Magie útočí

Ilona Andrews

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Od chvíle, kdy začala Kate Danielsová pracovat pro Řád rytířů milosrdné pomoci, má tahle žoldačka práce s paranormálními problémy až nad hlavu. A v Atlantě, kde magie přichází a odchází ve vlnách jak se jí zlíbí, to už o něčem vypovídá.Když je její vlkodlačí kamarád Derek nalezen polomrtvý, Kate zjišťuje, že stojí proti dosud největší výzvě své kariéry. Její vyšetřování ji totiž zavede k Půlnočním hrám. Ultimátnímu turnaji nadpřirozených bytostí jen pro zvané, kde neplatí téměř žádná omezení ani pravidla. Jí a Curranovi, Pánovi šelem, se podaří odhalit temné plány, jež by mohly navždy změnit osudy všech atlantských kožoměnců…

Magie útočí

Ilona Andrews

FANTOM Print

2011

Copyright © 2009 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-155-6

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Anastázii a Heleně

Poděkování

Tento příběh by nebylo možné vyprávět bez mé editorky Anne Sowardsové. Díky jako vždy za tvé rady, vedení a nekonečnou trpělivost. Mám velké štěstí, že s tebou mohu pracovat, a hluboce si cením tvé pomoci a přátelství.

Dále bych chtěla poděkovat své agentce Nancy Yostové za nadšenou obhajobu mé práce a svatou trpělivost a ochotu znovu a znovu mě zachraňovat.

Díky Cam Duftyové, výkonné redaktorce nakladatelství Ace, za vyřizování mnoha často nesmyslných proseb o pomoc.

Velké díky patří i Michelle Kasperové, editorce, a Andromedě Macriové, její asistentce, které zajišťují, že se z rukopisu stane kniha. Vděk patří i Anette Fiore DeFexové, grafičce přebalu, a Chadu Michaelovi Wardovi za úžasnou obálku.

Několik lidí četlo tuto knihu a byli dostatečně ochotní, aby mi poskytli svůj názor. Jsou to Bianca Bradleyová, Brian Kell, Brooke Nelissenová, Elizabeth Hullová, Heather Faganová, Jeaniene Frostová (která mi vyhrožovala ozbrojenou četou), Jennifer Lampeová a Jill Mylesová, Leslie Schlotman, Melissa Rianová, Melissa Sawmillerová, Meljean Brooková, Reece Notleyová, Shannon Crowleyová, Stacy Cooperová a Vernieda Vergaraová (která se nezlobila kvůli Dali). Díky moc, lidi! Díky vám je tahle kniha mnohem lepší.

A nakonec velké díky všem čtenářům! Díky vám stojí za to psát.

1.

Některé dny v práci bývají těžší než jiné.

Poklepala jsem rukou na žebřík. „Vidíte, paní McSweeneyová? Je velmi pevný. Teď už můžete slézt dolů.“

Paní McSweeneyová mě pozorovala z vrcholku sloupu telefonního vedení a očividně měla pochyby o spolehlivosti žebříku i o té mé. Hubená a drobná, muselo jí být přes sedmdesát. Závan větru jí rozevlál svatozář jemných bílých vlasů a rozhalil noční košili, takže se mi naskytl pohled, který bych raději oželela.

„Paní McSweeneyová, byla bych velmi ráda, kdybyste slezla dolů.“

Nahrbila se a zhluboka se nadechla. Ale ne… už je to tu zase. Sedla jsem si na zem a dlaněmi si přikryla uši.

Nehybný noční vzduch prořízlo zakvílení ostré jako nůž. Rozvibrovalo okna paneláků, jejichž sklo na to odpovědělo vysokým hukotem. Na ulici okolo sborově začali výt psi, připojili se ke kvílení v nepřirozené harmonii. Nářek se stupňoval, nabíral na síle jako lavina, dokud nebylo slyšet nic jiného než složitý, překrývající se sbor hlasů: osamělé vytí vlka, opuštěné hvízdání ptáka, srdce svírající nářek dítěte. Kvílela a nepřestávala. Jako by jí někdo trhal srdce z hrudi. Naplňovalo mě to zoufalstvím.

Magická vlna se konečně stáhla. V jednom okamžiku zaplavovala svět, dávala křiku paní McSweeneyové sílu, a v příštím se bez varování vytratila, jako když čára nakreslená v písku zmizí dřív, než se jí dotkne příboj. Technologie opět přejala vládu nad světem. Modré vílampy na vrcholku stožáru zablikaly a zhasly, jak magie obsažená ve vzduchu ztratila na síle. V paneláku se rozzářila elektrická světla.

Říkalo se tomu Pozměnová rezonance, dozvuky velké Změny v rovnováze magie a technologie. Teď magie zalévala ve vlnách svět, ničila všechno jen trochu složité a založené na technologiích. Motory automobilů nestartovaly, automatické zbraně se zasekávaly, vysoké budovy se rozpadaly. Mágové po sobě stříleli ohnivými koulemi, mrakodrapy se hroutily k zemi a k životu se probouzely clony, které držely nezvané návštěvníky dál od mého domu. A když se pak, jen jakoby mimochodem, magie znovu vytratila, zbyly po ní magické stvůry. Nikdo nedokázal s jistotou odhadnout, kdy se magie znovu vrátí, a také jejímu návratu nikdo nedokázal zabránit. Lidé se mohli šílenému tanečku magie a technologií jen pokusit přizpůsobit a doufat, že ho přežijí ve zdraví. Proto jsem s sebou všude nosila meč. Ten fungoval naprosto vždycky.

Poslední ozvěna křiku se odrazila od cihlových zdí a vytratila se.

Paní McSweeneyová mě pozorovala smutnýma očima. Vyškrábala jsem se zpátky na nohy a zamávala jí. „Hned jsem zpátky.“

A odběhla jsem k tmavému vchodu do domu, kde v šeru dřepělo pět dalších členů McSweeneyovic rodiny. „Mohli byste mi prosím zopakovat, proč nemůžete jít ven a pomoct mi?“

Robert McSweeney, tmavooký muž ve středních letech, zavrtěl plešatějící hlavou. „Máma si myslí, že nemáme ponětí o tom, že je bánší. Podívejte, paní Danielsová, můžete ji dostat dolů, nebo ne? Pro Kristovy rány, vždyť jste přece rytíř Řádu.“

Za prvé, rytíř nejsem, pro Řád rytířů milosrdné pomoci jen pracuju. Za druhé, vyjednávání nebylo nikdy moje silná parketa. Zabíjela jsem. Rychle a krvavě. Nestávalo se mi dvakrát často, že bych musela přemlouvat bánší důchodkyni, topící se v sebeklamu, aby slezla dolů ze stožáru telefonního vedení.

„Nevíte o něčem, co by mi pomohlo ji odtamtud dostat?“

Melinda, Robertova žena, si povzdechla. „Nevím… tím chci říct, že se to před námi snažila skrývat. Už jsme ji slyšeli kvílet i dřív, ale vždycky to dělala někde v ústraní. Tohle u ní není obvyklé.“

Postarší žena v dlouhých havajských šatech sestoupila ze schodů. „Už to děvče dostalo Margie dolů?“

„Pracuju na tom,“ oznámila jsem jí.

„Připomeňte jí, že se zítra večer hraje bingo, ať ho nezmešká.“

„Díky.“

Zamířila jsem zpátky ke stožáru. Část mne s paní McSweeneyovou soucítila. Spojené státy řídily po Změně tři složky prosazování práva. Vojenské jednotky obrany proti nadpřirozenu, zkráceně VJON, Policejní útvar pro paranormální jevy, PÚPJ, a můj slavný zaměstnavatel, Řád rytířů milosrdné pomoci. Všechny tři klasifikovaly bánší jako neškodné. Nikdo ještě nebyl schopný spojit jejich kvílení s úmrtími nebo přírodními katastrofami, ale lidové povídačky je vinily ze spousty ohavných věcí. Prý uměly dovést člověka křikem k šílenství nebo zabíjet děti pouhým pohledem. Spousta lidí by byla nervózní, kdyby měla vedle bánší bydlet, takže jsem chápala, proč paní McSweeneyová tak usilovně skrývala, kým je. Nechtěla, aby se jí nebo její rodiny začali stranit přátelé.

Naneštěstí většinou nezáleží na tom, jak dobře se umíte skrývat. Dříve nebo později vás to velké, strašné tajemství kousne do zadku a zjistíte, že stojíte na stožáru telefonního vedení a nemáte ani ponětí, jak a kdy jste se tam dostali, zatímco se sousedi snaží ignorovat vaše uši trhající kvílení.

Ano, to se ozvala ta pravá. Na skrývání identity jsem totiž tak trochu expert. Pálím vlastní zakrvácené obvazy, aby mě nikdo nemohl poznat podle magie v krvi. Ukrývám svou moc. Usilovně se snažím nedělat si přátele a většinou se mi to i daří. Protože jestli někdo mé tajemství odhalí, neskončím na vrcholku sloupu. Budu mrtvá a všichni mí přátelé zemřou se mnou.

Přiblížila jsem se ke stožáru a zadívala se na paní McSweeneyovou. „Dobře. Napočítám do tří a pak slezete dolů.“

Zavrtěla hlavou.

„Paní McSweeneyová! Nedělejte z toho divadlo! Vaše rodina o vás má starost a zítra večer se hraje bingo. Přece byste ho nechtěla zmeškat, že ne?“

Kousla se do rtu.

„Půjdeme spolu.“ Vystoupala jsem tři příčky žebříku. „Tak na tři. Raz, dva, tři, krok!“

Sestoupila jsem o jeden schůdek a sledovala ji, jak dělá to samé.

„Ještě jeden. Jedna, dvě, tři, krok!“

Podstoupily jsme společně další krok a ten poslední udělala sama. Seskočila jsem na zem. „A je to.“

Paní McSweeneyová se zastavila. Ale ne.

Měřila si mě okamžik smutnýma očima a pak se zeptala: „Nepovíte to nikomu, že ne?“

Zadívala jsem se na okna paneláku. Kvílela dostatečně nahlas, aby probudila mrtvé a donutila je zavolat policisty kvůli rušení veřejného pořádku. Ale v podobných časech lidé drželi při sobě. Nemohli spoléhat ani na techniku, ani na magii, pouze na svou rodinu a sousedy. A ač se to mohlo zdát absurdní, nechají si její tajemství pro sebe. A já také.

„Nikomu to nepovím,“ slíbila jsem jí.

O dvě minuty později už mířila zpátky do svého bytu a já zápasila se žebříkem. Snažila jsem se ho znovu složit tak, aby se vešel do prostoru pod schody, odkud ho pro mě domovník vytáhl.

Dnešní den pro mě začal v pět ráno, kdy po chodbě atlantské pobočky Řádu panicky pobíhal muž a řval, že se do základní školy Nové naděje dostal drak s kočičí hlavou a hrozí, že začne požírat děti. Z draka se nakonec vyklubal malý tatzelwurm (Mytologická příšerka z alpských oblastí. Draku podobný kříženec mezi mlokem a kočkou. Připisují se mu útoky na lidi i domácí zvířectvo (pozn. překl.).), kterého jsem bohužel nedokázala zklidnit, aniž bych mu usekla hlavu. To mě krev pokropila poprvé.

Pak jsem musela Maurovi pomoct s dvouhlavým sladkovodním hadem z umělého jezírka v ruinách One Atlantic Center v Buckheadu. Od té chvíle to šlo z kopce. Teď už bylo po půlnoci. Byla jsem špinavá, unavená, zamazaná čtyřmi různými druhy krve a strašně jsem chtěla jít domů. A taky mi neuvěřitelně smrděly boty, protože mi had na nohy vyzvracel napůl strávenou mrtvolu kočky.

Konečně se mi podařilo natlačit žebřík na místo a vydala jsem se od paneláku k parkovišti, kde jsem uvázala svou mulu, Pampelišku, ke kovové konstrukci určené přesně k tomu účelu. Když jsem se k ní dostala na tři metry, uviděla jsem na jejím zadku zelenou barvou namalovanou půlku svastiky. Štětec se zlomenou násadou ležel na zemi. Vedle trochy krve a čehosi, co vypadalo jako zub. Podívala jsem se blíž. Rozhodně šlo o zub.

„Taky sis užila trochu dobrodružství, co?“

Pampeliška na to neřekla nic, ale z vlastní zkušenosti jsem věděla, že přibližovat se k ní zezadu byl špatný nápad. S velkým Š. Kopala jako mula pravděpodobně proto, že jí byla.

Kdyby neměla na druhé půlce zadku vypálenou značku Řádu, mohl mi ji dnes večer někdo ukrást. Naštěstí měli rytíři ošklivý zvyk magicky sledovat zloděje a pak se na ně sesypat jako lavina.

Odvázala jsem ji od stojánku, nasedla a pak jsme se statečně vydaly do noci.

Obvykle se technologie a magie střídaly po několika dnech, většinou i častěji. Ale před dvěma měsíci svět zasáhla erupce, vlna magie tak silná, že zaplavila město jako tsunami a proměnila jinak nemožné v realitu. Tři dny bohové a démoni kráčeli po ulicích a stvůry v lidské kůži měly problémy se sebeovládáním. Erupci jsem strávila na bojišti, pomáhala jsem hrstce kožoměnců zmasakrovat hordu démonů.

Byla to epická bitva se vším všudy. Ještě pořád jsem o ní mívala živé sny. Nešlo o noční můry, spíše o omamné, surrealistické vize plné krve, lesknoucích se čepelí a smrti.

Erupce opadla a nechala svět pevně pod kontrolou technologie. Celé dva měsíce auta startovala bez poruchy, elektřina prosvětlovala tmu a díky klimatizaci byl srpen mnohem snesitelnější. Dokonce šla i televize.

V pondělí promítali film, Terminátora 2, který předával jasné poselství. Mohlo by být i hůř.

Pak se ve středu, někdy kolem poledne, magie vrátila a Atlanta se proměnila v peklo.

Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo tím, že si lidé namlouvali, že se magie už nevrátí, nebo je vlna zastihla nepřipravené. Ale tolik žádostí o pomoc jsme od dob, kdy jsem nastoupila u Řádu, nikdy neměli. Na rozdíl od Cechu žoldáků, pro který jsem také pracovala, Řád rytířů milosrdné pomoci zasahoval ve všech případech bez ohledu na to, zda byli lidé v úzkých schopní zaplatit. Naúčtovali si jen tolik, kolik jste si mohli dovolit, a ve spoustě případů vůbec nic. Prosby o pomoc nás úplně zaplavily. Ve středu v noci jsem si zvládla urvat alespoň čtyři hodiny spánku a pak už jsem zase musela být na nohou a pobíhat po městě. Technicky vzato teď už byl pátek a mne neodbytně pronásledovaly vidiny horké sprchy, jídla a měkkých peřin. Před několika dny jsem upekla jablečný koláč a ještě mi na dnešní večer kousek zbyl.

„Kate?“ V hlavě se mi ozval Maxinin upjatý hlas, i když byl daleko, zněl čistě.

Nenadskočila jsem leknutím. Slyšet telepatii ovládající sekretářku Řádu ve vlastní mysli mi po maratonu posledních čtyřiceti osmi hodin přišlo naprosto normální. Smutné, ale je to tak.

„Omlouvám se, drahoušku, ale ten koláč bude muset ještě chvíli počkat.“

A to měla být nějaká novinka? Maxine mi nečetla myšlenky úmyslně, jenže když jsem se na něco dostatečně soustředila, automaticky dokázala zachytit náznaky.

„Máme tady zelenou sedmičku, ohlásil nám to civilista.“

Mrtvý kožoměnec. Cokoliv se jich týkalo, spadalo pod mou správu. Dlaci obecně nedůvěřovali nikomu, kdo k nim nepatřil, a já byla jediný zaměstnanec atlantské pobočky Řádu, který se mohl chlubit titulem „přítel Smečky“. S tím, že „chlubit se“ byl v tomto případě docela relativní pojem. Celá výjimečnost onoho postavení spočívala v tom, že mě kožoměnci nechají utrousit několik slov na svou obranu, než se mne rozhodnou roztrhat na malé kousíčky. Dodávali slovu paranoidní nový rozměr.

„Kde?“

„Na rohu třídy Ponce de Leon a Dead Cat.“

Na mule cesta zabere dvacet minut. Bylo dost pravděpodobné, že Smečka už ví, že někdo z nich zemřel. Bude se to tam jimi hemžit, budou vrčet a dožadovat se svých práv. Uf. Otočila jsem Pampelišku a zamířila na sever. „Jdu na to.“

* * *

Mula pomalým, ale vyrovnaným krokem zdánlivě neúnavně zdolávala jednu ulici za druhou. Rozeklaný obzor ubíhal kolem mě, z kdysi hrdě se tyčících budov teď zbývala jen rozpadající se torza. Vypadalo to, jako by magie škrtla u jejich základů sirkou, ale uhasila plameny dříve, než stačily srovnat město se zemí.

Tu a tam na náhodných místech pronikala tmou světla elektrických lamp. Z Alexanderské ulice k bytům na Ponce de Leon vanul pach dýmu z dřevěného uhlí, okořeněný vůní pečícího se masa. Někdo si dělal pozdní večeři. Ulice zely prázdnotou. Většina lidí s trochou rozumu věděla, že potloukat se v noci po ulicích není zrovna bezpečné.

Městem se rozlehlo pronikavé vlčí zavytí. Až mi po páteři přeběhl mráz. Skoro jsem viděla tu šelmu před očima, jak stojí na betonovém pilíři rozbořeného mrakodrapu, světlou kožešinu postříbřenou měsíčním svitem, a se zakloněnou hlavou odhaluje chlupaté hrdlo, z něhož se jí line bezchybná píseň zabarvená melancholií touhy a příslibem krvavého honu.

Z postranní ulice trhavě vyklusal štíhlý stín, následovaný dalším. Oba byly vyzáblé, lysé a poskakovaly po všech čtyřech v trhaném, nekoordinovaném cvalu. Proběhly po ulici přede mnou a zastavily se. Oba muži byli před blíže neurčenou dobou lidmi, ale také mrtví déle než deset let. Na tělech jim nezůstala ani buňka tuku, ani náznak měkkých tkání. Žádné maso, jen ocelové pletence svalů pod tuhou kůží. Dva upíři na vycházce. A mimo své území.

„Identifikujte se,“ oznámila jsem jim. Většina navigátorů mě znala od vidění, stejně jako si pamatovali tváře všech členů Řádu v Atlantě.

Krvesaj blíže ke mně otevřel tlamu a z ní se ozval lehce deformovaný hlas. „Tovaryš Rodriguez, tovaryš Salvo.“

„Ke komu patříte?“

„K Roweně.“

Ze všech Pánů mrtvých jsem Rowenou pohrdala nejméně. „Z Kasina je sem docela daleko.“

„My…“

Druhý krvesaj otevřel ústa a odhalil tesáky. Proti temnotě chřtánu vypadaly bílé. „Podělal to. Zabloudili jsme ve čtvrtích Warrenu.“

„Řídil jsem se podle mapy.“

Druhý násoska píchl drápatým prstem k obloze. „Mapa je ti na hovno, když nemáš smysl pro orientaci. Měsíc nevychází na severu, debile.“

To se zase sešli dva idioti. Bylo by to legrační, kdybych z upírů nedokázala vycítit vzrůstající hlad po krvi. Jestli tihle pitomci byť jen na okamžik ztratí kontrolu, jejich krvesajové se na mě vrhnou.

„Pokračujte dál,“ oznámila jsem jim a pobídla Pampelišku.

* * *

Upíři se vydali na cestu a tovaryši ovládající jejich mysl se pravděpodobně dál hašteřili někde hluboko v útrobách Kasina. Patogen Imortuus okrádal oběti o osobnost. Krvesajové necítili, řídili se pouze hladem po krvi, a pokud by jim byla dána volná ruka, zmasakrovali by cokoliv s bijícím srdcem. Prázdnota upířích myslí z nich dělala dokonalé nástroje pro nekromanty, Pány mrtvých. Většina Pánů sloužila Lidu. Ten byl někde na pomezí kultu, výzkumného ústavu a obchodní společnosti. Ale na zvracení z nich člověku bylo stejně. Lid zasvěcoval svůj čas studiu a péči o nemrtvé. Tady v Atlantě si zařídili doupě v Kasinu.

Mezi mocenskými frakcemi Atlanty stáli docela vysoko. V potenciálu ničivosti se s nimi mohla vyrovnat pouze Smečka. Lid vedl tajemný, legendární člověk, který si v téhle době a časech nechával říkat Roland. Ovládal nesmírnou moc. A také šlo o osobu, již jsem chtěla zabít a celý život jsem kvůli tomu trénovala.

Obkroužila jsem velký výmol ve staré dlažbě a zatočila k Dead Cat, kde se pod rozbitou lampou nacházelo místo činu. Policisté a svědci nebyli nikde v dohledu. Mlžný měsíční svit dopadal na těla sedmi kožoměnců. Ani jeden z nich nebyl mrtvý.

Dva vlkodlaci ve zvířecí formě prohledávali místo kvůli pachům, pečlivě kroužili v rozšiřujících se kruzích od úzkého ústí ulice Dead Cat. Většina kožoměnců byla v šelmí formě větší než jejich zvířecí protějšci v přírodě a tihle dva nebyli výjimkou. Větší a silnější než samci německé dogy. Mohutné, chlupaté bestie.

Za nimi dva jejich kolegové v lidské formě nakládali cosi podezřele připomínající lidské tělo do pytle na mrtvoly. Tři další obcházeli po obvodu scény, pravděpodobně měli zabránit tomu, aby se náhodný přihlížející dostal blíž a mohl si místo prohlédnout. Jako by byl někdo tak hloupý a chtěl se na to dívat.

Při mém příchodu veškerý ruch ustal. Zahledělo se na mě sedm párů svítících očí. Čtyři zelené, tři žluté. Podle intenzity záře bych odhadovala, že se celá skupina tak tak držela, aby neobrostla srstí. Jeden z nich zemřel a oni lačnili po krvi.

Pokusila jsem se udržet lehký tón. „Panstvo, už jste se někdy zamysleli nad tím, že byste se mohli nechat najímat jako vánoční osvětlení? Vydělali byste majlant.“

Nejbližší kožoměnec ke mně přiklusal. Nedávno musel oslavit čtyřicítku, sice byl mohutný, ale v kondici, většinu těla mu pokrývaly svaly. Na tváři se mu usadil výraz, který Smečka ukazovala na veřejnosti. Slušný a tvrdý jako skála Gibraltaru. „Dobrý večer, madam. Toto je soukromé vyšetřování prováděné Smečkou. Budu vás muset požádat, abyste odešla.“

Madam… no jejda.

Sáhla jsem do košile, vytáhla průhlednou plastovou kapsu, již jsem nosila na šňůrce kolem krku, a podala mu ji. Zadíval se na mou identifikační kartu i se čtverečkem očarovaného stříbra a zavolal na ostatní: „Řád!“

Na opačném konci ulice se z temnoty zmaterializoval člověk. Chvíli předtím tam byl pouze hutný noční stín, inkoustová skvrna proti zdi, a v příštím okamžiku tam prostě stál. Vysoký přes sto osmdesát centimetrů, s kůží barvy hořké čokolády a postavou profesionálního boxera. Obvykle ho zahaloval černý plášť, ale dnes se omezil jen na černé džíny a triko. Jak se ke mně pohyboval, na hrudi a pažích mu hrály svaly. Jeho tvář vzbouzela pochyby i ve rváčích, co se rádi prali. Vypadal, že si vydělává na živobytí lámáním kostí. A že svou práci miluje.

„Nazdar, Jime,“ pozdravila jsem a stále udržovala přátelský tón. „Netušila jsem, že tě tady potkám.“

Kožoměnec, který se mnou předtím mluvil, si šel zase po svých. Jim se přiblížil a poplácal Pampelišku po krku.

„Dlouhá noc?“ zeptal se. Hlas měl příjemný a melodický. Nikdy jsem ho neviděla zpívat, ale věděla jsem, že by klidně mohl. A kdyby se k tomu někdy rozhodl, ženy by mu padaly k nohám.

„Dá se to tak říct.“

Za dob, kdy jsem pracovala výlučně pro Cech žoldáků, byl Jim mým parťákem. Některé zakázky totiž vyžadovaly účast více osob a Jim i já jsme se do nich většinou pouštěli spolu. Hlavně proto, že jsme nemohli strávit spolupráci s někým jiným. Jim byl mimo jiné také alfa klanu kočkovitých kožoměnců a šéf bezpečnosti Smečky. Už jsem ho viděla bojovat. Radši bych se kdykoliv vypořádala s hnízdem naštvaných zmijí, než se pustila do křížku s ním.

„Měla bys jít domů, Kate.“ Přes oči se mu přelil slabý zelený přísvit a zase zmizel, jeho zvířecí stránka se na okamžik vynořila na povrch. „Co se tady stalo?“

„Záležitost Smečky.“

Vlk nalevo krátce vyštěkl. Přiběhla k němu jedna z kožoměnců ženského pohlaví a zdvihla cosi ze země. Stačila jsem zahlédnout, co to je, než to nacpala do pytle. Lidská ruka, useknutá v lokti, stále v rukávu. Právě jsme se posunuli od zelené sedm k zelené deset. Vražda kožoměnce. Náhodná úmrtí obvykle nekončila tak, že se po křižovatce válely údy oddělené od těla.

„Jak jsem řekl, záležitost Smečky.“ Zadíval se na mě Jim. „Znáš zákony.“

Právní systém považoval kožoměnce za samostatnou a nezávislou skupinu lidí podobně jako třeba původní indiánské obyvatele Ameriky. Měli právo spravovat vlastní záležitosti bez vměšování někoho cizího. Vytvářeli si zákony a mohli vyžadovat jejich dodržování, pokud to neovlivňovalo nekožoměnce. Jestliže si Smečka nepřála mou pomoc při vyšetřování, nebylo moc věcí, které bych s tím mohla udělat. „Jakožto agent Řádu bych ráda nabídla Smečce pomoc a asistenci.“

„Nabídku asistence a pomoci Řádu Smečka velmi oceňuje. Ale v tomto případě musíme odmítnout. Běž domů, Kate,“ zopakoval Jim. „Vypadáš utahaně.“

Přeloženo do mluvy normálních lidí: Huš, človíčku. Velcí, mocní kožoměnci nepotřebují tvé směšné zkušenosti při vyšetřování. „Už sis celou věc vyjasnil s policií?“

Jim přikývl.

Povzdechla jsem si, otočila Pampelišku o sto osmdesát stupňů a zamířila domů. Někdo zemřel. A já nezjistím, kdo to udělal. Někde na hluboce profesionální úrovni mě to štvalo. Kdyby tam byl někdo jiný než Jim, asi bych se mnohem víc dožadovala přístupu k tělu. Ale když Jim řekl ne, myslel to smrtelně vážně. Svými snahami bych dosáhla jen toho, že by se zhoršily vztahy mezi Řádem a Smečkou. Jim nedělal nic napůl, takže i jeho lidé byli kompetentní a výkonní.

Stejně mi to dělalo starosti.

Ráno zavolám na Policejní útvar pro paranormální jevy, abych zjistila, jestli o události vznikl záznam a byl odevzdán. Policisté mi sice neřeknou, co přesně ve zprávě bylo, ale aspoň budu vědět, že ji Jim vyplnil. Ne že bych mu nevěřila, ale zkontrolovat to nikdy nezaškodilo.

* * *

O hodinu později jsem nechala Pampelišku v malé stáji na parkovišti a začala se škrábat nahoru po schodech k bytu. Zdědila jsem ho po Gregovi, svém poručníkovi, který u Řádu sloužil jako Rytíř mystik. Zemřel před půl rokem. Chyběl mi tak moc, až to bolelo.

Dveře od bytu zapůsobily na mé oči jako učiněný balzám. Vešla jsem dovnitř, zamkla, sundala si jedovatě zavánějící boty a hodila je do rohu. Vypořádám se s nimi později. Uvolnila jsem kožený postroj, který držel Zabíječe, mou šavli, na zádech, zbraň vytáhla z pochvy a položila ji vedle postele. Jablečný koláč volá. Došourala jsem se do kuchyně, otevřela ledničku a uviděla prázdný talíř.

Snědla jsem ten koláč? Nepamatovala jsem si, že bych ho dojídala. A i kdyby, nevytáhla bych náhodou prázdný plech z ledničky?

Dveře od bytu nevykazovaly žádné známky násilného vloupání. Prošla jsem si zběžně vybavení bytu. Nic nechybělo. Nic nebylo na nezvyklém místě. Gregova knihovna s artefakty vypadala naprosto netknutě.

Ten koláč jsem asi dojedla. Když vezmu v úvahu šílenství posledních osmačtyřiceti hodin, pravděpodobně jsem na to prostě zapomněla. No to je teda pěkně na houby.

Vytáhla jsem plech a umyla ho. Polohlasně jsem přitom bručela kletby. Pak jsem plech položila na místo pod troubou. Nemohla jsem si dát koláč, ale nikdo mi nemohl odepřít sprchu.

Strhala jsem ze sebe oblečení a nechávala ho za sebou ležet při cestě do koupelny. Doplazila jsem se do sprchy a utopila svět v horké vodě a rozmarýnovém mýdle.

Zrovna jsem si ručníkem sušila vlasy, když zazvonil telefon.

Kopla jsem do dveří, abych je otevřela, a pak ho zpražila pohledem, zatímco se na malém nočním stolku vedle postele snažil uzvonit si sluchátko. Telefonáty mi nikdy nepřinesly nic dobrého. Vždycky mi bylo z druhé strany linky oznámeno, že někdo zemřel, umírá nebo se pokouší někoho dalšího zabít.

Crrrn-Crrrn.

Crrrn-Crrrn-Crrrn.

Crrrn?

Povzdechla jsem si a zvedla sluchátko. „Kate Danielsová.“

„Ahoj, Kate,“ ozval se povědomý sametový hlas. „Doufám, že jsem tě nevzbudil.“

Saiman. Asi ta poslední osoba, se kterou bych chtěla mluvit.

Saiman měl encyklopedické znalosti magie. Také to byl kožoměnec, svým způsobem. Když jsem ještě pracovala na plný úvazek u Cechu žoldáků, odvedla jsem pro něj jednu práci. Připadala jsem mu zábavná. A protože jsem ho bavila, nabídl mi služby experta na magii s hříšně velkou slevou. Naneštěstí jsme se naposledy potkali uprostřed magické erupce. Na vrcholku mrakodrapu, kde Saiman tančil nahý ve sněhu. S tím největším ztopořeným penisem, jaký jsem kdy na mužském viděla. A taky mě z té střechy nechtěl nechat odejít. Musela jsem skočit, abych se od něj vůbec dostala.

Snažila jsem se hovořit nenuceně. Kate Danielsová, mistr diplomacie. „Nechci s tebou mluvit. Abych byla přesnější, naprosto si nepřeji, abychom se dál stýkali.“

„To je velmi nemilé. Nicméně jsem se dostal k něčemu, co by ti mohlo patřit, a rád bych to vrátil zpět do tvého vlastnictví.“

Co to, ksakru? „Tak mi to pošli poštou.“

„To bych udělal rád, ale neřekl bych, že se zrovna on do nějaké obálky vleze.“

Mluvil ne o něčem, ale o někom? To nebylo dobré.

„Odmítá promluvit, ale možná bych ti ho mohl popsat. Je mu kolem osmnácti, krátké tmavé vlasy, hrozivý pohled, obrovské hnědé oči. Docela atraktivní takovým tím štěněčím způsobem. Soudě podle toho, jak jeho tapetum lucidum za očima odráží světlo, řekl bych, že jde o kožoměnce. Asi o vlka. Přivedla jsi ho s sebou při našem posledním, nepříliš šťastném setkání. Za které se mimochodem velmi omlouvám.“

Derek. Vlkodlačí puberťák a jednu dobu taky můj parťák. Co k čertu dělal v Saimanově bytě?

„Podrž mu u ucha telefon,“ snažila jsem se, aby to znělo vyrovnaně. „Dereku, odpověz mi, prosím, abych věděla, že neblufuje. Jsi zraněný?“

„Ne.“ V Derekově hlase zaznívalo vrčení. „Zvládnu to. Nechoď sem. Není to bezpečné.“

„Je obdivuhodné, že má takový zájem o tvé blaho, vzhledem k tomu, že teď sám sedí v kleci,“ zabručel Saiman. „Máš velmi zajímavé přátele, Kate.“

„Saimane?“

„Ano?“

„Jestli mu ublížíš, tak na tebe pošlu dvacet kožoměnců, kteří dostanou záchvat neovladatelného vzteku, jen co ucítí tvůj pach.“

„Neboj se. Netoužím na svou hlavu přivolat hněv Smečky. Tvůj přítel je nezraněný a v klidu. Ovšem… pokud si ho nevyzvedneš do svítání, budu nucen vydat ho příslušným autoritám.“

„Budu tam.“

Saimanův hlas zněl lehce posměšně. „Nemůžu se dočkat.“

2.

Dorazila jsem tam ve tři ráno.

Saiman bydlel v apartmánu v patnáctém patře jediného mrakodrapu v Buckheadu, který ještě stál. Magie nesnášela vysoké budovy. Magie jednoduše nenáviděla cokoliv velkého a technologicky komplikovaného, tečka. Takže na většině mrakodrapů hlodala a narušovala beton, dokud nebyly jen čtyři nebo pět pater vysoké. Smutné ruiny tu a tam vyčnívaly nad městem jako sešlé monumenty dávno zapomenutých civilizací.

Dříve Lenox Pointe, teď Champion Heights. Budova, kde Saiman bydlel, byla přestavěna vícekrát, než bych dokázala spočítat. Chránilo ji složité kouzlo, které magii přesvědčovalo, že mrakodrap je jen obrovský kus skály. Během magické erupce se části budovy v žulový masiv doopravdy proměnily. Dnes, za vlády technologie, však vypadal pouze jako věžák.

Abych ušetřila čas, vyrazila jsem v Betsi, svém benzin chlemtajícím subaru. Magie zrovna opadla a soudě podle toho, jak byla poslední vlna slabá, technologie se budou držet u vlády nejméně několik dalších hodin. Zaparkovala jsem pomlácenou dobitou parodii na auto vedle vyleštěných vozů, které stály dva mé roční platy a pár drobných k tomu, a zamířila po betonových schodech ke vstupní hale chráněné ocelovými pláty a neprůstřelným sklem.

Špičkou boty jsem zavadila o okraj schodu a málem se tam natáhla. Skvělé. Saiman byl velmi inteligentní a měl pozorovací talent, až to nahánělo strach. Zatraceně špatná kombinace, pokud šlo o protivníka. Potřebovala jsem být ostražitá. Místo toho jsem byla tak unavená, že jsem sotva viděla na oči. Jestli se brzo neproberu, Derek by mohl strávit velmi bolestivou noc.

Když se kožoměnec dostane do puberty, má před sebou jen dvě volby. Stát se lupem, nebo začít dodržovat Zákon. První varianta znamenala, že se poddáte vnitřní bestii a vydáte se po hrbolaté cestě vraždění, kanibalismu a šílenství, dokud na jejím konci nepotkáte zuby, čepele nebo spoustu stříbrných kulek.

Řídit se Zákonem znamenalo disciplínu, přísná pravidla a železnou vůli. Podobný životní styl byl jediným způsobem, jak mohl kožoměnec normálně fungovat v lidské společnosti. Také to znamenalo, že jste se museli přidat ke smečce, kde vládla pevná hierarchie a alfy tížila obrovská moc a nesmírná zodpovědnost.

Atlantská Smečka byla bezpochyby největší ve Státech. Početně se jí vyrovnali možná jen aljašští Ledoví běsi. Atlantští kožoměnci k sobě přitahovali spoustu pozornosti. Čest, loajalitu, zodpovědnost a organizovanost brali velmi vážně. Nikdy nezapomínali, že na ně společnost většinou pohlíží jako na bestie, a ze všech sil se snažili zachovávat nenápadnou, mírumilovnou tvář. Trest za neschválenou kriminální aktivitu byl okamžitý a brutální.

Když se Derek nechal chytit při vloupání, v podstatě si pro sebe přichystal kotel s vařící vodou. Saiman měl konexe, a kdyby se rozhodl, mohl kolem toho nadělat spoustu humbuku. Existovala velká šance, že to neposkvrněné veřejné tváři Smečky uštědří pořádný, nepřehlédnutelný monokl. Alfové všech klanů, známí jako Rada Smečky, budou jako na jehlách už ve chvíli, kdy se dozví o vraždě. Nebyla právě dobrá doba pokoušet se je naštvat ještě víc. Musela jsem Dereka dostat z bytu pryč, rychle, tiše a s minimem rozruchu.

Došla jsem až ke vstupu a zaklepala na kovovou mříž. Uvnitř opevněného stanoviště uprostřed mramorové podlahy na mě strážný zamířil kalašnikovem. Sdělila jsem mu jméno a on bzučákem odblokoval dveře. Saiman mu dal vědět, že mě očekává. Jak milé.

Výtah mě vyvezl až do patnáctého patra, kde mne vyplivl do luxusní chodby, na níž byl položený koberec hrubší než matrace na spaní. Přebrodila jsem se jím k Saimanovu bytu a zámek klapnul přesně ve chvíli, kdy jsem se natahovala po zvonku.

Dveře se otevřely. Stál v nich Saiman ve své neutrální podobě, kterou na sebe většinou bral, abych se cítila pohodlněji. Plešatý muž střední výšky, drobnější postavy. Na sobě měl oblečenou bílou teplákovou soupravu. Lehce opálenou tvář měl symetrickou, v podstatě téměř pohlednou, ale zbavenou jakýchkoliv výraznějších rysů. Když proti němu člověk stál tváří v tvář, bylo to jako hledět na vlastní mléčný, lehce zamžený obraz. Velmi rád napodoboval gesta a výrazy lidí, kteří s ním hovořili, protože moc dobře věděl, že je to znervózňuje.

Na druhou stranu to, co mu chybělo ve výrazu tváře, bohatě vynahrazovaly oči: tmavé, téměř svítily bystrým intelektem. A momentálně se v nich zračilo i pobavení. Užívej si to, dokud můžeš, Saimane. Přinesla jsem si s sebou meč.

„Tak se zase potkáváme, Kate, jaké potěšení.“

Rozhodně ne na mé straně. „Kde je Derek?“

„Pojď dovnitř, prosím.“

Vstoupila jsem do bytu, pečlivě navrženého, monochromatického prostředí plného ultramoderních linií a křivek a bílých plyšových polštářů. Dokonce i lupí klec u protější stěny, v níž byl Derek uvězněný, ladila s lesknoucí se ocelí, sklem konferenčního stolku a stínítky na lampách.

Derek mě uviděl. Netrhnul sebou, neřekl ani slovo, ale upřeně se na mě zahleděl a nehodlal mě spustit z očí.

Přešla jsem ke kleci a zadívala se na něj. Byl celý. „Jsi zraněný?“

„Ne. Neměla jsi sem chodit. Zvládnu to sám.“

Očividně mi nedocházely širší souvislosti. Každou vteřinou vyskočí na nohy, vylomí pět centimetrů tlusté mříže ze stříbrné slitiny, i když je stříbro pro kožoměnce jedovaté, a hrdinně nakope Saimanovi zadek. Každou vteřinou, to jistě.

Povzdechla jsem si. Bože, ušetři mne projevů odvahy dospívajících idiotů.

„Posaď se, Kate, prosím. Dáš si něco k pití?“ Saiman se přesunul k baru.

„Vodu, prosím.“

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy na zádech. Od šavle se odrazilo světlo elektrických lamp, zablýskalo na bledém, mléčném povrchu dlouhé, štíhlé čepele. Saiman mi věnoval krátký pohled od baru. Už jsi potkal můj meč? Kvůli takovým se umírá.

Položila jsem Zabíječe na stolek, usadila se na gauči a studovala Dereka pohledem. Malému géniovi bylo devatenáct, pohyby měl stále ještě trochu neohrabané. Štíhlé tělo s dlouhýma nohama slibovalo, že během několika let zesílí a vyrýsuje se. Hnědé vlasy mu ztmavly, získaly výrazný nádech chromu. Ostříhané je měl velmi nakrátko. I když měl tvář zachmuřenou, neobralo ji to o druh svěžího, zasněného půvabu, kterým dokázal dospívající dívky, a pravděpodobně i některé matky, přimět, aby v jeho přítomnosti roztávaly. Když jsme se spolu poprvé potkali, byl hezký. Teď se pomalu blížil k označení zatraceně pohledný a bylo naprosto jisté, že se vyvine v typ ukázkového lamače srdcí. Největším nebezpečím pro cokoliv ženského pohlaví ale byly bezesporu jeho oči. Obrovské, tmavé a obroubené řasami tak dlouhými, že na jeho tváře vrhaly stín.

Byl zázrak, že vůbec mohl vycházet na denní světlo. Nikdy jsem nepochopila, proč ho policie nezatkla za způsobování hromadné slabosti v kolenou u dívek kolem osmnácti a níže.

Saiman byl schopný ošoustat cokoliv, co se hýbalo. S tím, jak Derek vypadal, jsem se spíš bála, že ho najdu připoutaného k posteli nebo něco ještě horšího.

„Po naší telefonické konverzaci jsem si vzpomněl, kde jsem tady mladého přítele viděl.“ Saiman přinesl na stůl dvě sklenice z křišťálového skla. V jedné bledě zlatavé víno pro sebe, v druhé vodu s ledem pro mne. Zkontrolovala jsem sklenici pohledem. Žádný bílý prášek, šumící pilulka nebo jiný příznak toho, že by se mě snažil omámit. Pít, či nepít? Toť otázka.

Usrkla jsem. Jestli do něj nacpal uspávadlo, pořád ho zvládnu zabít, než ztratím vědomí.

Saiman ochutnal víno a podal mi složené noviny. Před Změnou sice jejich produkce skomírala, ale vlny magie si krutě pohrávaly s internetem, takže se papírové zpravodajství vrátilo s veškerou pompou. V těchto byla vytištěná fotografie zlověstné budovy z červených cihel skrývající se za poničenou zdí. Mrtvola draka, jen o něco málo víc než kostra pokrytá cáry rozpadajícího se masa, se rozkládala mezi těly mrtvých žen. Titulek hlásal RUDÝ STALKER ZABIT PÁNEM ŠELEM. Ani zmínka o mně. Přesně tak, jak to mám ráda.

Druhý obrázek doplňoval další článek pod prvním. Dereka nesl v náručí Doolittle, lékař Smečky. Stalker tehdy Derekovi zlomil nohy a spoutal ho řetězy, aby zabránil kostem v hojení.

„Byl to ten hoch, na kterého se stalker zaměřil kvůli spojení s tebou,“ oznámil mi Saiman. „Jsem přesvědčený, že ho k tobě připoutali krevní přísahou, aby tě ochraňoval.“

Saiman měl skvělé zdroje a za informace dobře platil, ale členové Smečky s lidmi zvenčí nemluvili a přes to naprosto nejel vlak. Jak se ksakru mohl dostat k podobně šťavnatému drbu?

„Ta přísaha už dávno neplatí.“ Curran, Pán šelem Atlanty, vůdce Smečky a hajzl neuvěřitelný, který opravdu doslovně držel Derekův život v drápatých prackách, malého génia krevního slibu zprostil, jakmile se aféra redpointského stalkera uzavřela.

„Magie má zajímavé vlastnosti, Kate. Jakmile se jednou takové pouto vytvoří, ovlivňuje oba lidi.“

Newmanovu teorii reciproční magie jsem znala stejně dobře jako každý druhý. Saiman se ze mě snažil vydolovat informace. Ráda jsem ho zklamala. „Jestli si myslíš, že jsem tady kvůli nutkání způsobenému zbytkovou magií starého krevního slibu, jsi na omylu. Není to můj milenec, utajovaný příbuzný nebo kožoměnec neobyčejně důležitý pro Smečku. Přišla jsem, protože je to můj kamarád. Kdyby se naše role prohodily, v téhle chvíli bys už byl mrtvý a on by se snažil konferenční stolek použít jako páku, aby mě z té klece dostal.“

Zpražila jsem Saimana nejsilnější verzí tvrdého pohledu. „Nemám moc přátel, Saimane. A pokud se mu něco stane, budu to brát velmi osobně.“

„Vyhrožuješ mi?“ V Saimanově hlase se odrážela pouze mírná zvědavost.

„Jenom ti vyjasňuju pravidla hry. Jestli mu ublížíš, tak ti ublížím taky a nebudu se ohlížet na následky.“

Saiman vážně přikývl. „Prosím. Můžeš si být jistá, že tvé citové vazby beru v potaz.“

O tom jsem neměla nejmenší pochybnost. Saiman bral totiž v potaz naprosto vše. Obchodoval s informacemi a prodával je tomu, kdo nabídl nejvíc. Zboží získával kousek po kousku, dával je dohromady z roztříštěných mozaiek jednotlivých konverzací a na nic nezapomněl.

Saiman položil víno na stolek a propletl si dlouhé prsty na rukou dohromady. „Nicméně tvůj kamarád se mi vloupal do bytu a pokusil se mi ukrást majetek. Rád bych proto zdůraznil, že jakkoli respektuji tvé odhodlání neštítit se ani násilí, jsem si docela jistý, že bys mne nezabila bezdůvodně. Důvod ti dávat nehodlám, a proto bych rád poznamenal, že při tomto vyjednávání mám nad tebou navrch.“

To byla pravda. Kdyby se tahle nepříjemnost dostala ven, Derek by se musel postavit Curranovi. Pán šelem byl arogantní, mocný zkurvysyn, který vládnul Smečce železnou rukou a deseticentimetrovými drápy. Já a Curran jsme se snášeli asi tak dobře jako glycerin a kyselina dusičná. Dejte nás k sobě, trochu zatřeste a pak se radši kliďte pryč, protože to brzy bouchne. Ačkoliv měl mnoho chyb (a musela bych si půjčit Saimanovy prsty na rukou i na nohou, abych je mohla všechny spočítat), nezvýhodňoval oblíbence. Derek bude potrestán, a velmi krutě.

Usrkla jsem si vody. „Jsem si toho vědoma. Jen tak ze zvědavosti, co se pokusil ukrást?“

Saiman s lehkou motýlí elegancí zkušeného kouzelníka vykouzlil ze vzduchu dva menší papírové obdélníky. Magie zrovna u moci nebyla, takže to musel mít v rukou. Ten fakt jsem si pro jistotu uložila do paměti kvůli pozdějšímu využití. Nehrát karty se Saimanem, nikdy.

„Chtěl tohle,“ podal mi je. Zadívala jsem se na ně, ale ani jsem se jich nedotkla. Byly krvavě rudé.

Na povrchu pergamenu byl výrazným zlatým písmem vytištěný nápis PŮLNOČNÍ HRY. „Co jsou Půlnoční hry?“

„Turnaj magických bytostí jen pro zvané.“

No páni. „Budu to brát tak, že se jedná o nelegální turnaj.“

„Velmi nelegální. A navíc jsem přesvědčený, že Pán šelem výslovně zakázal členům Smečky účastnit se i přihlížet podobné akci.“

Takže za prvé, Derek se vloupal do Saimanova bytu. Za druhé, chtěl tady krást. Za třetí, pokusil se vzít vstupenky na nelegální turnaj gladiátorů v přímém rozporu s pravidly Smečky. Curran stáhne Dereka zaživa z kůže. A je možné, že doslova. Dala se tahle podělaná záležitost ještě něčím zhoršit?

„Dobře. Takže jak to dáme do pořádku?“

„Jsem připravený nechat ho jít a zapomenout, že tady vůbec byl,“ oznámil mi Saiman. „Pokud mě na Hry zítra v noci doprovodíš.“

Dobře mi tak, neměla jsem se ptát.

„Ne,“ namítl Derek.

Prohlížela jsem si sklenici z křišťálového skla ve své ruce, hrála jsem o čas. Někdo do skla pečlivě vybrousil velký znak, plamen, kolem něhož se obtáčel had. Světlo elektrických lamp ornament prosvětlovalo, takže křišťálové šupiny plaza jiskřily ohnivými barvami.

„Nádhera, že?“

„To ano.“

„Riedel. Ručně broušené. Velmi limitovaná série, vyrobil jenom dvě.“

„Proč mě tam s sebou chceš?“

„Mám k tomu dva důvody. Za prvé, hodil by se mi tvůj profesionální názor. Potřebuji nějakého experta na boj.“

Zdvihla jsem obočí.

„Rád bych, abys zhodnotila jeden z týmů účastnící se Her,“ dovolil si Saiman malý úsměv.

Dobře, to jsem mohla udělat. „A ten druhý?“

Saiman dlouhou chvíli studoval pohledem sklenici ve své ruce a pak ji rozbil o stůl. Vydala čistý, zvonivý zvuk a koberec zasypal déšť třpytivých střepů.

Derek v kleci zavrčel.

Potlačila jsem nutkání obrátit oči v sloup nad podobným dramatickým gestem a ukázala bradou na kus skla. „Jestli mě tím plánuješ pořezat, máš smůlu. Na tyhle věci se mnohem víc hodí láhev.“

V očích mu zaplálo pobavení. „Ne, vlastně jsem tím chtěl umocnit jistou filozofickou pointu. Sklenice, kterou právě teď držíš v ruce, je jediná svého druhu. Je to vrchol luxusu – neexistuje nic, co by se tomu rovnalo.“

Tkáň kolem jeho zápěstí nabobtnala, začala se přesouvat s hladkostí roztaveného vosku. Žaludek mi poskočil a snažil se odplazit pryč. Už je to tady zase. Dokázal v sobě uchovávat magii podobně jako nabíjecí baterie, ale opravdu by mě nenapadlo, že se umí proměňovat i za tak silného odlivu magie. Člověk se učí celý život.

Ramena se mu rozšířila. Krk, hruď a stehna mu zesílily, najednou napínaly tepláky. Na předloktích se mu vyrýsovaly svaly. Ve chvíli, kdy se mu ve tváři začaly chvět kosti, málem jsem vyzvracela všechnu vodu, kterou jsem do sebe předtím dostala.

Díval se na mě s novou tváří. Pohledným, výrazným, smyslným obličejem s hranatou bradou, vyrýsovanými lícními kostmi a zelenkavýma očima stíněnýma nazrzlým obočím. Husté plavé vlasy mu spadaly v zářivé vlně na rozložitá ramena.

„Pro většinu lidí představuji vrchol luxusu já,“ sdělil mi.

Hromotluk splasknul, zeštíhlel, přeléval se a kroutil, ale oči zůstávaly stejné. Upřeně jsem se do nich dívala, použila jsem je jako pevný bod. I když změnily tvar a duhovky ztmavly, stále jsem podle nich Saimana dokázala poznat.

„Nabízím něco, co přesahuje hranice obyčejného sexu,“ pověděla mi hispánská žena dech beroucí krásy. „Nabízím splněná přání. Cokoliv chceš. Kohokoliv chceš. Můžu ti vyplnit jakékoli fantazie. A co víc, můžu ti dát okusit zakázané.“

Tvář se mu opět proměnila. Derek. Velmi povedená napodobenina, při špatném světle by mě dokázala i zmást. Jenže tělo měl stále ženské. Začínal být unavený. Musel do sebe nacpat několik litrů živin před mým příchodem, aby dokázal předvést podobnou show.

„Můžu ti dát přítele,“ zazubil se Saiman-Derek. „Bez pocitu viny. Nikdo by se to nikdy nedozvěděl. Všechny tváře, které si potajmu představuješ, když se sama uspokojuješ? Můžu ti je dát z masa a kostí.“

Derek na něj jen zíral, neschopný slova, na tváři měl výraz naprostého zhnusení.

„Má tahle předváděčka nějaký jiný smysl než mi podráždit žaludek?“

Saiman si povzdechl. „Odmítáš všechno, co ti nabízím, Kate. Zraňuje to mou hrdost.“

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Odmítám, protože nezáleží na tom, jaký tvar budeš mít, pořád budu vědět, že jsi to ty. A nechceš mě kvůli tomu, jaká jsem. Zajímáš se o mne, protože jsem ti řekla ne.“

Na okamžik se nad tím zamyslel. „Možná. Ale tím, že mě odmítáš, ses stala mým vrcholem luxusu. Jedinou věcí, kterou nemohu mít. Nechceš se se mnou setkat. Neodpovídáš na mé telefonáty. Veškeré mé pokusy o omluvu za chování během magické erupce vyšly naprázdno. Je velmi těžké svést ženu, která odmítá mou existenci. Těším se, až tě budu mít pro sebe celou noc.“

„Zasraný perverzák,“ našel Derek konečně slova, kterými byl schopen vyjádřit vlastní názor na současnou situaci.

„Já osobně upřednostňuji termín ‚sexuální deviant‘,“ odtušil Saiman.

„Až se dostanu ven, tak…“

Zvedla jsem ruku, abych zarazila Derekovy sliby ohledně velmi bolestivých a jistě vysoce nelegálních praktik, které by na Saimanovi nejraději vyzkoušel. „Půjdu s tebou na Hry.“ I když bych raději třeba čistila latríny. „Na oplátku potvrdíš, že se Derek nikdy nevloupal do tvého bytu, a předáš mi veškeré důkazy, že tu vůbec kdy byl. Neplánuj si žádné rande. Nebude žádné dvoření, svádění ani sex. To je má první a poslední nabídka a nehodlám o ní vyjednávat. A pokud se ji rozhodneš přijmout, měj prosím na paměti, že jsem stále zástupce Řádu účastnící se velmi nelegální události. Nepokoušej se mě dostat do situací, kdy budu mít nutkání se podle toho zachovat.“

Saiman vstal, odešel do místnosti sloužící mu jako laboratoř, a když se vrátil, držel v ruce štos digitálních výtisků ukazujících Dereka v kleci v celé jeho kráse. Podal mi vytištěné obrázky, zapnul digitální fotoaparát a vše, co bylo na paměťové kartě, přede mnou smazal.

Derekův kamenný výraz na okamžik zmizel a pod ním se objevila provinilost. Výborně. Hodlala jsem ji později využít, aby mi všechno pověděl.

Saiman zdvihl dálkový ovladač, stiskl tlačítko a dveře klece se otevřely. Derek vyskočil na nohy a já se postavila mezi něj a Saimana dřív, než do seznamu prohřešků přidal vraždu.

„Vyzvednu tě v deset před tvým bytem,“ oznámil mi Saiman.

* * *

Když se za námi zavřely skleněné dveře vstupní haly, vydechla jsem si. Na východ slunce bylo stále příliš brzy a parkoviště leželo utopené v temnotě. Chladný noční větřík byl po navoněné atmosféře věžáku velmi osvěžující.

Derek zavrtěl hlavou, jako by si ji potřeboval pročistit. „Díky.“

„To nestálo za řeč.“

„Neměl jsem tam lézt oknem,“ změřil si Derek mrakodrap pohledem. „Myslel jsem si, že v patnáctém patře se nebude obtěžovat s ochranou oken. Ale celé to místo je jedna velká past.“

„Před několika lety měl problémy s vloupáními. Proto jsem mu musela na nějakou dobu dělat osobního strážce.“ Před očima mi vyvstal živý obraz člověka s tužkou vraženou do levého oka i s takovými detaily, jako byly krvavé šmouhy od mých prstů na žlutém povrchu. Díky ti, drahá paměti, že se opět pokoušíš sabotovat mou konverzaci. „Saiman bere vlastní bezpečnost velmi vážně.“

„Jasně.“

Dorazili jsme k mému autu. „Na rohu Ponce de Leon a Dead Cat našli mrtvého kožoměnce. Byl tam Jim i se Smečkovým týmem. Nevíš o tom něco?“

Přes Derekovu tvář přeběhl tmavý stín. „Ne. Kdo umřel?“

„To nevím. Jim mě nepustil k tělu ani na tři metry.“ Zadívala jsem se mu přímo do očí. „Měl jsi s tím něco společného, Dereku?“

„Ne.“

„Jestli ano, musíš mi to hned říct.“

„Nemám s tím nic společného.“

Věřila jsem mu. Derek sice oplýval mnoha talenty, ale lhaní mezi ně nepatřilo.

Postávali jsme u auta. No tak, zázračný chlapče. Ty víš, že mi chceš povyprávět, co se děje.

„Neměla bys s tím úchylem nikam chodit,“ prohrábl si Derek kratičké vlasy. „Je nebezpečný.“

„Dala jsem mu slovo. Musím tam jít. Mimo to… Saiman je zdegenerovaný. Nechá se naprosto ovládat choutkami. Pro něj neexistuje vyšší poslání než ukájet vlastní pudy, takže se dá docela dobře předvídat, jak se zachová. Budu v pořádku.“

V dálce začal nějaký pes hystericky štěkat. Derek se zadíval do míst, odkud zvuk přicházel. Duhovky mu na okamžik žlutě zasvítily. Soustředil se, lehce se naklonil dopředu, stál téměř na špičkách. Přikrčený vlk s naježenou srstí pokrytý lidskou kůží.

Derek očekával, že ho každou vteřinou může někdo přepadnout. Něco bylo hodně špatně. „Dereku?“

Ovládl se, zklidnil a jeho výraz vypadal znovu neproniknutelně. Ale šelma v něm odmítala nechat se zkrotit úplně. Snažila se mu prodrat z očí, vyla v nich.

„Je to záležitost Smečky, nebo osobní?“

„Osobní.“

„Ví o tom Curran?“

Derek se zadíval na špičky bot.

Brala jsem to jako ne. „Můžu ti s tím nějak pomoct?“

„Ne.“

„Podnikla jsem kvůli tobě takovou cestu, abych tě dostala ven, a ty mi ani nepovíš, o čem to celé bylo?“

Zavrtěl hlavou a vyrazil do noci. Tolik k provinilosti.

Pozorovala jsem ho, jak přešel do charakteristického vlčího klusu, zdánlivě bez námahy. Mohl takhle běžet dny, překonávat míle dlouhými kroky. Derek dorazil na konec parkoviště, vyskočil, aby se dostal přes metr vysokou zídku, a pak v polovině skoku změnil názor. Zvláštní věc na pohled. Vystřelil do vzduchu, neschopný zastavit se, ale místo toho, aby skočil do dálky, vymrštil se přímo nahoru a dopadl na téměř stejné místo, z něhož vyskočil. Rozběhl se zpátky ke mně.

Za okamžik byl vedle mne. „Lhal jsem. Potřebuji tvou pomoc.“

„Koho půjdeme zabít?“

„Máš po ruce pero?“

Z auta jsem vytáhla notes a tužku. Něco naškrábal na kus papíru, vytrhl ho a složil papír napůl. „Slib mi, že si to nepřečteš. Je to důležité. Je to ta nejdůležitější věc, jakou jsem kdy udělal. Her se účastní jedna holka. Jmenuje se Livie. Je u Smrtonošů. V týmu jsou jen dvě ženy. Ona je ta s dlouhými tmavými vlasy. Dej jí to. Prosím.“

Holka. Riskoval Curranův hněv kvůli holce.

Na první pohled to dávalo smysl. Bylo mu devatenáct a bouřilo v něm moře hormonů. Ale nikdy jsem Dereka nepovažovala za osobu, která by se bezhlavě zamilovala. Dával slovu stoický nový rozměr. A co víc, skoro zbožně uctíval Currana. Muselo v tom být něco víc. Naneštěstí byl Derekův výraz asi tak sdílný jako žulová zeď.

„Snažil ses ukrást ty lístky, abys mohl nějaké holce předat vzkaz?“

„Ano.“

Poškrábala jsem se na hlavě. „Vím, že máš potíže. Cítím to. Tohle je obvykle ta část, kdy vyhrožuju příšerným fyzickým násilím a slibem, že ti budu tančit na hrobě, dokud mi nepovíš všechno, co víš. Je tu pouze jeden menší problém.“

Derek se zazubil a na chvíli byl malý génius zpátky. „Že tvým slibům o zlámání všech kostí v těle nebudu věřit?“

„Přesně tak.“

Krátce, štěkavě se zasmál.

„Pověz mi, o co jde. Pomůžu ti, ať už jde o cokoliv.“

„Nemůžu, Kate. Je to něco, co bych měl udělat sám. Prostě jí dej ten vzkaz, ano? Slib mi to.“

Chtěla jsem ho popadnout a třást jím do chvíle, než z něj vypadne celý příběh. Ale jediný způsob, jak přijít na to, co se děje, byl vzít vzkaz a doručit ho. „Slibuju.“

„A přísaháš, že si ho nepřečteš.“

Bože na nebi. „Dej mi ten zatracený papír. Už jsem ti řekla, že si ho nepřečtu.“

Předal mi papír a já mu ho z ruky téměř vytrhla.

„Díky.“ Rty se mu zkřivily v drobném, šťastném úsměvu. Ustoupil o dva kroky dozadu, otočil se na patě a pak se rozběhl. Než jsem se stačila vzpamatovat, byl pryč. Splynul s temnotou ulice mezi polorozpadlými budovami.

Stála jsem na parkovišti, vzkaz stále v ruce. Žaludek mi sevřela nepěkná předtucha. Derek měl problémy. Nevěděla jsem jak nebo proč, ale cítila jsem v kostech, že jde o něco hodně špatného a skončí to ještě hůř. Kdybych měla trochu rozumu, tak papír otevřu a přečtu si to.

Povzdechla jsem si, nastoupila do auta a nacpala papír do přihrádky v palubní desce. Zdravý rozum nepatřil mezi mé přednosti. Něco jsem slíbila a musela jsem to dodržet.

Bolela mě záda. Cítila jsem únavu v každičké kůstce těla. Chtěla jsem si jednoduše někde lehnout, zavřít oči a zapomenout na svět. Zapnula jsem si pás. Potřebovala jsem vědět víc o Hrách, a to rozhodně před dnešním večerem. Ráno zajdu do Řádu a projdu spisy. A mrknu se na zprávu PÚPJ. Nikdo netvrdil, že vražda kožoměnce a Derekovy potíže něco spojovalo, ale budu se cítit líp, když tu možnost vyloučím. Jakkoli Smečka vraždu řešila. Jakkoli to nebyl můj případ. Jenže to mi vůbec nedělalo starosti. Ne, naprosto ne.

Sedla jsem si do auta a cítila, jak mne zalila vlna únavy. Přemýšlela jsem o Curranovi. Před dvěma měsíci jsem našla Pána šelem ve svém domě, jak si čte. Vyměnili jsme si pár vět, vyhrožovala jsem mu fyzickým násilím, pokud neodejde, a pak se ke mně naklonil, jako by mě chtěl políbit. Ale místo toho na mě mrknul, zašeptal: „Apríl,“ a zmizel kamsi do noci.

Udělal mi kafe. Vypila jsem ho do poslední kapky ještě ten večer.

Nebyla jsem si jistá, jestli se vrátí, ale kdyby ano, chtěla jsem být připravená. Představovala jsem si naše setkání snad tucetkrát. V hlavě jsem si skládala dohromady dlouhé konverzace prošpikované spoustou jízlivých narážek a chytrých odpovědí.

Ten parchant se neukázal.

A čím déle jeho nepřítomnost trvala, tím jistější jsem si byla, že se neukáže vůbec. Bylo to očividné, až to bilo do očí. Rád si se mnou pohrával, a jelikož se mu povedlo vyvést mě z míry, přestalo to pro něj být zajímavé. Rozhodl se hledat zábavu jinde. S čímž jsem byla naprosto spokojená. Nejlepší řešení. Možná se mi o něm jednou nebo dvakrát zdálo, ale jinak bylo všechno prima.

A kamkoli už tohle zamotané klubko Derekových potíží vedlo, zrovna jsem nejásala nad představou, že na jeho druhém konci najdu právě Currana.

Bylo vždycky dobré rozvrhnout si plán akce. Nastartovala jsem auto. Bod první: vyhýbat se Pánovi šelem. Úkol druhý: neusnout za volantem.

3.

„Kate?“

Mám vynikající reflexy. Takže i když jsem vystřelila ze židle, skočila na stůl a pokusila se nezvaného hosta bodnout do krku, zastavila jsem se pět centimetrů před Andreiným krkem. Byla má nejlepší kamarádka. A vrazit někomu takovému nůž do hrdla se obecně považuje za společenské faux pas.

Andrea upřeně pozorovala černou čepel vrhací dýky. „To bylo super,“ okomentovala to. „Co uděláš za dolar?“

Zpražila jsem ji pohledem.

„Děsivé, ale moc by sis tím nevydělala.“ Andrea se opřela o roh mého pracovního stolu. Malá, blonďatá a smrtící. Andrea byla rytířem Řádu na plný úvazek a měla obličej hodné holky, který lidi uklidňoval a nutil je utíkat za ní a skoro se přerazit, jak jí chtěli popovídat o svých problémech. Jednou jsem s ní šla nakoupit a měli jsme možnost vyslechnout si nejméně tři životní příběhy od naprosto neznámých lidí. To by se mně nikdy stát nemohlo. Když lidé potkali mne, většinou se mi klidili z cesty a říkali věci jako: „Vezměte si, co chcete, hlavně už odsud zmizte.“

Samozřejmě pokud by ti neznámí věděli, že se Andrea umí trefit z dvaceti metrů do kousku domina, asi by si rozmysleli, jestli si nenechat problémy radši pro sebe.

Andrea si změřila pohledem složku na stole. „Myslela jsem si, že máš dneska volno.“

„To mám.“ Seskočila jsem dolů. Dokázala jsem si pro sebe ukrást tři hodiny spánku, dovlekla se do kanceláře kvůli informacím ohledně Her, padla obličejem na stůl do rozevřeného spisu a okamžitě ztratila vědomí i přes téměř kritické množství kofeinu v krevním oběhu. Což vysvětlovalo, proč jsem přeslechla, že Andrea vstoupila do kanceláře. Obyčejně jsem takhle nevystartovala, pokud mě něco nevylekalo.

Promnula jsem si tvář a snažila se zahnat pachuť únavy. Zatímco jsem spala, někdo mi do hlavy nalil olovo, které se mi v ní teď převalovalo a dělalo tam rámus. „Hledám informace ohledně Půlnočních her.“

Naneštěstí se ukázalo, že složka týkající se tohoto tématu je štíhlá až na hranici anorexie. Tři stránky plytkého přehledu o struktuře turnaje, žádná bližší specifika. To znamenalo, že existovala jiná složka, a pořádně macatá. S úhledným razítkem TAJNÉ na obalu, což ji posouvalo naprosto mimo můj dosah. Co se týkalo bezpečnostních přístupů, dali mi pouze nutné minimum. Tohle byl jeden z mála vzácných okamžiků, kdy jsem litovala, že nejsem plnohodnotným rytířem Řádu. Při současném stavu věcí byly mé šance získat tajnou složku ještě o něco menší, než kdybych chtěla sehnat kornout zmrzliny v křesťanském pekle.

„Moc o nich nevím,“ odtušila Andrea. „Ale jeden z mých instruktorů se jich zúčastnil, než je postavili mimo zákon. Můžu ti říct, jak to tam tehdy chodilo. Při obědě.“

„Obědě?“

„Je pátek.“

Jasně. Andrea a já jsme vždycky v pátek obědvaly spolu. Obvykle si mě odchytila v kanceláři a nedala mi na výběr. Podle Andrey byl společný oběd něco, co dělali přátelé. Pořád jsem si ještě zvykala na fakt, že nějakého mám. Déletrvající vztahy byly luxus, který jsem si po většinu života nemohla dovolit. Přátelé vás podporovali a chránili, ale také znamenali slabinu, protože jste jim podobnou náklonnost obvykle chtěli vrátit.

S Andreou jsme během erupce úzce spolupracovaly. Zachránila jsem jí život, ona zase zachránila krk mému děcku, Julii. Děvčeti, které se z dítěte ulice postrádajícího matku na začátku magické erupce proměnilo ke konci v zabijáka démonů. Sice matku ztratila úplně, ale získala šílenou tetu Kate. Jakmile erupce opadla, čekala jsem, že se s Andreou zase tiše odcizíme, ale ona měla jiné plány. Stala se mou nejlepší kamarádkou.

V žaludku mi zakručelo. Tělo mě informovalo, že pomalu umírám hlady. Jídlo a spánek. Dalo se obejít bez jednoho, ale ne bez obou najednou. Vrátila jsem Zabíječe do pochvy na zádech, kam patřil, vrhací nůž dala zpátky do pouzdra na opasku a popadla jsem tašku. Andrea zkontrolovala dva SIG-Sauery P226 v pouzdrech na stehnech, pohmatem se ujistila, že jsou lovecký nůž a menší záložní pistole na kotníku na svých místech, a mohly jsme jít.

* * *

Zírala jsem na obrovský tác s kopou gyrosu. „Umřela jsem a přišla do nebe.“

„Přišla jsi do Parthenonu.“ Andrea si sedla naproti mně.

„Pravda, pravda.“ Do nebe bych se dostala jedině v případě, kdybych vyhodila do povětří bránu i se svatým Petrem.

Seděly jsme v druhém patře, v zahradní části malé řecké restaurace jménem Parthenon. Její součástí byla i otevřená terasa a od našeho stolu jsme měly výhled na rušnou ulici, i když přes kovové zábradlí. Jediné, co tohle místo kazilo, byl nábytek. Stoly možná mohly být ze dřeva a vcelku ušly, ale sedělo se na nepohodlných kovových židlích přišroubovaných k podlaze, což znamenalo, že jsem nemohla hlídat, kdo prošel dveřmi.

Nabrala jsem maso kouskem pity. Myšlenky se mi neodbytně stáčely k Derekovi s drobným úsměvem na rtech uprostřed nočního parkoviště. U žaludku se mi v posledních několika hodinách usadil velký, těžký balvan starostí.

Uvázla jsem na mrtvém bodě. Kromě Dereka, který neprozradil ani slovo, byli členové Smečky jediní, kdo na tu událost byl schopen vrhnout alespoň trochu světla. Možná by se našel způsob, jak se někoho zeptat, aniž bych musela prozradit Derekovy výstřední kousky, ale byla jsem příliš hloupá na to, abych na nějaký přišla. A vzhledem k nedávné smrti jednoho z jejich členů budou chtít popsat situaci se všemi detaily. Kdybych zmínila cokoliv o Saimanovi nebo o Hrách, Derek bude potrestán. Jenže pokud budu mlčet, mohl by riskovat vlastní zadek při provádění něčeho neskutečně hloupého.

Když se k tomu přidala ještě bolest hlavy, nebylo divu, že jsem měla špatnou náladu. Pokud vím, Derekův vzkaz mohl znít: „Sejdeme se v Knights Inn. Nakoupil jsem duhové kondomy.“ Ale samozřejmě, taky tam mohlo stát: „Dneska zabiju tvého bratra. Přichystej hrnec, k večeři bude dušené maso.“

Měla bych si ten zatracený lístek prostě přečíst. Až na to, že jsem mu slíbila, že to neudělám. Ve světě magie mělo dané slovo váhu. A když už jsem někomu něco přísahala, neporušila bych to.

Mimo to, pokud bych slovo nedodržela, znamenalo by to ztrátu Derekovy důvěry. Obecně vzato, ztratím ji, ať udělám cokoliv. Nemůžu si přečíst vzkaz, nemůžu se na něj nikoho vyptávat a nemůžu ani odmítnout doručit ho. V téhle chvíli bych Dereka nejradši kopla do hlavy.

A aby toho nebylo málo, zpráva pro policisty PÚPJ neobsahovala žádné užitečné informace. Na rohu Ponce de Leon a Dead Cat se našlo rozsekané tělo ženy. Byla identifikována jako člen Smečky a celá věc byla předána kožoměncům. Konec pohádky.

Zadívala jsem se na Andreu. „Půlnoční hry.“

Andrea přikývla. „Jeden z mých mentorů se jich účastnil. Odehrávají se v Aréně, jakémsi druhu bunkru. Organizuje je Společnost, která vždy sestává ze sedmi členů. Většinu peněz vydělávají tím, že sází na bojovníky. Existují sice sázky na jednotlivce, ale největší prachy se dají vydělat při sázení na tým. Turnaj se koná jednou ročně. Účastní se ho čtrnáct týmů po sedmi bojovnících, z nichž každý má vlastní specifický úkol.“

„Opravdu rádi všude strkají sedmičku, hm?“ žvýkala jsem mezitím jídlo. Číslo sedm mělo mystický význam. Ne tak silný jako trojka, ale používalo se také dost. Sedm moudrých Řeků, sedm divů světa, sedm dní v týdnu, sedmimílové boty, sedm básníků Moallakatu… ovšem spojitost s nějakým významem očividná nebyla, pokud vůbec existovala. Možná chtěli tvůrci turnaj jen zakotvit v numerologii.

„Můj učitel bojoval jako střele…“ Andrea se zadívala na ulici a ztichla. Zúžila oči. Vypadala naprosto soustředěně jako sokol, který si vyhlédl vypaseného holuba. Kdyby měla v ruce pistoli, bála bych se, že chce někoho zastřelit.

„No věřila bys tomu?“

Zadívala jsem se směrem, kterým hleděla, a uviděla Rafaela. Hyenodlak si to vykračoval po ulici, vysoký muž s uhlově černými vlasy, oblečený v džínách a černém triku. Ruce měl vražené v kapsách a na rameni mu visel batoh. Spatřil, že se na něj díváme, a ztuhl. Přesně tak. Seš naprosto v háji.

„Mám pocit, že mě pronásleduje,“ zamračila se na něj Andrea.

Zamávala jsem a naznačila mu, ať se k nám připojí.

„Co to děláš?“ sykla na mne Andrea skrze zatnuté zuby. Tvář jí pobledla, na jejích pažích jsem téměř viděla náznaky hyeních skvrn.

Rafael se pokusil o slabý úsměv, zamířil k nám a zmizel ve dveřích Parthenonu.

„Chci zjistit, jestli něco neví o Půlnočních hrách. A pokud si bude moct sednout s tebou k jednomu stolu, poví mi všechno, co budu chtít. Myslím, že se mu opravdu líbíš.“

Slabé slovo. Rafael v tom lítal až po uši. Během erupce, kdy Andrea téměř zemřela, se mohl přetrhnout, aby se o ni postaral.

„Jasně.“ Andree se podařilo do toho jediného slova vložit tolik opovržení, až mě to zarazilo.

Tohle byl jeden z okamžiků přátelství, kdy se člověk pohyboval na tenkém ledě a měl velkou šanci, že se proboří a spadne do ledové vody. „Tobě se nelíbí? Opravdu?“

Přes Andreinu tvář přeběhl stín. „Nechci být jeho TDV-KJJN.“

„Co to znamená?“

„Ta divná věc, kterou jsem ještě neojel.“

Začala jsem se dusit kusem gyrosu, jak mi zaskočilo.

A přesně tu chvíli si Rafael vybral, aby se vynořil ve dveřích terasy. Naštvaná, nebo ne, Andrea od něj nemohla odtrhnout oči, když se k nám blížil. Stejně jako já. Téměř jsem si vykloubila rameno, jak jsem se snažila sednout si tak, abych na něj viděla. Pohyboval se s ladností vlastní všem kožoměncům, druhem vrozené elegance, kterou oplývali vysoce profesionální tanečníci nebo mistři bojového umění. Vlasy měl rozpuštěné, spadaly mu na ramena, při chůzi se mu vlnily a pohlcovaly sluneční světlo. Kůži měl opálenou a tvář… zajímavou. Když se člověk soustředil na jednotlivé rysy, nebyly výrazně krásné, ale složené dohromady vytvářely hluboce přitažlivý obličej. Nebyl pohledný, ale přitahoval zrak jako magnet a pohled jeho sytě tmavě modrých očí byl nesporně vzrušující.

Na Rafaela jste se podívali, a okamžitě jste mysleli na sex. Nebyl ani můj typ, a stejně jsem si nemohla pomoct.

Rafael se zastavil metr nebo dva od našeho stolu, jako by si nebyl jistý, co má dělat dál. „Ahoj. Andreo, Kate… nečekal jsem, že vás dvě uvidím zrovna tady.“

Otočila jsem se zpátky ke stolu a v zádech mi slyšitelně luplo. To mě naučí.

„Sedni si,“ zasyčela Andrea.

Rafael opatrně položil batoh jednou rukou na zem, obsadil zbývající židli a sedl si. Vypadal napjatě. Andrea usilovně pozorovala ulici. Takhle dohromady vypadali jako dokonalé protiklady. Andrea se světlými vlasy a lehce opálenou pokožkou mohla mít nanejvýš sto šedesát centimetrů. Zato Rafael se pyšnil výškou okolo sto osmdesáti centimetrů, černými vlasy, hlubokýma očima a odstín jeho pokožky by se dal nejlépe přirovnat ke kávě, do níž někdo nalil spoustu smetany.

„Tak copak neseš v tom batohu?“ zeptala jsem se. Mistr nezávazné konverzace, to jsem já.

„Přenosný m-skener,“ řekl Rafael. „Vyzvedl jsem ho z obchodu. Byl tam už od erupce. Nemohli otestovat, jestli funguje, dokud zase nepřišla vlna magie.“

Jakmile přišla řeč na m-skenery, „přenosný“ bylo hodně relativní slovo. Nejmenší z nich vážily kolem čtyřiceti kilo. Bylo fajn být hyenodlakem.

Andrea vstala. „Půjdu si vybrat dezert. Dáš si taky něco, Kate?“

„Ne,“ odpověděla jsem.

„A ty?“

„Ne, díky,“ odtušil Rafael.

Odkráčela pryč.

Rafael se na mě zadíval. „Co dělám špatně?“

Zarazila jsem se s kusem pity v ruce. „To se ptáš mě?“

„Nemůžu se zeptat nikoho jiného. Ty ji znáš. Jste kamarádky.“

„Rafaeli, v životě jsem neměla stálého přítele. Už je to víc než rok, co jsem měla naposledy sex. A víš moc dobře, jak se můj poslední pokus o milostný život vyvinul. Byl jsi dokonce u toho, mám ten pocit.“

„Jo. Držel jsem v ruce brokovnici.“

Přikývla jsem. „V tom případě se můžeme shodnout, že jsem ten nejnevhodnější člověk, kterého by ses měl ptát na vztah. Nevím, co bych ti řekla.“

„Znáš Andreu.“

„Ne zas tak dobře.“

Rafael vypadal sklesle. „Ještě nikdy mi to nezabralo tolik času,“ zašeptal.

Soucítila jsem s ním. Už Andreu uháněl dva měsíce. Na hyenodlaka, nebo boudu, jak se jim jinak říkalo, to byla neobvykle dlouhá doba. Jeho klan byl spíš dobrodružně založený. Měli rádi sex, oddávali se mu velmi často a s nejrůznějšími partnery. U hyen byly dominantnější ženy, a co jsem tak pochytila, Rafael byl dost oblíbený. Díky trpělivosti i postavení, jelikož byl synem Tety Bé, boudí alfy. A jeho vzhled zaručoval, že u žen nekožoměnců taky netrvalo dlouho, než ho zatáhly do peřin.

Naneštěstí Andrea nebyla ani jedno. Lyk-Vé, virus zodpovědný za existenci kožoměnců, ovlivňoval lidi stejně jako zvířata. Ve velmi ojedinělých případech se stalo, že šlo o dlakozvíře, tedy zvíře schopné brát na sebe lidskou podobu. Většina z nich byla neplodná, mentálně zaostalá a násilnická, ale vzácně se našly i případy, které dokázaly žít v lidské společnosti bez toho, aby je někdo chtěl na místě zabít. A ještě vzácněji se dokázali rozmnožovat.

Andrea byla šelmočlověk, dítě dlakohyeny a boudy. Svůj původ ukrývala přede všemi. Před kožoměnci, jelikož by ji někteří mohli chtít zabít kvůli prastarým, hluboce zakořeněným předsudkům, a před Řádem, protože ve chvíli, kdy si někdo z nich uvědomí, že je Andrea kožoměnec, vyrazí ji. Technicky vzato spadala jakožto kožoměnec pod Curranovu moc a Řád vyžadoval absolutní oddanost. Zatím se Pán šelem nepokoušel tenhle problém příliš řešit, ale každou chvíli mohl změnit názor.

Podle mých informací o Andreině původu zatím věděli jen boudí klan ve Smečce, Curran, Jim, Derek, Doolittle a já. A všichni dohromady jsme se nezávisle na sobě shodli na tom, že by to tak mělo zůstat, aniž bychom to téma někdy doopravdy probírali.

„Opravdu chceš radu?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Snaž se myslet méně jako bouda a víc jako člověk.“

Naježil se. „Co to má kruci znamenat? Bouda je to, co jsem.“

Setřela jsem chlebem z talíře poslední šmouhu tzatziki. „Je rytířem Řádu. Z každých osmi adeptů, kteří nastoupí na Akademii, studia úspěšně ukončí pouze jeden. Velmi tvrdě pracovala na tom, aby byla lidská. Staň se jejím přítelem. Mluv s ní. Zjisti, jaké knížky má ráda, jaké střelné zbraně… když už mluvíme o knihách, něco typického pro Andreu bych ti prozradit mohla. Ale bude tě to něco stát.“

„Co potřebuješ?“

„Půlnoční hry. Řekneš mi všechno, co o nich víš.“

„To bude lehké,“ zazubil se Rafael. „Ty první.“

„Jak si mám být jistá, že mi to pak opravdu povíš?“

„Andrea už je na schodech. Vrací se, slyším ji. Kate, prosím.“ Udělal na mě vlastní verzi smutného štěněčího pohledu. Málem jsem slítla ze židle.

„Tak dobře.“ Kate Danielsová, trénovaný vyjednavač. Lekce první: Když vlastníte cennou informaci, vysypte ji prvnímu sexy chlápkovi, na kterého narazíte, bez záruky návratu investice. „Lorna Sterlingová. Píše paranormální romance. Andrea ji nekriticky zbožňuje. Má v práci pod stolem naskládané její knihy. Chybí jí díly číslo čtyři a šest.“

Rafael vytáhl z batohu pero a předloktí použil místo papíru. „Lorna?“

„Sterlingová. Knihy čtyři a šest. Andrea už týdny obléhá to knihkupectví na rohu, jestli se tam náhodou neobjeví.“

Andrea se vynořila ze dveří, nesla si mléčný koktejl a talíř s nakrájenými broskvemi. Pero zmizelo zpátky do batohu.

Přísně jsem se na Rafaela zahleděla. „Mluv.“

„Půlnoční hry jsou pro Smečku zakázané,“ řekl mi. „Tak zní přímý rozkaz Pána šelem. Žádný člen Smečky se nesmí účastnit, pomáhat nebo si tam vsadit.“

„A to je všechno? Naprosto všechno, co víš?“

Pokrčil rameny. Věděl mnohem víc, viděla jsem mu to na tváři. Něco mi tajil, parchant. Zadívala jsem se na Andreu. Pomoz mi.

Vzala si kousek broskve, maličko z něj ukousla a pak si pomalu olízla rty. Rafael v tu chvíli předvedl ohromující nápodobu loveckého psa, který spatřil bažanta.

„Jak to, že je zakázali? Stalo se něco? Váže se k tomu nějaký příběh?“ Andrea se znovu zakousla a oblízla si rty.

„Ano, váže,“ zamumlal Rafael. Bylo mi ho skoro líto. Zajímalo by mě, jestli by podobný trik zapůsobil i na… odchytila jsem tu myšlenku hned v zárodku a zadupala ji do země, než stačila ostatní nakazit hloupostí.

Andrea se usmála. „To zní zajímavě. Ráda bych si to poslechla.“

Rafael se vzpamatoval. „Neměl bych to vysvětlovat lidem mimo Smečku.“

„To je škoda,“ pokrčila Andrea rameny a zadívala se na mě. „Jsi připravená k odchodu?“

„Já vždycky.“ Sáhla jsem po tašce.

„Ale myslím, že by snad nikomu neublížilo, kdybych to takhle jednou odvyprávěl,“ ozval se Rafael.

Tašku jsem znovu položila na zem.

„V roce dva tisíce dvacet čtyři byl turnaj stále legální. Závěrečný souboj proběhl mezi Nekropány a Andorfovou sedmičkou. Andorf byl obrovský medvědodlak, ve zvířecí formě vážil asi sto kilo přes tunu. Tlapy měl větší než moje hlava.“ Rafael roztáhl ruce a naznačoval jimi pracky o rozměrech pořádně velkého melounu. „Velký, zlý, zákeřný bastard. Miloval boj. Dal dohromady dobrý tým, ale v tu chvíli už zbývali jen čtyři. Andorf, vlk, krysa a moje tetička Minny.“

4.

Andrea zírala s otevřenou pusou, ve tváři výraz, který se rozhodně nedal nazvat přitažlivým.

„Tak tetička, ano?“ řekla jsem, abych vůbec něco vypustila z úst.

Rafael přikývl. „Boudové dříve vydělávali peníze pro klan. Sázeli jsme sami na sebe. Ale tehdy to bylo jiné. Teď máme Smečku, která nám dodává provozní fondy. Rozvrhneme si rozpočet. Máme plány investic a vlastní podíly v různých odvětvích. Jenže tehdy neexistovalo nic takového jako ‚Smečka‘. Jen izolované klany a museli jsme se o sebe tak nebo onak postarat sami.“

Boudí klan se skládal z méně než dvacítky členů. Před šestnácti lety musel být ještě menší. Přežít jim muselo dát docela zabrat. „Kdo proti vám při utkání bojoval?“

„Čtyři navigátoři patřící k Lidu. Ryo Montoya, Sam Hardy,“ vypočítával na prstech Rafael. „Marina Hardy-Buryatová a Sang. I když ty zmrdy nenávidím, musím uznat, že to byl smrtelně nebezpečný tým.“

O tom jsem neměla nejmenších pochyb.

„Proč by se Lid zapojoval do boje?“ zamračila se Andrea.

„Zrovna stavěli Kasino. Nesly se zvěsti, že zmizely nějaké peníze a v jejich hierarchii se chystaly nějaké ‚preventivní zákroky‘, pokud se nenajdou, a rychle. Vsadili hodně a potřebovali vyhrát.“

Naklonila jsem se dopředu. „Takže co se stalo?“

Rafael se zašklebil. „Lid měl výhodu. Krvesajové roztrhli krysodlaka napůl a vnitřnosti mé tety se válely po celé Jámě. Vypadalo to, že pro Andorfovu sedmičku to znamená konec a zvonec.“

„A?“

„Andorf se zbláznil. Nikdo neví, jestli se z něj stal lupus nebo prostě berserk – to se medvědům občas stává. Proměnil se úplně do zvířecí formy, roztrhal upíry na cucky, vlkům porozbíjel lebky. Když se mu podařilo dostat skrz hrazení kolem Jámy, pustil se za navigátory. Ti se dali na útěk. Pronásledoval je skrz dav. Rozcupoval každého, kdo se mu postavil do cesty. Zabil celou čtveřici a asi stovku diváků. Pak prorazil zeď a kamsi zmizel.“

„Do hajzlu,“ odtušila Andrea a nasála do sebe tak třetinu mléčného koktejlu.

„Jo. Nebyl to zrovna nejlepší závěr večera.“

Obrovský, naprosto šílený dlak na ulicích Atlanty. Kodiak trénovaný v boji, chytrý jako člověk a silnější, větší a zákeřnější než obyčejný medvěd. Pro kožoměnce to musela být učiněná noční můra.

„Uspořádali na něj velký lov,“ pokračoval Rafael. „Andorf se ukryl v Jednorožčí ulici.“

Jednorožčí ulice procházela skrze centrum města jako jizva. Šlo o oblast silné, divoké magie. Zrádně se tam stahovala a vířila dokonce i za vlády technologií. Ani Vojenské jednotky obrany proti nadpřirozenu tam nezůstávaly déle, než bylo nutné.

„Klany svolaly shromáždění, aby se rozhodlo, jak se s takovým průšvihem vypořádat, protože se na ně sneslo ještě nejrůznější svinstvo navíc. Lid volal po vyhoštění všech kožoměnců z města, fanatici vytáhli v plné síle s tou hovadinou o Znaku šelmy. Nemohlo se to podělat víc. Potřebovali tenhle průser vyřešit, a rychle. Vlčí klan patří k největším.“

„Samozřejmě,“ odfrkla Andrea.

„V té době mu velel Francois Ambler a lidi na něj tlačili, ať jde a Andorfa zlikviduje. Nechtěl. Podle toho, co vyprávěla matka, prostě vstal a odešel. Opustil klan, vzdal se postu alfy a po siločáře odcestoval kamsi pryč z města.“ Rafael se usmál. „Co se stalo pak, ví jen alfové. Ale můžu ti prozradit alespoň nějaká fakta. O tři dny později se Andorfova hlava objevila na schodech Kapitolu. O dva dny později se Curran stal Pánem šelem. A hned prvním zákonem ustanovil, že se Smečce zakazuje sázení nebo účast v Hrách.“

Začala jsem v hlavě počítat. Rok dva tisíce dvacet čtyři, to mi bylo devět. Curran byl jen o pár let starší než já… „Kolik mu bylo?“

„Patnáct.“

„Kurva.“

Rafael přikývl. „Přesně tak.“

Dlouhou chvíli jsme jen tiše seděli a pokoušeli se ten příběh strávit. Slaboučká naděje, že bych ve Smečce mohla najít někoho, kdo by mohl soucítit s Derekovým problémem a vyslechnout mě, se právě vypařila. Tohle bylo jediné pravidlo, které se nedalo nijak obejít. Co teď budu dělat?

Andrea zarejdila lžičkou v mléčném koktejlu. „Tak jak to jde mezi tebou a Curranem?“

Občas jsem si přála, abych ovládala mocné síly mysli. Jako telekinezi. Většinou jsem je chtěla, abych mohla rozdrtit protivníky. Teď jsem po nich zatoužila hlavně proto, abych mohla pod Andreou podtrhnout židli a donutit ji padnout na zadek.

Nakonec jsem se spokojila s tím, že jsem si třikrát plivla přes levé rameno.

Rafaelovy oči se rozšířily. „Zaháníš zlo?“

„No, vy dva jste řekli jméno, které se nesmí vyslovit. Musím být opatrná. Potřebuju něco dřevěného, abych na to mohla zaklepat. Andreo, buď tak hodná… předkloň se a nastav čelo.“

Andrea se pousmála.

„Ale zpátky ke tvé otázce, máme se skvěle. Nikdy to mezi námi nebylo lepší. Jeho Ignorantstvo jsem neviděla už dva měsíce a jsem šťastná. Jestli mi štěstí vydrží, ztratí zájem a najde si někoho jiného, koho bude pro vlastní pobavení uhánět.“

Během magické erupce Curran konečně našel způsob, jak mi splatit všechny chvíle, kdy ho ze mě málem trefila mrtvice. Řekl mi, že se s ním dříve nebo později vyspím a poděkuji mu za jeho servis v posteli. To dřív zamrzne peklo.

„Pokud vím, tak si zatím nikoho nenašel,“ informoval mě Rafael. „Od erupce ho nikdo neviděl se ženou. Ne že by to pro něj bylo zas tak neobvyklé, ale normální to taky není.“

Obrátila jsem oči v sloup. „A to znamená co?“

Rafael se naklonil dopředu a začal mluvit o něco tišeji. „Už jsi viděla, jak se chová lev, když narazí na stádo antilop?“

„Ne.“

„Jsou strašně tvrdohlaví. Jakmile lev sleduje stádo, připlíží se blíž, lehne si a pak je pozoruje, aby si vybral oběť. Dává si načas. Antilopy nebo buvolové nemají vůbec ponětí, že je poblíž. Najde si cíl, pak vyrazí z úkrytu a popadne ho. I kdyby dostal na dosah další, naprosto dostačující zvíře, směr nezmění. Vybral si a raději bude hladem, než aby změnil názor. Pitomý životní styl dle mého názoru, ale taková je jejich povaha. Já naopak nepohrdnu příležitostí, když se mi nabízí.“

„Jasně.“ Sarkasmus z Andreina hlasu přímo odkapával.

Rafael ji počastoval ublíženým pohledem. „Jsem, co jsem.“

„Ale jsi hlavně člověk. Sedíš tady v lidské formě, v lidském oblečení a vydáváš lidské zvuky. Je naprosto viditelné, která tvá část je u kormidla. Jenže jakmile ti někdo vytkne nějaký exces, začneš mávat rukama a brečet, ‚Ale ne, to je tou šelmou ve mně. Nemůžu si pomoct!‘“ Andrea se zarazila, pak jako by se kousla do jazyka a sklapla.

Pokusila jsem se změnit téma. „Myslím si, že celému našemu vztahu připisujete přílišnou důležitost. Currana vytáčím k nepříčetnosti a on si konečně našel způsob, jak mi to vrátit. Nic jiného v tom není.“

„Možná máš pravdu,“ řekl Rafael.

„Jeho Veličenstvo potřebuje můžu-holku. A to já nejsem.“

„Můžu-holku?“ zamračila se Andrea zamyšleně.

Opřela jsem se do židle. „Můžu vám donést vaše jídlo, Vaše Veličenstvo? Můžu vám říct, jak jste silný a mocný, Vaše Veličenstvo? Můžu vám vybírat blechy, Vaše Veličenstvo? Můžu vám políbit prdel, Vaše Veličenstvo? Můžu…“

Všimla jsem si, že Rafael sedí naprosto nehybně. Ztuhlý jako socha, pohled upřený kamsi za mne nad mou hlavu.

„Zrovna stojí za mnou, že?“

Andrea pomalu přikývla.

„Technicky vzato by to mělo být ‚mohla bych‘,“ odtušil Curran hlasem hlubším, než jsem si pamatovala. „Protože mě žádáš o dovolení.“

Vstoupil do mého zorného pole a natáhl se po židli u stolu vedle nás. Zjistil, že je připevněná k podlaze. Popadl ji a jednou rukou ji vyrval z betonu, na podlaze po ní zbyly čtyři šrouby čouhající ven. Položil židli vedle mě a obkročmo si na ni sedl tak, aby si mohl zkřížené ruce položit na opěradlo. Snad aby vynikly jeho vypracované bicepsy.

Proč já?

„Abych odpověděl na tvou otázku… ano, můžeš mi políbit prdel. Obyčejně si radši zachovávám osobní prostor, ale jsi přítelem Smečky a tvé služby nám byly jednou nebo dvakrát k užitku. Těm, kteří se chovají vstřícně k mým lidem, se snažím přání splnit. Mám jen jedinou otázku. Mám to brát jako výraz úcty, podřízenosti, nebo předehru?“

Rafael o stupeň pobledl a sklonil hlavu. „S dovolením bych odešel, můj pane.“

Curran přikývl.

Rafael popadl Andreu za ruku.

Andrea zamrkala. „Ale…“

„Musíme jít. Okamžitě.“ Rafaelův úsměv byl mírně napjatý. Z místnosti skoro vyběhl a táhl Andreu za sebou. Nechali mě v místnosti s Curranem samotnou.

Zrádci jedni.

5.

„Neodpověděla jsi na otázku,“ řekl Curran. „Tak jak bych to měl chápat?“

„Ne,“ odtušila jsem.

Curran se zazubil a srdce mi trochu poskočilo. To bych nečekala.

„To je všechno? Tvá chytrá odpověď?“

„Jo.“ Výřečnost sama. Když se octnete v úzkých, omezte se na jednoslabičné odpovědi. Je to tak bezpečnější.

Curran si podložil bradu zkříženýma rukama. Opravdu nebyl nic výjimečného. Ze všech možných variant oblékání se dnes rozhodl pro vybledlé džíny a modrošedé triko s límečkem. Je strašně těžké vypadat smrtelně nebezpečně v triku s límečkem, ale on to nějak zvládal. Možná proto, že látka rozhodně neskrývala linie jeho vypracovaného hrudníku nebo svaly rýsující se mu na ramenou. Upřímně řečeno, kdyby se protáhl, tak se na něm možná roztrhá. Věděla jsem, že tělo pod trikem je tvrdé a nepoddajné asi jako ochranná zbroj.

Možná že to nebylo jeho tělem, ale atmosférou, která ho obklopovala. Když Curran chtěl, dokázal doslova a do písmene vyzařovat hrozbu. Viděla jsem ho už vztekle řvát i vyzařovat studený, zatvrzelý hněv, ostrý jako dýka. Nebyla jsem si jistá, co mě děsilo víc. Zlatý oheň v jeho očích ve mně spouštěl nějaký druh primitivního strachu, pocit zrozený před dávnými věky za světla prvních ohňů. Před tím, než se ke slovu dostal rozum nebo logika, za časů, kdy lidskou existenci ovládal strach ze stvoření s drápy a zuby. Strach, že budou sežráni. A ten strach mě svazoval. Nedokázala jsem ho rozumově potlačit. Musela jsem proti němu bojovat čistě silou vůle, a i když jsem doteď odolávala docela dobře, nebyla jsem si jistá, jestli bych to vydržela, kdyby se mě znovu rozhodl poctít alfa pohledem.

Curran si mě pomalu prohlížel. Oplatila jsem mu to, drzému úsměvu jsem čelila vlastní verzí. Plavé vlasy příliš krátké, aby se za ně dalo chytit. Nos, který vypadal, jako by mu ho někdo zlomil a nikdy správně nesrostl, což u kožoměnce působilo divně, zvlášť u někoho Curranova ražení. Šedé oči… zadívala jsem se do nich a viděla, jak v jejich hloubce tančí drobné zlatavé jiskřičky. A srdce mi v hrudi znovu lehce poskočilo.

Jsem až po uši v maléru.

„Líbí se mi, co sis udělala s vlasy,“ poznamenal.

V duchu volného pátku jsem je totiž měla rozpuštěné. Obvykle jsem si je zapletla nebo svázala do drdolu, aby se mi nepletly do cesty, ale dneska jsem je tak nějak nechávala viset. Připomínaly dlouhou, tmavě hnědou stěnu po obou stranách tváře, lehce povívající ve větru.

Protáhla jsem si zápěstí a z náramku ulomila dlouhou stříbrnou jehlu. Popadla jsem vlasy, zkroutila je do drdolu a pak jehlu použila, abych je upevnila na místě. Ukázala jsem mu zuby v drobném úsměvu. Tady to máš.

Zasmál se. „Jsi roztomilá. To tě nikdy nepřestane bavit předstírat, jaký jsi tvrďák?“

Roztomilá. Myslím, že by mi bylo příjemnější, kdyby mě někdo bodl nožem do oka, než abych komukoli připadala roztomilá. „Čemu vděčím za společnost Vašeho Veličenstva?“ A narušení jinak příjemného oběda.

„Dostal jsem chuť na broskve,“ usmál se.

Odkdy smrt ve Smečce způsobuje tak dobrou náladu?

„Ptala ses na Půlnoční hry z nějakého určitého důvodu?“ zeptal se.

„Náhodou se zajímám o historii.“ Dostali jsme se na příliš horkou půdu. Neměla jsem ani ponětí, jestli ví o Derekovi, nebo ne. Musela jsem tuhle konverzaci zkrátit. „Potřebuje Smečka mé služby jakožto zaměstnance Řádu?“

„Momentálně ne.“ Opřel se na židli, vzal talíř s Andreinými broskvemi a nabídl mi. „Dáš si?“

Usmála jsem se poněkud ostřeji. Během erupce mi Curran nabídl polévku a já ji snědla. Později mi pak Teta Bé, alfa boud, vysvětlila, jak je to u kožoměnců s jídlem. Nabízeli ho potenciálním družkám. Jedním gestem naráz se prohlašoval mým ochráncem, naznačoval, že jsem slabší, a dělal mi návrhy. A já polévku přijala. Neskutečně ho to pobavilo. Kdybych věděla, co tím myslel, stejně bych si ji vzala. V té chvíli jsem byla polomrtvá hlady.

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Ne, díky. Už od tebe nepřijmu žádné další jídlo.“

„Aha.“ Vzal si kousek broskve, rozlomil ho napůl a pak si ho naházel do pusy. „Kdo ti to prozradil? Rafael?“

„Záleží na tom?“

V očích mu znovu zaplály zlaté jiskřičky. „Ne.“

Lhář jeden. Poslední, co bych chtěla, by bylo způsobit Rafaelovi potíže, protože Curranovi překazil jeho osobní vtípek. „Vyčetla jsem to v Gregových složkách.“ Vytáhla jsem z kapsy pár bankovek, složila jsem je a zaklínila mezi solničku a pepřenku.

„Odcházíš?“ zeptal se.

Vaše schopnost dedukce je opravdu podivuhodná, milý Holmesi. „Jelikož není potřeba mých profesionálních služeb, vracím se ke svým povinnostem.“

„Dneska máš volno.“

A to se dozvěděl jak?

Zmizel v něm další kus broskve. „Řád má šestnáctihodinový limit směny, pokud je u moci technologie. A jedna z našich krys tě včera viděla, jak se pozdě v noci snažíš nějakou starou babičku dostat dolů z telefonního sloupu. Prý to bylo k popukání.“

„Žiju, abych bavila,“ odtušila jsem a vstala.

Curran se mě pokusil chytit za zápěstí. Možná měl prsty rychlé jako kočka, jenže já celý život zocelovala své reflexy, takže hmátl do prázdna.

„Ale podívejme se na to,“ prohlížela jsem si vlastní zápěstí. „Byl jsi odmítnut. Sbohem, Vaše Veličenstvo. Předejte mé přání upřímné soustrasti rodině.“

Zamířila jsem ke dveřím.

„Kate?“ Náhlá změna v hlase mě donutila otočit se. Veškerý humor se z jeho tváře vytratil. „Čí rodině?“

6.

Před změnou bývala ulice Ponce de Leon dopravní tepnou, která usměrňovala proud aut od Stone Mountain skrze Decatur a Druid Hills kolem východní městské radnice až k mrakodrapům ve středu města. Z věže Bell-south, Bank of America a hotelu Renaissance nezbývalo o moc víc než kupy sutin, ale radnice stále magii odolávala. Možná to mohlo být i tím, že nebyla zas až tak vysoká. Její stáří mohlo také sehrát roli. Základy měla pevně ukotvené v historii, budova se během let měnila. Z původního skladiště firmy Sears přes vládní středisko až po součást společnosti soukromých vlastníků, obchodů a restaurací a poskytnutí ochrany několika akrům zeleně. Ale existoval ještě třetí, mnohem přesvědčivější důvod její přetrvávající existence. Asi před dvaceti lety to obrovské monstrum, měřící přes šest set metrů čtverečních, skoupila atlantská Univerzita tajných věd a teď byla sídlem fakulty, studentů, knihoven, laboratoří, výzkumných zařízení… a pokud se někdo mohl postarat o to, aby budova zůstala stát, rozhodně to byly čtyři stovky mágů.

Jejich přítomnost, a zvláště přítomnost studentů magie, kteří stejně jako všichni studenti na univerzitách utráceli peníze více či méně impulzivně, pomohla Ponce de Leon oživit. Znovu se z ní stala ulice překypující ruchem, obchody, stánky a jídelnami.

V porovnání s ní byla ulice Deat Cat ubohou, úzkou stezičkou. Klestila si cestu mezi nově vybudovanými dvou a třípatrovými činžovními domy, aby vyústila v malé náměstíčko s potravinami a obchodem se smíšeným zbožím. Společně s Curranem jsme stáli na okraji úzkého chodníku a dívali se na Dead Cat, zatímco po naší pravici po třídě Ponce de Leon projížděly bryčky a procházeli lidé. Tělo se našlo několik metrů od rohu, kde se obě ulice stýkaly. Místo činu teď však bylo čisté. Žádné krvavé šmouhy na dlažbě. Žádné známky konfliktu. Nebylo tam naprosto nic. Kdybych tudy včera v noci neprojela, ani bych netušila, že se tady událo něco neobvyklého.

Curran strnule stál a zhluboka dýchal. Minuty ubíhaly a mizely v nedohlednu. Najednou ohrnul horní ret, obnažil zuby. Oči mu zalila zlatá a pak se opět vytratila.

„Currane?“

Zpoza šedých lidských očí na mě chvíli hleděl lev a potom zmizel, nahradil ho Curranův obvyklý, neutrální výraz. „Dobrá práce. Pečlivá.“

Zdvihla jsem obočí.

„Posypali místo činu vlčím omějem. Rostliny se usuší, rozemelou na prášek a pak se smíchají s nějakým sypkým základem. Dají se použít suchá čistidla, ta dobře působí. Borax nebo jedlá soda. Nejsou tak efektivní jako pasta z oměje, ale dostatečné množství dokáže přebít pachovou stopu. A Jimovi lidé toho tady vyklopili spoustu.“

Uložila jsem si informaci do paměti pro pozdější použití. „Takže čenichací test skončil fiaskem?“

Curran se usmál. „Nemůžeš posypat sodou vzduch. I tady, se vším tím průvanem a dopravou, zůstávají některé pachy nad zemí. Řekni mi, co jsi viděla, a pak si porovnáme poznatky.“

Zaváhala jsem. Mluvit s Curranem bylo jako kráčet skrze minové pole. Člověk nikdy nevěděl, jestli nešlápne vedle a on nevybuchne. A i když Jim mohl být pošahaný hajzl, přeci jen to byl můj bývalý parťák. „Proč se Jima nezeptáš sám? Pravděpodobně jen čeká na příležitost, aby ti to mohl povědět sám.“

Curran zavrtěl hlavou. Na tváři se mu usadil chmurný výraz. „Když jeden z našich zemře, zavolají mi. Nezáleží na tom, kolik je hodin. Včera v noci jsem byl v Pevnosti a telefon nezazvonil. Viděl jsem Jima dnes ráno a neřekl mi o tom ani slovo.“

„Musel mít závažný důvod, aby ty informace před tebou tajil.“

„Kate, nabídla jsi Smečce možnost spolupráce jménem Řádu?“

Ale no tak, jdi se vycpat. „Ano, to jsem udělala. Odmítli mě.“

„Jako Pán šelem teď tvou nabídku přijímám.“

Kruci. Dohoda o vzájemné pomoci mě vázala k předání veškerých znalostí týkajících se daného incidentu.

Bezmocně jsem na něj zírala. „Jak to vždycky uděláš? Jak se ti vždycky podaří dostat mě do situace, kdy něco musím udělat, i když se mi to nelíbí?“

Curranův výraz se lehce rozjasnil. „Mám spoustu praxe. Smečka sestává ze třiceti dvou druhů kožoměnců, rozdělených do sedmi klanů. A každý má vlastní zvláštnůstky. Šakalové a kojoti se rádi rvou s vlky, protože mají komplex méněcennosti a myslí si, že musí neustále něco dokazovat. Vlci si o sobě myslí, že jsou civilizovanější. Většinou se ožení nebo vdají za špatného člověka a pak se s ním odmítají rozvést, protože se zuby nehty drží té své idiotské ideologie ‚párování se na celý život‘. Hyeny neposlouchají naprosto nikoho, ojedou všechno, co se hýbe, a občas propadají nespoutané zuřivosti vůči členům vlastního druhu, u nichž mají pocit, že by mohli být slabí. Kočky čas od času odmítnou plnit rozkazy, jen aby dokázaly, že to udělat mohou. Tak vypadá můj život. Už to dělám patnáct let. V porovnání se Smečkou je lehké si s tebou poradit.“

A to jsem si myslela, že pro něj představuji výzvu. „Omluv mě na chvíli, než se mé ego z té rány vzpamatuje.“

Zazubil se. „To je výhoda pevných zásad. I když tě někdo zažene do kouta, vždycky se budeš snažit udělat něco, o čem si myslíš, že je správné. Zvlášť když se ti to nelíbí. Jako třeba teď.“

„Předpokládám, že mě máš přečtenou celou.“

„Chápu, proč děláš, co děláš, Kate. Ale způsob, jakým ty věci provádíš, mě občas dokáže nehorázně vytočit.“

Občas? „Chtěla bych vás ujistit, Vaše Veličenstvo, že trávím dlouhé noci tím, že nezamhouřím oka a usilovně přemýšlím o vašich citech.“

„To bys rozhodně měla.“ V hrdle mu zabublalo něco na půl cesty mezi smíchem a zavrčením. „Provokace na mě nezabere. Řekni mi, co jsi viděla. Nebo bych si snad měl podat psanou žádost?“

Dneska byl očividně den ve znamení hesla „naučme Kate troše pokory“. Měl mě v hrsti.

V myšlenkách jsem se vrátila k místu činu a snažila se znovu si ho vybavit. „Přijela jsem na mule z ulice Ponce de Leon. Bylo tady sedm kožoměnců. Dva ve vlčí formě, prohledávali místo kvůli pachům. Jeden byl tady.“ Přešla jsem na to místo, abych ho označila. „Samec. Zbarvení měl typické pro evropského vlka, canis lupus lupus, hrubá, tmavě šedá srst prokládaná pískově hnědou, zvláště kolem čenichu. Druhý stál někde tady.“ Přešla jsem ulici, abych vymezila přibližnou polohu. „Možná šlo o samici, ale nejsem si jistá. Hnědá srst téměř skořicové barvy. Čenich a uši měl černé nebo v barvě velmi tmavé čokolády. Světle žluté oči. Přišlo mi, že by to mohl být vlk někde z oblasti Kaskádového pohoří v Kanadě.“

„George a Brenna,“ doplnil Curran. Pozoroval mě s jistým druhem intenzivního zájmu. „Jimovi nejlepší stopaři. Pokračuj.“

Překročila jsem silnici, abych se dostala na druhou stranu Dead Cat. „Dva kožoměnci tady vkládali tělo do pytle. Obě byly ženského pohlaví. Ta napravo měla průměrnou výšku, atletičtější postavu a popelavě plavé vlasy sestřižené na mikádo. Neviděla jsem jí do obličeje.“ Udělala jsem jeden široký krok doleva. „Tady stála indiánka, lehce při těle. S tmavou kůží, vlasy svázané do dlouhého copu, mohlo jí být kolem čtyřiceti. Pěkná.“

Na to Curran neřekl nic.

„Stráž po obvodu místa činu stála tady.“ Ukázala jsem nalevo. „Tady.“ Otočila jsem se, abych ukázala na další místo. „A jedna přímo tady.“ Bodla jsem prstem k místu, kde mě tehdy zastavil kožoměnec. „Ti dva vzadu vypadali podobně. Tmavovlasí, hispánské rysy smíchané lehce s indiánskými, možná šlo o Mexičany. Byli mladí, mužského pohlaví, menší, podsadité postavy. Jistě by byli velmi rychlí a nebezpeční v boji. Chlapíkovi, který mě zastavil, mohlo být něco mezi pětatřiceti a čtyřiceti, možná to byl čerstvý čtyřicátník. Vojenský sestřih, světle hnědé vlasy, oříškově hnědé oči, výrazné svalstvo, musí zbožňovat posilování. Nepřišlo mi, že by mohl být rychlý jako ti dva, ale měla jsem dojem, že by zvládl unést mě i mulu naráz. Mluvil s přízvukem. S australským nebo z Nového Zélandu. Šetřil si levou paži, možná mu ji někdo nedávno zranil. Chceš, abych ti popsala jejich oblečení?“

Curran zavrtěl hlavou. „Jak dlouho ses tady zdržela?“

„Minutu a půl, možná dvě.“ Přešla jsem silnici k místu, kde Brenna vyštěkla. „Brenna tady našla paži. Myslím, že mohlo jít o končetinu ženy, protože rukáv měl světlou barvu a lehce se třpytil. Nějaká látka s kovovými odlesky, možná rukáv blůzy nebo večerní róby. Chlap by si na sebe něco takového nevzal, pokud by neměl zálibu v provokativních oděvech.“

„Pověz mi o Jimovi.“

„Jednoduše se zhmotnil ze tmy přímo tady. Velmi dramaticky.“ Zdvihla jsem hlavu. „Aha. Pravděpodobně seskočil z balkónu.“ V hlavě jsem si znovu přehrála tehdejší konverzaci. „A to bylo všechno. Neměla jsem přístup k tělu a nepodařilo se mi získat bližší detaily.“

Curranův výraz vypadal podivně. Nebezpečně se blížil obdivu. „To není špatné. Je to přirozený talent, nebo tě v Řádu naučili nějaké triky pro posílení paměti?“

Pokrčila jsem rameny. „V Řádu ne. Může za to otec. A není to úplně dokonalé. Obvykle se mi podaří při nákupu zapomenout na nejdůležitější věc na seznamu. Ale jsem trénovaná, abych dokázala zhodnotit situaci kvůli případným rizikům, a sedm kožoměnců uklízejících mrtvolu uprostřed noci mi přijde jako dost nebezpečná věc. Se svěřováním se je teď řada na tobě.“

„Dohoda je dohoda.“ Curran vstoupil na silnici se mnou. „Nezabili ji tady. Pach krve není silný a země od ní není zamazaná, ale špinavá. To znamená, že ji nikdo z vozovky ani neuklízel. Tělo rozřezali nejméně na šest kusů. Tohle místo si vybrali proto, že jedna z našich kanceláří je pouhých osm bloků odsud. Nejbližší možná lokace, kam se mohli dostat, aniž by narazili na hlídku. Byli tady alespoň tři a podle pachu to nebyli lidé. Nevím, co jsou zač, ale jejich pach se mi nelíbí.“

Začínalo to být čím dál lepší.

„Kromě toho už není nic moc, co bych ti mohl říct. Až na to, že Jim si s sebou vzal nejlepší odklízecí tým. Znám každou osobu, kterou jsi mi předtím popsala. Jsou ve svém oboru velmi dobří.“

A ani jeden se mu o tom nezmínil. Otázka za milion dolarů zněla: Proč?

„Ve chvíli, kdy je pomoc Řádu přijata, nemůže být znovu odmítnuta,“ pověděla jsem mu. „Teď jsem součástí vyšetřování. To znamená, že budu muset přijít na vaše území a začít pokládat nepříjemné otázky.“

„Taky bych se rád na něco zeptal.“ Curranovy oči se zalily tekutým zlatem. Až se mi na zátylku postavily všechny chloupky do pozoru. Opravdu bych teď nechtěla být na Jimově místě. „Dám ti vědět, abychom naplánovali čas jednotlivých výslechů.“ Otočil se a odkráčel, nechal mě stát uprostřed ulice. Pán šelem, muž povznesený nad běžné věci, jakými bylo poděkování nebo rozloučení se.

Jak jsem kráčela zpátky do civilizace, uvědomila jsem si, že to bylo poprvé během toho půl roku, co Currana znám, kdy jsme zvládli normálně konverzovat a rozloučit se, aniž bychom chtěli jeden druhého zabít. Připadalo mi to velmi, velmi znepokojivé.

7.

Před dveřmi bytu na mě čekal malý balík v hnědém papíře. Zastavila jsem se a na okamžik se zamyslela, jak to, že ho u všech bohů ještě nikdo neukradl. Byt zděděný po Gregovi sice nebyl situovaný v nejhorší části města, ale ta nejlepší to také nebyla. Můj poručník na bezpečnost nehleděl. Byt koupil, protože se nacházel blízko pobočky Řádu.

Zamračila jsem se na balík. Ležel na špinavé podlaze před mými novými dveřmi. Ty staré se musely vyměnit, poté co jimi proletěl démon. Mezi sousedy jsem si vybudovala slušnou reputaci jako ta „šílená potvora s mečem, která žije v třicet dvojce bé“, pověst, kterou jsem si pečlivě udržovala, ale i tak by měl nehlídaný balík zmizet během několika vteřin, jakmile se dotkne země.

Možná v něm byla nastražená výbušnina.

Vytáhla jsem Zabíječe. Světlo procházející skrze špinavé okno nade mnou problesklo na matném, téměř bílém kovu šavle a ozdobilo čepel perleťovým svitem. Dloubla jsem do balíku špičkou zbraně a pak se přikrčila, jen tak pro případ.

Nic.

Balík tam stále tiše ležel. Jistě, jistě. A ve chvíli, kdy ho zvednu, z něj vyraší čepele a rozřezají mi ruce na cucky.

Přidřepla jsem, přeťala šňůru držící papír a opatrně ho odhrnula stranou. Pod ním na mne vykouklo zelené hedvábí a kartička. Zvedla jsem ji. Prosím, zavolej mi. Saiman.

Polohlasně jsem zaklela a vzala balík dovnitř do bytu. Světélko na záznamníku neblikalo. Žádné vzkazy. Žádná zpráva od Dereka.

Roztrhala jsem papír a vysypala obsah balíku na postel. Světle fuchsiové kalhoty, zelené nazouvací střevíce a ao dai. Dlouhý, splývavý oděv vietnamského původu na půli cesty mezi šaty a tunikou. Oblečení vypadalo nádherně, zvlášť ao dai, vyrobené z kapradinově zeleného hedvábí, obroubeného světlejší zelenou a drobnými fuchsiovými skvrnkami.

Popadla jsem telefon a vytočila Saimanovo číslo.

„Ahoj, Kate.“

„Které části věty: ‚Neplánuj si rande,‘ jsi nerozuměl?“

Ze sluchátka se ozvalo téměř nepostřehnutelné povzdechnutí. „Pokud ses podobných Her nezúčastnila, je velmi těžké popsat ti tamní atmosféru. Je to velmi drsné místo, neobyčejně násilné. Na obvyklé hranice normálního rozumu se tam nehraje. Ti s chladnější hlavou obvykle moc dlouho nevydrží a všichni jen hoří touhou ukázat svou fyzickou zdatnost. Jsi přitažlivá žena. A kdyby ses tam objevila oblečená jako včera v noci, zaplavili by nás lidé, kteří by tě chtěli vyzvat na souboj. Myslím, že se oba shodneme na tom, že není nutné přitáhnout k sobě tolik pozornosti.“

V tom jsem mu musela dát za pravdu.

„Vybral jsem ty šaty s mimořádnou péčí,“ oznámil mi. „Nebudou tě ani v nejmenším omezovat v pohybu. A když si je vezmeš na sebe, budeš vypadat mnohem méně jako osobní strážce a víc jako…“

„Trofej?“

„Společnice. Prosím, buď rozumná, Kate. Zahraj si na Emmu Peelovou pro mého Johna Steeda (Narážka na ústřední dvojici hrdinů známého britského seriálu o superšpionech (pozn. překl.).). Jedinou noc.“

Neměla jsem ponětí, kdo ta Peelová nebo Steed jsou.

Saimanův hlas se ztišil, nabral na teplé sametovosti. „Jestli se cítíš nepříjemně, chápu to. Vždycky můžeme znovu projednat podmínky naší dohody.“

Do slova „projednat“ vložil tolik sexuálního náboje, že by se začervenala i profesionální prostitutka.

„Dohoda je dohoda,“ odtušila jsem. Bude lepší, když svou část splatím tady a teď. Být dlužná Saimanovi se mi rozhodně ani trochu nelíbilo a on to věděl. Opět zahnaná do kouta.

„Zelená ti sluší,“ odtušil Saiman smířlivě. „A ao dai jsem nechal ušít přímo na tebe. Mělo by ti sedět.“

O tom jsem nepochybovala. Pravděpodobně se ve mě proměnil a vyzkoušel si ho. „Pokusím se.“

„Vyzvednu tě v deset. A Kate, možná kdybys použila trochu make-upu…“

„Nechceš mi pomoct i s výběrem spodního prádla?“

Sarkasmus v mém hlase zjevně vůbec nezaznamenal. „To bych velmi rád. I když bych tě nejradši viděl v podprsence balkonového střihu, obávám se, že pro tuhle příležitost si budeš muset vzít bezešvou bez ramínek s pěnovou výztuží, protože ten oděv je přes prsa trochu užší. Možná bych mohl zajít k tobě a podívat se, co máš k dispozici…“

Zavěsila jsem. Zkouška prádla se Saimanem. Ani v jeho nejdivočejších snech.

* * *

O osm hodin později jsem vystoupila ze Saimanova auta na parkoviště před Arénou a přemýšlela o tom, že by mohl mít pravdu. I když zelené hedvábí obepínalo mou hruď a nenechávalo nikoho na pochybách, že jsem žena, oděv se směrem dolů rozšiřoval. Ao dai po stranách rozdělovaly dva rozparky, které končily tak tři centimetry pod vysokým pasem volných kalhot. Rukávy se u zápěstí rozšiřovaly dost na to, aby skryly náramky na předloktí, naplněné stříbrnými jehlami.

Naneštěstí jsem neměla kam dát meč. Což bylo v pořádku, nevadilo mi nést ho v ruce.

Saiman mi vychovaně přidržel dveře. Dnes se rozhodl vypadat jako vysoký muž ve středních letech, lehce za zenitem, ale stále štíhlý a elegantní v lesklém tmavém obleku s černým rolákem. Rysy měl výrazné a dobře formované. Patricijský nos, silnou bradu, široké čelo a bledě oříškové oči pod mohutným bílým obočím. Platinově šedé vlasy mu vroubily tvář v pečlivě zastřižené hřívě. V pravé ruce držel dlouhou černou hůl zakončenou hlavicí v podobě stříbrné dračí hlavy.

Vyzařovala z něj aura bohatství, vylepšovala jeho vzhled jako vrstva leštěného laku. Byly z něj cítit peníze a prestiž. Jeho hlas by se dal přirovnat ke zvukové obdobě drahé kávy. Hutný, hladký a lehce nahořklý. „Kate, obávám se, že meč budeš muset nechat tady.“

„Ne.“

„Kromě Jámy jsou zbraně všude jinde v Aréně zakázané. Nedostala by ses ani dovnitř.“

Kruci.

Povzdechla jsem si a položila Zabíječe do mezery mezi předními sedadly. „Zůstaň tady, buď hodný a hlídej auto.“

Saiman zavřel dveře. „Tvá zbraň má vlastní vědomí?“

„Ne. Ale ráda předstírám, že ano.“

V Saimanově ruce cvaknul dálkový ovladač. Auto odpovědělo zvláštním zvonivým zvukem.

„Co to bylo?“

„Můj bezpečnostní systém. Teď bych nikomu nedoporučoval, aby se auta dotýkal. Půjdeme?“ Nabídl mi rámě. Položila jsem ruku na jeho paži. Dohoda byla dohoda. Na jednu noc mu budu dělat trofej.

Alespoň jsem tak vypadala. Zkroutila jsem si vlasy vzhůru na temeno a do uzlu jsem zabodla několik zesílených dřevěných hůlek, abych ho udržela na místě. Dokonce jsem si na tvář nanesla i trochu make-upu v barvě ao dai. Už ty šaty mi dodávaly na exotičnosti, ale řasenka a tmavé oční stíny mě rázem zařadily do skupiny „fascinující“. Možná nikdy nebudu krásná, ale dokázala jsem uchvátit.

Uprostřed obrovského parkoviště stála ohromná budova. Oválná, třípatrová a postavená z cihel, táhla se do noci v nekonečné šířce. Stavby téhle velikosti byly v Atlantě dost vzácné.

Něco na tomhle místě mi přišlo povědomého. „Nebývalo tady předtím něco jiného?“

„Cooler. Dřív tu stával bruslařský stadion. Samozřejmě jsme provedli určité změny…“

To množné číslo se mi pořád převalovalo v hlavě. „Ty jsi členem Společnosti, Saimane?“

„Ne. Ale Thomas Durand ano.“ Ukázal elegantním gestem ruky na svou novou tvář.

Nejenže jsem hodlala navštívit nelegální turnaj oblečená jako šlapka, ale můj doprovod ho kus vlastnil. Skvělé. Jelikož to zahrnovalo sázení a nelegální zápasy, ještě mi chybělo, abych sehnala drogy a luxusní prostitutky, a repertoár by měli kompletní. Povzdechla jsem si a snažila se předstírat, že mé denní zaměstnání nezahrnuje zabíjení všeho možného.

„Máš ve vlasech ukryté čepele?“ zeptal se Saiman.

„Ne. Dávat si na hlavu ostré věci není zrovna dobrý nápad.“

„Proč ne?“

„Za prvé, někdo tě může udeřit do hlavy a vrazit ti je do lebky. A za druhé, nakonec bys ty čepele stejně musel vyndat. A já rozhodně nemám potřebu dramaticky vytáhnout své zbraně z vlasů, polovinu si jich přitom uříznout a skončit s obrovskou lysinou.“

Asi devadesát metrů od Arény se k nebi tyčila dřevěná věž, dostatečně blízko, aby dokázala zasypat střechu budovy deštěm střel z kulometů a cheirobalist, jimiž se ježila plošina na jejím vršku. Lidé obsluhující zbraně na sobě měli nezaměnitelné černočervené uniformy.

„Rudá garda?“

„Ano.“

„Koukám, že se krvavé sporty vyplácejí.“ Jinak by si pořadatelé tohoto skromného setkání nebyli schopní dovolit najmout nejdražší stráže ve městě. Pár rudých gardistů jsem znala a výplatu si zasloužili. Před několika lety jsem zvažovala, že bych se k nim kvůli stálému přísunu peněz připojila, ale jejich pracovní náplň byla příšerně nudná.

„Koloseum, pýcha a radost Říma, dokázalo pojmout padesát tisíc lidí.“ Saiman si dovolil drobný úsměv. „Padesát tisíc diváků v době, kdy byl považován za nejefektivnější způsob dopravy kůň. Ano, krvavé sporty se vskutku vyplácejí. A také přitahují osoby, které rády porušují pravidla, takže gardisté hlídají jak vnější prostor, tak vnitřní, kde se utkání odehrávají. Zvlášť se soustřeďují na spodní patro obklopující Jámu, kde se bojuje. Jsou tam umístěny ubikace bojovníků a Společnost netoleruje žádné rozmíšky mimo Jámu.“

Což znamená, že se můj večer právě dost zkomplikoval. Připojit se k Saimanovi, uniknout mu za pomoci nindža schopností, které jsem neměla, dostat se skrze nejlepší stráže v Atlantě, projít přízemím plným gladiátorů, najít tmavovlasou dívku, předat jí vzkaz a vrátit se dřív, než začne Saiman tušit, že se děje něco nekalého. Brnkačka. To zvládnu i ve spánku. Znovu jsem pocítila chuť dát Derekovi pěstí.

Překročili jsme půl metru širokou, zářivě bílou čáru namalovanou na dlažbě.

„K čemu tady ta čára je?“

„Teď se nacházíme pod ochranou Gardy,“ odpověděl Saiman. „Jakmile jsme uvnitř prostoru ohraničeného čárou, starají se o naše bezpečí… do jisté míry. Za čárou jsme odkázáni sami na sebe.“

„Už někdo na parkovišti zemřel?“

„Kdybys nebyla agentkou Řádu, řekl bych, že během posledního měsíce se staly dva takové případy. Ale jelikož jí jsi, budu muset tvrdit, že se nic nestalo,“ počastoval mě Saiman diskrétním úsměvem. Ušetři mě, prosím.

Zamířili jsme vstříc jasně osvětlenému vchodu, hlídaném čtyřmi rudými gardisty. Dva drželi v rukou automatické zbraně, zbylí dva v nich třímali čínská kopí ozdobená standartami z temně rudého hedvábí.

Zvláštní výběr zbraní, ale slušelo jim to.

Prošli jsme kolem nich a vstoupili do úzkého klenutého vchodu, přecházejícího v širokou chodbu. V cestě nám stála žena, mezi dvěma gardisty, kteří vypadali, že žijí jen proto, aby využili každé šance nasadit si na záda dvacetikilový batoh, vběhnout do lesů a vyhodit do povětří základnu lupů. Jejich velitelka byla o něco vyšší než já, o chlup štíhlejší, oděná do světle hnědé kožené vesty a ozbrojená rapírem. Pravou ruku nechávala holou, ale levou jí chránila silná kožená rukavice. Čepel rapíru se leskla smaragdově zeleně, jako by ho někdo vykoval z lahvového skla. Deset ku jedné, že šlo o kouzelnou zbraň.

Ještě jednou jsem si ženu prohlédla, tentokrát od hlavy až k patě, a pořádně. Krátké zrzavé vlasy. Jasné šedé oči. Zadívala jsem se do nich a spatřila v nich náznak neoblomného charakteru.

„Rene. Je mi potěšením, ostatně jako vždycky.“ Saiman zopakoval trik s vykouzlením předmětů ze vzduchu a předal jí dva úzké, papírové obdélníky.

Rene je počastovala krátkým pohledem, vrátila je Durandovi a poněkud teritoriálním způsobem si mě změřila. Dávala mi jasně najevo, že ji ao dai ani na vteřinu neošálilo. „Snažte se nikoho uvnitř nezabít.“

„Pokud odvedete svou práci pořádně, nebudu muset.“

A nechala jsem Saimana, ať mě odvede chodbou hlouběji do budovy. Naklonil se ke mně a důvěrným hlasem mi sdělil: „Rene je…“

„Šéf místní bezpečnosti.“

„Její meč…“

„Je očarovaný, pravděpodobně má na čepeli jed a ona s ním umí nepřirozeně rychle zacházet.“

„Ty už jsi ji někdy potkala?“

Zašklebila jsem se. „Rapír je zbraň duelantů, je určený pro boj jednoho proti jednomu. Při jeho používání je nutná preciznost. Snažíš se dva a půl centimetru širokou čepelí propíchnout životně důležité orgány a cévy. Ale obyčejný rapír by nezastavil například rozzuřeného kožoměnce. Rozsah poškození je příliš malý, takže aby je mohla Rene účinně zastavit, musí zbraň být otrávená nebo obdařená magií, a navíc s ní musí umět udeřit velmi rychle, aby stihlo zaklínadlo nebo jed zafungovat. Mám pocit, že půjde spíš o jed, protože na levé ruce nosí rukavici, což znamená, že se čepele nechce dotýkat holou kůží, ani když je u moci tech. Mám pravdu?“

„Ano.“ Saiman vypadal trochu udiveně.

Renein rapír pravděpodobně fungoval na stejném principu jako Zabíječ. Má šavle doutnala v přítomnosti nemrtvých a dokázala rozpouštět jejich tkáně. Pokud bych ji nechala v těle nemrtvého dostatečně dlouho, byla schopná rozložené maso vstřebat. Naneštěstí jsem k tomu většinou neměla čas, takže se po delší době boje čepel ztenčovala a zvyšovalo se riziko, že se zbraň zlomí. Občas jsem tím pádem musela šavli nakrmit. Vsadila bych slušnou část platu, že se Rene musela o rapír starat podobně.

Zamířili jsme za roh, vyšli po úzkém schodišti a vkročili do jiného světa. Podlahu pokrývaly dlaždice v italském stylu v barvě rzi a písku, rozložené do propracovaného vzoru větších a menších šachovnic. Napravo světlé, broskvově oranžové zdi zdobily výklenky mezi kopími bambusů zasazených do těžkých keramických květináčů. Nalevo zeď vroubila řada vysokých oblouků, všechny zakrývaly těžké, rezavě hnědé závěsy. Prostor mezi jednotlivými oblouky lemovaly ozdobné vílampy, zatím tmavé, jelikož ve vzduchu chyběla magie, jež by je poháněla. Na stropě se pomalu otáčelo tucet větráků, jejich lampy prosvětlovaly chodbu měkkým, uklidňujícím světlem.

Skrze závěsy k nám pronikal monotónní šum scházejících se lidí. Ocitli jsme se na třetím podlaží.

Magická vlna zalila svět a odřízla přívod elektřiny. Lampy zablikaly a zhasly. Větráky se lenivě zastavily a podél zdí vzplálo v pokroucených skleněných trubicích světlo vílamp, zalilo chodbu bledě modrou září.

Šumem davu na okamžik pronikl hluboký, hrdelní řev. Chraptivý, nelidský zvuk plný strachu, zuřivosti a bolesti. Až se mi postavily chloupky na zátylku. Saiman mě pozoroval, zvědavý na mou reakci. Na tváři se mu usadil poněkud domýšlivý výraz.

Rozhodla jsem se zvuk ignorovat. „Kam míříme teď?“

„Na vyhlídku pro VIP. Jestli si vzpomínáš, zmiňoval jsem se, že bych potřeboval znát tvůj profesionální názor, a členové týmu, který bys měla posuzovat, se tam obvykle před bojem scházejí.“

„Který tým to bude?“ zeptala jsem se a připomněla si, že mám v levém chrániči na zápěstí složený Derekův vzkaz. Předej ho Livii z týmu Smrtonošů…

„Smrtonoši.“

To jsem si mohla myslet.

8.

Vyhlídkové patro mohlo být plné tak možná z třetiny. Většina světla vycházela ze shluků svící plápolajících na malých kulatých stolcích. Za stoly nabízela srpkovitá okna sahající od podlahy až ke stropu výhled na parkoviště a město utopené v temnotě.

Jak jsem kráčela vedle Saimana k našemu stolu u okna, prohlížela jsem si osazenstvo sálu. Dohromady šestnáct lidí. Tři osobní strážci, čtyři ženy, dvě z nich tmavovlasé, ale ani jedna nepřipomínala bojovnici.

Pohled mi sjel na muže sedícího o dva stoly vedle a cítila jsem lehký šok, jako by mě po paži pohladil nabitý drát. Byl mohutný, mohl měřit tak sto osmdesát centimetrů. Oblečení měl z měkké, šedivé kůže, většinu z něj však zakrýval hrubý, jednoduchý plášť. Dlouhé tmavé vlasy mu spadaly na ramena.

Zahleděl se na mě a sledoval mě celou dobu. Ze světle modrých očí mu vyzařovala moc. Seděl lehce, uvolněně a přátelsky. Ale cosi z něj čišelo. Síla a příslib, že by byl schopný dopustit se neuvěřitelného násilí. Věděl s naprostou určitostí, že by zvládl zabít všechny lidi v téhle místnosti za několik vteřin, a to vědomí samotné mu stačilo. Nemusel si nic dokazovat.

Před sebou měl sklenici s čirou tekutinou. Voda, nebo vodka? Pokud šlo o vodu, znamenalo to, že chce zůstat střízlivý. Větší hrozba.

Saiman mi odsunul židli a čekal, že se posadím, ale to bych musela k muži sedět zády. „Druhou židli,“ zamumlala jsem. Ten člověk na mne neustále hleděl.

„Co prosím?“

„Tu druhou židli.“

Saiman poslechl, uhlazeně přešel na druhou stranu stolu a nabídl mi židli tam. Posadila jsem se. On o okamžik později také.

Číšník ladně doplachtil až k nám a znemožnil mi výhled. Saiman si objednal koňak. „A pro dámu?“ chtěl vědět obsluhující. Saiman otevřel pusu, ale přerušila jsem ho.

„Vodu, bez ledu.“

Saiman ústa zase zavřel. Číšník si to odkvačil v dál a znovu odhalil tmavovlasého muže, který se nepatrně přesunul, aby nás mohl pozorovat z lepšího úhlu. Díval se na mě, jako by se mi snažil něco najít ve tváři. Zatvářila jsem se jako osobní strážce, velmi výrazně. Přesně tak. Klidně se na Saimana dívej, ale dotkneš se ho, a rozdrtím ti krk.

„Není důvod, aby sis hrála na mého bodyguarda,“ ujistil mě Saiman.

„Není důvod, aby sis hrál na to, že tady máme rande.“ Byla to věc principu. Kdyby někdo Saimana oddělal ve chvíli, kdy sedím jen půl metru od něj, musela bych vyhodit zbraně z okna a dát se na farmaření.

„Nemůžu si pomoct. Vypadáš jednoduše fantasticky.“

„Je tohle ta část, kdy bych měla omdlévat blahem?“

Muž vstal a zamířil k nám. Musel měřit nejméně sto devadesát centimetrů. Nelíbilo se mi, jakým stylem se pohybuje. Hladce, jako by klouzal místností na tekutých kloubech. Šermíř. Výjimečně talentovaný šermíř vzhledem k tomu, že se dokázal pohybovat s neuvěřitelnou elegancí navzdory své velikosti. Vysoký, pružný a smrtící.

Saiman si povzdechl. „Riskuji, že to možná bude znít hrubě, ale pokoušet se ti dvořit je jako hrát basketbal s dikobrazem. Žádný kompliment nezůstane nepotrestán.“

„Tak s těmi lichotkami přestaň.“

Mladý muž se zrzavými vlasy vešel na vyhlídku a svižně kráčel sálem. Šermíř se zastavil v půli kroku. Mladík se k němu přiblížil, něco tiše pronesl a poté ustoupil do strany. Choval se k němu s úctou, jaká se prokazuje nadřízenému důstojníkovi. Šermíř se na mne naposledy krátce zadíval a odkráčel.

Saiman se tlumeně uchechtl.

„Nevím, co je na tom směšného.“

Číšník dorazil i s nápoji. S vodou ve štíhlé, vysoké sklence a Saimanovým koňakem v těžké číši z broušeného křišťálového skla. Saiman ji sevřel v dlani, aby tmavě jantarovou tekutinu zahřál. Držel si ji blízko u těla, aby mu k obličeji mohla stoupat vůně.

„Pozornost mužů bys očekávat měla. Jsi okouzlující žena. Nebezpečná. Fascinující. A když tě někdo vidí v mé společnosti, vyplývají z toho pro tebe určité výhody. Jsem atraktivní, úspěšný, respektovaný. A také velmi bohatý. Má pověst v téhle určité branži je nepřekonatelná. Tvá krása a mé postavení vytvářejí přitažlivé spojení. Myslím, že zjistíš, že tě muži tady považují za velmi atraktivní. Mohli bychom být ohromný pár…“

Protáhla jsem si zápěstí, vytáhla z náramku jednu ze stříbrných jehel a podala mu ji.

„Co to je?“

„Jehla.“

„A co bych s ní měl dělat?“

Vyloženě si o to řekl. Bylo to až příliš jednoduché. „Abys s ní mohl prasknout to své nafouknuté ego. Začíná tu být poněkud těsno.“

Dveře na vyhlídku se otevřely a dovnitř vstoupili dva muži. Ten víc nalevo převyšoval druhého. Vysoký a mohutný, vlasy měl střižené nakrátko, že spíš připomínaly strniště na hlavě. Držel se vzpřímeně, jako by spolkl pravítko. Na sobě měl černé kalhoty, obrovské boty a nic víc. Zakroucené spirály tetování s kmenovými motivy mu šplhaly po pažích, obtáčely se mu kolem hrudníku a zad a pokrývaly i krk. Precizní a uhlově černé, jako by je někdo nakreslil smolou. Spousta pracně použitého inkoustu. Zajímavé bylo, že všechna měla stejnou barvu.

Vedle něj kráčel muž s vlasy tak sytě blonďatými, že připomínaly citron. Měl je zastřižené v úrovni brady, ale jinak mu kolem hlavy létaly v neuspořádané změti. Zvláštní druh účesu pro muže, ale nějak ho zvládal nosit, aniž by působil zženštile.

„Tady je máme.“ Saiman se opřel pohodlně do židle.

„Smrtonoše?“ zamumlala jsem.

„Ano. Ten tmavý hrubián si nechává říkat ‚Cesare‘. Světlovlasý je Mart.“

„A jak se jmenují doopravdy?“ Pokud to někdo bude vědět, tak Saiman.

„Nemám tušení.“ Saiman usrkl z koňaku. „A to mi dělá starosti.“

Dvojice se začala přibližovat k našemu stolu.

„Měla bych se dívat po něčem určitém?“

„Chtěl bych vědět, jestli jsou to lidé.“

Zaměřila jsem se na Marta. Trenčkot, který nosil nezapnutý, odhaloval jeho štíhlou, téměř kostnatou postavu a cosi, co by se dalo s trochou snahy přirovnat k úboru lupiče-eskamotéra. Jednoduchý černý oblek mu lnul k tělu jako druhá kůže a na nohou měl měkké boty stejné barvy. Kdyby neměl oděv tak obtáhnutý, asi bych přehlédla, jak se mu svaly na nohou napjaly. Skočil a dopadl do lehkého podřepu na náš stůl.

Perfektní smysl pro rovnováhu. Nohy mu při odrazu ani trochu nepodjely, a když dopadl na špičky, stůl se téměř nepohnul.

Mart se díval přímo před sebe, takže jsem si mohla dobře prohlédnout jeho ostře řezaný profil. Modré oči, velmi světlé, obroubené kroužky šedé, ale nepopiratelně lidské. Dobrá stavba kostí, mužná, bez viditelnější slabiny. Pevná postava, úzká ramena a boky, kosti pokryté štíhlými svaly. Dlouhé ruce a nohy, díky nimž musel mít velký dosah při boji. Žádný podivný pach. Připadal mi lidský, ale ještě jsem nezažila, aby se Saiman zmýlil. Cosi na něm mě zarazilo, ale co přesně?

Když máte pochyby, dloubněte do vosího úlu tyčkou a sledujte, co se z něj vyrojí. Zatleskala jsem mu. „Nevěděla jsem, že v Jámě mají tak pěkné roztleskávačky. Můžeš to zopakovat ještě jednou, tentokrát s poněkud větším nadšením?“

Mart se ke mně otočil a bez mrknutí oka mě upřeně pozoroval. Bylo to jako dívat se do očí sokola. Chladná odtažitost a příslib náhlé smrti.

Předstírala jsem, že přemýšlím, a pak jsem luskla prsty. „Už vím, co ti chybí. Bambule se střapci!“

Žádná reakce. Věděl, že jsem ho urazila, ale nebyl si tak úplně jistý čím.

Saiman se uchechtl.

Mart se na mě stále mračil. Kůži měl dokonalou. Až příliš. Bez škrábanců. Bez ranek po holení. Chyběly mu nedokonalosti, náznak pupínků nebo zanesené póry. Jeho kůže připomínala vyleštěný alabastr.

„Co vás přivádí k našemu stolu, pánové?“ Saimanův hlas zněl uvolněně. Ani náznak nervozity. Měl odvahu, to jsem musela uznat.

Potetovaný muž zkřížil paže na hrudi. Byl na pohled trochu vytáhlý, ruce a nohy měl vzhledem k tělu příliš dlouhé. Na pažích se mu rýsovaly svaly, ale spíše šlachovité než objemné. Počastoval Saimana pohledem nemrkajících očí.

„Prohrajete.“ Ta slova pronesl velmi zřetelně, hluboký hlas měl poznamenaný přízvukem, který jsem nedokázala zařadit.

Pomalu jsem se natáhla, abych se dotkla Martovy tváře. Popadl mě za ruku. Téměř jsem nestačila postřehnout, že se jeho ruka pohnula, a o okamžik později už mi svíral prsty v ocelovém sevření. Silný a rychlý. Možná rychlejší než já. To ještě bude zajímavé. Nechala jsem prsty ochablé. „Páni, ty jsi silný.“ Rozhodně byl. A taky se naprosto nekryl. Zajímalo by mě, jestli je dostatečně rychlý na to, aby zablokoval úder mou sklenicí, kdybych ji rozbila a pokusila se mu rozeklané okraje vrazit do hrdla. Lákavá možnost, kterou bych docela ráda vyzkoušela.

„Marte!“ Saimanův hlas práskl jako bič. „Jestli jí ublížíš, zaplatíš za to.“

Mart obrátil hlavu směrem k němu. Velmi zvláštní gesto. Otočil jen hlavu, zbytek těla zůstal nehybný. Pohyboval se jako sova. Nebo možná kočka. Pustil mě. Pravděpodobně mě podcenil, protože ve mně viděl jen ženu v křiklavých šatech.

Na vyhlídku vstoupila tmavovlasá žena. Mladá, nemohlo jí být víc než osmnáct. Podle rysů tváře mohla být doma někde na ulicích indického Dillí: měla hluboké tmavé oči, oválnou, plnou tvář, smyslné rty a tmavé vlasy, které připomínaly vodopád. Oblečené měla obyčejné džíny a tmavé triko s dlouhými rukávy, ale způsob, jakým šla, lehce pohupovala boky a ramena držela vzadu, aby vynikla její prsa, mi našeptával, že obvykle chodí v sárí. Exotická indická princezna. Všichni muži v místnosti se za ní ohlíželi. Tři ku jedné, že tohle byla slavná Livie, které chtěl Derek poslat vzkaz. Neměla jsem problém představit si, že by mohla způsobit ztrátu zdravého rozumu u mladého vlkodlaka mužského pohlaví.

Došla až k našemu stolu, zastavila se metr nebo dva od něj a zrak sklopila k zemi. „Asaan,“ zamumlala k Martovi. „Paní vás chce vidět.“

Tetovaný muž obnažil zuby. Narušila jim zastrašovací techniku.

Žena submisivně sklonila hlavu.

Za okamžik Smrtonoši odejdou a s nimi se vytratí i možnost, že bych mohla předat Derekův vzkaz. Co budu dělat?

Naproti se dvě ženy omluvily a zamířily do rohu sálu, kde menší cedule ukazovala k toaletám.

„Potřebuju si odskočit!“ prohlásila jsem možná až příliš nahlas a upřeně se zadívala na tmavovlasou ženu. „Pojď se mnou, nechci jít sama.“

Dívala se na mě, jako bych snad mluvila čínsky. Ty hloupá, pitomá holko.

„Nechci tam jít sama,“ zopakovala jsem. „Mohli by tam být úchylové.“

Tetovaný trhnul hlavou k toaletám. Povzdechla si. „Tak dobře.“

Jak jsme se od nich vzdalovali, zaslechla jsem hlas tmavovlasého. „Až umřeš, tvá žena bude křičet.“

„To má být výhrůžka?“ pousmál se Saiman.

„Slib.“

Vkročili jsme na toalety. V okamžiku, kdy se za námi zavřely těžké dveře, otočila se k odchodu. „Vidíte, a je to. Pokud nechcete, abych vás držela za ruku, až budete sedět na záchodě, budu muset jít.“

„Jsi Livie?“

Zamrkala. „Ano.“

„Jsem Derekova kamarádka,“ pověděla jsem jí.

Jméno na ni zapůsobilo jako úder do žaludku. Ucouvla dozadu. „Vy znáte Dereka?“

Z chrániče na zápěstí jsem vytáhla vzkaz. „To je pro tebe.“

Vytrhla mi ho z ruky a přečetla si ho. Oči se jí rozšířily. Zmačkala ten kus papíru a vyhodila ho do kulaté díry v mramorovém pultu.

„Máš potíže?“

„Musím jít. Jestli se s vámi zdržím příliš dlouho, potrestají mě.“

„Počkej,“ popadla jsem ji za předloktí. „Můžu vám pomoct. Řekni mi, co se děje.“

„Nemůžeš udělat nic! Jsi jenom děvka!“ Livie se mi vytrhla tak prudce, až mi pod rukou povolila látka jejího rukávu. Rozrazila dveře a odkráčela pryč.

Někdy nastanou chvíle, kdy tvrdá mentální disciplína přijde vhod. Pomáhá člověku, když se brodí kanálem, kde mu lidské exkrementy sahají ke stehnům, a seká do neustále se regenerujícího impalského červa. Také mu zabrání, aby ječel na dva mladé idioty, kteří se snaží spáchat sebevraždu tím, že si proti sobě poštvou Smrtonoše a odmítají jakékoliv pokusy o záchranu.

Ten vzkaz. Zahodila ho. Dala jsem Derekovi slovo, že ho nebudu číst, dokud jí ho nepředám, a jelikož si ho přečetla a pak vyhodila, mohl si ho teď přečíst kdokoliv. Technicky vzato jsem byla z obliga a už mi nic nebránilo zjistit, co jí chtěl.

Dvě ženy, které jsem předtím viděla vejít na záchod, vyšly z kabinek a pokračovaly v diskusi o něčím bicepsu. Prošly kolem a před zrcadlem si začaly upravovat už tak dokonalý make-up.

Zopakovala jsem si v duchu své důvody. Byly možná trochu nepřesvědčivé, ale v téhle chvíli mi to bylo jedno.

Přistoupila jsem k pultu a vrazila ruku do díry. Prsty jsem prohrábla změť mokrých papírových ručníků.

Dámy se na mě zadívaly, jako by mi na hlavě najednou vyrašil lustr.

Počastovala jsem je vlídným úsměvem, ruku stáhla a zadívala se do otvoru. Krátký, široký koš plný odhozených papírových ručníků. Mohla bych tam naslepo lovit celý den a ke vzkazu se nedostanu. Pult byl možná z mramoru, ale skříň pod ním byla kovová a ke koši v ní vedla malá dvířka. Popadla jsem kliku. Zamčeno.

Dvojice žen se rozhodla, že ignorovat mě bude nejprozíravější možnost, jak se zachovat, a vrátila se ke konverzaci týkající se bicepsů.

Zadívala jsem se na zámek. Páčení se mi nikdy zrovna nedařilo. Na druhou stranu jsem ale byla expert na rozbíjení čehokoliv.

Trochu jsem couvla dozadu, abych si vytvořila místo. Bylo dobře, že je pult relativně vysoko. Nízké kopy se nedaly provádět s takovou silou. Udělala jsem krok dopředu a brutálně do dveří ze strany kopla. Kov zaduněl jako tympán, sice se pod sílou úderu zkroutil, ale vydržel.

Ženy ztuhly.

Zasadila jsem do prohlubně ve dvířkách další kopanec. Prásk.

Hodné dveře. Prásk.

Konečně se dveře otřásly a sjely dolů, udeřily se zaduněním do podlahy. Usmála jsem se na zhrozené obličeje dam. „Spadl mi tam zásnubní prstýnek. Víte, jak to je. Holka udělá pro diamant cokoliv.“

Spěšně opustily prostor toalet.

Vytáhla jsem koš ven a začala se jím prohrabovat. Papírový utěrák, papírový utěrák, použitý tampon… fuj. Kdo dával použité tampony do koše na papírové ubrousky? Ano, tady je.

Rozvinula jsem pomačkaný vzkaz. „U Red Roof Inn, dnes, v ten samý čas.“

Kousky informací se mi v hlavě konečně začaly skládat dohromady. Dívka dech beroucí krásy v područí týmu smrtících gladiátorů, kteří pravděpodobně ani nebyli lidé. Mladý vlkodlak s přehnaně vyvinutým ochranitelským instinktem. Derek se nám zamiloval. Nic menšího by ho nedonutilo porušit Curranovy zákony. Plánoval, že ji zachrání. A byl na nejlepší cestě, aby ho někdo vykastroval.

Dobře, takže v kolik by to tak mohlo být a kde se nacházela nejbližší Red Roof Inn? Red Roof Inn byl název řetězce hotelů, který pravděpodobně jako jediný stále zůstával aktivní. Střechu kterékoliv jejich budovy nabarvili na červeno, okamžitě se tak dalo identifikovat místo, kde jste si na noc mohli pronajmout pokoj. Problém tkvěl v tom, že jsem neměla sebemenší představu, kde by se v téhle části Atlanty mohl podobný podnik nacházet.

Smrtonoši mi připadali jako paranoidní sebranka, typ týmu, který všude přichází a odchází společně. Kdybych byla v jejich kůži, odjela bych z místa turnaje krátce poté, co se odehraje poslední zápas dne. Také drželi Livii zkrátka. Její nepřítomnosti by si všimli po velmi krátké době. Derek je možná idiot, ale idiot s bystrou myslí. Uvědomuje si to. Potká se s ní někde blízko odjezdové trasy. V nejlepším případě si popovídají a ona se vrátí. V nejhorším bude mít připravené vozidlo a společně utečou. Což by mohlo skončit neštěstím.

Kopla jsem koš zpátky pod desku a opřela o něj dveře, abych zakryla díru. Pak jsem si urovnala šaty a vyšla z toalet ven.

Saiman seděl sám. Když jsem se objevila, zdvihl jedno obočí. To gesto převzal ode mne. Byl naštvaný. Ale ne natolik, aby při mém příchodu vstal.

„Ještě minutu, a už bych od týmu manažerů požadoval záchrannou výpravu,“ oznámil mi.

„Ty jsi tady manažer.“

„Ne, já to tady vlastním.“

Zásah do černého. „Co máš za konflikt se Smrtonoši?“

„Myslím, že sis špatně vyložila povahu naší dohody.“ Nabídl mi rámě. „Výměnou jsem po tobě požadoval zhodnocení týmu. Ty jsi ