nebo ho s velkou pravděpodobností ukradl a pak ho přidal na monisto, aby ho ukryl. Naneštěstí předmět vyzařoval magii, a kdokoliv ho měl u sebe, lepily se na něj rivky jako vosy na med. Jestli se nemýlím, tak si Red uvědomil, že ho někdo sleduje, a předal tu věc Julii, i když si plně uvědomoval, že se pro ni rivky vrátí. Nedal jí ho kvůli ochraně, ale proto, aby od sebe odvrátil pozornost a našel jim nový cíl. Možná byl jen děcko, ale i tak se zachoval dost odporně.

Přemýšlela jsem nad tím a ve chvíli, kdy jsem dvoukolák zaparkovala u domu, jsem byla naštvaná tak, že bych mu nejradši nařezala. Julie ho milovala, bezvýhradně, a on ji proto mohl naprosto libovolným způsobem zneužívat. Uvázala jsem otěže k jednomu kovovému úchytu v řadě, který stál před budovou právě k tomuto účelu. Něco se v tom klukovi vážně muselo pokazit. Chápala jsem, proč se tak choval. Žil na ulici, sám, hladový a šikanovaný. Musel se starat sám o sebe. Jenže jsem znala pár dětí z ulice, které vyrostly v dospělé s docela ucházejícími morálními hodnotami. Veškerá Redova morálka se omezovala na: Red dělá jen to, co je pro něj nejlepší.

Vyběhla jsem tři patra schodů na jeden zátah, jen abych našla pevné dveře stojící mi v cestě. Neměla jsem k nim klíč.

Takže jsem musela seběhnout do prvního patra a zabouchat na dveře domovníkovi. „Pane Pateli?“

Pan Patel byl nejmilejší a nejpříjemnější domovník, se kterým jsem kdy musela jednat, ale… také nejpomalejší. S oříškově hnědou kůží a ospalýma očima s těžkými víčky se pohyboval s druhem požitkářské pomalosti, jako kdyby mu přišlo nedůstojné zrychlit. Snažit se ho popohnat by jen vyústilo v to, že by se začal loudat hůř než ospalý lenochod. Už takhle mu zabralo dobrých pět minut najít správný klíč a posléze se rozhodl zdolat schody, aniž by porušil své neuspěchané tempo. Ve chvíli, kdy konečně otevřel dveře a vložil mi klíč do dlaně, už jsem stepovala na místě nervozitou.

Vběhla jsem do bytu, popadla Esmeraldiny knihy a vyběhla opět ven. Zabouchla jsem za sebou a už se hnala zase dolů, cestou jsem na schodech ještě minula poněkud zmateného domovníka.

* * *

Dveře krypty byly dokořán.

Jejich oblé tvary zalévala svitem jediná žárovka. Od kovového povrchu se ještě odráželo světlo vycházející z konce úzkého schodiště, podobné obrovské kulaté minci.

Krypta měla být zavřená na několik západů.

Sešla jsem po tmavých schodech, brala jsem je ale po jednom, šavli v ruce. Už od vchodu jsem cítila vlčí oměj. Tím se znemožňovalo kožoměncům případné stopování. Někdo věděl, že s sebou mám Dereka. Útok byl zamířený na mě, to bylo jasné.

Derek spal bezpečně stočený v mezipatře. Chtěla jsem ho dotáhnout až do své kanceláře, ale byla jsem unavená a on svědomitě papal polívčičku, takže ve vlčí formě mohl vážit tak pětašedesát kilo. Vzdala jsem to v půli cesty.

Schod přede mnou zdobily dvě kapky krve. Další dvě se leskly o dva schody níž. Cítila jsem ve vzduchu vypálený střelný prach. Andrea použila pistoli. Výstřel útočníka musel jen škrábnout, jinak by tady bylo tělo, ne jen pár kapek krve. Andrea nikdy neminula.

Tiše jsem sešla až dolů a přitiskla se zády ke zdi. Kryptou se rozléhalo podivné chraptivé dýchání, jako když se někdo snaží řezat dřevo tupou pilou.

Naklonila jsem se do strany a opatrně se pokusila nahlédnout skrze dveře.

Na zemi leželo mezi cáry oblečení pokroucené tělo. Zdeformované nebo zbité. Leželo tam zhroucené v groteskní hromadě nesouměrných údů. Směs syrového masa, rudé a blátivě hnědé. Další syčivé nadechnutí se odrazilo ode zdí a probudilo slabounkou ozvěnu v koutech místnosti. Julie nebyla v dohledu.

Jak jsem tam tak stála, tělo ke mně otočilo hlavu. Spatřila jsem chumáč plavých vlasů a jedno modré oko, druhé překrýval záhyb masa.

Andrea.

Překonala jsem vzdálenost mezi námi jediným skokem. Špinavé skvrny na jejích údech nebyly špína. Jednalo se o srst. Krátkou, hnědou srst se stopami flíčků pokrývajících kůži.

Hruď měla také zdeformovanou, příliš plochou. Kůže na jejím žaludku náhle končila, nebyla vytržená nebo uříznutá, spíše to vypadalo, že jí tam není dost. Mezerou prosvítaly lesklé smyčky vnitřností. Levá noha se jí proměnila v tlapu, zatímco pravá se příliš protáhla, ležela zkroucená dozadu. Čelisti jí vystupovaly dopředu, neseděly k sobě, rty je nestačily pojmout, tesáky vyrážely skrze tváře.

Bože můj. Lyk-Vé ji nakonec stejně dostal.

Andreino pravé oko na mě upřelo blankytně modrou duhovku. Z hrdla jí vyšlo dlouhé zabublání. „Pomoooc.“

Tu jsem jí bohužel nemohla poskytnout. Ještě jsem neviděla kožoměnce, který by uvázl v půli cesty mezi formami.

Budu muset najít někoho, kdo by jí mohl pomoct. Doolittle. Jenže ten byl zpátky v Pevnosti smečky. Bude mi trvat hodiny, než se tam dostanu. Její pokožka dostala nažloutlý, šedavý odstín, což znamenalo, že tělo kožoměnce sahalo po posledních rezervách sil. Andrea možná těch několik hodin nemá.

Počkat. Doolittle byl oddaný Curranovi. Vydal by ji v minutě Pánovi šelem. A pak by ji otestovali, jestli není lupus, a musela by se postavit Curranovi. A navíc nešlo být loajální zároveň ke Curranovi i k Řádu. V okamžiku, kdy někdo zjistí, že jde o kožoměnce, vyloučí ji. Andrea pro Řád žila a dýchala. To ji stejně tak můžu nechat zemřít.

Jenže jestli nic nepodniknu, dlouho nepřežije.

Doolittle byl mimo hru. Stejně jako Derek. Ke komu bych ji mohla vzít?

Andreino tělo zachvátil třes. Pravá noha se jí protáhla. Kosti rostly s agonizující pomalostí. Zasténala, hlas měla bolestí naplněný tak, že se mi rozbušilo srdce. Žaludek se jí stáhl stejně jako hýžďové svaly a pak byla křeč konečně u konce. Svezla se znovu na podlahu.

Místností zavanul charakteristický ostrý zápach. Už jsem ho cítila i předtím. Hyena.

Pevnost sdíleli všichni kožoměnci dohromady, ale každý klan měl vlastní shromaždiště, stejně jako měli vlastní alfa pár. Hyeny musí mít doupě. Nebylo jich sice tolik jako krysodlaků nebo vlků, ale dost na to, aby utvořili malou smečku. Už jsem se potkala s jejich vůdkyní. Starší ženou jménem Teta Bé. Raději bych bojovala se smečkou vlků, než se dostala do křížku s ní. Možná nosila vlasy svázané do drdolu a měla příjemný úsměv, ale byla jsem si naprosto jistá, že by se usmívala stejně mile i ve chvíli, kdy by měla drápy zabořené do mých jater.

Hyeny a lvi spolu moc nevycházejí. A Curran to ví. Takže sice je měl stále na povel, ale nechal jim dostatečnou autonomii, aby mohly řešit vlastní problémy.

Budu ji muset vzít k Tetě Bé. Sice to byla děsivá ženská, ale raději se budu hádat s ní než s Curranem.

Naklonila jsem se k Andree. „Vezmu tě k hyení smečce.“

Oči se jí rozšířily. Otřásla se a zasténala: „Ne. Nemůžeš.“

„Nehádej se se mnou. Nemáme jinou možnost.“

Podebrala jsem ji pažemi. Ruce mi potřísnila lymfa. Ucítila jsem ostrý zápach moči. Musela vážit nejméně pětašedesát kilo. Zatnula jsem zuby a zvedla ji. Zdeformované paže mě objaly.

Bože, ta je těžká.

Zamířila jsem s ní ke dveřím krypty.

Když jsem byla malá, otec mě nutil běhat zničující vytrvalostní tratě s plně naloženým batohem na zádech. Tehdy mě v pohybu udržovalo vědomí, že bolest musí jednou skončit. Takže jsem si teď při stoupání po schodech mumlala pod nosem to co tehdy. Bolest je dobrá. A jednou skončí. Každá vteřina, kterou promarním, zkracuje Andree život.

Naložila jsem ji do káry. „Julie?“ zašeptala jsem.

„Kluk. Malý šaman. Odvedl ji.“ Hlas jí přešel v nezřetelné zabublání.

Krucinál, Rede. Alespoň je bez monista nebudou moci rivky najít. „Drž se. Kvůli mně, ano? Zůstaň naživu.“

Vběhla jsem zpátky dovnitř, brala schody po dvou. Derek byl stále v limbu. Zatřásla jsem jím. „Vzbuď se!“

Ohnal se po mně, zuby mi poškrábal ruku, ale okamžitě vyskočil na nohy a omluvně kňučel.

„To nevadí. Potřebuju pomoct.“

Následoval mě a pak v půlce schodů ztuhl, srst na krku naježenou, záda nahrbená. Vrčel a prskal.

„Prosím, Dereku. Vím, že to tady divně páchne, ale potřebuju tvůj nos. Hned teď. Prosím.“

Přesvědčila jsem ho, ať se mnou sejde schody. Obešel v širokém oblouku káru a zadíval se na mě.

„Zvládneš zachytit Juliin pach?“

Sklonil čenich k zemi a pak ucukl, jako by ho někdo praštil. Zacouval, obkroužil dvoukolák ještě jednou, znovu čichal k zemi, couval odporem a kňučel.

Příliš vlčího oměje. Red uměl zakrýt svůj pach.

Z bryčky se ozvalo tlumené zasténání. Julie bude muset počkat, protože Andrea si žádný další odklad nemůže dovolit.

Alespoň jsem u sebe měla náhrdelník. Jestli mám pravdu, budou rivky pronásledovat mne, a ne Julii. Jen ať si to zkusí. Byla jsem vytočená tak, že bych brala jako vítanou možnost na někom si ten vztek vybít.

„Změna plánu. Zaveď mě k hyenám, Dereku. Nemáme moc času. Pospěš si.“

Derek se klusem vydal ulicí pryč. Skočila jsem na místo vozky a jeli jsme. Sice jsem potlačovala chuť skřípat zuby nad rychlostí koně, ale aspoň jsme se pohnuli z místa.

Atlanta nesnášela blížící se erupci dobře. Jak jsem projížděla s károu sutinami obroubené ulice, tak rychle, jak jen kůň zvládal, magie mi zpívala v kostech. Noční oblohu křižovali podivní tvorové, tmavé siluety bezhlučně klouzající vzduchem blokovaly světlo hvězd. Museli jsme dvakrát zastavit. Poprvé, abychom se vyhnuli upíří hlídce, čtyřem krvesajům v kosočtverečné formaci. Podruhé nám cestu zkřížil průsvitný duch medvěda. Z hlavy mu vyčnívaly rohy. Chvíli dvoukolák pozoroval smutnýma očima a po zádech mu stékaly v propleteném vodopádu pramínky průhledného ohně. Pak pokračoval ulicí dál.

Podél cesty protékala řeka duchů, voda hustá jako tér a inkoustově černá. Snažila jsem se držet od ní co nejdál. Stvoření, která v noci obvykle vyla nebo se jinak hlasově projevovala, tentokrát mlčela. Naslouchala. A čekala. Kdyby se někomu jakýmsi zázrakem podařilo zachytit tep města a na něčem ho přehrát, opakovala by se na nahrávce jediná věta: „Erupce přichází, erupce přichází…“

Andrein třes se zhoršoval, přicházel častěji, asi každých patnáct minut. Věděla jsem, kdy ji popadla křeč, protože při tom vydala krátký, tichý výkřik bolesti. Vždycky jsem sebou trhla.

Konečně jsme nechali město za sebou a zamířili po známé cestě k rozbořenému průmyslovému centru a pak dolů po přerostlé dálnici. Noc nás obklopila, tmavou oblohu pokrývala kdesi vysoko nahoře drobná světélka hvězd. Barvy se vytratily ze světa, stíny prohloubily. Obyčejné stromy se v temnotě proměnily z potěchy oka v rozšklebené obludy číhající na kořist. Tím směrem ležela Pevnost, tvrz, kde se Smečka shromažďovala v časech ohrožení.

Projeli jsme kolem tmavé, opuštěné benzínové pumpy s rozbitými okny a chybějícími dveřmi. Drobná, vytáhlá stvoření se plazila po okenních římsách a plížila skrz vchod. Honosila se nechutně žlutou barvou, podobnou hnisu v zanícené ráně. Světélkujícíma očima nás pozorovala a vztahovala k nám z dálky pokroucené drápaté tlapky, jako by se nás jimi snažila poškrábat.

Derek dál běžel po cestě lenivým vlčím klusem, kterým bez námahy překonávali dlouhé kilometry. Dorazili jsme až k okraji stromů. Cestu vroubily masivní duby, natahovaly větve proti sobě, takže nad ní téměř tvořily klenbu.

Derek se zastavil, zdvihl hlavu k hvězdami poseté obloze a zavyl. Zvuk se rozlehl nocí, ještě chvíli zůstával ve vzduchu jako strašidelné sdělení beze slov, plné smutku a mrazící až do morku kostí. Oznamoval naši přítomnost. Jeden dlouhý okamžik čekal, pak zastříhal ušima a rozběhl se po cestě do stínu stromů. Následovala jsem ho.

Kára vrzala, klapot koňských kopyt se klidně a pravidelně rozléhal kolem.

Ticho noci prořízlo děsivé zachechtání. Vysoký, vyšinutý zvuk, napnutý jako struna kytary těsně před prasknutím. Po obou stranách se mezi stromy objevily štíhlé siluety, míhaly se po obou stranách. Běžely vzpřímeně, příliš vysoké a příliš rychlé, aby šlo o lidi.

Jedna z nich skočila na káru a dopadla vedle mě. Rudé oči jí ve tmě svítily jako dva zatoulané oharky.

Hyenodlak v meziformě byl na pohled opravdu strašlivý.

„Ahoj, krásko.“ Obludná tlama ta slova lehce pokřivila.

Před námi obklopily tři hyeny Dereka, dvě v meziformě a jedna v lidské podobě. Hulákaly na něj a smály se mu v nevázané, škodolibé radosti.

Samec po mně vyjel. Zkroutila jsem se do strany, chytila ho do kravaty. Stiskla jsem mu hrdlo, zatlačila na krční tepnu. „Nechci si hrát. Odvezte mě k Tetě Bé,“ pověděla jsem mu do kulatého ucha.

Drápaté pracky se mi sevřely kolem paže. „Mmm, takovou bolest mám rád. Ubližuj mi ještě.“

Zasrané hyeny.

Vpředu Derek chňapl zuby po jedné ze samic.

„Musíš se naučit pokoře.“ Hyena v lidské podobě nechala dopadnout na zem smyčky biče, který držela v ruce. „Pojď blíž, vlčku. Pomazlím se s tebou.“

Do prdele. Smýkla jsem hyením samcem doleva a dovnitř do káry, aby si viděl s Andreou do obličeje. Andree z úst unikl slabý výkřik a její dech omyl samci tvář.

„Umírá!“ ucedila jsem skrze zuby.

Hyenodlak mě odsunul stranou a zařval: „Uvolněte cestu!“

Lidská žena si zapřela pěst o bok. „Zapomínáš se…“

„Potřebuje Matku, okamžitě!“ zavrčel a ona ucouvla. Obrátil se ke mně. Oči mu svítily. „Jeď!“

Projela jsem mezi hyenami. Obklopily káru, takže Derek nemohl běžet vedle.

„Vlk nemůže na naše území. Tak zní zákon.“ Hlas hyenodlačky zněl ponuře.

„Nic se mu nestane.“ Nechala jsem do hlasu proniknout tolik výhružnosti a odhodlání, kolik jsem jen zvládla.

„Nic.“

Hyeny následovaly dvoukolák. Tažný kůň, zneklidněný jejich pachem, začal nabírat na tempu. S duněním a skřípáním jsme jeli čím dál rychleji, dokud kárka nenadskakovala na sebemenší nerovnosti na cestě.

Stromy se rozestoupily, odhalily velký dům v rančerském stylu. Přitáhla jsem otěže k sobě. Málem mi utrhly ruce. Tažný kůň ještě objel dům, než jsem ho dokázala dostatečně zpomalit, aby zastavil.

Samec seskočil na trávu, vzal Andreu do náruče a rozběhl se s ní k verandě.

Tam se rozsvítilo světlo a ze dveří vyšla Teta Bé. Trochu korpulentní a ve středních letech, se šedivějícími vlasy staženými do drdolu vypadala spíš na někoho, kdo by měl péct sušenky a číst pohádky, a ne vládnout bandě sociálních deviantů se sklony k hysterickému chechtání a perverzním sexuálním hrátkám.

Stačil jí jeden pohled na Andreu. Trhla hlavou. „Dovnitř! Vy taky!“

Vběhla jsem do domu za samcem. Následovala nás samice v lidské podobě. Nebo jsem si alespoň myslela, že jde o samici. Teta Bé přeletěla okolní noční krajinu pohledem a zavřela za námi dveře.

Samec doběhl chodbou až do obrovské koupelny. Do mramorového stupínku před ním byla zapuštěná vana, dost velká, aby se do ní pohodlně vlezlo osm nebo devět lidí. Přešel opatrně po podlaze poseté erotickými hračkami a ovocem a skočil do vany tak, aby Andreu držel stále nad povrchem.

Teta Bé shodila z mramorového schodku jakousi věc z kůže a oceli a posadila se na okraj. „Kdo o tom ještě ví?“

„Měla s sebou vlka,“ odtušila samice.

„Koho?“

„Dereka,“ pověděla jsem jí.

Teta Bé přikývla. „Dobře. Chlapec půjde přímo za Curranem. S tím se dá domluvit. Máme štěstí, že je Medvěd zrovna pryč. Dokud to nezjistí nikdo ze starších, budeme v pořádku.“

Proč byla krucinál tak šťastná? S Curranem byla domluva asi jako s rozzuřeným slonem.

Naklonila se k Andree. „Hloupoučké děcko. Víš, co jsi vlastně zač?“

Andrea přikývla. Tělo se jí přitom roztřáslo námahou.

„Pak to půjde lehčeji. Svlečte ji.“

Samice skočila do vany a začala z Andrey sundávat cáry látky, jež jí stále lnuly k masu.

Stáhl se mi žaludek. Ucítila jsem na jazyku kyselé šťávy.

„Jestli je ti na zvracení, běž ven.“

Teta Bé se obrátila zpátky k Andree a kývla na ni. „Navedu tě do tvé přirozené podoby. Máš zašedlou tvář. Víš, co to znamená, takže se soustřeď, jestli chceš žít. Nejdřív uděláme něco s hrudníkem. Představ si, že ti ze zad vyrážejí dvě křídla. Obrovská křídla. Roztáhni je. Tak široce, jak jen zvládneš.“

Andreina hrudní kost se začala posouvat dolů. Ramena také, hruď se jí rozšířila…

Vyběhla jsem z domu.

19.

Seděla jsem na verandě, když se s bouchnutím otevřely dveře a vedle mě se posadila hyenodlačí samice. Nebo možná samec. Hyeny byli podivná, androgynní sebranka, pohlaví se u nich nerozpoznávalo snadno. V divočině byly dominantnější hyení samice. V hierarchii stály nejvýš, po nich následovala štěňata a až pak samci. Když přihlédnu k faktu, že samice dorůstaly do větší velikosti a příroda je obdařila klitorisem, který se velikostí dal srovnávat s penisem u samců a skoro stejně tak často se dokázal ztopořit, podobné uspořádání dávalo smysl.

Zrovna tahle hyena byla menší postavy a na hlavě jí trčely do všech stran jasně modré vlasy. Spatřila, že ji pozoruji.

„Líbí se ti můj účes? Řeknu ti, kdo ho spáchal. Samozřejmě že na tobě určitě nebude vypadat tak dobře.“ Mrkla na mě.

„Jasně. Kolik tě stálo nechat si z hlavy udělat plynový hořák?“

Zachechtala se a podala mi sendvič. „Jsi v pohodě. Na, přinesla jsem ti kus dlabance.“

Přičichla jsem k jídlu. „Co v něm vlastně je? Sperma? Tygří varlata?“

„Salám. Sněz ho. Chutná dobře a vypadáš, že potřebuješ něco do žaludku.“

Nebyla jsem si úplně jistá, jestli to můj žaludek snese, ale v okamžiku, kdy jsem poválela na jazyku první sousto, věděla jsem, že budu chtít ještě přídavek.

„Jak je jí?“ zeptala jsem se mezi hlty.

„Vede si dobře.“ Hyenodlačka zdvihla obočí a pak přikývla. „Je to dost odolná bouda.“

„Bouda?“

„Hyenodlačka. Tak si říkáme. Každý hyenodlak je bouda. Ale kdybys to chtěla brát z technické stránky věci, tak ta tvoje holka je…“ Sama se zarazila. „Jestli to chceš brát v tomhle směru, nejsem ta pravá osoba, která by ti to měla vysvětlit. Říkej nám prostě boudy. Tak se to správně dělá.“

Bouda začenichala. „Společnost. Návštěva k večeři je vždycky fajn.“

Zpoza stromů se vynořil povědomý muž a úsporným krokem si to rázoval přímo k nám. Dvoumetrový, s kůží barvy rozemleté kávy. Vypadal, že by nejradši někoho praštil. Dlouhý kožený kabát ho z velké části zakrýval, ale i ty náznaky pod černým trikem napovídaly, že je samý sval. Styl chůze zase napovídal, že dokáže být… velmi zlý. Ve dne se před ním davy lidí na rušné ulici rozestupovaly jako Rudé moře před Mojžíšem.

Zastavil se několik metrů od verandy.

„Páni, to je mi ale překvapení. Šéf rozvědky před naším prahem,“ zazubila se bouda. Nebyl to přátelský úsměv.

„Nazdar, Jime,“ pozdravila jsem ho.

Ani se na mě nepodíval. „Rád by věděl, co se tady děje. Chce ji v Pevnosti. Okamžitě.“

„Odkdy jsi o sobě začal mluvit ve třetí osobě, hm?“ usmála se bouda.

Jim zaujal uvolněnou pozici, bradu vysoko zdviženou. „Curran chce informace. A nechtějte, abych do tohohle domu musel vkročit bez pozvání.“

Oči jí rudě zaplály. Vydala ze sebe přiškrcené, hysterické zachechtání, naklonila se dopředu a ukázala mu zuby. Tvář se jí zkřivila hladovým úšklebkem. „Jen si to zkus, kocoure! Poruš zákon. Okus čelisti Kuriiny dcery, pokud máš dost odvahy. Budu se široce usmívat, až mi mezi zuby budou praskat tvé kosti.“

Cvakla jeho směrem zuby a pak si olízla rty. Jimova tvář se zkřivila v náznaku zavrčení. Dvě hyeny se vynořily zpoza domu, zakroužily kolem budovy jako žraloci, vrčely a cvakaly zuby.

Vstala jsem a kývla na Jima. „Počkej chvilku. Ber to jako osobní laskavost, budu ti to dlužná.“

Tvář se mu ani nepohnula. Ale pomalu a rozvážně udělal dva kroky dozadu a čekal.

Andrea seděla uvnitř na mramorové podlaze, přes samici a Tetu Bé ji skoro nebylo vidět. Samec se probíral Andreinou mokrou, blonďatou hřívou, něco na její hlavě hledal.

„Musím jít.“

Boudové se rozestoupili a odhalili tak přede mnou kolegyni z Řádu. Pokrytou krátkou srstí se stejnoměrnými černými flíčky. Kromě Currana jsem ještě neviděla, aby měl někdo v šelmí podobě tak proporčně vyvážené tělo. Jediné, co dojem trochu narušovalo, byly paže. Měla je příliš dlouhé, dosahovaly jí až kamsi ke kolenům. Vteřinu mi zabralo, než jsem si všimla další zvláštnosti. Měla prsa. Obyčejná lidská ňadra. Většina kožoměnců ženského pohlaví měla v meziformě prsa maličká nebo jen dvě řady bradavek na hrudi.

Dívala se na mě. Modré oči a čelo vypadaly lidsky. Tmavá tlama a čelisti měly zase blíž k hyeně. Obličej hladce přecházel mezi oběma formami. Celek byl sice poněkud odpuzující, ale jednotný.

„Našel jsem to.“ Drápy samce se kolem čehosi obemkly.

Teta Bé pevně sevřela Andreinu hlavu. „Ven s tím.“

Samec z Andreiny lebky vytáhl malý, tmavý předmět, kolem se rozprsklo pár kapek krve. Tiše zasténala. Teta Bé ji pustila. Samec se k Andree naklonil a něžně ji oblízl krk.

„Vypadá to, že se nám Rafael zamiloval,“ zazubila se boudí samice.

Andrea si obmotala kolem hlavy mokrý ručník a zadívala se na mě: „Kate? Kam jdeš?“

Slova z jejích úst splynula překvapivě čistě, hlas měla úplně stejný jako obvykle.

„Curran se mnou chce mluvit. Poslal sem Jima, takže bude asi nejlepší, když půjdu.“

Andrea se zhluboka nadechla. „Jsem šelmočlověk.“

Pronesla to způsobem, který naznačoval, že to slovo muselo mít nějaký hlubší smysl, ale nechalo mě to naprosto chladnou, netušila jsem, o co jde. Tvář mě musela prozradit, protože Teta Bé složila ruce do klína. „Pamatuješ si na Corwina?“

„Dlakokočka. Zemřel při Derekově obraně.“ Lyk-Vé by se dal považovat za virus bez předsudků. Infikoval jak lidi, tak zvířata. Kradl zlomky jejich DNA a někdy se stalo, že do prázdných míst u zvířete vložil lidský genetický kód. A jen velmi zřídka to dopadlo tak, že ve výsledku stvořil dlakošelmu, zvíře proměňující se v člověka. Většina z nich neměla příliš vysokou inteligenci a velmi brzy umírala, ale někteří – jako třeba Corwin – se naučili mluvit a stali se z nich samostatní jedinci, individuality.

Teta Bé přikývla. „Byl to dobrý člověk. Často sem chodil.“

„Rád si hrál,“ dodala boudí samice.

„To ano. Ale byl neplodný. Žádnou škodu nenapáchal.“ Teta se na mě zadívala.

„To se dalo čekat, dlakozvířata bývají sterilní,“ řekla jsem, abych vůbec něco vypustila z úst.

Tvář Tety Bé se trochu protáhla. „Ale ne vždycky.“

„Aha.“

„Málokdy, jen velmi, velmi ojediněle se jim podaří zplodit mladé.“

„Aha.“

Andrea si povzdechla. „A někdy ty děti i přežijí.“

„Takže ty jsi dítě dlakohyeny?“ Prostě to ze mě vypadlo.

Všichni v místnosti sebou cukli.

„Ano,“ potvrdila mi Andrea. „Jsem šelmočlověk. Otec se narodil jako hyena.“

Teď to dávalo smysl. Nemohla se nakazit Lyk-Vé při útoku, protože se s ním narodila. „Ted to ví?“

„Možná něco tuší,“ řekla Andrea. „Ale nemá důkazy.“

Pokrčila jsem rameny. „Jestli mu to nechceš oznamovat, já mu nic říkat nebudu. Co se stalo s Julií?“

„Jen tak to přejdeš?“ přerušila nás boudí samice. „To tě vůbec netrápí, že je potomkem zvířete?“

„Ne. Mělo by? Ale zpátky k věci. Co se stalo s Julií?“

Boudové upírali zrak na Tetu Bé. Ta zkoumala pohledem zase mne. „Zákon říká, že jsme především lidé. Jako lidé se rodíme a tak i umíráme. To je naše přirozená, dominantní forma. Musíme ji hájit a upřednostňovat před šelmou, protože tak to má být.“

„Šelmolidé se rodí v šelmí podobě,“ odtušila Andrea tiše. „Takže šelma je naší přirozenou podobou, ale jak vyrůstáme, ztrácíme schopnost proměnit se v ni úplně, jelikož jsme kříženci. Takže jsem v podstatě zvíře zmrzačené už od narození. To, že vůbec existuju, je proti přírodě.“

Ale no tak. „Andreo, jsi moje kamarádka. Takových moc nemám. Je mi jedno, jak ses narodila, jak vypadáš nebo co si o tobě kdo myslí. Když jsem potřebovala pomoc, nabídlas mi ji, a na tom jediném záleží. Můžeš mi teď prosím říct, co se stalo s mým děckem?“

Andree zaškubalo v čumáku. Uniklo jí nervózní zachechtání. Zdusila ho v sobě. „Ke kryptě přišel nějaký kluk z ulice.“

„Red.“

„Ano. Julie mi řekla, že je to její přítel. Byl pokrytý krví, zhroutil se u dveří. Julie dostala hysterický záchvat. Otevřela jsem dveře a on na mě něco hodil, nějaký prášek.“ Zamračila se, odhalila přitom bílé zuby. „V lebce jsem měla šamanský talisman, který mi měl pomoct s tím, abych se v době magické erupce neproměnila. Většinou to jde bez potíží, ale tentokrát byla magie příliš silná. Ať už udělal cokoliv…“ zvedla ruce, „ovlivnilo to i amulet. Začala jsem se proměňovat, ale nedokázala jsem do další formy přejít úplně. Popadl Julii a vytáhl ji ven.“

Red mě právě velmi rozzlobil.

„Kouří se ti z meče,“ varovala mě boudí samice.

„To on tak občas dělá.“ Vlastní hlas mi zněl hluše. Ten malý bastard. Co si myslí, že provádí? A kde bych ho teď měla hledat? Město bylo plné míst, kde se dvě děti z ulice mohly schovat. Milión ku jedné, že je rivky vyčmuchají dřív než já.

Teta Bé se naklonila dopředu. „Podle starých tradic se šelmolidé zabíjejí hned po narození. Jestli některý ze starších kožoměnců zjistí, že je tady, budu mít kolem domu za chvíli rozzuřený dav.“

Boudí samec si olízl rty. „Mohla by to být legrace.“

Teta Bé natáhla ruku a ležérně mu vlepila pohlavek.

„Au.“

„Ta kočka přede dveřmi patří ke Curranovi?“

„Ano.“

„Touhle dobou už musel ucítit Andrein pach a podá Curranovi zprávu. Budeš muset Pánovi šelem něco říct. A bude lepší, když mu nezalžeš.“

„Pokusím se to vzít v úvahu,“ odtušila jsem a vyšla ze dveří.

20.

Vlasy Curranovi tentokrát spadaly na ramena. Dlouhé a světlé, rámovaly mu obličej jako luxusně vlnitá hříva. Seděl v jedné z místností v Pevnosti a četl si ošoupaný paperback v kuželu elektrického světla, vycházejícího z malé lampy. Nezvedl hlavu, když mě Jim uvedl do místnosti, ani když pak za mnou zavřel dveře.

Jen já a Pán šelem. A noc, vkrádající se do pokoje doširoka otevřeným oknem.

Jim mi cestou do Pevnosti neřekl ani slovo. Pohybovala jsem se na tenkém ledě.

„Co se ti stalo s vlasy?“

Curran odtrhl pohled od knížky a zašklebil se. „Takhle mi narostou při každé magické erupci. Nedá se tomu zabránit.“

Chvíli jsme se přetlačovali pohledem.

„Čekám na nějakou nemístnou narážku na Fabia (Celým jménem Fabio Lanzoni, italský model známý hřívou dlouhých vlasů (pozn. překl.).),“ odtušil.

Únava se přese mě přelila v pomalé vlně. Když jsem konečně otevřela ústa, vlastní hlas mi zněl otupěle a ploše, zbavený jakéhokoliv života. „Přivezla jsem do boudího sídla nemocného šelmočlověka. Je to moje kamarádka. Jestli ji chceš zabít, budeš nejdřív muset projít přese mě.“

Pevně sevřel víčka, položil si dlaň přes oči a promnul si obličej. Usadila jsem se do křesla a mlčela, nechala ho, ať se s tím vyrovná.

„Proč já?“ ozval se konečně. „To máš nějaký zvláštní úkol ztrpčovat mi život?“

„Snažím se ti vyhýbat, pokud to jde.“

„Tak to tedy odvádíš zatraceně dobrou práci.“

„Upřímně? Opravdu se nesnažím dělat problémy.“

„Ty neděláš problémy. Nepilotovaný upír dělá problémy. Když se nechá volná ruka tobě, většinou se z toho vyklube katastrofa.“

Jen si do mě rýpni, proč by ne. „Podívej… vyřešíme tohle a pak… a to ti slibuju… se vynasnažím, jak nejlíp to půjde, abychom se už nesetkali. Zabiješ mou kamarádku?“

Povzdechl si. „Ne. Ještě jsem žádného šelmočlověka nezabil a nehodlám s tím začínat. Je to starý elitářský zvyk. Zarazil bych to už v době, kdy si k nám našel cestu Corwin, ale zdvihla se proti tomu vlna opozice a rozdrtit ji tak, abych nezranil něčí city, by bylo únavné a časově náročné. Jestli se tvá kamarádka bude chtít připojit ke Smečce, asi se tím budu muset začít zase zabývat.“

Šavle na zádech mi zabraňovala, abych si mohla pořádně protáhnout záda. Chtěla jsem se buď opřít o kolena, nebo se zabořit do křesla. I mé obratle byly utahané. Rozepnula jsem koženou bundu, setřásla ji z ramen, uvolnila popruhy se zbraní a položila pochvu se šavlí vedle sebe. „Chce se někde ukrýt. Je členkou Řádu.“ Stejně by to dřív nebo později zjistil sám. „Pomůžu jí to ututlat. Až najdu Julii.“

„Tys to děvče někde ztratila?“

„Jo.“

„Jak?“

Opřela jsem se do křesla. „Její šamanský kluk ji unesl zpod ochrany té mé kamarádky. Udělal cosi, kvůli čemu se začala proměňovat, ale nedokázala přechod do další formy dokončit.“

„Pokračuj.“

„Našla jsem ji, naložila do dvoukoláku a odvezla k hyenám.“

Počastoval mě podivným pohledem. „Tys ji přivezla z pobočky Řádu až sem? Při tak silné magii?“

„Jo. A šlo to docela dobře, až na nějaké podivnosti u čerpací stanice.“

Zapřemýšlel nad tím. „Kdy se to přesně stalo?“

„Před několika hodinami?“

„A Derek nedokázal stopovat Juliin pach od místa činu?“ Do hlasu se mu vloudilo lehké nesouhlasné zavrčení.

Zavrtěla jsem hlavou. „Šaman použil moc vlčího oměje. Najdu ji. Jen ještě nevím jak.“

„Pokud budu moct, zapojím se. Moc se kvůli tomu nevzrušuj. Nedělám to kvůli tobě, ale kvůli ní. Kdyby nebylo jí a erupce, tak tě prohodím i s tou tvou zabedněnou hlavou oknem.“

„A co s tím má erupce společného?“

„Takhle by to mohlo působit jako ztráta kontroly z mé strany. Až tě prohodím oknem, chci, aby nebylo pochyb o tom, že to byl úmyslný a dobře zvážený čin.“

Páni, opravdu byl podrážděný.

Teď ta klidná atmosféra dávala smysl. Neutrální pokoj, uklidňující světlo a kniha. Silná magie umocňovala vliv jeho vnitřního zvířete. Potřeboval obrovsky vytrénovanou sílu vůle, aby je zvládl udržet pod kontrolou. S magickou erupcí na spadnutí se Curran podobal soudku s prachem. S velmi krátkou zápalnou šňůrou. Měla bych být opatrnější, ať ji náhodou nepodpálím. Kromě Andrey nikdo mimo Smečku nevěděl, že jsem tady. Mohl by mě na místě zabít, tělo by se nikdy nenašlo.

Dlouhou chvíli jsme seděli tiše. Magie znovu zalila svět, naplnila mě energií, ze které se mi točila hlava. Zase přicházela v krátkých vlnách. Ty po několika minutách pominou a opět budu unavená a vyčerpaná.

Zahlodal ve mně pocit viny. On se v mé přítomnosti ovládat dokázal, ale já jsem mu to očividně nezvládala oplatit. „Currane… tam na střeše… jen jsem chtěla říct, že občas nevím, co říkám.“

Naklonil se dopředu, najednou ožil. „Čichám, čichám cosi jako omluvu?“

„Ano. Tehdy jsem řekla věci, které bych radši vzala zpátky. Lituju, že jsem je pronesla.“

„To znamená, že se mi teď vrhneš k nohám?“

„Ne. Tu část jsem myslela docela vážně. Jen si přeju, abych ji mohla zaobalit do méně urážlivých slov.“

Počastovala jsem ho pohledem a uviděla lva. Neproměnil se, tvář měl pořád naprosto lidskou, ale v jeho držení těla bylo cosi znepokojivě lvího. Seděl tam, veškerá jeho pozornost se upírala na mě, jako by se chystal ke skoku. Pronásledoval mě bez toho, aniž by musel hnout brvou. Pravěké nutkání ztuhnout v přítomnosti predátora mi spoutalo tělo. Seděla jsem tam a nebyla schopná odtrhnout od něj zrak.

Rty se mu pomalu roztáhly v líném, dravčím úsměvu. „Nejenže se se mnou vyspíš, ale taky o to budeš prosit.“

Zůstala jsem na něj šokovaně zírat.

Úsměv se ještě o něco rozšířil. „Poprosíš o to, a ještě mi potom poděkuješ.“

V hrdle mi zabublal nervózní smích. „Ty ses zbláznil, Zlatovlásko. Všechen ten peroxid ti asi začal lézt na mozek.“

„Bojíš se?“

Děsil mě k smrti. „Tebe? Ne. Kdyby sis nechal narůst drápy, tak bych si na tebe vzala meč, ale už jsem s tebou bojovala i v tvé lidské formě.“ Musela jsem sebrat veškerou vůli, abych dokázala pokrčit rameny. „Zas tak hrozivý nejsi.“

Vzdálenost mezi námi překonal jedním rychlým skokem. Skoro jsem ani nestihla vyskočit na nohy. Obemkl mi levé zápěstí ocelovým sevřením. Levou paží mě sevřel kolem pasu. Snažila jsem se vzdorovat, ale s nemožnou lehkostí mě dokázal přetlačit, přitáhl si mě k sobě, jako bychom tančili tango.

„Currane! Nech…“

Poznala jsem úhel, v jakém natočil boky, ale nedokázala jsem s tím nic udělat. Potáhl mě dopředu a poslal k zemi klasickým přehozením přes bok. Dokonalým, jako vystřiženým z příručky. Proletěla jsem vzduchem, naváděná jeho rukama, a skončila na zádech. Překvapeně jsem vyhekla, jak mi dopad vyrazil dech. Au.

„A co teď?“ zeptal se mě s velikánským úsměvem.

Hrál si. Pohrával si se mnou. Nesnažil se bojovat. Dokázal by se mnou praštit o zem tak tvrdě, že by mi zlomil vaz, ale místo toho mě celou dobu držel. Ujistil se, že dopadnu, jak mám.

Lehce se nade mnou naklonil. „Velká zlá žoldačka sražená na zem obyčejným přehozením přes bok. Na tvém místě bych se červenal studem.“

Lapala jsem po dechu, snažila se dostat vyražený vzduch zpátky do plic.

„Mohl bych tě zabít. Stačilo by málo. Myslím, že se teď stydím za tebe. Když už, tak aspoň trochu zakouzli.“

Jak si přeješ. Hekla jsem a vyplivla nově naučené slovo moci. „Osanda.“ Na kolena, Vaše Veličenstvo.

Zamručel jako člověk, který se snaží zvednout tíhu hrozící rozdrtit mu ramena. Tvář se mu stáhla vypětím.

Ha ha. Nebyl sám, komu erupce posílila schopnosti.

Při vstávání jsem si lehce dávala na čas.

Curran strnule stál, svaly na nohou se mu napínaly. Neklekl si. Ani si neklekne. Vyštěkla jsem na něj slovo moci uprostřed zatracené magické erupce, a nezaúčinkovalo. Až moc slova pomine, pravděpodobně mě zabije.

V hlavě se mi spustila řada varovných zvonků. Selský rozum vřískal: „Vypadni odtud, ty pitomá!“ Místo toho jsem přišla blíž a zašeptala mu do ucha. „Pořád nic.“

Obočí se mu nad nosem setkalo, jak zkřivil tvář. Napjal se, svaly se mu na vytrénovaném těle rozechvěly úsilím. A pak se s hrdelním povzdechem narovnal.

Spěšně jsem se stáhla do zadní části místnosti, při strategickém úniku jsem minula Zabíječe. Strašlivě jsem ho chtěla popadnout, svrběla mě dlaň. Ale pravidla hry jsme jasně stanovili. Žádná šavle, žádné drápy. Ve chvíli, kdy bych zbraň vzala do ruky, podepsala bych si vlastní rozsudek smrti.

Protáhl si ramena. „Pokračujeme dál?“

„S potěšením.“

Začal se ke mně blížit. Vyčkávala jsem skoro na špičkách, připravená uskočit stranou. Síly měl víc než pár tažných volů a bude se snažit se mnou přetlačovat. Jestli se mu dostanu do pracek, bude po boji. Kdyby všechno zklamalo, můžu ještě proskočit oknem.

Dvanáctimetrový pád byla malá cena za to, že od něj budu dál.

Curran po mně chňapl rukou. Zkroutila jsem se a protáhla se kolem něj, ze strany ho kopla do kolena. Kopnutí to bylo silné a dobře zamířené, pootočením jsem mu dodala na důrazu. Normálnímu člověku by zlomilo nohu.

„Roztomilé,“ odtušil Curran, popadl mě za paži a ležérně se mnou mrštil přes místnost. Na vteřinu jsem se ocitla ve vzduchu, spadla jsem, převalila se a postavila na nohy, jen aby mě Curran přivítal samolibým výrazem. „Hrát si s tebou je zábava. Jsi dobrá myš.“

Myš?

„Pro hračky ve tvaru myší jsem měl vždycky tak trochu slabost.“ Usmál se. „Někdy mají náplň z kočičí šanty (Rostlina šanta kočičí obsahuje malé množství halucinogenních látek, někdy se jí také říká „kočičí kokain“ (pozn. red.).). Je to příjemný bonus.“

„Já v sobě šantu rozhodně nemám.“

„To se možná dozvíme…“

Zaujal postoj a namířil si to ke mně. Houstone, máme problém. Kdybych to měla odhadnout podle jeho pohledu, nezastavilo by ho ani kopnutí do tváře.

„Dokážu tě zastavit jedním slovem,“ varovala jsem ho.

Sevřel mě v medvědím objetí a já dostala názornou ukázku, jak se asi cítí ořech, než ho louskáček rozdrtí na malé kousky. „Zkus to,“ řekl mi.

„Svatba.“

Z pohledu se mu vytratila veškerá rozvernost. Pustil mě. Hra skončila.

„Ty se prostě nevzdáš, že?“

„Ne.“

Magie se opět stáhla ze světa. A v zádech mi vybuchla tupá bolest, musela jsem dopadnout tvrději, než se mi předtím zdálo. Rozšířila se i do bicepsů. Díky za sevření smrti, Vaše Veličenstvo. Opřela jsem se o zeď a kousek po ní sjela dolů.

„Proč se kvůli té jejich svatbě tak nehorázně namáháš?“

Promnula jsem si čelo, snažila jsem se zahnat pryč únavu i tuhle konverzaci. „Vážně to chceš vědět?“

„Ano. Co v tom je? Pocit viny? Pomsta? Láska?“

Polkla jsem. „Žiju sama.“

„A tím míříš kam?“

„Ty máš Smečku. Jsi obklopený lidmi, kteří by se přetrhli, aby měli to potěšení s tebou být. Já nemám nikoho. Rodiče mi zemřeli, celá moje rodina je pryč. Nemám přátele. Až na Jima, ale náš vztah je spíš pracovního rázu. Nemám milence. Nemůžu mít ani domácí zvíře, protože nejsem doma zas tak často a brzo by umřelo hladem. Takže když se připlazím domů, krvácející, špinavá a vyčerpaná, je tam prázdno a tma. Nikdo kvůli mně nenechává rozsvícené světlo na verandě. Nikdo mě neobejme a neřekne: ‚Ahoj, jsem rád, že jsi v pořádku. Že jsi to zvládla bez úhony. Měl jsem o tebe starost.‘ Nikomu nezáleží na tom, jestli umřu, nebo budu žít. Nikdo mi neudělá kávu. Nesevře mě v objetí, než jdu spát. Nepřipraví mi léky, když jsem nemocná. Jsem na všechno úplně sama.“

Pokrčila jsem rameny, snažila se vypadat nenuceně. „A většinu času jsem ráda, že tomu tak je. Ale když si představím svou budoucnost, nevidím v ní rodinu, manžela nebo děti. Žádné teplo domova. Vidím jen sebe. Starší, s více jizvami. Za patnáct let budu úplně stejně táhnout svou dobitou, zakrvácenou kůži zpátky a lízat si rány v tmavém domě. Sama. Já si lásku a rodinu nemůžu dovolit, ale Crest a Myong by spolu mohli být šťastní. Nechci jim stát v cestě.“

Zadívala jsem se na Currana a spatřila v jeho očích… cosi. Porozumění? Sympatii? Nedokázala jsem to odhadnout. Mihlo se to tam jen na malý okamžik, pak se jeho tvář opět proměnila v bezvýraznou masku, neproniknutelný obličej alfy.

Odvrátila jsem zrak. Hodně jsem toho vynechala. Nesvěřila jsem se mu s tou částí příběhu, která vysvětlovala, že být se mnou znamená pro toho druhého nebezpečí, protože díky mé krvi a původu je ze mě chodící terč. Kdybych měla s někým sex, podělila bych se s ním o maličkou část své magie. A žít s normálním člověkem by bylo sobecké, protože až mě najdou, nezvládla bych ho ochránit. Krucinál, kdyby se tak stalo, nebyla bych schopná ochránit ani sebe.

Pokud bych se dala dohromady s někým mocným, bylo by to ode mne hloupé, protože ve chvíli, kdy by zjistil, co jsem zač, by mě buď zabil, nebo se mě pokusil zneužít pro vlastní účely.

Velmi jasně si pamatuju, kdy jsem si to poprvé uvědomila. Jmenoval se Derin. Byl to kouzelník. Táhlo mi na sedmnáct a hrozně jsem s někým chtěla skončit v posteli. Ta jeho vypadala docela obstojně. Když si na to s odstupem let vzpomenu, musím přiznat, že s Derinem to nebylo zas takové terno, ale bylo to poprvé a… inu, mohlo to dopadnout hůř.

A Greg udělal to co každý dobrý opatrovník. Sedl si se mnou a velmi něžně mi vysvětlil, proč už se nesmím s Derinem nikdy vidět. Nejbezpečnější možnost podobného vyžití pro mě byla záležitost na jednu noc v nějakém jiném městě. Mám skrýt svou krev. Vyčkat, dokud nebudu dostatečně silná. Nemám nikomu věřit. To všechno jsem už věděla, ale nedokázala jsem si představit všechny dopady. A můj opatrovník mi je osvětlil. Nenáviděla jsem ho za to tak silně, že jsem raději vstoupila do Akademie Řádu, jen abych ho ztratila z očí.

Magie nás znovu zalila silnou, omamnou vlnou. Curranovy vlasy se zavlnily a porostly o další dva nebo tři centimetry.

Věděla jsem, co přesně mě k němu táhne. Kdybychom spolu bojovali – a tím myslím opravdu bojovali – nebyla jsem si jistá, že bych vyhrála. Ne, zapomeňme na to, byla jsem si jistá, že bych nevyhrála. Zabil by mě. Bez mrknutí oka. Děsil mě, a čím víc jsem z něj měla strach, tím hůř jsem ovládala vlastní výřečnost.

„Teď je řada na tobě,“ pověděla jsem mu.

„Cože?“

„S vysvětlováním. Já ti pověděla, proč chci, aby byli spolu. Teď mi řekni, proč chceš opak.“

Žárlivost, pýcha, láska… jakýkoliv důvod, který by takovému egomaniakovi, jako jsi ty, přišel dost dobrý. Jen si vyber.

Povzdechl si. „Je slabá a on je sobecký hajzl. Bude ji jen využívat. Dělá chybu.“

To jsem nečekala. „Ale je to chyba, o níž rozhoduje jen ona sama.“

„Já vím. Proto pořád čekám, až si uvědomí, že ji dělá.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Currane, žadonila u ex-přítelkyně svého snoubence, aby jí domluvila svatbu. Jestli je schopná ponížit se takovým způsobem, udělá pro Cresta cokoliv. Nevypadá jako někdo, kdo by dobře snášel stres. Pokud budeš svatbu dál odkládat, jen ji doženeš k dalšímu pokusu o sebevraždu.“

„Vidělas její jizvy?“

Přikývla jsem. „Lidi musí mít možnost rozhodovat se sami, ať už jsou jejich volby sebehorší. Jinak by nebyli svobodní.“

Místností se rozeznělo opatrné zaklepání.

„Vstupte,“ zvolal Curran.

Do mezery ve dveřích strčil hlavu mladý muž. „Je vzhůru.“

Curran vstal. „Rád bych ti něco ukázal.“

Díkybohu, že nešlo o balící hlášku.

Když jsme následovali kožoměnce chodbou, Curran se tiše zeptal: „Jak jsou na tom tvé paže? Nebolí tě trochu?“

„Ne,“ zalhala jsem. „Co tvé koleno?“

O několik minut později jsem se rozhodla utišit své obavy. „O té věci s ‚prosím a děkuji‘ jsi žertoval, že?“

„Myslel jsem vážně každé slovo.“ V očích se mu rozsvítila maličká světélka, když uvážlivě dodal: „Zlato.“

Ne.

Zasmál se. „Mělas teď vidět svůj výraz.“

„Neříkej mi tak.“

„Nebo by se ti víc líbilo, kdybych ti říkal ‚drahoušku‘? Možná ‚srdíčko‘?“ Zamrkal na mě.

Zaskřípala jsem zuby.

Sešli jsme po spirálovitých schodech až na vnitřní nádvoří Pevnosti. Kožoměnci měli problém rozhodnout se, jestli má být spíš středověkou tvrzí, nebo věznicí z jednadvacátého století. Hlavní věž se hrozivě tyčila nad námi, obrovská krychlovitá budova, jejíž architektonický ráz tak podřídili účelnosti, až vypadala hrubě a primitivně. Jim mi jednou pověděl, že ji vybudovali ručně, za minimálního přispění technologie. Prý to trvalo téměř deset let. Pravděpodobně to zabralo mnohem delší dobu. Pevnost měla ještě spoustu pater pod zemí.

Hlavní věž obklopovala pevná kamenná zeď, ukrajovala kus z mýtiny. Nikdy předtím jsem se na vnitřním dvoře neocitla. Byl prostorný a z velké části prázdný. U protější zdi stálo pár strojů na cvičení. Kus prostoru zabírala skladištní budova. Vodojem. Napravo se shromáždila skupinka kožoměnců. Stáli okolo vysoké, průhledné nádrže plné kapaliny. Posledně, když jsem viděla podobné akvárium, bylo naplněné tmavozelenou tekutinou, kterou Doolittle očaroval, a cachtal se v ní nahý Curran.

Tahle nádrž obsahovala průzračnou vodu. Dovnitř někdo ponořil lupí mříž s pruty silnějšími než mé zápěstí, vyrobenou z kovu s obsahem stříbra. Uvnitř se pohnulo cosi tmavého. Kožoměnci se pohybovali sem a tam. Stály mezi nimi i tři dvoumetrové obludnosti v bojové formě, jejichž chundelaté hlavy mi zastiňovaly výhled.

„Co to má znamenat?“ zamířila jsem ke kleci.

„Uvidíš.“ Curran měl spokojený, samolibý výraz jako kočka, která někde ukradla smetanu a prošlo jí to.

Jak jsme přecházeli dvůr, zastínila hvězdy tmavá skvrna. V tichosti nad námi přeletěla silueta dlouhého, kolosálního těla s obrovskými membránovitými křídly a zmizela za korunami stromů.

To jsem nemohla vidět. I během magické erupce byla pouze minimální možnost, že se podobné stvoření v našem světě vyskytne.

Kožoměnci se před Curranem rozestoupili. Uvnitř klece slabě svítilo povědomé tělo. Rivka.

„Jak jste…?“

Curran pokrčil rameny. „Čmuchala kolem tvých stop nedlouho poté, co jsi odešla. Měli jsme menší rozpory a utrhl jsem jí obě paže. Nezemřela na místě, takže jsme ji strčili do lupí klece a převezli sem.“

Rivka se vznášela ve vodě, oči otevřené. Po stranách štíhlého krku se jí chvěly drobné štěrbiny žaber. Obě paže měla znovu na svém místě a dokonale funkční. Dorostly jí.

Černé vlasy se jí obmotaly kolem mříží a pak se opět stáhly.

„Nemá ráda stříbro.“ Jim se vynořil z davu, jako by se tam zhmotnil magicky.

Curran přikývl. „Lupí klec byla dobrý nápad. Sám bych na ni nikdy nepomyslel. Výborný postřeh.“

Příště až dostanu od Cechu zakázku navíc, vrazím prachy do stejné slitiny, ze které měli vyrobenou tuhle klec. Moje současná mříž měla mít vysoký obsah stříbra, ale zřejmě ho nebylo dost, aby rivce zabránil skoro je vytrhnout ze zdi.

Vytáhla jsem zpod vesty monisto. Rivka se přiblížila ke kleci, jak mříže dovolovaly, fialkové oči upřené na náhrdelník.

„Chceš tohle, že?“ pohnula jsem monistem doleva. Rivka ho následovala.

Rozmotala jsem jeden z mnoha uzlíků, stáhla první minci ze šňůrky a pohodila ji do trávy o metr nebo dva vedle. Rivka stále hypnotizovala pohledem náhrdelník. Zopakovala jsem proces s druhou mincí. Bez odezvy.

„Jedna z nich je něčím výjimečná?“ zeptal se Curran.

„Jo. Jen nevím která.“

Třetí mince. Čtvrtá.

„Nazdar, kamarádi!“

Ten hlas bych poznala kdekoliv. Prudce jsem se otočila. Bran stál na vrcholku zdi dobrých třiadvacet metrů od nás. Zamával na nás kuší. „Taková skvělá párty, a mě nikdo nepozval.“

„Dostaňte ho dolů,“ nakázal Curran tiše.

Dva kožoměnci v šelmí podobě se oddělili od skupiny a zamířili ke zdi.

Bran se zazubil. „Takže ty jsi ten místní hlavoun, jo? Čekal bych, že budeš vyšší.“

„Na to, abych ti zlomil vaz, jsem vysoký dost,“ ucedil Curran. Jeho tvář přešla do režimu „naštvaný Pán šelem“. Změnila se v plochou, bezvýraznou masku, z níž se daly emoce vyčíst asi stejně dobře jako z kusu žuly. „Slez dolů a můžeš si to ověřit.“

„Ne, díky.“ Branův zrak zatěkal mezi monistem a kožoměnci, co mě obklopovali. Očividně po náhrdelníku toužil, ale okolnosti mu zabraňovaly, aby si ho vzal.

Pokrčil rameny a uviděl rivku. „Co ta tady dělá? Hele, trochu vám s ní pomůžu.“

Kuše spustila a dvě střely se zabodly rivce do hlavy, hroty šipek se vynořily naprosto přesně z jejích očních důlků. Rivka zkapalněla.

Dveře vedoucí k věži se rozletěly dokořán a z nich ke kušiníkovi vyběhla skupinka kožoměnců.

Někdo zaječel: „Má u sebe mapy!“

„Musím běžet!“ zamával na nás povědomým balíčkem. „Dík za to.“

Mlha zavířila a byl pryč.

Curran zaburácel.

21.

Když vedle vás zařve lev, nejdřív máte pocit, že slyšíte hrom, protože někde blízko dozajista udeřil blesk. Ten prvotní zvuk je tak hluboký a strašidelný, že přece nemohl vyjít z hrdla žádné živé bytosti. Zasáhne vám nervy, zmrazí vás na místě. Z mysli vám vyžene veškeré myšlenky i rozum a připomene vám, kdo jste – ubohá, bezmocná nicka bez drápů, zubů a vlastního hlasu.

Pak hřmění pomine a myslíte si, že to skončilo, ale burácení vám znovu zasáhne uši jako nějaké hrůzné dávení. Jednou, podruhé, neustále nabírá na síle, a konečně se ozve znovu, nezastavitelné a ohlušující. Bojujete s touhou zavřít oči. A abyste mohli otočit hlavu, musíte sebrat veškeré sebeovládání a zapojit ho.

Vidíte přes dva metry vysokou stvůru se lví hlavou a lvím hrdlem. Šedou a chlupatou. Tmavé pruhy se jí táhnou přes masivní tělo jako jizvy po biči. Drápy toho stvoření by vás dokázaly rozervat i malým trhnutím. Jeho oči vás zalévají zlatým ohněm.

Když řve, země se třese. Cítíte ostrý zápach moči, jak se před ním krčí menší obludy, a zakrýváte si uši, abyste neohluchli.

Curran konečně přestal. Díkybohu. Přemýšlela jsem, že ho upozorním, že Bran tu není, a i kdyby byl, pravděpodobně by neomdlel strachy, ale tohle nevypadalo jako vhodná chvíle pro chytré poznámky. Tvář lva se zachvěla a pak se znovu proměnila v povědomou směs zvířecích a lidských rysů. Curranovu meziformu, jak jsem si ji pamatovala. Jeho hlas se rozezněl nádvořím jako zvon.

„Prohledejte Pevnost. Zjistěte, jak se dostal dovnitř a co ještě vzal.“

Kožoměnci vyklidili scénu v rekordním čase, všichni až na Jima.

Potřebovala jsem se dostat za Branem. Času jsem měla málo, erupce už téměř vypukla a já chtěla najít Julii a její matku, dřív než magie svět zasáhne plnou silou. Ale za žádných okolností se nevydám do mlhy s monistem v ruce. Morriganin pes ho chtěl. Jenže jsem nemohla odejít ani bez něj, protože po něm pátrali i Fomoriané. A přijdou si pro něj.

Tak co teď?

Jim se zadíval na Currana. „Máme tady návnadu. Líbí se mu. Možná by ji mohl znovu přijít navštívit.“

Parchant. Neustále by mě nějak zneužíval. Proč se kruci vůbec divím?

Zadívala jsem se na Currana. Zvažoval to, skoro jsem viděla, jak se mu pod hřívou protáčejí v hlavě kolečka.

„Nedělejte to. Musím najít Julii. Nemůžu sedět a čekat, až se tady ten idiot zčistajasna zase objeví.“

Jim ke mně natáhl ruku.

„Dej tu pracku pryč, nebo o ni přijdeš.“ Ani jsem se neobtěžovala na něj podívat. „Znáš mě. Víš, že to udělám.“

„Nepotřebujeme, aby nám někdo pomáhal,“ řekl Curran.

Jim nechal paži klesnout.

Zhluboka jsem se nadechla. Napadla mě možnost, jak se z téhle šlamastyky dostat, ale podobné řešení by si vybral jen hlupák, a ještě k tomu zoufalý. Buď se ukáže, že to bylo neuvěřitelně chytré, nebo nedozírně pitomé.

Ukázala jsem jim monisto. „Kušiník chce tohle. Viděla jsem, jak se na ten náhrdelník dívá. Věřím, že ho pro mě Smečka ohlídá, dokud ho nebudu znovu potřebovat.“ Vložila jsem směs šňůrek a přívěšků do Curranovy drápaté ruky. „Věřím, že ho ohlídáš ty. Netuším proč, ale je velmi důležitý. Hledají ho rivky i ostrostřelec. Nemůžu dopustit, aby se ztratil. Slíbíš mi, že na něj dáš pozor?“

Jednalo se o gesto naprosté důvěry. Všichni věděli, že Bran dokázal třikrát překonat bezpečnostní opatření Smečky. Fakt, že Curranovi svěřím monisto, bude pro Pána šelem znamenat víc než jakákoliv pomsta. Jestli ho přijme, při jeho ochraně položí klidně i život.

Zlaté oči se zadívaly do mých. „Máš mé slovo,“ odpověděl.

„Nic jiného nepotřebuju.“

A teď můžu svobodně podniknout, co je třeba. Jestli Brana najdu a dokážu ho zabavit, rivky by pro Currana neměly představovat nejmenší problém.

„Zajdu se podívat na svou kamarádku do boudího domu a pak začnu pátrat po Julii.“

„Seženu ti doprovod až k území hyen.“

„Zvládnu to sama.“

Curran zavrtěl hlavou. „Teď se se mnou nehádej.“

O dvě minuty později jsem hnala koně k boudám, doprovázená čtveřicí pochmurně se tvářících vlkodlaků.

Opustili mě na neviditelné hranici mezi územími. Jak mi jeden z nich shovívavě vysvětlil, každý klan kožoměnců má právo na soukromí ve svém shromaždišti. A pokud se tomu mohou vyhnout, příslušníci cizích klanů toto soukromí raději nenarušují.

Na verandě čekala ta samá bouda, která slibovala Jimovi, že se bude smát, až jí mezi zuby budou praskat jeho kosti. Pozorovala mě, když jsem sesedala z koně a zamířila ke dvoukoláku, stále zaparkovanému u domu, a sebrala odtamtud Esmeraldiny knihy.

„Jsi zpátky,“ odtušila místo pozdravu. „Hodila jsem očkem po tvém kuřátku, zatímco jsi byla pryč. Je to kus. Je na holky?“

„To opravdu nevím.“

„A pro co má slabost? Sladkosti? Nějakou muziku? Co se jí líbí?“

„Pistole.“

„Pistole?“

„Jo.“

Bouda se zamračila. „Tak o těch nic nevím. To by nám asi moc neklapalo, že? Škoda. Teď nevím, jestli se mi kvůli ní chce ještě namáhat.“

Připomněla mi znovu Currana. „Chlapi jsou pitomí, a ještě k tomu parchanti,“ poznamenala jsem.

Přikývla. „Ale se ženskýma to není o moc lepší. Většina z nich jsou ufňukané děvky.“ Zamyslela se. „Jenže s chlapama může být docela legrace. Doporučila bych ti Rafaela. Je z našich nejtrpělivější, takže má u ženských víc štěstí než ostatní. I když mám pocit, že teď jeho pozornost plně zaměstnává to tvé kuře.“

Andreu jsem našla v kuchyni, pila tam s Tetou Bé čaj u malého, kulatého stolku. Ten pohled opravdu stál za to. Když zdvihla šálek k hyení tlamě, přišlo mi to nehorázně směšné. Stiskla jsem rty a snažila se nesmát. Muselo to být od nervů.

Jestli se mě zeptá na sušenky, asi se svalím k zemi v křečích.

Andrea si mě všimla a viditelně ztuhla. „Jak to šlo?“

„S čím?“

Teta Bé si povzdechla. „Chce vědět, jestli sem Curran přijde a zabije ji.“

„Aha. Ne, nemá zájem tě zabíjet. Věř mi, že jsi momentálně ten nejmenší problém, kterým se musí zabývat.“

Andrea zhluboka vydechla.

„Řekněte mi, že tu máte kafe.“

Teta Bé se zašklebila. „Už tak jsou šílení. Kdybych jim dovolila pít kávu, začnou mi tu lézt po zdech. Máme bylinkový čaj.“

Položila jsem knihy na stůl.

„Vypadáš, že by ses potřebovala prospat.“ Andrea přede mne položila hrnek, z něhož se ještě kouřilo.

Potřebovala jsem najít Julii a její matku, přesvědčit sociopata, aby mi kvůli záchraně lidstva daroval trochu krve, a vypořádat se s chapadlovitým darebákem zachumlaným v plátně a jeho vzteklými mořskými vílami. Potřebovala jsem kafe.

Do kuchyně vkročil neuspěchaným, šelmím krokem boudí samec. Na sobě měl černé kožené kalhoty a vestu ze stejného materiálu, jež odhalovala jeho vypracovaný hrudník. Nebyl klasicky krásný, spíš naopak. Měl příliš úzkou tvář a dlouhý nos, ale také pronikavě modré oči a černé vlasy vyčesané, až se leskly. Moc dobře to věděl a využíval toho. Při pohledu na něj ženy nějakým přirozeným instinktem vycítily, že bude dobrý v posteli, a když se na ně zadíval, přesně na to samé myslely.

Zahleděl se na Andreu s druhem zvláštní touhy, pak pozornost přesunul na mě a nabídl mi ruku k potřesení. „Omlouvám se za naši… výměnu názorů v dvoukoláku. Jen jsem si hrál. Jmenuji se Rafael.“

„Ten, co má rád, když se mu ubližuje, hm?“ Podala jsem mu ruku a on ji místo obyčejného pozdravu obrátil a políbil mi ji, počastoval mě pohledem, který vyloženě hladil.

Ruku jsem stáhla. „To mě probralo.“

Na tváři mu vykvetl úsměv jako z katalogu. „Už je to dlouho, že?“

Z nějakého záhadného důvodu jsem měla chuť odpovědět. „Dva roky. A jestli bys mohl trochu ubrat s tím úsměvem, ocenila bych to. Začínají se mi lehce podlamovat kolena.“

Rafael o krok ustoupil. Na tvář se mu vloudil ten samý ustaraný výraz, jako když jsem Doolittla ujišťovala, že jsem naprosto v pořádku. „Dva roky? To je rozhodně příliš dlouhá doba. Jestli bys chtěla, můžeme se o to postarat. Po takovém čase by to bylo třeba už jen z čistě terapeutických důvodů.“

„Ne, díky. Curran mi už nabídl, že mi s tím problémem pomůže, ale jelikož jsem ho odmítla, nechtěla bych mezi vámi dvěma způsobit třenice.“ Poslední, co bych potřebovala, je poštvat Currana a hyeny proti sobě.

Rafael začal couvat pryč s rukama nad hlavou, strategicky s ústupem přestal, až když stál za Andreou. „Bez urážky.“

„K žádné nedošlo.“

„Myslel to Curran vážně?“ zeptala se Teta Bé.

Chtěla vědět, jestli by kolem mě měla začít chodit po špičkách. Pro jednou jsem byla ráda, že ji zklamu. „Ne, jen se chová jako hajzl. Očividně se pokaždé, když mi řekne ‚zlato‘, zatvářím, jako by mi někdo vrazil rozžhavený pohrabáč do zadku. Nehorázně se tím baví.“ Upíjela jsem čaj.

Teta Bé mě počastovala podivným pohledem. „Víš,“ odtušila, zatímco si míchala čaj, „nejrychlejší způsob, jak se ho zbavit, by byl vyspat se s ním. A říct mu, že ho miluješ. Nejlépe hned v té posteli.“

Vyprskla jsem smíchy tak, že mi čaj tekl málem i nosem. „Utekl by, jako by mu za zadkem hořelo.“

Rafael položil ruce Andree na ramena. „Pořád jsi ještě ztuhlá?“ Prsty jí začal něžně hníst svaly.

„Uděláš to?“ Teta Bé si mě prohlédla zpoza okraje svého hrnku.

„Ne, dokud budu žít, tak ne. Počkat, beru to zpátky. Měla bych říct ‚proklatě, ani náhodou‘.“

„Pozval tě na večeři, drahá? Nějaké dárky, kytky, takové ty obvyklé věci?“

Musela jsem odložit hrnek, protože se mi příliš třásla ruka. Když jsem se konečně přestala smát, pověděla jsem jí: „Curran? Není to zrovna pan Dokonalý. Zatím mi podal jen misku polévky, dostali jsme se asi tak daleko.“

„On ti nabídl jídlo?“ Rafael přestal Andree masírovat ramena.

„Jak se to stalo?“ Teta Bé mě upřeně pozorovala. „Je to velmi důležité, nevynechej žádný detail.“

„Ne že by mě krmil. Byla jsem zraněná a on mi podal misku s kuřecí polévkou. Vlastně mám pocit, že byly dvě nebo tři. A řekl mi, že jsem idiot.“

„A přijala jsi je?“ zeptala se Teta Bé.

„Ano. Umírala jsem hlady. Proč na mě vy tři tak zíráte?“

„Do háje zeleného.“ Andrea položila hrnek na stůl tak prudce, až trocha čaje vyšplíchla ven. „Pán šelem tě krmí polévkou. Měla ses aspoň na vteřinu zamyslet.“

Rafael si odkašlal. Teta Bé se naklonila dopředu. „Byl v tom pokoji někdo další?“

„Ne. Všechny vyhnal ven.“

Rafael přikývl. „Aspoň to neudělal veřejně.“

„To možná nikdy neudělá,“ řekla Andrea. „Ohrozilo by to její pozici v Řádu.“

Teta Bé se tvářila smrtelně vážně. „Nedostane se to mimo tenhle pokoj. Posloucháš mě, Rafaeli? Žádné drby, povídání si v posteli, nikomu ani slovo. Nechceme mít problémy s Curranem.“

„Jestli mi to rychle nevysvětlíte, budu muset někoho asi uškrtit.“ I když Rafaelovi by se to samozřejmě mohlo líbit.

„Jídlo má u kožoměnců zvláštní význam,“ poučila mě Teta Bé.

Přikývla jsem. „Jídlo naznačuje pozici v hierarchii. Nikdo nejí dřív než alfa, pokud k tomu nedostane výslovné svolení, a žádný z alfů v Curranově přítomnosti nepozře ani sousto, dokud nezačne jíst Curran.“

„Je toho ještě víc,“ objasnila mi Teta Bé. „Zvířata si jídlem vyjadřují náklonnost, lásku. Když tě miluje kočka, nechá ti na verandě mrtvou myš, protože jsi špatný lovec a ona se o tebe chce postarat. Když se u kožoměnců chlapec zamiluje do dívky, přinese jí jídlo, a pokud ona jeho city opětuje, udělá mu oběd. Pokud chce Curran nějaké ženě sdělit, že o ni má zájem, pozve ji na večeři.“

„Na veřejnosti,“ dodal Rafael. „Otci kožoměnci vždycky položí první sousto na talíře svých žen a dětí. Znamená to, že jestli bude chtít někdo vyzvat jeho ženu nebo dítě, bude se muset nejdřív vypořádat s mužem.“

„Kdybys sehnala všechny Curranovy holky dohromady a postavila je vedle sebe, bylo by z nich procesí,“ poznamenala Teta Bé. „Ale nikdy jsem ho neviděla, že by opravdu fyzicky vložil jídlo ženě do rukou. Je to velmi uzavřený muž, takže to mohl udělat v nějakém intimním okamžiku, ale i tak bych se o tom nakonec dozvěděla. Takové věci nezůstanou v Pevnosti utajené dlouho. Už chápeš? Je to důkaz velmi vážného zájmu, drahá.“

„Ale já nevěděla, o co jde!“

Teta Bé se zamračila. „To nevadí. Odteď musíš být velmi opatrná. Když Curran něco chce, nenechá se jen tak rozptýlit. Jde přímo za svým a neustane, dokud toho nedosáhne, ať to stojí cokoliv. Houževnatost je hlavní důvod, proč se stal alfou.“

„Teď mě děsíte.“

„Děs je příliš silné slovo, ale na tvém místě bych si rozhodně začala dávat pozor.“

Přála jsem si, abych se mohla ocitnout zpátky doma a vytáhnout flašku sangríi. Protože tohle se jako stav nejvyšší nouze rozhodně klasifikovalo.

Jako by mi Teta Bé četla myšlenky, vstala, vytáhla ze skříňky menší láhev a nalila mi panáka. Vzala jsem si ho, naráz ho do sebe obrátila a nechala tequilu, ať mi sjede hrdlem jako tekutý oheň.

„Lepší?“

„Pomohlo to.“ Curran mě dohnal k alkoholismu. No, alespoň že jsem kvůli němu zatím nepomyslela na sebevraždu.

* * *

Přisunula jsem si poničený výtisk Mýtů a legend a nalistovala rejstřík. Jestli se mám s Branem potkat, tak raději budu připravená. Musím o situaci získat lepší přehled.

Naneštěstí se můj mozek rozhodl, že se bude zaobírat vzpomínkou na Currana nabízejícího mi polévku.

Rafael nakrčil nos. „Ty tvé knihy smrdí po kuřeti.“

„Nejsou moje.“

„Pokud budeš pátrat po Julii, pomůžu ti,“ nabídla se Andrea a smetla Rafaelovy ruce z vlastních ramen. „Měla jsem ji na starost.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, zodpovědná jsem za ni já. A nemůžu pro ni teď udělat vůbec nic. Můžu ale najít Morriganina ostrostřelce.“ Vysvětlila jsem jim celou záležitost ohledně kultu, Esmeraldiných knih, rivek a faktu, že potřebuji Branovu krev, i když jsem jim neprozradila, kvůli čemu ji čarodějky chtějí. „Když nás rivky napadly, Pastýř zmiňoval Velkou vránu. Tak se na to podíváme…“

Přejela jsem prstem po seznamu jmen. Žádné Velké vrány. Spousta zmínek o Fomorianech, ale žádná o Bolgorovi nebo Pastýři. Co dál? Něco je muselo spojovat. Tak dobře, co tu máme dál? Morriganin pes, kuše, kulty, zmizelý kotel…

Našla jsem zmínku o kotlíku: „Kotel hojnosti, viz Dagda.“ Ten nějaký čas strávil jako Morriganin hlavní milenec. „Kotel znovuzrození, viz Branwen.“ Nalistovala jsem příslušnou stránku. „Dám ti kotel obdařený takovou schopností, že pokud dnes padne některý z tvých mužů a položí ho do něj, zítra vstane a bude v pořádku jako za svých nejlepších dní, až na to, že přijde o dar řeči.“

„Nějaký úspěch?“ zeptal se Rafael.

„Zatím ne.“

To bylo rozhodně zajímavé. Rivky byly částečně nemrtvé. Možná že také nějakým způsobem vyšly z kotle znovuzrození. Vrátila jsem se opět k rejstříku. „Kotel moudrosti, viz Zrození Taliesina.“

Kdokoliv s kapkou vědomostí o keltské mytologii Taliesina znal. Šlo o slavného barda starověkého Irska, druida, jenž nahradil Merlina. Věděla jsem o tom mýtu přibližně to co všichni ostatní, ale našla jsem zmiňovanou stránku, abych byla opravdu důkladná. Blá-blá-blá, bohyně Ceridwen, blá-blá…

Kdyby se ta informace stala kobrou, dozajista by mě v tu chvíli uštkla.

„Co je?“ chtěla vědět Andrea.

Otočila jsem stránku a ukázala jim ilustraci. „Zrození Taliesina. Bohyně Ceridwen porodila syna, který byl neuvěřitelně ošklivý. Bylo jí ho líto, tak pro něj uvařila ve velkém kotli nápoj moudrosti, aby mu to vynahradila. Chlapec, který u ní sloužil, lektvar míchal a náhodou ho ochutnal, dar moudrosti tak přešel na něj. Ceridwen ho pak stíhala. Proměnil se v pšeničné zrní, ale bohyně na sebe vzala podobu kuřete a všechno sezobala. Poté porodila Taliesina, nejslavnějšího básníka, barda a druida tehdejších časů.“

Andrea se zamračila. „Ano, je mi jasné, že ten chlapec se znovuzrodil za pomoci kotle, ale co má být?“

„Jméno ošklivého syna. Morfran. Z velšského ‚mawr‘, tedy velký, a ‚bran‘, vrána. Velká vrána.“

„To je ten chlap?“ zeptal se Rafael. „Ten, co vede Fomoriany?“

„Vypadá to tak. A co víc, má podobu vrány stejně jako Morrigan. Velmi podobná jména plus ne zrovna vycvičené čarodějky rovná se…“

„Pohroma,“ doplnil Rafael.

Sesterstvo vrány. Příšerné jméno pro kult.

Andrea zavrtěla hlavou. „Ale ty pitomé Sestry zase nemohly být tak zabedněné. Poplést kouzla, to ano… ale podělat to natolik, aby se omylem modlily ke špatnému bohu? Vždyť Morfran ani Morrigan nejsou stejného pohlaví.“

„Možná že se začaly modlit k Morrigan, ale pak to pokroutily dostatečně na to, aby se mohl Morfran projevit. Ten uzavřel nějakou dohodu s Esmeraldou. Chtěla vědění a on jí ho nabídl. Taliesin, Morfranův nevlastní bratr, sloužil po Merlinovi jako druid na dvoře krále Artuše. Takže se nabízí závěr, že Morfran je pravděpodobně také druid. Kdo jiný by naučil Esmeraldu jejich rituály?“

Andrea se naklonila dopředu. „Dobře, ale za jakým účelem? Proč podstupovat podobné obtíže?“

„To nevím. Kdybys byla bůh, co bys chtěla?“

Dolila jsem Tetě Bé čaj a pak i sobě.

„Život,“ odtušil Rafael.

„Co prosím?“

„Chtěl bych žít. Všechno, na co se zmůžou, je pozorovat nás ze své roviny bytí, ať je to kdekoli, ale nikdy se nemohou zapojit. Nikdy se nedostanou do hry.“

„Takhle to nefunguje,“ poučila ho Andrea. „Teorie o Změně a jejích dopadech hlásá, že opravdová božstva se v našem světě zhmotňovat nemohou.“

„Ale zprávy o zjeveních slýcháš každou chvíli,“ odvětil Rafael. Znovu jí masíroval ramena.

Zavrtěla hlavou. „To nejsou opravdoví bohové, ale zhmotnělé představy vyznavačů. V podstatě se jedná o magii, jež na sebe vzala určitý tvar. Nemají vlastní vědomí.“

Měla jsem problém rozumově pochopit, že božstva opravdu existují, jakkoli jsem ten princip znala stejně dobře jako kdokoliv jiný. Magie měla potenciál dávat myšlenkám a vůli tvar. A víra obsahovala obojí, modlitby je spojovaly dohromady a sloužily jako katalyzátor magie, přetvářely ji stejně, jako pronášené zaklínadlo ovlivňuje mysl toho, kdo je vyslovil. Prakticky to znamenalo, že pokud měl dostatek lidí stejnou určitou představu o božstvu a usilovně se k němu modlil, magie jim mohla vyhovět a vdechnout božstvu život. Křesťanský Bůh nebo „bohyně“ nového hnutí Wicca pravděpodobně nikdy nezískají určitou formu, na to se představy věřících příliš lišily a jejich moc byla příliš všeobjímající. Ale takový Thor nebo Pan by teoreticky obživnout mohli.

Teoreticky. Použila jsem to slovo jako štít mezi sebou, Morrigan a Morfranem. Existuje jen několik strašidelnějších věcí než myšlenka, že by váš bůh mohl obživnout. Mezi uctívačem a bohem totiž nejsou žádná tajemství nebo soukromí. Nic se před ním nedá skrýt, ani přibarvená selhání. Existují jen sliby, dodržené a nesplněné, hříchy, spáchané a ty pouze v představách, a čisté, syrové emoce. Láska, strach, pomsta. Kolik z nás je připraveno, aby jejich život někdo soudil? A co by se stalo, kdyby nás seznali hodnými pozornosti?

Andrein hlas pronikl do mých myšlenek. „Za prvé, většina lidí si představuje božstvo v nějaké magické sféře. Tím myslím, kolik uctívačů si asi představí takového Dia s bleskem v podpaží, jak si vykračuje po ulici? Aby se božstvo zjevilo na Zemi, to vyžaduje vlastní vůli a rozhodování. Což je dost velká překážka. Za druhé, božstva pohání víra jejich přívrženců podobně jako benzín motor auta. V okamžiku, kdy se magie ze světa vytratí, jsou bohové odstřiženi od proudu víry. Žádná síla, žádné schopnosti. Kdo ví, co se jim tehdy stane? Mohou se uložit ke spánku, zemřít nebo být vyhoštěni z existence…“

V hlavě mi zněl Saimanův hlas. Nadchází čas magie. Čas bohů.

„Magie není tak silná a změny jsou příliš časté, aby se božstvo mohlo zjevit…“

„Pokud tak neudělá v době magické erupce,“ ozvala jsem se.

Andrea otevřela ústa a pak je se slyšitelným cvaknutím zase zavřela.

„Během erupce magická vlna vrcholí po dobu několika hodin, božstva by se mohla zjevit a stáhnout zpátky do svých doupat, než udeří tech.“

Teta Bé položila hrnek na stůl. „Jestli je to pravda, nic dobrého z toho nevzejde. Bohové se nemají plést do našich záležitostí. Ať už se chováme dobře nebo špatně, měli bychom řídit věci sami.“

Zadívala jsem se na Andreu. „Před několika minutami jsi řekla něco opravdu chytrého ohledně znovuzrození chlapce skrze kotel. Zjevení je také v jistém smyslu přerod. Co když kotel slouží Morrigan jako brána do našeho světa? Ze shromaždiště Sesterstva vrány kotel zmizel. Viděla jsem otisky jeho nožek a byl obrovský. Mám pocit, že by ho nedokázal uzvednout ani Curran. Kdo by se obtěžovat vzít tak obrovský kotel, kdyby nešlo o něco opravdu důležitého?“

Andrea si povzdechla. „To docela dává smysl.“

„Jenže tahle teorie má jeden velký háček. Vůbec netuším, jak do toho zapadají Pastýř a Redův náhrdelník. Všichni ho chtějí, ale nikdo mi neřekne proč.“

„Kde je teď?“ zeptala se Teta Bé.

„Svěřila jsem ho do rukou Curranovi. Slíbil, že ho ohlídá.“ Vstala jsem. „Jdu si popovídat s Morriganiným ostrostřelcem. Andreo, vadilo by ti, kdybys mi hlídala věci, zatímco budu hopsat a tancovat?“

Vstala, se zaskřípěním odsunula židli. „Nemusíš se ani ptát.“

„Proč prostě nevyzpovídáš toho střelce?“ zeptal se Rafael.

Usmála jsem se. „Protože je to zloděj a lhář. Čarodějky věštkyně jsou nestranné a poví mi pravdu.“

* * *

Za boudím domem se rozkládalo hezké, rozlehlé pole. Uprostřed něho vyrůstal starý dub. Rozložitý, větve měl tak široké, že se téměř dotýkaly země. V měsíčním světle prostor pod nimi halil neproniknutelný tmavý stín. Dokonalé.

„Není to zas tak složité.“ Zamířila jsem k dubu. Táhla jsem s sebou velkou keramickou misku a džbán plný vody. „Jenom budu tak trochu divně tancovat. A pokud to vyjde, měla bych zmizet.“

„Co tím myslíš, zmizet?“ Andrea šla za mnou a ji zase následoval Rafael.

„Octnout se v mlze. Volání je velmi staré kouzlo. Užívaly ho čarodějky, aby našly své blízké. Obvykle se provádí v lesích. Čarodějka tančí a magií k sobě přivolá nejvhodnější zvíře. Existuje spousta druhů tohohle kouzla. Některá mají přitáhnout muže, i když co jsem zažila, tak z toho nikdy nic dobrého nevzešlo. Jiná mají za úkol přitáhnout sesilatele k určité osobě. S obyčejnými lidmi to tak nefunguje, jinak bych už byla s Julií, ale Bran je tak nasáklý magií, že by měl být schopný mě k sobě přitáhnout.“

Rozepnula jsem koženou vestu a položila ji do stínu dubu. Pak jsem si ze zad sundala postroj se Zabíječem a předala ho Andree. Kožené popruhy následovaly boty a ponožky. Technicky vzato, tanec nejlépe fungoval, když byl sesilatel nahý, ale nemínila jsem vkráčet do náruče Morriganina loveckého psa v rouše Evině. I když jsem si jistá, že by ho to nadchlo.

Stála jsem a o nohy se mi otírala hladká, studená stébla trávy. Zhluboka jsem se nadechla. Věděla jsem, jak provést obřad přivolávání. Někdo mě ho naučil. Dávno, tak dávno, že jsem si nepamatovala ani osobu, ani okolnosti. A už jsem jich několik viděla. Jen jsem ho nikdy neprováděla sama.

Andrea se usadila do trávy. Rafael skončil vedle ní.

Nalila jsem vodu do misky, sundala si opasek a pak začala na hladinu z jednotlivých přihrádek na opasku sypat špetky bylinek rozemletých na prášek.

Papratku samičí a jasan kvůli zesílení vnitřního zraku, špetku pelyňku, abych udržela vlivy zvědavých stvoření na minimu. Trochu dubu kvůli odkazu na mužské pohlaví přivolávaného. Mletí dubu jsem odbyla, takže místo jemného prášku na vodě plavalo pár kousků listí.

Nepřinesla jsem si vlastní vřeteno, ale před několika týdny jsem narazila na velmi dobrou hůl z evropského jasanu a hbitě ji znetvořila tím, že jsem z ní vyřezala malé kousky a naládovala je do svého opasku. Evropský jasan patřil mezi nejlepší dřeva pro uchovávání kouzel. Upustila jsem jeden kousek do vody a zašeptala zaklínání.

Provizorní vřeteno se zachvělo jako plovák na vodě, když návnadu oždibují ryby, a pak se začalo točit. Nejdříve pomalu, ale neustále zrychlovalo.

„Na co tam je?“

„Spojuje byliny s magií.“ Vytáhla jsem vrhací dýku a předala ji Andree. „Jestli se něco pokazí, upusť nůž do mísy. Nepokoušej se prosím vylít vodu z misky nebo vytahovat vřeteno.“

„A jak poznám, že se něco pokazilo?“

„Začnu křičet.“

Sundala jsem si chránič zápěstí na levé ruce. A jsem bez stříbrných jehel. Pak jsem ještě odložila další vrhací nůž, tři žraločí zuby, regenerační soupravu…

„Kolik toho s sebou taháš?“ zdvihl Rafael obočí.

Pokrčila jsem rameny. „To by mělo být všechno.“

Vkročila jsem do stínu dubu. Na sobě jsem měla jen triko a kalhoty. Žádný opasek, meč nebo nůž. Nenesla jsem s sebou nic až na soupravu k odebírání krve a pletený čtvereček kopřivy a Branových vlasů. Představila jsem si velký kruh stínu vrhaný stromem a upustila pleteninu přibližně uprostřed.

Vrátila jsem se na okraj imaginárního kruhu a začala tančit.

Krok za krokem jsem postupovala, ohýbala tělo, nechala se vést tancem. V půli druhého kola se z malého pleteného čtverce uvolnila úzká linka magie a zachytila se mne. Prošla mi celým tělem od hlavy až k patě a rozpojila se v menší pramínky v místě, kde se má kůže dotýkala země. Jako bych se sama stala stromem. Vedla mne a táhla k sobě.

Mlhavě jsem si všimla, že se ze stínu vynořili boudové, přitahované tancem jako můry ke světlu. Pozorovaly mě žhnoucíma rudýma očima a lehce se kolébaly do rytmu neslyšné hudby doprovázející můj tanec. A pak jsem ji zaslechla také. Jednoduchou, vzdálenou melodii. Její hlasitost rostla každou vteřinou, brala za srdce. Smutná, ale divoká. Čistá, ale nedokonalá. Prodchnula mne, našla si cestu k mému srdci, naplnila ho emocí, které můj ruský otec říkal toska, touhou tak intenzivní a bolestivou, až se mi z ní dělalo fyzicky zle. Bylo mi z ní slabo v kolenou, okrádala mě o vůli, dokud mi v mysli nezbyla jen melancholie. Něco mi scházelo. Nebyla jsem si jistá co přesně, ale věděla jsem, že mi to velmi chybí a nedokážu se bez toho znovu nadechnout.

Tančila jsem dál a dál. Okouzlení boudové se vytratili. Kolem mne zavířila mlha. V šeru kolem proběhl černý pes. Mlha se rozpouštěla jen neochotně. Přes bílo okolo jsem zahlédla něžný žlutý svit, který mě lákal k sobě.

Pod nohama se mi opět ocitla mokrá tráva. A kamení. Slyšela jsem tiché šplouchání a praskání dřeva v rozdělaném ohni. Do nosu mě udeřil ostrý, slaný kouř.

Několik kroků a ocitla jsem se na břehu jezera. V měsíčním světle se lesklo, tmavé a klidné, připomínající velké rybí oko.

Někdo rozdělal oheň v menší jámě blízko vody. Nad plameny se peklo ulovené zvíře, nejspíš králík.

Otočila jsem se. Za mnou ležely rozeklané, tmavé obrysy lesa. Mlha se odplazila k němu, jako by ji stromy vsály do sebe.

Útok přišel tak náhle, že jsem zareagovala čistě instinktivně. Bran na mě zaútočil zprava, takže jsem uskočila do strany, využila jeho rozběhu a podrazila mu nohy. Nacvičovala jsem ten pohyb tolikrát, že jsem si neuvědomila, že jsem ho provedla, dokud Bran neproletěl kolem a s hlasitým zašploucháním neskončil v jezeře.

Otočil se ve vodě ke mně a zazubil se. Kruci, možná to byl parchant, ale dost pohledný. Uvědomila jsem si, že je polonahý. Hruď mu pokrývalo spirálovité tetování. Když Bůh ten hrudník stvořil, udělal to hlavně proto, aby pokoušel ženské.

„Tentokrát s sebou nemáš meč.“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám, ale ty teď nemůžeš zmizet.“

„Ani nemusím.“ Vyskočil na nohy, z černých vlasů mu crčely proudy vody. A znovu se proti mně rozběhl.

Vyhnula jsem se jeho rukám, kopla ho do kolene a odtančila z jeho dosahu. Ohnal se po mně rychlým kopem. Závan vzduchu mi nazdvihl vlasy z tváře. Zakroužila jsem kolem něj a vrazila mu loket do boku. Zakontroval rychlým úderem pěstí. Nastavila jsem mu rameno – zabolelo to – a podkopla mu nohy. Vyskočil a odhopsal z mého dosahu. Choval se jako rozdováděné štěně. Přiběhl blíž, naznačil kousnutí a nechal se vyválet v prachu.

„Takhle by ses k milenci chovat neměla.“

„Nepřišla jsem, abych s tebou spala.“

„A proč bys jinak podstupovala takovou námahu?“

„Potřebuju trochu tvé krve, abych mohla zachránit mladé děvče.“

Propnul pravou ruku, až se mu na ní vyboulily žíly. „Trochu téhle?“

„Ano.“

Mrkl na mě. „Jsem si jistý, že bychom se mohli nějak dohodnout.“

„Žádná dohoda. Krev musí být darovaná, jinak nebude působit, jak má.“

„Zahřej mě dnes v noci, a možná budu ráno ve štědré náladě.“

Zavrtěla jsem hlavou a zopakovala. „Žádná dohoda.“

Zadíval se na nebe. „Takže se mnou sdílet lože nechceš?“

„Ne.“

Zamyslel se.

„Přemýšlíš nad tím, jestli mě znásilnit? To jsi tak zoufalý?“

Trhl hlavou, aby vyhnal prameny vlasů z očí. „Nikdy jsem žádnou ženu nenutil. Ani nemusím. Samy mě obletují.“

Jejda. „Je fajn vědět, že jsi takový gentleman.“

„Proč bych ti dával svou krev? Co z toho budu mít já?“

„Nic. Možná tě bude alespoň hřát vědomí, že jsi udělal dobrý skutek. Řekl jsi mi, že jsi hrdina. Tak udělej něco hrdinského.“

Přešel k ohni a posadil se. „Máš na mysli křesťanského hrdinu, holubičko. A tím já rozhodně nejsem.“

Hladinu jezera zčeřil lehký, studený větřík. Objala jsem se rukama. Chtěla jsem se ho zeptat na Julii a spoustu jiných věcí, ale informacím od něj se nedalo věřit. Jen co získám krev, vypadnu odsud. „Čistě ze zvědavosti… co tě nutí, abys mi pořád říkal holubičko?“

„Vsadil bych se, že v loži dokážeš i vrkat.“ Černé oči mu zasvítily, jak se v nich odrazily plameny. „Pojď si sednout vedle mě.“

„Žádné ochmatávání?“

„To nemůžu zaručit.“

Měla jsem na výběr? Přišla jsem tam a sedla si vedle něj. Vychutnávala jsem si vlnu tepla šířící se od ohně.

Ležel na zádech, hlavu měl opřenou o složenou paži. Postavou se podobal mistru bojových umění nebo vojákovi uvyklému dlouhým běhům. Svaly měl tvrdé a vyrýsované, ale přesto byl štíhlý. A voněl… mužně, šířil kolem sebe vůni vlastní některým mladým mužům, složenou z potu, pachu šaten a slunce.

Někde v dálce zahoukala sova, její volání se neslo nad tmavými vodami. „Kde to jsme?“

„Tohle je Morriganino útočiště. Její domov.“

„Je tady?“

Přikývl. „Jen se teď nedívá. Spí.“

„Objevuje se Morrigan někdy dole na Zemi?“

„Proč se se mnou nevyspíš? Bojíš se toho svého přítele? Ramba?“

„Rambo je postava z příběhu. Není skutečný. Neodpověděl jsi na mou otázku.“

Objal mě paží kolem ramen. „Polib mě a slibuji, že pak odpovím.“

Opatrně jsem jeho paži sundala. „To si nemyslím. To by byla chůze po tenkém ledě.“

Rukou mě pohladil po paži. „Ach, takže mě tedy chceš?“

„Možná trošku.“

Usmál se.

„Stejně se s tebou nevyspím.“

„Proč ne?“

Pomyslela jsem na Saimana tančícího ve sněhu. „Mám známého, který dokáže měnit podobu. Představ si jakékoliv tělo, a on se v ně promění. Pozval mě k sobě do postele.“

Zamračil se. „Dokáže se proměnit v holku?“

„Ano.“

„Tomu bych rád přihlížel.“

Chlapi jsou pořád stejní, i když žijí v mlze.

Bran se posadil, stáhl zvěřinu nabodnutou nad ohněm a špičku rožně zaryl do země. Zableskl se nůž a o chvilku později mi nabídl zpola spálená stehna. „Na. Můžu tě aspoň nakrmit, když mi budeš vyprávět příběh. Nechtěl bych se ukázat jako špatný hostitel.“

„Díky.“ Stáhla jsem ze stehna kus masa a začala žvýkat. Sladká pachuť na patře. Králík.

„Tak co s tebou je? Chráníš svou nedotčenost kvůli svatbě?“

Rozchechtala jsem se. „Na to už je moc pozdě.“

„Tak proč tomu svému známému neustoupíš? Připadá mi, že se tě snaží získat docela usilovně. Jak dlouho už tě loví?“

„Asi rok. Prostě mění těla, jako by šlo o oblečení, ale je jedno, jakou podobu na sebe vezme, pořád vím, že je to on.“

„Zas tak moc ho ráda nemáš, co?“

Pokrčila jsem rameny. „Nedělá to kvůli mně. Čas od času přišel s něčím zábavným, ale vždycky jde jen o něj. Nakonec si vzpomenu, že ho nezajímám já jako osobnost. Kdybych byla šťastná, on kvůli mně nebude, kdyby mě zachvátily sebevražedné choutky, jemu to bude jedno. Stejně tak bych mohla spát s nafukovací pannou. Jeví o mě zájem jen proto, že jsem mu poprvé řekla ne.“

„Kvůli tomu se o ženskou začnou zajímat všichni chlapi.“

„Pravda, ale u něho to končí jen mým tělem. Normální chlapi začnou po nějaké době hledat vztah, společnost.“

Zavrtěl hlavou. „Ne. To hledají ženy. Mužům záleží na tom, jaká je ženská v posteli.“

Usmála jsem se. „Opravdu? Tak proč jsi mě pozval, abych si sedla vedle tebe?“

„Myslel jsem si, že dokážu změnit tvůj názor.“

„To se ti nepodaří.“

„To říkáš ty.“

„Kdy jsi takhle naposled seděl u večeře s jinou osobou?“

Pokrčil rameny. „To si nepamatuji.“

„Takže jíš vždycky sám. Bez jakékoliv společnosti?“

„Co je ti po tom?“ odsekl s trochu nepřátelským podtónem v hlase.

„Nic, jen jsem zvědavá.“

Prohrábl dlouhým klackem uhlíky.

Dojedla jsem, lehla si na záda a natáhla chodidla k ohni. Byl to dlouhý den. Ztratila jsem Julii a pořád nevěděla, kam se poděla její matka. Alespoň že Andrea zůstala naživu.

Všimla jsem si, že mě Bran pozoruje. Naše pohledy se střetly, nahnul se, že mě políbí, ale dala jsem mu ruku na rty. „Nechci tě potřetí praštit čelem. Věř mi, že jestli někdy změním názor, dám ti vědět jako prvnímu.“

Sedl si, vzal jednu z menších větví a začal z ní ulamovat kousky, jeden po druhém je pak házel do ohně. „Nerozumím tomu. Býval jsem v tom dobrý. V jednání se ženami. Teď… vytváříš kolem sebe útočnou atmosféru.“

Zamračila jsem se. „Nemyslím si, že jsem zas tak útočná.“

„Jsi. Stejně jako většina žen v téhle době. Bývávalo, že když si žena k muži takhle sedla a on jí dal najíst, rozumělo se samo sebou, že si kvůli němu pak lehne na záda. Proč by se jinak tak namáhal? Ale dnešní ženy jsou nestydaté. Útočné. Jen si tak sedí, nosí obepnuté šaty, ale spát se jim s mužem nechce. Radši by si povídaly. I když není vůbec o čem.“

Sedla jsem si a pažemi si objala kolena. „Brane, ty to neděláš přímo kvůli mně, že? Podobně jako já nemám zájem o toho mého známého.“

Upřeně se na mě zadíval. „Proč si to myslíš?“

„Jen mám takový pocit. Jako by ses snažil dostat se mi do kalhotek, protože jsem žena a nevíš, co bys se mnou dělal jiného. Nemyslíš si, že jsem něco extra.“

Povzdechl si a zadíval se na mě. Tentokrát mě doopravdy vnímal. „Ne,“ řekl. „To si nemyslím. Nechápej to špatně, máš pěkné tělo a tak vůbec. Kdybys pro mě chtěla roztáhnout nohy, neodmítl bych tě, ale jo, už jsem byl v posteli s lepšími.“

Přikývla jsem. „To jsem si myslela.“

„Co mě prozradilo?“

„Polibek.“

Zhoupl se dozadu. „Vždyť líbám jako šílenec!“

„Byl to polibek zklamaného muže s uraženou hrdostí. Nebyl v tom žádný oheň.“ Podala jsem mu další větvičku. „Mluv se mnou. Prostě si představ, že jsem pocestný, který se zastavil u tvého ohně. Vsadím se, že ti tady moc návštěv nechodí. Zůstáváš v mlze pořád?“

„Jdu se pobavit ven během magických erupcí.“ Širokým mávnutím rukou ukázal na jezero a na les. „Jinak rybařím a lovím. Zvěř tady nikdy nedojde. Je to dobrý život.“

„Takže se do skutečného světa můžeš dostat, jen když je erupce?“

„Jo.“

„Ale ta svět pohltí jednou za sedm nebo kolik let. A mezitím jsi tady úplně sám, bez jakékoliv společnosti?“

Zahvízdal. Ze tmy se vynořila chlupatá silueta a žuchla sebou na zem u jeho nohou. Obrovský černý pes. „Mám tady Conriho.“

Pes zdvihl tlapky do vzduchu, vyvalil se na záda, aby ho někdo poškrábal na břiše. Bran mu vyhověl. „Když se moc nudím, usnu. Spím někdy roky, než mě ona vzbudí.“

Nabídla jsem psovi kost z králíka. Velmi jemně mi ji vzal z rukou a lehl si mi u nohou, aby ji mohl pořádně požvýkat.

A to jsem si myslela, že jsem osamělá. Aspoň jsem mohla jít někam ven a mluvit s jinými lidmi. „Jsi tady už nějakou dobu, ale neslyším u tebe žádný přízvuk.“

„Dar řeči. Jeden ze tří, kterými mě obdařila. Dokážu mluvit, jakýmkoliv jazykem se mi zamane. Dar zdraví. Rány se mi hojí rychle. Dar přesnosti. Mé střely nikdy neminou cíl. Čtvrtý dar… ten je můj vlastní. Narodil jsem se s ním.“

„Co je to za dar?“

„Přiznej se, že to byla ta nejlepší pusa, jakou ti kdo dal… a pak ti to povím.“

„Promiň, ale už jsem zažila i několik lepších.“ Nebo alespoň jednu…

„Tak proč s tebou vůbec ztrácím čas?“

Zavrtěla jsem hlavou. Vždyť to ani nebyla skutečná osoba. Jen její stín. Bez vzpomínek, bez vazeb, zbyla z něj jen chuť na sex, dobrá muška a divokost v očích.

„Odkud jsi?“

Pokrčil rameny. „To si nepamatuji.“

„Dobře… tak odkud pocházíš? Jak dlouho tady jsi?“

„Nevím.“

Snažila jsem se najít cosi, pojítko, které by měl mít v paměti jakýkoliv člověk. „Jak se jmenovala tvá matka? Pamatuješ si její jméno?“

„Nemůžu si ho vybavit.“

Zadívala jsem se na hvězdy. Tahle výprava byla odsouzená k nezdaru už od samého počátku. Co jsem si vlastně nalhávala?

„Blathin,“ odtušil. „Jmenovala se Blathin.“

Popadl mě za ruku a vytáhl na nohy. „Pojď! Musím ti něco ukázat.“

Běželi jsme podél jezera ke stromům. Před námi se vynořila dřevěná chata, usazená mezi zelení. S jezerem ji spojoval dlouhý dok. Bran mě vtáhl dovnitř.

V krbu hořel oheň. Napravo byla přisunutá ke zdi jednoduchá postel, po levé straně stála řada truhel. Stěny místnosti pokrývaly vyřezané obrázky. Stromy, runy, válečníci. Spousty a spousty válečníků pokřivených bojovou zběsilostí, vytvořených do nejmenšího detailu.

Pod nimi ležel na stole svitek popisující muže s dlouhou holí a mnišským úborem. Seděl na skále. Vedle něj si mořské víly hrály ve vlnách. Pastýř…

Bran mě opět vzal za ruku a přitáhl k jedné z truhel. Odklopil těžké víko. Obsah uvnitř zakrývalo bílé plátno. Trhnutím ho shrnul do strany. Truhla byla plná lidských hlav.

„Bože můj.“

Chytil jednu z mumifikovaných hlav za pramen vlasů a hodil ji po mně. „Všechny patří mně.“

Tak tohle je oficiálně ta nejpodivnější verze „nechceš sejít podívat ke mně domů na mou sbírku?“, jakou jsem kdy zažila.

Otevřel další truhlu. Pruská helma z první světové tam ležela vedle novější, černé motorkářské s motivem plamenů. Jak byl Bran vlastně přesně starý?

Třetí truhla obsahovala chladné zbraně. Turecký jatagan, katanu, šavli námořního důstojníka s vyleptaným Semper Fidelis ve staroangličtině.

„A to ještě není všechno!“ Hodil hlavu zpátky do truhly, znovu uchvátil mou ruku a odtáhl mě ke dveřím.

Kopnutím je rozevřel a po několika krocích jsme se ocitli na verandě. Za domem měl postavenou věž z lebek. Rozhodně vyšší než já. Živly kosti vybělily, nadto se ještě monument ježil kopími vraženými mezi ně.

„Podívej!“ rozhodil triumfálně rukama. „Nejsem jen tak někdo. Nikdo jich nemá tolik! Můj otec by se podělal strachy, kdyby tohle uviděl!“

To rozhodně.

„Jsem velký válečník. Hrdina. Každá patřila někomu, nad kým jsem zvítězil.“ Tvář mu hrdostí téměř svítila. „Ty jsi také bojovnice. Rozumíš tomu, že?“

Tolik zmařených životů… nade mnou se tyčila naskládaná halda lebek.

„Jak jsi starý?“ zašeptala jsem.

Přeskočil zábradlí, vzal jednu lebku z hromady a položil ji přede mě. „Tahle je první.“

Lebka na sobě měla přilbu ze starověkého Říma.

Sedla jsem si. Tohle na mě bylo příliš.

Přešel ke mně a posadil se vedle. Mlčky jsme pozorovali lebky. Bran svěsil hlavu.

Dotkla jsem se jeho předloktí. „Copak je?“

„Nikdo se o tom nedozví. Nikdo kromě tebe je neviděl. Nikdo si nikdy nebude pamatovat, čeho jsem dosáhl. Až zemřu, jediný, kdo si na mě a na tohle všechno vzpomene, bude Morrigan.“

„A ta není zrovna sentimentální typ, že?“ tipla jsem si.

Zavrtěl hlavou.

„Uzavřel jsem s ní dohodu jako hlupák. Zachránil jsem jejího ptáka a ona mi pověděla, že si mohu vybrat odměnu.“

„Co sis přál?“

„Někteří by žádali o dlouhý život nebo zdravé, silné syny. Já se chtěl stát hrdinou. Ať mám vždycky co pít, vždycky s kým bojovat a spoustu ženských.“

Lebky si nás v přízračném tichu měřily pohledem prázdných očních důlků.

„Kdybys požádal o silné a zdravé syny, zařídila by, aby tě později zabili,“ řekla jsem mu. „U takových dohod se nedá vyhrát.“

„Malá útěcha.“

„No jo.“

Dotkla jsem se římské helmy. Kov pod konečky prstů studil jako led. „Magie už neproudila světem, když se tihle objevili.“

„Tehdy skomírala,“ řekl mi. „Už jí zbývalo jen několik posledních pramínků. Když magie odumřela úplně, prospal jsem to. Jakmile jsem se znovu probudil a propadl mlhou, svět byl v plamenech.“

První erupce magie… během toho týdne zemřela strašlivá spousta lidí.

„Ta malá holka, říkals jí Myška… snažím se ji ochránit a najít její matku. Čarodějky mi pověděly, že mi pomohou, ale jejich věštkyně potřebují tvou krev, aby mohly uzdravit jednu ze svých. Bylo by dobré, kdyby přežila. Pro spoustu lidí hodně znamená.“

Vzal mi lebku z rukou a pak si ji přidržel před obličejem, oči a zuby na stejné úrovni. „Proč by mě to mě zajímat?“

„Věštkyně čarodějek žijí dlouhé věky, znovu a znovu se rodí, jen v jiných tělech. Když jim dáš svou krev, kulty budou ctít tvou památku. Navždy. Staneš se nesmrtelným. Budou si tě připomínat jako svého hrdinu, budeš známý.“

Otočil se ke mně, oči měl bezedné.

„Nestálo by tě to nic. Pro ně to znamená všechno.“

22.

Mlha zmizela. Bran a já jsme se objevili na kamenné podlaze v dómu Věštkyň.

Teleportace se přeceňuje. Jistěže vás někam dostane, a velmi rychle, ale viset v beztížném stavu uprostřed bílé nicoty mi přivodilo těžký záchvat závrati. A aby toho nebylo málo, musela jsem se houževnatě držet Brana, a ten měl problém udržet ruce v klidu.

Kryptu osvětlovaly pochodně a vílampy. Nečekala jsem, že tu na někoho narazím, ale navzdory pozdní noční hodině tu čarodějky věštkyně byly, bdělé a pohotové. Ani nemrkly, když jsme se zhmotnili uprostřed místnosti. Očividně nás očekávaly.

Po levici věštkyň stála čtveřice dalších čarodějek. Dvě z nich mohly být tak v mém věku, další dvě byly o něco starší. Kůži několika z nich zdobila výrazná modrá tetování, která se podobala spirálám na Branově hrudi. Čarodějky z Morriganina kultu?

Bran se předklonil a kýchl. „Tu podělanou želvu nenávidím.“ Zvedl hlavu a pak se zazubil na skupinu čarodějek po straně. „Dámy.“

Ohromené výrazy dvou mladších čarodějek se mrknutím oka proměnily v koketní.

Došla jsem až ke stupínku a předala čarodějce-matce zkumavku s krví. Ještě hřála v dlani. Převzala ji ode mne. „Daroval krev v dobré víře,“ řekla jsem. „Neočekává nic na oplátku. Ale já doufám, že vzpomínka na jeho dar přetrvá věky.“

Věštkyně vstaly. A pak se mu všechny tři naráz poklonily.

„Vidíš?“ ukázal Bran palcem směrem k ženám. „Takhle by se ženy měly chovat k mužům. Příště až se uvidíme, rád bych, abys mě pozdravila úplně stejně.“

„To dřív zamrzne peklo,“ ucedila jsem.

Čarodějky se znovu usadily na svá místa.

„Měli jsme dohodu,“ připomněla jsem jim.

Stařena mě zpražila pohledem. „Dohoda s někým, jako jsi ty, neznamená nic.“

„Možná se mi to jen zdá, ale myslím, že mě nemáte ráda,“ odsekla jsem.

Ruku měla položenou na opěradle, prsty se jí znovu zkroutily, sevřela v nich vzduch.

„Marie,“ zašeptala nejmladší čarodějka. „Násilí není nutné. Věštkyně vždy dodržují slovo.“

„No, mě jste málem přesvědčily o něčem jiném.“

Panna ukázala na čtyři čarodějky po straně. „To jsou zástupkyně a mluvčí starších Morriganiných kultů. Jsou zde jako svědkyně. Řekni nám, co potřebuješ vědět, a my ti otevřeme oči.“

„Mám podezření, že se stalo následující: Esmeralda toužila po moci a vytvořila kvůli tomu kult. Ale nedostalo se jí potřebného vzdělání a výcviku. Kult pravděpodobně začal s uctíváním Morrigan, ale ať už se tak stalo náhodou nebo úmyslně, Esmeralda dovolila Morfranovi vloudit se do jejich rituálů a nakonec převzít vládu.“

Sedm čarodějek teď upřeně hledělo přímo na mne. Atmosféra v dómu zhoustla. Pokračovala jsem dál.

„Mám důvod domnívat se, že Morrigan má schopnost zjevovat se v našem světě v okamžiku, kdy je magie nejsilnější. Používá k tomu kouzelný kotel. Morfran chtěl žít stejně jako ona, takže buď Esmeraldu naučil, jak znovu vytvořit kotel, nebo ji donutil ukrást nějaký, který byl ve vlastnictví oficiálních Morriganiných kultů.“

Buď jsem uhodila hřebík na hlavičku, nebo čtyři zástupkyně kultů zasvěcených Morrigan naráz popadl záchvat vážné zácpy, protože jim tváře ztuhly a zčervenaly.

„Myslím, že se Morfran spřáhl s Fomoriany, ale netuším proč. Musím vědět, co tam proběhlo po vykonání rituálu, co se stalo Juliině matce a jakou roli v celé věci hraje náhrdelník, který malý šaman Red nosil u sebe.“

„Kde je ten náhrdelník?“ Bran najednou ožil.

„To ti nepovím.“

Rozpřáhl ruce. „A proč ne? Vždyť přece patřím k těm dobrým!“

„Nemám záruku, že ano. Problém s důvěrou. Dokud mi nevysvětlíte celý tenhle zmatek, nikdo monisto nedostane.“

„Já ti to vysvětlím.“ Prostřední z věštkyň se opřela do křesla. Nad ní se začala přeskupovat nástěnná freska. Černé linky se daly do pohybu. Obrysy Hekate vybledly, zatímco kotel před ní nabyl na výraznosti.

„Před dvěma generacemi, na začátku Změny, Morrigan svěřila kultům kouzelný kotel.“

„A ony se jí o něj parádně postaraly,“ odtušil Bran.

Matka čarodějka ho usadila výchovným pohledem. „Ticho.“

„Nevěděly jsme o tom,“ ozvala se jedna z Morriganiných čarodějek. „Nemluvila s námi od poslední magické erupce.“

Prostřední věštkyně ji umlčela mávnutím rukou. „Čas od času je kotel její branou do našeho světa. Jeho magie se probouzí pouze v čase erupce. Morfran chtěl kotel, aby také mohl okusit život. Uzavřel dohodu s jejími nepřáteli, Fomoriany, mořskými démony. Výměnou za jejich pomoc je skrze kotel vypustí z Jiného světa do toho našeho. Nejsou to bohové. Ke své existenci potřebují jen zlomek magie. Stanou se jeho prvními uctívači.“

„Ale vždyť jsem jich zabila nejméně deset! Kolik jich kotlem prošlo?“

„Nezabilas je,“ ozval se Bran. „Pokud v nich nenechám jeden ze svých šípů, nezemřou. Dokud je kotel napájen magií erupce, budou se stále vracet k životu. A čím blíže kotle se nacházejí, tím těžší je se jich zbavit.“

Úžasné. Naprosto skvělé. „A to jsi mi nemohl říct dřív?“

„Problém s důvěrou,“ zapitvořil se a snažil se přitom napodobit můj hlas. Měla jsem chuť ho praštit.

„Dobře, ale jak se mohli Fomoriané ke kotli vůbec dostat?“

Čarodějka si povzdechla a složila ruce do klína. „V průběhu věků Psi Morrigan ochraňovali kotel, oni jediní nad ním měli moc.“

Na zdech zvedli vyobrazení psi tlamy v neslyšném zavytí. Muži ukradení lidstvu kvůli hloupě uzavřeným dohodám, stejně jako Bran.

„Kulty Morrigan si myslely, že je kotel v bezpečí, protože ho z jejich shromaždiště mohl odnést pouze Morriganin pes. Jenže neměly ani potuchy, že se jednomu z nich se před lety podařilo zprostit služby.“

Nalevo se jeden vyobrazený pes protáhl a stal se z něj člověk.

„Opustil Morrigan kvůli smrtelné ženě a podmínky jeho dohody bohyni donutily, aby jej a jeho potomky nechala žít.“

V hlavě mi všechno zapadlo na místo. „Red. Ten malý parchant je potomkem toho služebníka, který jí unikl.“

Čarodějka přikývla.

„Což znamená, že může kotel nést. Takže ho ukradl?“

Čtyři čarodějky z Morriganina kultu vypadaly, že by se odsud nejraději vytratily.

„Viděla jsem obtisky nožek kotle. Je obrovský. A Red má paže asi takovéhle.“ Spojila jsem ukazováček a palec. „Jak by ho u všech bohů mohl nést? A jak jste si mohly nevšimnout, že zmizel tak velký kotel?“

„Jsme zvyklé, že tam tak dlouho seděl, že nám chvíli trvalo, než jsme si všimly, že zmizel,“ řekla jedna z čarodějek.

„Můžeš ho zmenšit,“ poznamenal Bran. „Třeba aby se ti pohodlně vlezl do kapsy.“

„A nebo se dal navléknout na náhrdelník. A do prdele. Počkejte, teď jste mi pověděli, že kotel udržuje Fomoriany naživu, takže ho musí mít oni. A co je tedy na tom monistu?“

Bran pokrčil rameny. „Víko. Chlapec ukradl čarodějkám kotel, ale já jim tu párty překazil ve chvíli, kdy dokončili rituál a z kotle se vyplazil první Fomorian. Zatímco jsem měl plné ruce práce s hraním si na hrdinu, utekl i s víkem.“

„A co to víko přesně dělá?“

„Ovládá kotel.“

Potlačila jsem chuť popadnout ho a třást jím tak dlouho, dokud z něj nevypadne celý příběh. „Jak?“

„Nasadíš ho jednou stranou na kotel a je z něj rázem kotel hojnosti. Když to uděláš opačným směrem, změní se v bránu do světa mrtvých. Těsně poté, co jím prošla první várka Fomorianů, jsem ho uzavřel, proměnil v kotel hojnosti. Stále je udržuje naživu, ale pokud se nedokážou zmocnit víka, nebudou moci otevřít bránu a vypustit Morfrana do světa.“

„A co se stane, pokud se Morfran objeví místo Morrigan?“

Zašklebil se. „Uzavřel jednoduchou dohodu, ženská. Obživne a ovládne kotel. Oni se také znovuzrodí a budou volní. Jestli se Morfran objeví, vypustí do vašeho města hordu mořských démonů. Chtějí se pomstít lidstvu. Použij svou chytrou hlavinku, aby sis domyslela, co se stane pak.“

Zadívala jsem se na věštkyně. „Mluví pravdu?“

Nejmladší přikývla. „Ano.“

„Ještě jedna věc. Proč jsi pořád kradl ty mapy?“

Povzdechl si. „Kotel musí být usazený na křižovatce tří cest. Pro Fomoriany se nescvrkne, takže ho museli fyzicky někam odtáhnout. A existuje jen omezený počet míst, kde se dá taková křižovatka najít. Kotel hojnosti nevyzařuje magii tak silně jako kotel znovuzrození. Dá se jen těžko vycítit, kde je. Přesouval jsem se mlhou ke každé z nich blízko Jámy a snažil se kotel najít.“

To dávalo smysl. „Dobře. Víko je pod ochranou Smečky,“ pověděla jsem mu.

Zazubil se. „To by nemělo být tak těžké.“

Tenké jazýčky mlhy mu zakroužily kolem nohou a znovu se rozplynuly. Nepohnul se z místa.

„Jsi pořád tady!“

„To vím taky!“ Zhoupl se na špičkách. Mlha zavířila a znovu zmizela. Jednou. Podruhé. „Něco je špatně! Ty!“ ukázal na nejmladší věštkyni. „Najdi Pastýře!“

Tvář mladičké čarodějky se rozzářila náznakem úsměvu, jen podpořila dojem její křehkosti. Nejdřív jsem si myslela, že se směje absurditě Branova příkazu, ale oči se jí zamžily, hleděla kamsi daleko za nás, na obzor, kam dokázala dohlédnout jen ona. V té chvíli jsem si uvědomila, že ji používání věšteckého daru naplňuje radostí. Naklonila se dopředu, soustředila se a úsměv se jí rozšiřoval čím dál víc, dokud se nezačala smát. Její melodický hlas naplnil dóm jako melodie, živá a sladká. „Našla jsem ho.“

Dóm se otřásl. Z podlahy se vznesla pára a protější zeď ustoupila obrazu brzkého rána. Pod šedou oblohou se válela mlha, zachycená na povědomých ocelových drápech, jež vyrážely ze země pokryté kovovým šrotem. Stymfalský pták seděl na pokroucené věži z železničních kolejí, které vypadaly, jako by se je neznámý obr pokoušel svázat do rybářského uzlu, tak byly rozdrcené a propletené dohromady.

Jáma v Úlech.

Mlha se rozestoupila. Spatřila jsem Bolgora Pastýře usazeného na hromadě zrezivělých barelů. Lehký větřík povlával látkou jeho mnišského úboru. Za ním se tyčila obrovská silueta hromotluka, stále zahalená mlhou. V tlapách držela kříž. Ugad, plně se uzdravil. Výborně, teď ho můžu zabít znovu.

Mlhou k nim kráčela vysoká postava. Kovový šrot praskal a sténal, protestoval proti váze, kterou musel nést. Na volné prostranství vstoupilo monstrum. Vysoké, se širokými rameny a svaly jako z oceli. Oděné do šedé srsti pokryté tmavšími pruhy.

Curran.

Co tam krucinál pohledával?

„Ty první,“ řekl. Čelisti měl dostatečně mohutné, aby se mezi nimi ztratila má hlava, a tesáky se honosily délkou větší než mé prsty, ale výslovnost měl perfektní.

Za Pastýřem se Ugad s křížem pohnul dopředu. Položil ho na zem s těžkým zaduněním. Na něm bylo natažené drobné tělo se svázanýma nohama a rozpaženýma rukama. Julie. „Přenes mě tam! Okamžitě!“

„Nemůžu!“ odsekl.

Srdce mi málem vyskočilo z hrudi. Zabíječ zadoutnal. Julie měla zavřené oči, pokožku měla tak bledou, že možná už nemusela být mezi živými.

Obětovala bych pravou ruku, abych tam teď mohla být.

Curran zvedl ruku, z drápů mu visely přívěšky a mince.

Bran zavyl. „Co to dělá? Přestaň, ty zkurvysyne! Ne!“

„Náhrdelník za dítě. Přesně jak jsme se domluvili,“ řekl Curran.

Z Pastýřova šepotu mi vstávaly chloupky na zátylku. „Neměl jsi přijít sám, bestie.“

Rivky vyrazily zpod kovového šrotu. Zavířily okolo Currana a obklopily ho. Sesypaly se na něj jedna přes druhou. V mžiku byl pokrytý vrstvou kroutících se těl.

Zatnula jsem pěsti a čekala, že se zpod nich osvobodí. Bojuj, Currane. Nevzdávej se. Každou chvíli musí ta masa těl proletět vzduchem a on vyrazí do boje. Ještě chviličku… Hrdlo se mi stáhlo, jako by mě škrtila neviditelná garota. Rivky zavřískaly.

„Ne, ne, ne! Proklínám tě, ty zkurvysyne, no tak dělej něco!“ Bran hodil po vizi kuší. Proletěla obrazem před námi a rozbila se o stěnu.

Do Pastýře narazil Jaguár. Nevaroval ho, nezavrčel. Zaútočil naprosto neslyšně. Zableskly se obrovské tesáky a Bolgorovi padla hlava na prsa, protože ji zlomený krk odmítal dál nést. Jim se na kratičký okamžik zastavil, aby si to zabití vychutnal, a pak se rozběhl za Ugadem.

Z mlhy vyběhly další čtyři šelmy, chňapaly a kousaly po Ugadových nohou. Vlk krátce zavrčel.

Obrovské drápaté ruce si prorazily cestu skrz rivky a odhodily je do stran. Curran se konečně vynořil. Po srsti se mu táhly rudé škrábance.

V tom okamžiku jsem pochopila jejich plán. Podobný podraz očekával, takže se rozhodl přilákat na sebe hlavní nápor nepřátel, aby ostatní kožoměnci mohli získat Julii nazpět.

Rivky se znovu začaly plazit blíž. Jednu popadl a roztrhal. Pak cukající se pozůstatky hodil na zem. Zkapalněly. Kaluž slizu se zkroutila do výšky jako vývrtka a znovu nabrala pevné tvary nemrtvé. Opět tam stála v jednom kuse.

„Proč neumírá?“

„Kotel je příliš blízko,“ ucedil Bran skrze zatnuté zuby.

Nemohli vyhrát. Mohli jen doufat, že se jim odtamtud podaří utéct. Curran máchnul prackou po další rivce, rozdrtil jí hlavu stejně lehce jako skořápku. Také se proměnila v tekutinu a během několika vteřin znovu nabrala obvyklou formu.

„Přestaň je zabíjet, pitomče! Zmrzačit! Musíš je mrzačit, ty čubčí synu!“ zaječel Bran.

Dvacet metrů od něj se Ugad zuřivě otáčel a dupal kolem sebe, oháněl se po kožoměncích obrovskými pěstmi. Chňapali mu po nohách, hnali ho dopředu vstříc kovovým bodcům.

Ugad se znovu zatočil na místě. Obrovský ocas pokrytý výčnělky zasvištěl jako kyj a narazil do jedné z chlupatých siluet.

Kožoměnec proletěl vzduchem, odrazil se od kovové kostry zničeného auta a padl omráčený na zem.

Ugad skočil.

Jako by šlo o noční můru, musela jsem sledovat, jak obrovská tlapa dopadla na nehybnou šelmu. Jasně jsem slyšela zapraskání kostí. Vystříkla krev. Obluda se otočila, nechala nahé, polámané tělo být. Lidské tělo s jasně modrými vlasy, teď pokrytými neméně jasnou červení. Zatnula jsem ruce v pěst.

Nedalo se dělat nic. Nebylo v mých silách zastavit je. Mohla jsem jen bezmocně přihlížet.

Jaguár skočil Ugadovi na hlavu. Obr mrštil křížem stranou, aby se mohl věnovat nové hrozbě. Dřevěná konstrukce se otočila kolem své osy, zakolísala a začala padat. Julie z ní celou dobu visela jako hadrová panenka a teď hrozilo, že ji dřevo rozdrtí. Štíhlá silueta barvy písku skočila vpřed a zachytila kříž jen několik desítek centimetrů od rozeklaného železa. Andrea servala Julii z kříže.

Udeřil do ní bič zelených chapadel, vytrhl jí ze stehna kus srsti i s kůží. Rána zasahovala až k obnaženému svalu, rudému a vlhkému. Pastýř zasyčel. Znovu měl původní formu, hadry kolem jeho těla zavířily.

Andrea se dala na útěk. Chapadla znovu práskla vzduchem. Vykřikla. Trhla jsem sebou. Běžela dál.

Jeden krok.

Druhý.

Padla na zem.

Drápy rozrývala půdu kolem, jak k sobě tiskla Julii a snažila se odplazit pryč.

Chapadla na ni znovu a znovu nemilosrdně dorážela. Andrea se schoulila do klubíčka, pokoušela se chránit Julii vlastním tělem.

Vlci se přestali zabývat Ugadem a přihnali se k Pastýři. Chapadla zavlála jako zelené stuhy, odpovědí jim byla překvapená bolestná vyštěknutí.

Ugad se vší silou praštil pěstmi do hlavy, snažil se jaguára srazit, ale udeřil jen do vlastních rohů. Obrovská kočka na něm visela, drápy zaklíněné do jeho kůže. Ugadovo masivní čelo zalila vodnatá krev. Jim zaryl drápy hlouběji, snažil se dosáhnout na gigantovy oči.

Ugad se dal do šíleného běhu přímo proti lesu kovových ostnů, drtil železo pod nohama.

Jim vyskočil přímo vzhůru.

Obrovské tělo stvůry se nabodlo na jeden z ostnů.

Jim opatrně dopadl, uklouzl a pak sjel dolů, skutálel se po kusu vlnitého plechu. Na srsti se mu táhla dlouhá rudá skvrna. Snažil se vstát, ale rozjížděly se pod ním nohy.

Kovový trn se vynořil z Ugadových zad, pokrytý vrstvou karmínové tekutiny. Napjal se a vlastními silami z ostnu sklouzl. Otočil se, bez ohledu na díru ve vlastní hrudi, přidusal k bezvědomé Andree a kopl do ní.

Odlétla a narazila do hromady šrotu. Pak shrábl Julii ze země a na ohyzdné tváři mu vykvetl podivný, přihlouplý výraz spokojenosti. Zdvihl hlavu, jen aby zjistil, že si hledí z očí do očí s Pánem šelem.

Curran ho pomalu, ale jistě zatlačoval dozadu. Sice bojoval o každý centimetr a krvácel přitom z ran, ale postupoval. Vrazil obrovi drápatou ruku do díry v hrudi a vyrval z ní rudý chuchvalec.

Napravo Pastýř roztáhl paže. Hábit se na něm rozpadl, odhalil jeho vyzáblé, nehezké tělo. Chapadla mu zavířila kolem ramen a pak vystřelila vpřed, aby se omotala kolem kovových ostnů. Pak se stáhla a Pastýř proletěl vlkům nad hlavami a přisál se Curranovi na záda. Rivky všechny naráz přilnuly k pažím a nohám Pána šelem, odhalily tak náhrdelník obtočený kolem jeho předloktí. Ledové oči Pastýře zaplály hladovým ohněm. Rozevřel ústa a pilovité zuby se zabořily do monistem obtočené paže. Mince se rozlétly kolem, jak šňůrka povolila pod stiskem jeho čelistí.

Curran vykřikl a já s ním.

„Idiote!“ praštil se Bran dlaní do čela.

Chapadla znovu zasvištěla vzduchem. V Curranově paži zela krvavá díra. Pastýř se dal na ústup, začal se stahovat zpátky k hangáru. Tři rivky ho v hejnu následovaly, vzaly Julii z Ugadových rukou, zatímco se zbylé nemrtvé přitiskly Curranovi k nohám. Obr na Pána šelem chvíli přihlouple zíral, pak se otočil a běžel k hangáru. Z těla mu stříkala krev.

Vlci zaútočili na rivky. Curran se otřepal jako pes, snažící se dostat z kožichu kapky vody.

Ugad prorazil tělem díru skrze tenkou kovovou stěnu. Přes vzniklý otvor jsem zahlédla hromadu beden.

„Ne!“ Branovi poklesla brada.

Ugad vrazil do krabic plnou silou, až se třísky rozlétly na všechny strany. Pod nimi byl kovový kotel, vysoký stejně jako já. Bran klel, vrčel jednotlivá slova jako naštvaný pes.

Magie udeřila v obrovské, drtivé vlně. Čarodějky klesly na kolena. Vize zakolísala a dóm se otřásl.

„Magická erupce…“ zašeptala nejmladší věštkyně. „Přichází…“

Magie do mě narazila a tělo ji přijalo, vsávalo ji do sebe víc a víc. Tentokrát se nekonaly žádné návaly do hlavy. Žádný okamžik čekání, než se magie rozšíří žilami. Teď mnou okamžitě proudila moc. Čistá, omamující moc.

Pastýř se naklonil nad kotlem. Začal dávit, z úst mu vystříkl proud kapaliny v níž se třpytila jediná jiskérka. Ta se dotkla kotle a proměnila se v obrovské víko.

Musel ho ukousnout z monista a spolknout.

Curran už byl téměř u nich, zanechával za sebou stopu polámaných rivčích těl.

Ugad víko popadl a zapřel se nohama, potáhl víko dozadu. Svaly na silných pažích se mu vyboulily. S hrdelním zasténáním odtrhl víko z kotle a otevřel tak bránu do Jiného světa.

Nad kotlem se zhmotnila tmavá skvrna, podobná bouřkovému mraku s vlastní vůlí. Uvnitř stínu se začala soustřeďovat hustší temnota, obrysy měla téměř lidské, jen obrovské a podivně neforemné. Z temnoty vyrazil pár rukou, jako by přijímal ovace davu. Na okraji kotle se zmaterializovaly nohy v černých botách. Na světlo se vynořila silná předloktí, kůži na vydouvajících se svalech pokrývala lesklá síť jizev, přerušovaná tu a tam vybouleninou bradavice.

Temnota se stáhla jako mazlíček poslouchající na slovo, odhalila hruď v černé šupinové zbroji a pak bledou tvář.

Nos mu trčel dopředu, příliš dlouhý a tenký, připomínal koňskou lebku nebo obrovský zoban, pokrytý tenkou vrstvou masa, zakončený ostrou špičkou, podobající se rohu. Masivní čelisti se honosily dvěma řadami příliš velkých zubů. Jeden z řezáků z úst vyčníval jako kančí kel, být jen o několik milimetrů delší, dotýkal by se jeho levé tváře. Malá, bílá očka byla hluboko položená pod neandrtálským obočím.

Na kořeni nosu mu chrupavka prorážela kůži, vytvářela tenký, ostrý hřeben, který přecházel v masité čelo.

Jako by koňská a lidská lebka splynuly do jednoho hrůzného celku, potaženého lidskou tváří. Kůže a masa na ní téměř nebylo dost, aby zakryly kosti. Tahle… věc… nemohla být člověk.

Za ním temnota sklouzla dolů a nabyla tvar, proměnila se v dlouhé černé vlasy a tisíc vraních peříček, splývajících mu ze zad jako plášť.

Morfran.

Zdvihl ruku a pak řekl jediné slovo. U prstů se mu zhmotnila šedá bublina a začala se rozpínat. Pohltila mu ruku, hlavu, nakonec i nohy. Instinktivně jsem vytušila, že nechci, aby se Curran bubliny dotýkal.

Pán šelem zaváhal.

„Běž, Currane!“ vykřikla jsem, i když jsem věděla, že mě nemůže slyšet.

Bublina pohltila i kotel.

Srdce se mi sevřelo. „Utíkej!“

Curran se otočil na patě a rozběhl se pryč, cestou popadl Jimovo tělo a zdvihl ho ze země.

„Ještě Andrea!“ zaječela jsem na něj, ale nemohl mě slyšet.

Bublina pohltila i Pastýře a vize se rozplynula.

23.

O tři hodiny později jsme s Branem jeli k Pevnosti Smečky. Čarodějky nám zapůjčily koně, které jsme hnali, dokud nebyli zbrocení potem. V Branovi to zatím vřelo vzteky. Proklínal mě, že jsem mu víko nepředala včas. Currana, že ho ztratil. Morrigan za to, že mu kvůli jeho selhání odepřela schopnost cestovat mlhou. Nevynechal ani Fomoriany, vymýšlel si pro ně vulgární jména, sahal po čím dál silnějších výrazech, až nakonec jeho klení vůbec nedávalo smysl. Já mlčela.

Po půlhodině ustavičného nadávání Branovi konečně došel dech a ztichl. „Ta šedá bublina, kterou jsme viděli ve vizi… jedná se o clonu,“ ozval se konečně. „Fomoriané se z kotle mohou soukat jen po jednom. Morfran tak získal čas, aby mohl na svět přivést armádu.“

„Dá se clona nějak prolomit?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ani sám Cú Chulainn ji nedokázal rozbít. Za patnáct hodin se sama rozpadne a vaše město se utopí v krvi. Už teď projíždíme záhrobím, Jiným světem, protože všichni tady,“ mávl rukou k ulicím posázeným domy, „jsou odepsaní. Cestujeme skrz město plné mrtvých. A to všechno jen kvůli tomu zkurvysynovi, který se snažil zachránit žebravé děcko.“

Ale šlo o moje žebravé děcko. Taky bych kvůli ní bych riskovala vypuštění hordy démonů.

Brány Pevnosti se při našem příjezdu samy otevřely. Na vnitřním nádvoří na nás čekala skupina kožoměnců. Snažila jsem se zahlédnout povědomou postavu.

Prosím, že to přežil. Prosím.

A pak jsem ho uviděla. Vlasy mu spadaly na záda jako hříva. Předtím jsem ho přehlédla, protože už neměly plavou barvu. Teď je měl šedivé jako srst jeho zvířecí formy.

Bran seskočil z koně a dlouhými kroky mířil na nádvoří, tvář zkřivenou hněvem. „Ty! Ty zasraný zkurvysyne!“

A do hajzlu. „Currane, nezabíjej ho! Je to Morriganin služebník! Potřebujeme ho! Dokáže pracovat s kotlem!“

Seskočila jsem z koně a hnala se za Branem.

Kožoměnci se rozestoupili, aby Curranovi uvolnili místo. Jedno předloktí měl obvázané. To jsem u něj viděla poprvé.

Bran do Pána šelem strčil, ale ten se ani nepohnul.

„Dals jim ten náhrdelník! Kvůli čemu? Vychrtlému děcku z ulice! Nikomu nezáleží na tom, jestli zemře nebo bude žít! Zabil jsi kvůli ní stovky lidí! Proč?“

Curranovy oči zezlátly. „Nemusím se ti zodpovídat.“ Zdvihl ruku a Branovi šťouchnutí oplatil. Ten se zapotácel a ustoupil o několik kroků dozadu.

Zachytila jsem ho. „Nedělej to. Ublížíš si.“

Bran mě setřásl a zaútočil na Currana. Pán šelem zavrčel, popadl ho za paži a mrštil jím přes nádvoří.

Morriganin služebník znovu vyskočil na nohy. Z hrdla se mu vydral strašlivý, nelidský řev. Uhodil mě do uší jako neviditelná pěst.

Začalo na něm bobtnat maso. Svaly mu zduřely do obscénní velikosti, žíly se vyboulily jako lana, šlachy se shlukly do chumlů o velikosti jablka. Vyrostl, natáhl se do výšky, zatímco se jeho lokty a kolena ponořily do nafouknutých svalů.

Tělo se mu zkroutilo dozadu, jako by ani neměl kosti, rozšiřovalo se, přelévalo a tálo, dokud se nezměnilo v nesouměrnou ohavnost. Pod kůží se mu na hrudníku přesouvaly hrboly, vrážely do sebe jako autíčka na hraní. Levé oko se mu vyboulilo, pravé zapadlo hluboko do lebky. Tvář se mu protáhla a ustoupila, takže byly jasně vidět odhalené zuby v obrovských ústech. Z nestejnoměrných rtů mu odkapávaly sliny. Levé oko se mu v důlku obracelo na všechny strany.

Bojová zběsilost. No samozřejmě. Čtvrtý dar, se kterým se narodil. Patřil k válečníkům oplývajícím tímhle nadáním stejně jako Cú Chulainn. Měla jsem to tušit.

„Pojď si hrát, človíčku!“ zařval Bran a zaútočil na Currana.

Pán šelem mu uhnul a zasadil Morriganinu služebníkovi drtivý úder do deformovaného břicha. Bran ho popadl za zápěstí a mrštil jím o stěnu, jako by šlo o koťátko, a ne o lva. Curran se ještě ve vzduchu přetočil a odrazil se ode zdi nohama. Když se jeho nohy dotýkaly kamene, možná měl pořád lidskou formu, ale do Brana narazilo cosi připomínající nejspíš hašišovou noční můru mezi lvem a člověkem.

Stvůra Brana srazila na zem. Pán šelem zavrčel, zlaté oči mu svítily zuřivostí. Otevřel gigantickou, pravěkou tlamu a deseticentimetrové tesáky Morriganinu služebníkovi téměř uhryzly nos. Byl opravdu naštvaný.

Bran ho skopl dolů obrovskýma nohama a vyskočil zpátky do stoje. „Tak dělej, princezno! Ukaž mi, co v tobě je!“

Curran na něj zaútočil. Bran máchl masitou rukou, minul a jako břitva ostré drápy se mu zabořily do žeber. Projely jím jako máslem. Z ran se vyvalila krev a o okamžik později se zavřely.

Lidé se rozptýlili po nádvoří. Bran popadl lupí klec, v níž před časem na chvíli skončila rivka, a chystal se jí Currana praštit.

Král Smečky klec zachytil. Z rány na paži se mu valila krev, obvaz kdesi ztratil už před nějakou chvílí. Ohromné svaly na zádech se mu napjaly, vyrval klec Branovi z rukou a mrštil jí do strany. „Pořád jsi jen druhý nejlepší,“ zavrčel, oči zaplavené zlatem.

Navzájem se zasypávali tvrdými, drtivými údery, kopanci, naprosto ponoření v divokém zápase. Branovi se podařilo Currana kopnout tak, že kožoměnec přeletěl nádvoří. Odplata Pána šelem Morriganina psa zdvihla ze země a poslala ho proti dřevěné boudě postavené u zdi. Ta povolila a Bran jí proletěl, až třísky pršely kolem. Curran proskočil dírou za ním. O okamžik později vybuchla další část zdi a zasypala zem úlomky. Odtamtud se vypotácel znetvořený Bran. Krvácel z půl tuctu ran, ale vypadalo to, že si toho vůbec nevšímá.

„To bylo všechno, co umíš?“ Odpověď nepřišla, takže strčil hlavu do díry. „Kde jsi?“

Úder, který o okamžik později přišel, ho poslal přes celé nádvoří. Jak klouzal po zemi, musela jsem před ním uskočit, aby mě nerozdrtil. Hlavou narazil do lupí klece, odrazil se od ní.

V mezeře se objevil Curran. Napůl lev, napůl člověk, kolem hlavy mu povlávala šedivá hříva a oči mu hořely, ze zubů mu odkapávaly sliny. Podtrženo sečteno, vypadal démonicky. Jeho řev zaburácel vzduchem.

Bran vyskočil na nohy a rozběhl se k němu. Curran ho zachytil, lehce sklouzl dozadu a pak se zastavil. Oba dva napínali svaly, navzájem se drželi za paže. Cenili jeden na druhého zuby.

Otočila jsem se k nim zády. V tomhle okamžiku bych mohla kteréhokoli z nich poměrně snadno zabít, když vezmu v úvahu, že byli oba naprosto zaměstnaní jeden druhým, ale na Zemi neexistovala síla, která by je donutila přestat. Mohla bych na ně křičet až do ochraptění, ale dokud se neunaví tak, aby začali znovu rozumně uvažovat, ani jeden si nevšimne, že existuju. Budou se navzájem mlátit, dokud se dostatečně neutahají. Vypadali, že se vyrovnávají se zraněními docela dobře.

Jestli jsou Jim a Andrea naživu, najdu je na ošetřovně.

* * *

Když si nejste jistí, kam máte jít, postupujte odhodlaně a neústupně dopředu. Jednalo se o dobré motto, které mě dovedlo k ošetřovně po celých deseti minutách ždímání vlastní paměti a bloudění v labyrintu chodeb a schodů v Pevnosti. Zabralo mi jen minutu najít správný pokoj.

Místnost byla ponořená do šera, všechna světla zhasnutá, až na malou, modře svítící vílampu, která vypadala spíš jako noční světlo než opravdová lampa. Její měkký svit klouzal po obrysech povědomého těla, ustrnulého v půli cesty mezi člověkem a hyenou.

Stála jsem ve dveřích a nebyla schopná vkročit dovnitř.

„Dokážu tvou přítomnost vycítit i nosem, abys věděla,“ ozvala se Andrea. „Mám tvůj meč.“

Zdvihla Zabíječ v pouzdře, jílcem směrem ke mně. Přešla jsem k ní, posadila se na okraj postele a meč si vzala.

„Poděkování nebude?“

„Děkuji mnohokrát,“ odtušila jsem upřímně. „Jak se cítíš?“

„Ztratila jsem Julii. Už jsem ji držela v rukou, a přesto jsem ji ztratila.“

„Viděla jsem. Udělala jsi všechno, co bylo v tvých silách.“

„Viděla? Jak?“

„Čarodějky mně a Branovi ukázaly vizi vašeho boje.“

Andrea si povzdechla. „Kdybych měla své pistole… tak by stejně nefungovaly. Ježíši, ale posrali jsme to parádně.“

„Uzdravíš se?“

Povzdechla si znovu. „Máš o mě starost? Proč? Jsem šelmočlověk. Hojím se rychle. Erupce je v plné síle a doktor na mě použil svou magii. Zítra budu zpátky na nohou.“

„A Jim?“

„Který z nich je Jim?“

„Jaguár.“

„Těžké poškození svalů,“ informovala mě Andrea. „Všechny vazy přetrhané. Leží ve vedlejším pokoji.“

Cítila jsem se jako zloduch. Jestli zůstanu ještě chvíli, začnu řvát.

Andrea mě pozorovala z lůžka. „Byl to dobrý plán. Curran poslouží jako návnada, zabaví je, když se na něj zaměří, my pak popadneme děvče a rychle pryč. Až na to, že ty mrchy nechtěly umírat, a my selhali.“

„Ale snažili jste se,“ víc, než jsem kdy udělala já.

„Vím, na co teď myslíš, Kate. Máš pocit, že kdybys měla Julii pod dohledem, s Redem by neodešla a my bychom se nedostali do podobné šlamastyky.“

Cože? „Ne. Vůbec ne.“

„Chci, abys věděla, že když jsem ji sundávala dolů z toho kříže, volala jeho jméno. Ani já, ani ty nedokážeme pouto mezi nimi přetrhnout.“

„Nic ti nevyčítám, Andreo. Ani tobě, ani nikomu jinému.“ Kromě sebe. „Šli jste tam, i když jste měli mizivou šanci na úspěch, a téměř vyhráli, zatímco já v mlze trávila čas flirtováním s Branem.“

Vstala jsem. „Půjdu se podívat na Jima a pak zařídím, aby se do Řádu vydal nějaký posel se zprávou, protože telefony nefungují.“

Oči se jí rozšířily, zdvihla hlavu z polštáře. „Proč?“

Když Branovi konečně došly nadávky, blahosklonně mi vysvětlil několik věcí. „Podle Branových informací je ta šedá bublina, kterou Morfran vytvořil, nějakým druhem prastaré druidské clony. Morfran se snaží získat čas, využívá kotel, aby do ní nacpal co nejvíc mořských démonů. Až clona praskne, vyvalí se z ní na Úly a pak do ulic Warrenu. Budeme potřebovat rytíře a VJON.“

Tvář se jí protáhla. „Žádná pomoc nepřijde, Kate. Všichni jsou pryč. Dokonce i Maxine.“

„A kam se krucinál poděli?“

„Stav nouze,“ odtušila tiše. „Zapojili všechny rytíře a Vojenské jednotky obrany proti nadpřirozenu, aby se té hrozbě postavili.“

„Andreo, ani ne za dvanáct hodin Atlantu zaplaví horda démonů. Budou zabíjet, krmit se a pak na svět vypustí ještě víc stejných jako oni. Co dalšího by se mohlo klasifikovat jako větší stav nouze?“

Zaváhala. „Tohle bych neměla nikomu sdělovat. Existuje jistý člověk. Jmenuje se Roland…“

Skoro jsem udeřila pěstí do zdi. „Co dělá tak zatraceně důležitého? No? Staví další věž? Rozpadne se stejně jako všechny ostatní. Nebo mu konečně dorostlo oko a rozhodl se to oslavit velkolepou bitvou?“

Andrea tiše sklapla tlamu. „Kate? Jak to víš?“

Do prdele.

„Ani já nemám dostatečně vysokou hodnost, abych o těch věžích a oku věděla. Pověděli mi to jen proto, že jsem musela zůstat v pobočce sama. A ty nejsi ani rytíř. Jak to víš?“

Jak to napravím? Budu ji muset zabít. Počkat, to nejde. Je to moje kamarádka.

„Plánuješ po magické erupci nakráčet Tedovi do kanceláře a prozradit mu, že jsi šelmočlověk?“

Trhla sebou. „Ne. Vyhodil by mě. A Řád je pro mne vším.“

Přikývla jsem. „Ty máš svá tajemství, já mám taky svá. O Rolandovi jsem v životě neřekla ani slovo, a ty jsi mě neslyšela.“ Nabídla jsem jí ruku. „Platí?“

Zaváhala jen na okamžik. Pak její prsty sevřely mé a mně se ulevilo, že v sobě má pořád tolik síly. „A já nejsem šelmočlověk. Platí.“

Jima jsem našla ve vedlejším pokoji. Seděl na posteli, opřený o naskládané polštáře, a brouskem naostřoval krátký nůž se silnou čepelí.

„Dlužíš mi, a kurevsky moc.“ Ukázal mi zuby v ošklivé grimase. „Máš kolegyni, která je šelmočlověk. Necekla jsi o tom ani slovo. Udělala jsi ze mě vola, který neumí pořádně odvést práci. Kvůli tobě vypadám jako blbec.“

Přišla jsem blíž a sedla si na okraj jeho pokrývky.

„Vypadni z té zatracené postele.“

Povzdechla jsem si. „Jak jsou na tom tvé nohy?“

„Doktor říkal, že bych měl zítra chodit.“ Ukázal na mě nožem. „A ty se sakra neopovažuj měnit téma.“

Při normální úrovni magie by zabralo léčení podobných zranění nejméně dva týdny.

„Pamatuješ si, když jsi tehdy do bytu nade mnou nastrčil toho krysodlaka, aby mě a Cresta špehoval?“

Zvěda, který slyšel naprosto všechno, co se mezi mnou a Crestem stalo.

„Co je s ním?“

„Jsme si kvit.“

Zavrtěl hlavou a pak se vrátil k naostřování nožíku.

„Ty jsi ještě tady?“ zeptal se o pár vteřin později.

„Už se zvedám a odcházím.“ Vstala jsem. „Jime… proč jsi tam šel?“

Zpražil mě tvrdým pohledem. „Slíbil, že ta holka zůstane v bezpečí. Alfa musí vždy dostát slovu, a proto Smečka alfu podporuje. Tak to chodí.“

A vrátil se k noži, čímž mi taktně naznačil, že naše konverzace je u konce.

* * *

Potřebovala jsem najít umyvadlo a ošplíchnout si tvář studenou vodou. Malá místnost po levé straně vypadala slibně. Vstoupila jsem dovnitř. Žádná koupelna. Ani nábytek. Jen rovná chodba na čtvercový balkon a pak schodiště.

Dveře ani neměly šanci se za mnou pořádně dovřít, než se znovu otevřely, tentokrát tak prudce, až narazily do zdi. Objevil se v nich Curran. Měl opět lidskou podobu, ale jen zvenku. Pot mu zaléval tvář. Rukama se chytil dveřního rámu, jako by měl stále drápy. Zlaté oči mu svítily divokým ohněm. Zavrčel, až se mu zkřivila tvář, a prohnal se kolem mne na balkon. Vyrazil ven, opřel se o kamenné zábradlí oběma rukama a upřeně se zadíval dolů.

No tak jo.

Následovala jsem ho a opřela se o zábradlí vedle něj. Schodiště vedlo k hradbě spojující hlavní část Pevnosti s napolo postavenou věží po levé straně. Až tohle místo konečně dokončí, budou ho muset přejmenovat. „Pevnost“ jednoduše nebude dost výstižná. Spíš by se hodilo něco jako Poslední bašta nadřazené elity kožoměnců. Pravděpodobně by to ještě zdůraznili obrovským nápisem, podtrhujícím hrozivé vyznění stavby pro případ, že by to nějakému hlupákovi nedošlo.

Smečka vzkazuje okolnímu světu: Nemáme vás rádi! Zůstaňte venku! A Curran bude s pochmurným výrazem obcházet kolem stěn.

„Kdo vyhrál?“ Věděla jsem, že na to mi odpoví.

„Já.“

„Jak?“

„Hodil jsem ho do menší vodárenské věže. Nemá rád vodu. Scvrkl se.“

Pod námi šuměly v ranním větříku stromy.

„Chceš se taky vykoupat? Chceš mi teď vyčítat, co jsem za idiota?“ Z příslibu násilí v jeho hlase mi přeběhl mráz po zádech.

„Počkej, jen se ujistím, že blízko není žádná vodárna…“

Prsty se mu sevřely kolem kamenného zábradlí. Kdyby měl drápy, zanechaly by na povrchu bílé škrábance.

„Dala jsi mi tu zatracenou věc do ruky a já ji předal někomu jinému. A teď nemám ani náhrdelník, ani dítě. Dva mí lidé jsou mrtví, tři na ošetřovně. Jámu v Úlech kryje ochranná clona a hlídky mi sdělily, že je plná stvůr. Úžasný výkon, jen co je pravda. Tak do toho. Zkus to.“

„Bez mrknutí oka bych ten náhrdelník za Julii vyměnila.“

Krátce se na mě zadíval. V příštím okamžiku jsem se ocitla přitisknutá ke stěně, s jeho zuby dva nebo tři centimetry od krční tepny. Nasál můj pach, oči stále zaplavené roztaveným zlatem. V hlase se mu skrývala předzvěst bouře. „I s těmi informacemi, které teď mám, bych to neudělal jinak.“

„Já také ne. Pusť mě.“

Poslechl a o krok ustoupil.

„Jaký je význam tohohle všeho, když člověk nemůže ani zachránit jedno dítě?“ pověděla jsem mu. „Julie si to zaslouží. Nechtěla bych vykoupit vlastní bezpečí její krví. To bych radši dřív zemřela.“

Opřela jsem se o zeď. „Mělo mi to všechno dojít dřív. A co by bylo ještě lepší, měla jsem ji tady nechat s tebou. Odsud by ji ten malý parchant Red nemohl unést. Už mě unavuje dostávat se ke všemu, až když je příliš pozdě zasáhnout.“

Naše pohledy se setkaly a na dlouhou chvíli jsme byli oba zticha, sjednocení společným zoufalstvím. Alespoň jsme si navzájem rozuměli.

„Jsme to ale skvělý páreček,“ odtušil ironicky.

„To jo.“

Na dvoře jsem spatřila drobnou postavu, jak kulhá pryč od zbytků vodárenské věže. Kývla jsem jeho směrem. „On to taky podělal. Bran se teleportoval po celém městě jako šílený, hledal kotel. A ten byl pořád na tom samém místě pod hromadou dřevěných krabic. Tam se měl podívat při hledání nejdřív. Všechny nás převezl chlápek s chapadly a harémem nemrtvých mořských panen.“

Curran pokrčil širokými rameny. „Nikdy to není jednoduché. Zatraceně, alespoň jednou by mohly být věci jasné a přehledné. Ale ne, nikdy neexistuje správné rozhodnutí. Vybírám si ta, se kterými dokážu žít.“

Oba jsme věděli, že si vyčítá každý škrábanec, který jeho lidé utrpěli.

Slunce se vylouplo nad korunami stromů, zalilo svět svou září, ale nás před ní stínilo schodiště, takže jsme zůstali v chladně modrém stínu. Curran se odlepil od kamene. „Pokud se nemýlím, tak ta šedivá bublina v Jámě praskne co nevidět, že?“

„Po patnácti hodinách od chvíle, kdy se objevila. Pokud se dá věřit Branovi.“

„To znamená dnes večer kolem sedmé. Zloděj…“

„Bran.“

„Je mi naprosto jedno, jak se jmenuje. Řekla jsi, že dokáže zavřít kotel. Co to udělá?“

„Kolik toho víš o posledních událostech?“

„Všechno, co jsi řekla Andree.“

Přikývla jsem. „Kotel patří Morrigan. Morfran, ten ohyzdný, jí ho ukradl, aby se skrz něj mohl znovuzrodit do našeho světa. Stvoření s chapadly, rivky i obr, všichni Morfranovi slouží. Jsou předsunutou jednotkou Fomorianů, mořských démonů, kteří teď vylézají z kotle. Tím, že ho Bran zavře, se zastaví příval démonů. Ti na bojišti se stanou smrtelnými. Morrigan znovu získá vládu nad kotlem… a to bude konec Morfrana a jeho veselého stanování v Jámě.“

Curran se zamyslel. „Obyvatelé Úlů stěhují přívěsy, aby zabránili démonům vyšplhat se po stěnách průrvy, takže má horda jen jedinou možnost, kam postupovat. Jihozápadně, podél dna Jámy. Smečka ji zablokuje. Odrazíme nejhorší část útoku. Jim mi řekl, že prý z Warrenské čtvrti vede do Jámy tunel.“

„Vím o něm.“

„Ten idiot společně s malou skupinou mých lidí může do Jámy dorazit právě jím, zatímco se démoni budou soustřeďovat na nás. Tak se dostanou Fomorianům do zad. Když budeme mít štěstí, nemuseli by si ho vůbec všimnout. Dokáže se udržet v klidu a nevztekat se, dokud se nedostane ke kotli?“

„To nevím. Předpokládám, že na tebe jeho bojová zběsilost neudělala zrovna dojem, co?“

Zašklebil se. „Je odporná. Naprostá ztráta kontroly. Nemá to v sobě špetku elegance, žádnou symetrii. Oko mu viselo na tváři jako kus chrchlu. Ne, opravdu na mne dojem neudělal.“

„Můžu se pokusit udržet jeho vztek pod pokličkou, dokud se nedostaneme ke kotli,“ pokusila jsem se o slovní hříčku, ale neměl náladu na to, aby si podobných věcí všímal.

„Ne.“

„Co tím myslíš, že ne?“

„Ne, ty s ním nepůjdeš.“

Zkřížila jsem ruce na prsou. „A o tom rozhodl kdo?“

Na tváři mu vykvetl výraz „já jsem tu alfa a stojím si za svým“. „Já jsem tak rozhodl.“

„Na to nemáš právo. Nespadám pod tvé velení.“

„Ale ano. Bez tebe se ten boj klidně odehraje, ale pokud bych u toho nebyl já se Smečkou, tak stěží. Rozkazuji větší síle, takže jsem ve vedení. Ty a armáda představující tvou maličkost se buď můžete podřídit, nebo jednoduše odejděte.“

„Myslíš si, že na to nemám. V tom to vězí?“

„Ne, jen tě chci někde, kde na tebe budu moct dohlédnout.“

„Proč?“

Ret se mu zachvěl náznakem zavrčení. Tvář se mu uvolnila, jak se vědomě ovládl.

„Protože to tak chci,“ řekl pomalu a trpělivým tónem, určeným pro malé gaunery a nepříjemné pacienty ústavu pro duševně choré. Doháněl mě jím k šílenství. Měla jsem strašlivou chuť mu jednu ubalit pěstí.

„Jen tak ze zvědavosti, jak mi chceš zabránit, abych šla s Branem?“

„Svážu tě do kozelce, nasadím ti roubík a pověřím tři kožoměnce, aby na tobě seděli, zatímco budeme my ostatní bojovat.“

Skoro jsem mu řekla, že to neudělá, ale jeho pohled mě ujistil o tom, že by to už nějak zařídil.

Tentokrát po mém holt nebude. Tentokrát ne. Pravý čas na novou strategii.

„No budiž. Budu se chovat slušně, ale pod jednou podmínkou. Chci patnáct vteřin náskok před samotným bojem. Jen já mezi hordou Fomorianů a tvými lidmi.“

„Proč?“

Protože jsem dostala šílený nápad. Chtěla jsem podniknout věc, kvůli které se můj otec a Greg budou obracet v hrobě. Ale neměla jsem co ztratit. Stejně můžeme všichni umřít.

Neodpověděla jsem. Jen jsem se na něj dívala. Buď mi bude věřit, nebo ne.

„Jsou tvoje,“ odtušil Curran.

24.

Smečkové meče stály za hovno. Mělo mi to dojít, když je většinou nepoužívali. Probírala jsem se jejich zbrojnicí čepel za čepelí a nebyla schopná najít jedinou použitelnou zbraň. Chtěla jsem druhý meč a Curran mi řekl, že si můžu půjčit kterýkoliv chci.

Co se týká zbrojí, byli na tom o něco líp. Našla jsem si obstojnou koženou tuniku pobitou ocelovými plíšky na strategických místech. Byla černá, seděla mi, a co bylo nejlepší, zavazovala se na kožené šňůrky. Někdo mi bude muset pomoct, když si ji budu chtít obléknout nebo se z ní soukat ven. Ještě jsem nezažila bitvu podobného rozsahu, ale už jsem přežila několik hodně zlých rvaček větších rozměrů a probojovala se skrz několik šarvátek. Ze zkušenosti jsem věděla, že až se ztratím ve víru boje, budu si chtít zbroj sundat a získat tak větší svobodu pohybu, aniž bych nad tím uvažovala nebo si toho všimla. Potřebovala jsem něco, co půjde těžko sundat. Cokoliv z Velcra bylo jasně mimo hru.

Už jsem pomalu hledání vzdávala, když jsem konečně narazila na slušnou zbraň. Jednobřitá, asi padesáticentimetrová čepel s profilem širším, než měl Zabíječ, ale jinak si byly zbraně až překvapivě podobné. Dokonale vyvážená, vytvořená z jediného kusu pružinové oceli, osazené dvěma dřevěnými díly tvořícími jílec. Jednalo se o jednoduchou zbraň, nezdobenou a funkční. Nebyla to žádná středověká replika, ale moderní zbraň, zhotovená s rozumem. Naprosto dokonalá.

Párkrát jsem s ní prosekla vzduch, abych si zvykla na její váhu.

„Dva meče,“ ozval se Bran ze dveří.

Při bojové zběsilosti si zničil šaty, takže si zbytky košile a kalhot ořízl a narychlo z těch hadrů udělal provizorní kilt. A volně tak vystavoval na odiv ten nejpřitažlivější hrudník na světě. Škoda, že ve mně kilt vyvolával vzpomínky na Gregova vraha. Ten ho taky nosil.

„Ty dokážeš zvládnout dva meče?“

Vytáhla jsem Zabiječe z pochvy a zaútočila na něj, vykroužila jsem kolem jeho těla klasickou osmičku šavlí a zablokovala mu paži plochou stranou kratší čepele, když se pokusil o protiútok.

„Efektní. Ale minula jsi,“ odtušil.

„Chceš něco?“

„Myslel jsem, že jelikož oba můžeme zítra umřít, byla bys svolná k trošce přátelské výměny tělesného tepla.“

„Já možná umřu. Ty se uzdravíš.“

Zavrtěl hlavou. „Nejsem nesmrtelný, holubičko. Když mě někdo dost rychle hodně vážně zraní, zaklepu bačkorama stejně jako vy všichni ostatní.“

Schovala jsem zbraně a prošla kolem něj ke dveřím.

Kilt mu spadl z boků.

„Trvalo mi věčně, než jsem to dal dohromady!“ Shrábl ho z podlahy, doslova se mu rozpadl v rukou. Přesekla jsem předtím látku na třech místech.

Vyšla jsem do chodby a téměř jsem vrazila do Currana doprovázeného skupinou kožoměnců. Bran mě v celé své nahé kráse následoval. „Hej! Takže to znamená, že žádný sex nebude?“

Curranova tvář pozbyla veškerý výraz. Uhnula jsem mu a šla dál. Bran mě pronásledoval, proplétal se skrze skupinu dlaků. „Jděte mi z cesty, copak nevidíte, že se teď bavím se ženskou?“

Udělala jsem tu chybu, že jsem se otočila právě ve chvíli, kdy se Curran natahoval, aby Brana popadl za krk, když Morriganin pes chvátal kolem něj. Nakonec však s námahou, která ho musela stát nejméně rok života, ruku sevřel v pěst a nechal ji klesnout.

Tlumeně jsem se uchechtla a šla dál. Všehomír právě Curranovi ukázal, jak moc se mýlí. Opravdu existuje člověk, který ho dokáže vytočit víc než já.

Bran mě dohnal až na schodech. „Kam míříš?“

„Na balkón. Nadýchat se čerstvého vzduchu.“ A možná se trochu prospat. I když už jsem nebyla ospalá ani trochu. Magie ve mně zpívala, nedočkavá, až ji vypustím. Budu se takhle cítit, až magie pohltí svět úplně? Nebyla jsem si jistá, jestli zvládnu tolik syrové, nespoutané moci. Musela jsem se držet zpátky, ale připomínalo mi to spíš jízdu na poblázněném koni v plném trysku, kdy mi otěže v rukou neustále klouzaly.

Bran kráčel vedle mne, vlastní nahota mu očividně nedělala starosti. Vkročila jsem do první místnosti, která se namanula, vytáhla z prádelníku šedé kalhoty (mohli byste je najít téměř v každé místnosti v Pevnosti, protože lidé měnící tvar považovali za vhodné mít oblečení navíc vždy po ruce) a podala mu je.

„Selhává tvé sebeovládání?“ vklouzl do tepláků.

„No jistě,“ zamumlala jsem, přivlastnila si náhradní deku a polštář a místnost opustila.

Následoval mě až na balkon, kde jsem si na podlaze v závětří vytvořila provizorní lůžko a schoulila se tam.

Kamenné stěny mě chránily před sluncem, ale stále jsem měla výhled na okolní krajinu. Nebe oděné slunečním svitem s rozevlátými skvrnami mraků. Jasnou zeleň, šumící ve větru. Kamenné zdi, hladké a teplé na dotek. Vánek ke mně nesl medovou vůni květů a lehký pach vlků. Vstřebávala jsem to všechno do sebe.

Bran se usadil na kamenném zábradlí. „Otrhané děcko z ulice. Člověk na jedno použití. A teď se kvůli ní chystáte jít do bitvy.“

„Válčilo se už i z horších důvodů.“

Upřeně se na mne zadíval. „Nechápu.“

Jak někomu vysvětlíte základy lidskosti, když se nemůže opřít o vlastní zkušenosti? „Je to věc dobra a zla. Člověk se sám musí rozhodnout, kde končí jedno a začíná druhé. Pro mě zlo znamená jít za něčím a použít k tomu jakékoliv prostředky.“

Zavrtěl hlavou. „Je lepší provést menší zlo, aby se tak zabránilo většímu.“

„A jak rozhodneš, které zlo je ‚menší‘? Řekněme, že bys mohl vykoupit bezpečí mnoha lidí smrtí dítěte. Ale to pro své rodiče znamená všechno. Zničíš je tím. Pro ně neexistuje horší zlo než přijít o vlastního potomka. Proč by se to dalo označit za ‚menší zlo‘?“

„Protože teď vás hlupáků umře víc.“

„My hlupáci jsme se svobodně rozhodli bojovat. Udělali jsme to z vlastní vůle. Bojuju, abych zachránila Julii a poslala co nejvíc těch parchantů pod drn. Přišli do mého domu, pokusili se mě zabít a teď mi ukřižovali děcko. Chci je potrestat. Chci, aby jejich trest byl tak tvrdý a příšerný, že se ti, kteří je dříve nebo později nahradí, pomočí strachy už jen při myšlence, že by se mnou měli bojovat.“

Zabíječ v pochvě zadoutnal, když vycítil můj hněv. Obyčejně bych ho musela nakrmit, jinak by čepel zkřehla a ztenčila se, ale s tak silnou magií všude kolem šavle vydrží bitvu a ještě i chvíli po ní.

Ukázala jsem na dvůr. „Kožoměnci bojují, aby se postavili proti hrozbě a pomstili své padlé. Bojují, aby ochránili vlastní děti, protože bez potomků není ani budoucnost. Za co bojuješ ty?“

Prohrábl si divoce rozcuchané vlasy. „Já nemám žádnou budoucnost. Bojuji, protože jsem uzavřel dohodou s Morrigan. Bez mlhy zestárnu a zemřu.“

„Na stárnutí je něco špatného? Ty nechceš žít? Tím myslím opravdu žít?“

Ušklíbl se. „Kdybych chtěl opravdový život, tak se nestanu hrdinou. Až budu umírat, chci odejít ze světa silný, s mečem v ruce, a zatínat ho do těl nepřátel. Tak má umírat správný muž.“

Povzdechla jsem si. „Můj otec sloužil jako velitel vojsk muže ovládajícího moc, které na světě není rovno. Ten člověk otce nazýval ‚Voron‘, protože ho pronásledovala smrt. V souboji ho nikdy nikdo neporazil. Kdyby zůstal velitelem vojsk a vedl armádu, kterou vybudoval a vycvičil, dnešní svět by vypadal úplně jinak.“

„Má tenhle příběh pointu?“

„Všechno to opustil. Kvůli mně.“ Kvůli dítěti, které ani nebylo jeho vlastní krve.

„Pak byl tvůj otec hlupák a teď už chápu, proč jsi jím také.“

Zavřela jsem oči. „Nemíním se s tebou dohadovat. Nech mě spát.“

Seskočil ze zábradlí. Pak mi prstem šťouchl do ramene. „Jen se to snažím pochopit.“

Otevřela jsem oči. Vysvětlovat vlastní morální zásady šlo těžko. „Představ si, že tě honí smečka vlků. Běžíš lesem, nikde v dohledu žádné lidské sídlo. A při úprku narazíš na malé opuštěné batole, ležící na zemi. Co uděláš? Zachráníš to dítě, a nebo ho přenecháš vlkům?“

V tmavých očích se mu na okamžik zračila nejistota. „Nechal bych toho malého parchanta ležet,“ prohlásil o okamžik později, o trochu víc nahlas než obvykle. „Zpomalil by vlky.“

„Ale zaváhal jsi.“

Zdvihl ruku, ale zavrtěla jsem hlavou. „Viděla jsem tě. Zaváhal jsi. Na okamžik ses nad tím zamyslel. A ta samá síla, která tě donutila zaváhat, nám dodává sílu bojovat. A teď už mě nech být.“

Stočila jsem se na dece a zavřela jsem oči. Vánek mě něžně hladil po tváři a ukolébal mě ke klidnému spánku.

* * *

Derek mě probudil o několik hodin později. Zadívala jsem se na oblohu. Slunce už stálo vysoko, muselo být něco málo po poledni.

Nechtěla jsem umřít.

Derek se tvářil pochmurně. „Pojď dolů, Jim tam pro tebe něco má.“

Zavedl mě do přízemí a pak mi otevřel dveře. Vkročila jsem do malé místnosti, kde si v křesle hověl Jim a zkoušel palcem ostří toho samého nože jako na ošetřovně. Před ním seděl na podlaze Red. Zamazaný až hrůza. Levé oko měl oteklé, táhl se mu přes ně nádherně zbarvený monokl. Z kovového obojku na jeho krku vedl dlouhý řetěz připoutaný k úchytu ve stěně. Bůh vám pomáhej, jestli jste urazili Smečku. Nepotřebovali jednotku policejních psů, aby vás vyčmuchali.

Zkřížila jsem ruce na prsou a zadívala se na něj. Bylo mu jen patnáct. I když věkem nemohl ospravedlnit to, jak zradil Julii, zabraňovalo mi to, abych se uchýlila k obvyklým praktikám, které jsem v podobných případech používala.

Red na mě zašilhal zdravým okem. „Jestli mě chceš zmlátit, klidně si posluž.“

Opřela jsem se o zeď. Při prvním náznaku mého pohybu se skrčil a zakryl si hlavu. „Proč jsi mi neřekl o tom náhrdelníku?“

„Protože byste ho ukradli.“ Vycenil na mne zuby. „Je můj. Moje moc! Má příležitost.“

„Víš, co se stalo Julii?“

„Ví,“ odpověděl Jim za něj.

„Copak se za ni necítíš zodpovědný?“ zeptala jsem se.

Ucouvl přede mnou. „A co mám asi tak kurva říct? Mám si hrát na hodného kluka, brečet a nabulíkovat vám, jak strašně je mi to líto? Staral jsem se o ni. Pečoval jsem o Julii dva roky. Dluží mi to, jasný? Drželi mi drápy u krku! Přímo tady!“ Sevřel si krk špinavými prsty. „Řekli mi, že buď seženu holku, nebo umřu. Tak jsem jim ji dal. Vy hajzlové byste udělali to samý. A jestli tady budete takhle stát a čumět na mě jako na špínu, tak do prdele s váma.“

Odplivl si na podlahu.

„Když ti na ní vůbec nezáleží, proč jsi mě požádal, abych ji hlídala?“

„Protože jsem do ní investoval, ty blbá krávo.“

Přede mnou nebyl člověk, jen ztělesněná nenávist. Mohli bychom ho zmlátit, nechat hladovět, promlouvat mu do duše, ale žádný trest ani výchova ho nikdy nedonutí pochopit, že udělal něco špatného.

Ztracený případ.

„Co s ním uděláš?“ zeptala jsem se Jima.

Pokrčil rameny. „Dám mu meč a pošlu ho na bojiště. Tam může ukázat, jak velký je drsňák.“

„Bodne nás do zad.“

„Budeme ho sledovat, mám na to lidi. Už jsme ho jednou našli. Pokud uteče, vypátráme ho znovu. A pokud někoho z našich bodne, tak ho stáhnu z kůže. Zaživa, kousek po kousku.“ Jim se na Reda usmál. Většina lidí ten úsměv viděla jen jednou. Krátce předtím, než je zabil. Dlakova grimasa dosáhla požadovaného účinku. Red se přikrčil a zbledl tak, že to bylo viditelné i přes vrstvu špíny na jeho kůži.

„Nějaké námitky?“ zeptal se Jim.

„Dělej si s ním, co chceš.“

* * *

Na dvoře stály dva obrovské autobusy. Motory jim burácely, jelikož šlo o vozidla poháněná vodou nasáklou magií. S těmi byly vždycky potíže. Nejen že šlo o pomalé stroje, nedalo se z nich vymáčknout víc než padesát až šedesát kilometrů v hodině, ale vyráběly dostatek hluku na to, aby vzbudily mrtvé a donutily nebožtíky zavolat policii. Pojedu do bitvy autobusem. Vesmír měl očividně morbidní smysl pro humor.

Všimla jsem si povědomé štíhlé postavy. Myong. A vedle ní stál Crest. Vypadal dobře. Stejně tmavé oči, stejné oblečení, uhlazený jako ze škatulky. Ten samý, velmi pohledný muž s kaštanovými vlasy a vřelýma očima. Dívala jsem se na něj a bylo mi to jedno. Stopa rozpaků zmizela. Byla jsem volná.

„Curran je nechal být. Zprostil ji veškerých povinností vůči Smečce. A ještě je omluvena z boje.“ Derek nakrčil horní ret. „Kdyby to bylo na mně, nechal bych ji bojovat. A až pak bych ji propustil, pokud by si vedla dobře.“

Crest podržel Myong dveře úzkého šedého auta.

„Tak, a teď si jedou pryč. Šťastný páreček, omluvený z vykonávání pomsty za padlé a ze zachraňování světa. To ti vůbec nevadí?“

Usmála jsem se. „Dereku… musíš se naučit, že v životě je občas nutné nechat věci jít vlastní cestou.“

Obešli jsme autobus. Udeřila mě vlna upírské magie. Před džípem nehybně sedělo osm upírů, trochu se podobali chrličům. Vedle stál Curran, ponořený do živé diskuze s devátým krvesajem. Upír si mě všiml.

„Kate,“ oznámil mi Ghastekovým hlasem. „Tvoje schopnost přežít mě nepřestává udivovat.“

„Co tady děláš? Tím myslím, nemáš teď mít zákaz Vycházení a být zavřený v Kasinu?“

„Vysvětlení je docela jednoduché, má drahá. Přišel jsem, abych srovnal účty. A Lid by navíc rád monitoroval plný potenciál upírů během magické erupce, a to v prostředí, kde budou moci způsobovat škody bez omezení. Ale hlavně bych se rád vyrovnal s Pastýřem. Odveta mi přijde jako ospravedlnitelný důvod.“

Zadívala jsem se na Curranův obličej a najednou mi došlo, kdo bude Brana doprovázet tunelem.

25.

Jámu vyplňovala gigantická bublina. Poloprůhledná, pevná a pokrytá vlasovými trhlinami. Daly se skrz ni zahlédnout tváře stvůr uvnitř. Stály si bok po boku, čenichy pokroucené a silné pysky stlačené, namačkané na sobě jako sardinky.

Autobusy nás dovezly až k Úlům, odtamtud jsme sešli po stezce až na dno Jámy. Curran s sebou přivedl stovku kožoměnců, všichni se přihlásili dobrovolně. Tolik dlaků dokáže zatarasit Jámu na dost dlouho, aby dali Branovi šanci zavřít kotel. A jestli plán selže, ani všichni kožoměnci na světě to nedokážou napravit. Curran také nechtěl vystavovat nebezpečí příliš mnoho svých lidí. Já bych jich s sebou rozhodně vzala větší počet, ale na můj názor se nikdo neptal.

Cesta nás vedla podél okraje Jámy. Nafouknuté přívěsy jejich majitelé přestěhovali na samý okraj průrvy v místě, kde se stýkala s Úly. Za nimi čekali jejich obyvatelé, ozbrojení obušky, sekerami a čepelemi nejrůznějších tvarů a velikostí. Napočítala jsem čtyři psovody, držící své kovové miláčky na řetězech silných jako jejich paže, a dvě cheirobalisty, než nás stezka zavedla jižněji. Jestli se nějaký démon pokusí vyšplhat po srázu pokrytém šrotem a kovovými ostny, velmi rychle toho bude litovat.

Kožoměnci vyčistili dno Jámy natolik, aby se tam dalo bez obtíží pohybovat. Veškerý ostrý odpad naházeli k bublině. To Fomoriany zpomalí.

Sestoupili jsme dolů. Smečka se seřadila do šiků asi sto metrů od bubliny. Kožoměnci stáli v rozestupech, aby měl každý dost prostoru k boji.

Kolem mě prošla skupina žen, vedená povědomou čarodějkou. Jednou z vůdkyň Morriganiných kultů. Kráčely tam oděné v kůži a kroužkových košilích, nesly si s sebou meče a luky. Tváře měly pomalované modrou barvou. S pochmurným odhodláním si prorážely cestu ke Curranovi. Několik minut s ním nad čímsi debatovaly a pak se vyšplhaly na svah kolem, zaujaly místa mezi kovovým šrotem nad bojištěm.

Teď byla řada na mně. Přišla jsem ke Curranovi. „Patnáct vteřin.“

Oči mu zasvítily. „Nezapomněl jsem. Snaž se nezemřít.“

„Přežiju jen proto, abych tě mohla zabít.“

„Tak to se uvidíme ráno.“

Ustoupila jsem o kousek dál. Za mnou stál Derek a na tváři mu pohrával široký úsměv.

„Při boji mě budeš hlídat, co?“

Přikývl a úsměv se mu ještě o něco rozšířil.

Skvostné. Jednoduše skvostné.

Z vrcholku bubliny se odloupl světle šedý kus, podobný špinavému ledu, a se strašidelným zasvištěním se zřítil k zemi. Zabořil se do ní hluboko, s lehkostí prorazil zrezivělé smetí. Šedá hmota syčela a vytrácela se, vypařovala se do vzduchu. Na bojišti zavládlo ticho. Kožoměnci se klepali nedočkavostí.

Curranův hlas nám zahřměl nad hlavami. „Dnes máme důležitý úkol! Pomstít smrt našich blízkých! Přišli sem, na naše území! Mučili dítě! Zabili členy naší Smečky! Nikdo Smečce nesmí ublížit!“

„Nikdo!“ odpověděl mu sbor zdrsnělých hlasů.

Ukázal na clonu. „Ani jeden z nich není člověk. Na kostech nemají ani kousek lidského masa!“

Kam tím míří?

„Co se tady dnes přihodí, dnes zde také zůstane! Dnes Zákon neplatí. Dnes můžete zapomenout na sebekontrolu.“

Zákonem se řídili, žili jím. Dodržovali ho s fanatickou důsledností. Museli poslouchat, sloužit Smečce, zodpovídat sami za sebe. Být vždy opatrní. Vždy se umět ovládat. Nikdy nepovolit. Curran jim právě slíbil jedinou věc, kterou by za jiných podmínek nikdy nedostali. Oči se jim postupně začaly rozsvěcovat jantarem, aby nakonec zažhnuly krvavě rudou.

„Pamatujte si, že vaším úkolem není zemřít za Smečku! Vaším cílem je, aby ti cizí bastardi položili život kvůli té své! Společně je zabijeme!“

„Zabijeme!“ vydechly řady jako jeden muž.

„Zvítězíme!“

„Zvítězíme!“

„Vrátíme se domů!“

„Vrátíme se domů!“

„Zabijeme! Zvítězíme! Vrátíme se domů!“

„Zabijeme! Zvítězíme! Vrátíme se domů!“ Skandovali to znovu a znovu, dokud se jejich hlasy neslily do jednotné ohlušující laviny.

Další kus dómu se skutálel na trávu. Kožoměnci ze sebe jako jeden muž začali strhávat oblečení.

Lidé kolem mne pevněji sevřeli zbraně. Cítila jsem pot a sluncem rozehřátý kov.

S ohlušujícím burácením bořící se ledové stěny se šedý dóm rozpadl, aby odhalil převalující se masu Fomorianů. Pohnuli se o několik kroků dopředu a pak se v tichosti zastavili, chaotické moře bytostí, v němž se tu a tam objevila zelená, tyrkysová nebo oranžová skvrna. Příšerný pohled, ze všeho nejvíc připomínající staré malby zobrazující peklo.

„Proměňte se!“ zařval Curran.

Kožoměncům z pórů vytryskla srst, jejich šiky se rozčeřily vlnou změn formy, jako když oheň klouže po zápalné šňůře. Šelmy a stvůry si protáhly ramena, jejich tesáky se zaryly do vzduchu. Curran zavrčel a za okamžik se sám tyčil nad svými vojáky, dvou a půl metrová noční můra.

Za hordou Fomorianů stál Morfran, na malém pahorku z navršeného kovového smetí. Zdvihl obrovskou dvoubřitou sekeru vzhůru k obloze.

Fomoriané zaburáceli.

Odpovědí jim bylo zařvání ze stovek hrdel pokrytých srstí. Vlci a šakalové vyli a vrčeli, hyeny se chechtaly. Kočky prskaly a krysy pískaly. A všechen rámus ještě podpořilo lví zařvání, nezastavitelné a zdrcující.

Fomoriané znejistěli, zaváhali.

Morfran prudkým pohybem znovu zdvihl sekeru nad hlavu. Očividně měl pro všechno univerzální gesto. Vyrazit díru v obloze.

Přední řady hordy se daly do pohybu. Nejdříve pomalu, skoro se šouraly, ale nabíraly čím dál větší rychlost. Odděloval je od nás pás půdy posypané odpadem, dlouhý jako fotbalové hřiště. Země se otřásala pod dupáním tolika nohou.

„Čekejte!“ zavrčel Curran.

Za námi se zvedl hluboký nápěv sboru ženských hlasů. Magie se pohnula a přelila, poslušně se podřídila moci obsažené v zaklínadle. Země se otřásla jako obrovský buben, do něhož kdosi uhodil zevnitř, a před Fomoriany z půdy vyrazily šlahouny. Začaly klouzat po zemi, obmotávaly démonům nohy, svazovaly je, nutily je padat. Přední řady se zastavily a snažily se osvobodit ze sevření rostlin.

Jedna z čarodějek vykřikla vysokým hlasem. Ozvěnou jí bylo chraplavé zaskřehotání. Nebe ožilo lesknoucími se siluetami. Stymfalští ptáci zakroužili ve vzduchu a snesli se přímo na hordu démonů. Pera zasvištěla, následovaná bolestným vytím, jak se kov ostrý jako břitva zařezával do masa nelidí. Tu a tam někteří Fomoriané zkapalněli. Kotel je ale znovu přivede k životu. Vzpomněla jsem si, co řval Bran, když jsme tehdy v želvě Věštkyň pozorovali pokus o záchranu Julie. Ječel: „Zmrzačit!“ Kdybychom mohli zneschopnit dostatečné množství nepřátel, vyřadit je z boje, ale nezabít, fungovalo by to lépe, než kdybychom je likvidovali, jen aby se mohli znovuzrodit. Museli jsme upoutat jejich pozornost, zaměstnat je a snížit jejich počet, aby Bran mohl bezpečně projít ke kotli.

Démoni se konečně vymotali ze šlahounů a znovu začali postupovat vpřed, valící se masa těl, zubů a rohů.

Nastal můj čas. Vyběhla jsem dopředu, nohy se mi téměř nedotýkaly podlahy, čím dál víc jsem se vzdalovala od linie kožoměnců. Přede mnou se převalovala horda Fomorianů.

Nechala jsem padnout veškeré zábrany. Všechny řetězy, naprosto cokoliv, čím jsem svou moc poutala ve strachu, že by mne někdo mohl objevit. Všechno jsem to hodila za hlavu. Dnes se nemusím schovávat. Magie mi proudila tělem, omamná, svůdná, stoupající do hlavy. Smísila se s touhou prolévat krev a já si uvědomila, že takhle se asi musel cítit otec, když vedl armády do boje. Vychoval mě Rolandův velitel vojsk. Shodila jsem okovy, jež mě poutaly, a oni se mi teď pokloní.

Magie mi zpívala v kostech. Opilá její silou jsem vložila všechno do jediného slova moci a vyštěkla ho.

„Osanda!“ Na kolena.

Magie ze mne vytryskla jako tsunami. Země se otřásla, jak do ní současně narazily stovky kolen. Řady Fomorianů se zhroutily na zem v gejzíru krve a chroupání zlomených kostí, jako by do jejich středu vyrazil obr chodidlem krvavý otisk. Má bolest byla tak neznatelná, že jsem ji skoro ani necítila. Tlak magie v mém nitru se konečně uvolnil.

Když mořští démoni viděli, jak se jejich předvoj válí v bolestech na zemi, horda se s hrůzou zastavila. Viděla jsem Morfrana na druhé straně bojiště s nadpřirozenou jasností, jako bych měla jeho odpornou tvář přímo před sebou. V očích se mu zračil šok. Vpíjela jsem ten obraz do sebe. Vychutnávala jsem si jeho úlek a smála se.

„Předveď mi svou armádu, bůžku! Můj meč hladoví!“

Trhl sebou, jako by ho někdo přetáhl bičem, a já věděla, že mě slyšel. Znovu máchl sekerou, tentokrát jí ukázal na mne. Něco vykřikl a masa démonů se znovu dala do pohybu. Stále jsem se smála, tolik magie použité tak rychle mi způsobovalo lehkou závrať. Kolem mě proběhly řady kožoměnců a zaútočily na zmrzačené démony.

Nějaká ruka mě popadla za rameno, zorné pole mi zahradil Derekův obličej: „Kate! Prober se! Kate!“

Vysmála jsem se i jemu a vytáhla oba meče z pochev. Ty o okamžik později dopadly na zem. Ale to už jsem běžela vstříc nepřátelům.

Co se tady přihodí, zde také zůstane.

Přede mnou vyvstala stěna řevu a hluku, jak se vlny bojovníků srazily, podobné dvěma obrovským lodím, přetlačujícím se na vodě. První z Fomorianů na mě zaútočil modrou sekerou. Jedním máchnutím jsem ho vykuchala, skoro jen tak mimochodem, a přesunula se k dalšímu. Sekala jsem a krájela, čepele se zakusovaly do nepřátel jako dva oceloví hadi s nenasytnými tlamami. Nezáleželo na tom, jak moc fomorianského masa ochutnaly, pořád neměly dost. Nic jsem neviděla, nic jsem necítila. Vnímala jsem jen pach a teplo krve, spalující žár slunečních paprsků a klouzavou vlhkost vlastního potu.

Neustále se na mě řítili další, uzavřeli mě v těsném kruhu těl. Zabíjela jsem bez uvažování, nepřemýšlela jsem nad tím, koho pošlu do hlubin kotle. Byly to jen siluety, překážky na mé cestě k Morfranovi. Kosila jsem je jako dobře seřízený stroj, nemyslící a nelítostný. Každá finta, již jsem vyzkoušela, zafungovala. Každý úder si našel cíl. Zachvátila mě zvláštní povznesená nálada. Bylo jich tolik a já doufala, že jejich příval nikdy neskončí. Pro tohle jsem se narodila.

Mohla bych takhle zabíjet věčně.

Země nám pod nohama začala klouzat tekutinou z mrtvých Fomorianů. Pomalu kolem mne začal růst kruh mrtvol. Přetížili jsme kotel znovuzrození, zabíjeli jsme démony rychleji, než je dokázal přivádět k životu.

Najednou se kruh Fomorianů kolem mě prolomil a stáhl se před nenasytností mých zbraní. Naskytl se mi pohled na bojiště. Bojovníci naráželi jeden do druhého, jednotlivé šarvátky je nutily střídavě ustupovat a drát se dopředu. Hranice mezi útočníky a obránci už nebyla tak jasná. Šílení kožoměnci trhali mořské stvůry na kusy, oči jim přitom rudě plály zuřivostí. Čarodějky vyly zaklínadla a střílely po démonech šípy. Vzduch čpěl čerstvě prolitou krví. Třesk mečů, bolestí naplněné výkřiky zraněných, řev kožoměnců a sténání umírajících, to vše se slévalo do jedné nesnesitelné kakofonie.

A nám všem nad hlavami nemilosrdně pražilo slunce, paprsky jasné tak, že dokázaly popálit kůži.

Tohle je peklo a já jsem jedna z jeho fúrií.

Zdvihla jsem meč a začala znovu zabíjet. Na tváři se mi usadil úsměv.

* * *

Když jsem měla znovu možnost vzhlédnout k obloze, slunce se sklánělo nad horizontem. Krvácelo purpurem na nebe, nadýchané obláčky utopené v rudé se podobaly obvazům na otevřené ráně. Bojovali jsme skoro dvě hodiny.

Na kopě mrtvol přistáli dva upíři.

„Golf tři (Upíři používají vojenskou fonetickou abecedu NATO, používanou hlavně v letovém provozu. Označení upírů jsou vskutku poetická − G2 a G3 (pozn. překl.).), velký zloun na dvou hodinách, nadhoz?“

„Golf dva, rozumím.“

Krvesaj nalevo popadl nemrtvého vedle sebe, roztočil se a mrštil jím jako diskem. Upír přeletěl osm metrů a skončil na hlavě obra se žraločí hlavou. Zableskly se drápy a Fomorian padl k zemi.

Upíři. Což znamená, že Bran zvládl dorazit na místo.

Kolem mě prosvištělo jakési tělo. Otočila jsem se a Morriganina psa spatřila. Groteskně gigantického, rázoval si to přes bojiště jen několik metrů ode mne.

Šupinatý Fomorian nalevo po něm hodil harpunu. Proletěla vzduchem, udeřila Brana přímo do břicha a odrazila se od něj. Stvůra, jež bývala Branem, popadla harpunu lopatovitou rukou a zatáhla za řetěz, jenž harpunu poutal k vlastníkovi. Ten ztratil rovnováhu, proletěl vzduchem a Bran ho ještě předtím, než dopadl na zem, nakopl jako fotbalový míč. Trefil ho do břicha, démona to odmrštilo pryč.

Fomoriané na Brana zaútočili ve čtyřech nebo v pěti najednou. Rozehnal je jako hejno ptáků, mával rukama dopředu a dozadu, rval hlavy a dupal po tělech jako malé dítě ničící pole plné pampelišek. Jak je pronásledoval, lámal jim vazy a drtil lebky, horní polovina těla mu začala rudě zářit jako vyhasínající uhlík.

Co to dělá? Neměl počkat s bojovou zuřivostí, dokud se nedostane k Morfranovi? Otočila jsem se a spatřila vůdce hordy, byl téměř vedle mne. Při svém řádění jsem si k němu začala prosekávat cestu.

Morfran mával rukama, jeho rty se pohybovaly. Cosi šeptal, oči měl přitom upřené na Brana. Sesílal na něj jakési kouzlo.

Ne, na to zapomeň.

Vyběhla jsem s řevem na pahorek.

Útok přišel náhle a zákeřně. Morfran se napřáhl sekerou za hlavou a pak jí po mně sekl, pohyboval se lehkonoze, s nadpřirozenou rychlostí. Uskočila jsem do strany a zasypala ho přívalem úderů, rychleji a rychleji, kroužila kolem něj, blýskala čepelemi.

Soustřeď se na mě, ty zkurvysyne.

Sekera prosvištěla kolem mne. Jednou, podruhé. Neustále jsem tančila kolem něj, příliš rychlá, aby mě chytil, ale natolik precizní, že mě nemohl ignorovat. Všímala jsem si jeho očí i nohou, údery jsem mu směřovala na obličej, abych ho zaměstnala.

Srazil kratší čepel stranou a příští úder namířil na můj bok. Viděla jsem, jak se ke mně sekera snáší velkým zářivým obloukem, od ostří se oslepivě odrážely sluneční paprsky. Očekával, že uskočím dozadu, ale já se pohnula blíž k němu, proklouzla kolem násady sekery a pokusila se ho bodnout do hrdla.

Byl to bleskurychlý úder, ale nějak se mi podařilo minout. Špička Zabíječe na Morfranově krku zanechala rudý škrábanec. Morfran mi zarazil botu do žaludku. Svět se najednou ponořil do bolestivého, rozmazaného závoje. Zřítila jsem se k zemi.

Ve vteřině byl u mě. Sekera se zakousla do země mezi mýma nohama. Odkulila jsem se stranou a zaútočila na něj z podřepu, vrazila jsem mu oba meče hluboko do hrudi. Ocel nenarazila na žádný odpor. Morfran se proměnil ve vír peříček. Sekala jsem po nich, vrčela bezeslovné výhrůžky jako pes. Řeka peří mi protekla pod nohama a vlila se do mezery, kterou jí Fomoriané uctivě uvolnili. Snažila jsem se je pochytat, ale pohybovala se moc rychle.

Během jediného mrknutí oka Morfran znovu nabral původní podobu. Sekera se mu zaleskla v rukou. Zaútočila jsem na něj a spatřila, jak se za ním vynořil Bran. Hlava mu bíle svítila. Krvácel na tuctu míst, kde jeho deformované tělo hyzdily hluboké sečné rány. Žár, jenž z něj vycházel, krev vysušil, takže mu kůži pokrývaly nahnědlé, olupující se pramínky.

„Teď jáááá!“ Bran máchl paží a udeřil Morfrana hřbetem ruky. Velká vrána sjel po šrotu o kousek níž. Bran ho pronásledoval, mával pažemi a kopal jeho směrem, nepříčetný zlostí, oháněl se obrovským oštěpem, který musel sebrat jednomu z démonů.

Morfranova sekera rozťala vzduch se strašidelným hvízdnutím. Úder rozpůlil násadu Branova oštěpu, ostří se mu zabořilo hluboko do ramene. Vytryskla krev. Služebník Morrigan se nepřirozeně rychle zatočil, vyrval mu sekeru z rukou a přelomil dřevěné topůrko.

Morfranovo tělo se rozpadlo v mrak černého peří. To zavířilo vzhůru v obráceném tornádu a zhmotnilo se v obrovskou černou vránu. Zalila nás vlna studené magie zbavené života, taky se sem mohla dostat z hlubokého vesmíru skrze tunel v atmosféře ve tvaru vrány. Mráz mi olízl kůži.

Pařáty opeřence se sevřely kolem obrovského bronzového kotle.

Bran nabral plnou hrst kovového odpadu a mrštil jím po ptákovi. Rozeklaný šrot se mu zakousl do těla, prorazil mu krk a záda se skřípavým zasténáním. Po černočerném peří se vyvalila tmavá krev v koulích o velikosti pěsti. Ty se odlepily od Morfranovy kůže a visely ve vzduchu, leskly se v záři umírajícího slunce. Bran hodil po vráně cosi druhou rukou. Zatřpytil se jediný kus kovu, který se zakousl hluboko do ptákových zad. Hlava jeho vlastní sekery.

Pták zavřeštěl.

Kotel mu vypadl z pařátů jako kapka roztaveného kovu. Jekot plný čistého hněvu se mi zakousl do mysli.

Pod nožkami kotle se propadla země, otevřela se jako hladová ústa a vyplivla na světlo víc Fomorianů. Obklopili Brana jako roj.

Pustila jsem se do nich čepelemi. Vedle mne je kožoměnci trhali na kousky, ale bylo nás příliš málo a mořských démonů moc. Už jsem ani neviděla na Brana, pohřbeného pod hromadou těl Fomorianů. Kupa démonů se rozlétla do všech stran. Zbitý a zakrvácený Bran zdvihl ze země zdobené víko. V jeho ruce vypadalo maličké, jako by držel spíš frisbee.

Sevřel mě neskutečný tlak. Hrudník se mi stáhl, kosti zasténaly. Kolem mne padali kožoměnci a Fomoriané k zemi, řvali bolestí.

Bran napnul svaly. Z ran mu vytryskla krev. Se strašlivým rykem přirazil víko na kotel.

Tlak zmizel. Bran se zazubil, víko znovu nadzvedl a zmizel se závanem mlhy. A to bylo všechno, uvědomila jsem si. Vrátil víko Morrigan a jeho úkol skončil. Ale my… na nás zbylo ještě bojiště plné démonů.

„Kate!“ zavyl kdosi. Otočila jsem se po hlase. Pětadvacet metrů ode mě Derek ukazoval zakrvácenou prackou kamsi za má záda. Obrátila jsem se na patě a spatřila povědomou drobnou postavu na kříži, zabořeném do země jen několik metrů ode mě. Julie.

Padl na mne stín. Vzhlédla jsem právě včas, abych spatřila, jak na mě míří obrovský zobák barvy leštěného železa. Morfran, stále ve vraní podobě. Fomoriané mě obklopovali ze všech stran, neměla jsem kam utéct. Poklekla jsem, připravená vrazit mu Zabíječe do břicha. Vrána zaclonila slunce a pak ztuhla ve vzduchu, jak ji gigantické drápaté ruce popadly za křídla.

Se zaburácením, které Fomoriany otřáslo, Curran začal trhat vránu na kusy. „Běž!“ zařval na mě. „Běž!“

Poslechla jsem. Šplhala jsem přes těla, sekala, řezala a zuřivě kopala kolem sebe, nespouštěla jsem oči z Julie. Nalevo ode mne se shluk Fomorianů odlepil od upíra, jemuž utrhali ruce i nohy, a zaútočil na mne.

„Zabijte to dítě!“ Pastýřův syčivý hlas se jasně nesl nad hlukem bitvy. Fomoriané změnili směr.

Dělilo mne od ní sotva osmnáct metrů. Nedostanu se tam včas.

Vedle Julie se zhmotnil v závanu mlhy Bran. Znovu v lidské podobě. Objal děvče a s ní i kříž. Zavířila mlha a zmizeli všichni tři. Fomoriané zuřivě zavyli.

Bran se objevil přede mnou s prázdnýma rukama, zazubil se… a z hrudi mu vyrazil chuchvalec zelených chapadel. Vystříkla na mne jeho krev. Oči se mu rozšířily, poklesla mu brada.

„Brane!“

Zapotácel se dopředu a pak na mě padl, z úst mu prýštila krev. Za ním triumfálně zasyčel Pastýř. Přeskočila jsem hroutící se tělo Morriganina služebníka a sekla toho parchanta přes tvář. Rybí oči mě na okamžik hněvivě propalovaly. Pak Bolgorovi sjel vršek hlavy dolů a spadl na zem. Fomorian se zapotácel. Sekala jsem do něj znovu a znovu, dokud mořský démon nebyl na tolik kousků, že už ho nikdo nedá dohromady.

Bojištěm se rozlehl nezemský řev. Curran pokrytý krví se vztyčil nad zkázou kolem, v ruce držel obrovskou Morfranovu hlavu, oddělenou od těla. Zdvihl ji vysoko nad sebe a zaburácel: „Zabijte je! Zabijte je všechny! Teď jsou smrtelní!“

Kožoměnci se vrhli na Fomoriany. Otočila jsem se a sjela na kolena vedle Brana.

Ne. Ne, ne, ne, to nemůže být pravda.

Otočila jsem ho obličejem k sobě. Zadíval se na mne černýma očima. „Zachránil jsem to dítě. Zachránil jsem ji. Pro tebe.“

„Mlha! Teleportuj se do mlhy, krucinál!“

„Příliš pozdě,“ zašeptal zakrvácenými rty. „Srdce nevyléčím. Sbohem, holubičko.“

„Neumírej!“

Jen se na mě znovu zadíval a usmál se. Cítila jsem, jak se mnou začíná rozšiřovat tenoučká šňůrka bolesti, napnutá tak, že brzy praskne.

Bolelo to. Bolelo to tak strašně, až jsem se nedokázala nadechnout.

Bran lapal po dechu. Tělo se mi pod rukama napjalo, cítila jsem, jak z něj vyprchávají zbytky života.

Ne!

Popadla jsem poslední záchvěv jeho bytí. Veškerou svou magií, veškerou mocí, vším, čím jsem byla. Zachytila jsem ten maličký kousíček Brana a nehodlala ho pustit.

Kolem mne zavířila magie. Nasávala jsem do sebe její sílu, hnala ji hlouběji do jeho těla a nepolevovala. Proudila skrze mě v záplavě bolesti a nořila se Branovi do masa.

Nenechám ho odejít. Bude žít. Neztratím ho.

„Hloupá holko!“ zazněl mi v mysli neznámý hlas. „Nemůžeš vyhrát nad smrtí.“

Ne? Sleduj mě.

Jiskřička Branova života se ponořila hlouběji. Víc magie. Víc… Kolem zavyl vítr, nebo mi možná jen tak hlasitě zněl v uších vlastní tep. Už jsem necítila nic kolem. Jen bolest a Brana.

Zatlačila jsem silněji. Jiskra se zastavila. Branova víčka se zachvěla. Otevřel ústa. Upřeně se na mě zadíval. Nedokázala jsem zaslechnout, co mi říká. Srdce mu nebilo a veškeré soustředění jsem vynakládala na to, abych ho udržela v jeho těle.

Pozoroval mě prázdným pohledem přízraku. Jeho šepot se mi konečně donesl k uším, slova sice slabá, ale zřetelná. „Nech mě odejít.“

„Toto je cesta k neživotu,“ řekl ženský hlas.

Někde hluboko uvnitř jsem cítila, že má pravdu.

Nestanu se něčím, co tak strašně nenávidím. Nestanu se tím, kdo mě zplodil.

„Nech mě jít, holubičko,“ zašeptal Bran.

Přerušila jsem proud magie. Linka bolesti uvnitř mě praskla jako napnutá struna. Vynaložená moc se ke mně vrátila v jedné prudké vlně. Cítila jsem, jak se poslední jiskřička Branova života rozplynula do nicoty. Magie v mém nitru vířila, kroutila se a natahovala jako živoucí bytost, uvězněná a snažící se osvobodit.

Bran mi ležel v náruči. Mrtvý.

Z očí mi vytryskly slzy, stékaly mi po tvářích a padaly na zem, nesly s sebou nastřádanou moc. Vsákly se do půdy a něco se v ní probudilo, cosi plné života a magie, ale na tom nezáleželo. Bran byl pryč.

Za mými zády se plížila blíž Fomorianka, připravená vnořit mi čepel mezi lopatky.

Vstala jsem na roztřesených kolenou, obrátila se a ťala jediným pohybem. Špička Zabíječovy čepele vjela do hrudníku démonky. Prořízla jí kůži, čistě prošla skrze tuhou vrstvu masa a blan, zaškrábala na chrupavce její hrudní kosti a ponořila se hlouběji. Má ruka ji vedla, dokud si nenašla cestu k jejímu srdci. Tvrdý sval orgánu na setinu vteřiny kladl odpor a pak čepel projela jeho stěnou, zaplavila ji krev uvnitř. Trhla jsem mečem vzhůru a do strany, roztrhala tak srdce na kusy.

Krev mi zalila kůži. Cítila jsem její vůni, lepkavé teplo na své ruce. Oči Fomorianky se rozšířily. Z hlubin jejích kobaltově modrých očí na mě řval strach. Tentokrát už se znovu nezrodí. Zabila jsem ji nadobro. Byla mrtvá, a ve chvíli, kdy si uvědomila vlastní osud, ji zachvátila strašlivá, bolestná hrůza. Ten okamžik trval malou věčnost. Věděla jsem, že si ho budu pamatovat navždy.

Nezapomenu na něj, protože v tom okamžiku mi došlo, že nezáleží na tom, kolik démonů jsem zabila a kolik jich dnes ještě padne mou rukou, ale nic z toho nepřivede Brana zpátky. Ani na malou chviličku.

Vyrvala jsem z ní meč. Zachvátil mě žal, nechala jsem se jím vést do útoku. Běsnila jsem na bojišti, zabila každého démona, jenž mi zkřížil cestu. Když viděli, že se blížím, utíkali přede mnou. Dostihla jsem je a zlikvidovala dřív, než mohli zabít přítele někomu dalšímu.

* * *

Padla noc. Fomoriané byli do jednoho mrtví. Jejich těla pokrývala zem, mísila se s lidskými mrtvolami padlých. Ty vypadaly všechny stejně, čarodějka, kožoměnec nebo obyčejný neznámý bojovník. Tolik těl. Tolik mrtvých. Ještě dnes ráno mluvili, dýchali, políbili milované na rozloučenou. A teď tady leží mrtví. Jsou navždy pryč. Stejně jako Bran.

Seděla jsem vedle jeho těla. Oči, temné jako půlnoc, měl zavřené. Cítila jsem se strašlivě unavená. Tělo mě bolelo i na místech, o kterých jsem do té chvíle neměla ani potuchy.

Někdo postavil pohřební hranici. Její oranžový svit ředil houstnoucí tmu. Hustý, mastný kouř naplňoval vzduch kolem.

Popadla jsem Brana za ruku a přitáhla ho zpátky k lidství, ke svobodné vůli a rozhodování. A to ho… ne to, ale já… já jsem ho zabila. Oheň v jeho očích vyhasl. Už na mě nikdy nemrkne, nikdy mě nenazve holubičkou. Nemilovala jsem ho, ani jsem ho pořádně neznala, ale bolelo to. Proč jen zabíjím každého, koho se dotknu? Proč umírají? Dokázala jsem napravit téměř cokoliv jiného, ale smrt mě vždycky porazila. K čemu mi je dobrá všechna magie, když ani nedokáže zastavit něčí umírání? K čemu, když nevím, kdy přestat? Když podobný dar přináší jen smrt a zkázu?

Někdo se ke mně přiblížil a zatahal mě za rukáv. „Kate, jsi v pořádku?“

Zadívala jsem se na vlastníka hlasu a poznala její tvář.

„Kate,“ pípla žalostně. „Řekni něco, prosím.“

Cítila jsem se tak prázdná, že jsem nedokázala najít správná slova.

„Jsi skutečná?“ zeptala jsem se jí.

Julie přikývla.

„Jak ses sem dostala?“

„Bran mě sem přenesl,“ pověděla mi. „Vzbudila jsem se v jezeře. Byla tam všude těla a žena. Vytáhl mě ven, dal mi nůž a přenesl mě sem.“ Ukázala na místo, kde jsme původně zformovali naše šiky.

„Bojovala jsem.“ Ukázala mi zakrvácený nůž.

„Ty jedna hloupá,“ řekla jsem. Nedokázala jsem v sobě najít vztek, hlas mi zněl hluše. „Tolik lidí umřelo, aby tě zachránili, a ty jsi přiběhla zpátky přímo do středu všeho vraždění.“

„Viděla jsem, jak rivky jedí tělo mé mámy. Musela jsem.“ Posadila se vedle mě. „Musela jsem to udělat, Kate.“

Zaslechla jsem slabé zacinkání řetězů. A pak zapraskání kovu pod něčíma nohama. Z kouře se vynořila vysoká postava. Až na zbroj z kožených pásů a stříbrných háčků nahá, vlasy kolem ní spadaly v černých dredech. Stála tam pomazaná čerstvou krví, tmavorudé pramínky se smíchaly s modrými runami vytetovanými na její kůži.

Její přítomnost působila téměř ochromujícím dojmem. Ledově studená, tvrdá, krutá a hrůzyplná, jako když v noci na opuštěné cestě zaslechnete vlčí vytí.

„To je ona,“ zašeptala Julie. „Ta žena od jezera.“

Oči jí svítily, poseté zářivými jiskřičkami. Ty vybuchly ve dvě jantarové duhovky, najednou velké jako dům, mocné a vše pohlcující… přede mnou se černaly tmavé, bezedné zorničky a bylo mi jasné, že bych se do nich mohla ponořit a navždy se v nich ztratit.

Tak takhle vypadají oči bohyně.

Zadívala se někam za nás a zdvihla ruku, aby ukázala za mé rameno. Řetězy zacinkaly. „Pojď blíž.“ Poznala jsem ten hlas, slyšela jsem ho předtím v hlavě.

Red se odlepil od hromady odpadků. Věděla jsem, že v těch místech je, a to už nějakou chvíli. Připlížil se tam, když byl boj téměř u konce, následoval mě a pak čekal ve smetí, zatímco jsem otupěle seděla vedle Brana.

Pravděpodobně vyčkával na vhodnou příležitost, aby mě mohl bodnout do zad.

Julie se k němu rozběhla. „Rede!“

Chytila jsem ji za rameno a nepustila.

„Rád bys měl moc…“

Red hlasitě polkl. „Ano.“

„Vstup do mých služeb a já ti dám vše, po čem toužíš.“

Zachvěl se.

„Přijímáš mou nabídku?“

„Ano!“

„Rede, a co já?“ Julie se mi vykroutila ze sevření. Nedržela jsem ji moc pevně. Tohle byla její poslední šance vystřízlivět.

„Ale já tě miluju! Neopouštěj mě!“

Natáhl ruku před sebe, aby ji zarazil. „Nabízí mi všechno, co chci. Ty nemáš nic.“

Překročil Branovy nohy a pak přiklusal k Morriganinu boku jako pes, kterým ostatně byl. Kruh se uzavřel. Jeho předkové se vymanili z vlivu bohyně a během nespočetných generací se dopracovali k potomkovi, jenž si znovu a dobrovolně nasadil obojek.

Branovo tělo ještě ani nevychladlo. Bohyně nevykazovala žádné známky žalu.

Zadívala jsem se na ni. „Znáš mě.“

Řetězy souhlasně zacinkaly.

„Jestli se znovu potkáme, zabiju ho.“

„Vodprejskni. Je na tebe příliš mocná. Ochrání mě,“ prohlásil Red.

„Krev, jež mi proudí v žilách, byla stará už v době, kdy ona byla jen nejasnou smyšlenkou. Podívej se jí do očí, jestli mi nevěříš.“

„Už se nesetkáme,“ slíbila mi Morrigan.

Mlha za ní zavířila a utvořila pevnou stěnu. Ta se plíživě přesunula po zemi, mazlivě se otřela o Morriganiny nohy, omotala se kolem Reda a pak je oba spolkla.

Technologie převzala vládu nad světem, rozdrtila magii pod nohama. Julie stála osamoceně na bitevním poli, obklopená mrtvými těly a železem, tvář otupělou šokem.

Epilog

Když čarodějky přišly ráno pro Branovo tělo, našly ho ležící mezi bílými kvítky. Květy zářily jako drobné hvězdy, jen středy měly černé, jako bývaly jeho oči. Vyrostly tu přes noc, naplnily vzduch kořeněnou vůní. Ještě téhož dne byly překřtěny na Morriganiny zvonky a od ucha k uchu se nesla zvěst, že byla Morrigan tak pohnutá smrtí svého nejlepšího bojovníka, že se rozplakala a květiny vyrostly tam, kde dopadly její slzy.

Kecy. Byla jsem u toho a ta svině měla oči naprosto suché.

Čarodějky pohřbily Brana v Centennialském parku, navršily nad ním mohylu. Bylo mi řečeno, že ji můžu chodit navštěvovat, kdykoliv se mi zachce.

Další dva dny jsem strávila s Andreou tím, že jsme dávaly dohromady zprávu pro Řád. Vyplnily jsme každou díru, urovnaly každou nesrovnalost, vykořenily jakékoliv logické rozpory, dokud jsme z ní neudělaly čistokrevného člověka a ze mě žoldačku, která ráda mává mečem.

Zrovna nám nepomohlo, že jsme se kvůli absenci magie, jež bude trvat nejméně několik týdnů, musely uchýlit k tradiční medicíně. Z posledního konfliktu jsem si odnesla dvě naštípnutá žebra a půl tuctu sečných ran, z nichž několik bylo dostatečně hlubokých na to, aby mi vadily při pohybu.

Andrea utrpěla dlouhou ránu přes záda, která by se při normálních podmínkách zahojila s trapnou lehkostí. Jenže po erupci si její regenerační faktor dával načas. Nebyla na to zvyklá, takže teď hltala léky proti bolesti po hrstech.

Od chvíle, kdy Red odešel, se Julie uzavřela hluboko do sebe. Když se jí někdo na něco ptal, odpovídala bez zájmu. Přestala jíst.

Ve čtvrtek jsem odevzdala poslední zprávu společně s oznámením, že si beru neplacené volno. Naložila jsem ji do svého stařičkého, plynem poháněného subaru a jely jsme na jih, směrem k Savannah, kde stál dům mého otce.

Andrea mi slíbila, že to s Řádem urovná, jakmile se rytíři vrátí.

Jízda se neskutečným způsobem táhla. Vyšla jsem ze cviku, takže jsme si musely dát pauzu. Minuly jsme odbočku k mému domu a jely dál podél pobřeží na jih, až do malého městečka jménem Eulonie. Tam jsme zastavily před starou restaurací jménem Pelican Point. Majitel mi dlužil laskavost, jinak bych nebyla schopná si tamější jídlo dovolit.

Restaurace byla postavená na břehu řeky, těsně před místem, kde si sladká voda nacházela cestu skrze rákosí a bahnité ostrůvky a vlévala se do Atlantského oceánu. Seděly jsme na vyhlídkové terase u doků a pozorovaly, jak se rybářské lodě proplétají skrze bludiště slaného močálu a poté u břehu vykládají úlovky sestávající z ryb a krevet. Pak jsme si sedly dovnitř, k malému stolku u okna, a zavedla jsem Julii ke švédskému stolu s mořskými plody.

Když se Julie octla tváří v tvář množství jídla, které ještě nikdy v životě neviděla pohromadě, ztuhla. Naložila jsem jí talíř, vzala jsem nám k tomu ještě pár krabích nožek a zavedla ji zpátky ke stolu.

Zkusila nejdřív smaženou krevetu, pak tmavou tilapii.

Jakmile jsem se dostala k lámání druhé várky krabích nožek, Julie se rozplakala. Polykala krabí maso, slzy se jí koulely po tvářích, ale dál namáčela nožky v roztaveném másle, olizovala si prsty. A pořád přitom brečela.

Cestu zpátky proseděla mrzutě zabořená do sedadla.

„Co teď se mnou bude?“ zeptal se nakonec.

„Léto je skoro pryč. Nakonec přijde čas, kdy budeš muset jít do školy.“

„Proč?“

„Protože máš nadání. A chci, aby ses vzdělávala a poznala taky jiné lidi. Děti i dospělé, abys pochopila, jak přemýšlejí. Aby tě už nikdo nikdy nemohl zneužít.“

„Nebudou mě mít rádi.“

„Možná budeš překvapená.“

„Bude to jedna z těch škol, kde se taky bydlí?“

Přikývla jsem. „Byla bych ti špatnou mámou. Nebývám skoro vůbec doma, a i když se tam objevím, nejsem zrovna nejvhodnější osoba pro péči o dítě. Ale zvládnu být tvá šílená teta. Vždycky u mě budeš vítaná a můžeš ke mně jezdit na prázdniny. Umím upéct skvělou husu.“

„A krocana ne?“

„Nemám ho ráda. Má moc suché maso.“

„Co když to tam začnu nenávidět?“ zeptala se Julie.

„Tak budeme hledat tak dlouho, dokud ti nenajdeme školu, ve které se ti bude líbit.“

„A opravdu můžu přijet a být s tebou, když budu potřebovat?“

„Vždycky,“ slíbila jsem jí.

* * *

O tři týdny později jsem Julii vysadila před maconkauskou akademií umění. Když přihlédli k jejímu magickému nadání a zároveň k mému ubohému příjmu, stipendium získala jako nic. Byla to dobrá škola, postavená na klidném místě, s areálem, který připomínal park vroubený tři metry vysokou zdí, posázenou věžemi se samopaly a opakovacími kušemi. Potkala jsem se osobně se všemi členy učitelského sboru. Do jednoho vypadali, že je jim jakákoliv křivárna proti mysli. A jako školního poradce zaměstnávali empatku. Ta by mohla Julii pomoct s uzdravováním duše. Nemohla jsem si přát nikoho lepšího.

Když jsem konečně dorazila domů, byla už tma. Magie nechala svět na delší dobu na pokoji, stejně jako vždy po magické erupci, takže jsem musela cestovat v betsi. Ta mě v půli cesty zradila a odmítla jet. Bez viditelné mechanické závady. Když jsem se konečně doplahočila k předním dveřím domu, byla jsem utahanější než pes. V pološeru jsem vyšla po schodech nahoru a vedle dveří našla kytici rudých růží v křišťálové váze. Na přiložené kartičce stálo: „Omlouvám se. Saiman.“

Vzala jsem vázu i růže, odnesla je do popelnice a přitom polohlasně vrčela. Když jsem se znovu ocitla před bytem a chtěla vytáhnout klíče, všimla jsem si, že jsou dveře lehce pootevřené.

Vytáhla jsem Zabiječe z pochvy a konečky prstů do nich lehce strčila. Otevřely se bez jediného zvuku, panty měly očividně dobře promazané. Z chodby jsem dokázala zahlédnout uklidňující nazlátlé světlo lampy, linoucí se z obývacího pokoje. Bytem voněla káva.

Kdo se vloupe do domu, rozsvítí a ještě si k tomu udělá kávu?

Tichounce jsem se začala plížit do obývacího pokoje, Zabíječe v ruce.

„Hlasitá a nemotorná jako malý nosorožec,“ poznamenal povědomý hlas.

Vkročila jsem do místnosti. Curran seděl na gauči a četl mou oblíbenou knihu v brožované vazbě. Vlasy měl opět sestřižené nakrátko. Byl čistě oholený. Ničím nepřipomínal tu temnou, démonickou postavu, která před měsícem na bitevním poli mávala utrženou hlavou rádoby boha.

Myslela jsem si, že na mě zapomněl. Těšilo by mne, kdyby si už nevzpomněl.

„Princezna nevěsta?“ zeptal se a dál převracel stránky.

„Co tady děláš?“ Možná se sám pustil dovnitř? Uvelebil se tu, jako by mu to tady patřilo.

„S Julií šlo všechno hladce?“

„Ano. Sice tam nechtěla zůstat, ale brzy si najde přátele a zaměstnanci školy vypadali docela rozumně.“

Pozorovala jsem ho a nebyla si tak úplně jistá, o co mu jde.

„Chtěl jsem ti něco říct, ale nedostal jsem k tomu příležitost. Je mi líto celé té věci s Branem. Neměl jsem ho rád, ale zemřel statečně.“

„Ano. To ano. Je mi líto tvých lidí. Utrpěli jste velké ztráty?“

Přes tvář mu přelétl stín. „Přišli jsme o třetinu.“

Vzal s sebou stovku kožoměnců. Minimálně třicítka se jich nikdy nevrátí. Jejich smrt nás tížila oba.

Curran zavřel knihu a pak ji otáčel v rukou. „Ovládáš slova moci.“

Věděl, co ten termín znamená. Jak milé. Pokrčila jsem rameny. „Tu a tam jsem jich několik posbírala. Co se stalo v Jámě, byla jednorázová záležitost. Už tak mocná znovu nebudu.“ Alespoň do příští magické erupce.

„Jsi zajímavá žena,“ pověděl mi.

„Tvůj zájem byl řádně zaznamenán.“ Ukázala jsem ke dveřím.

Položil knihu. „Jak si přeješ.“ Vstal a vydal se tím směrem. Spustila jsem meč k boku a čekala jsem, že projde kolem. Místo toho zamířil ke mně. Najednou byl až nebezpečně blízko. „Vítej doma. Jsem rád, že jsi to zvládla bez úhony. Udělal jsem ti kávu. Máš ji v kuchyni.“

Poklesla mi brada.

Nasál můj pach, pak se ke mně sklonil, chystal se mě políbit…

A já tam stála jako idiot a nebyla schopná se pohnout.

Curran se pousmál a místo polibku mi zašeptal do ucha: „Apríl.“

Pak vyšel ze dveří a byl pryč.

No tohle?!

Ilona Andrews

Magie spaluje

1. vydání

Anglický originál Magic Burns

Překlad Hana Šimečková

Obálka Adam Dragon

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 239. publikaci

Ostrava 2011

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai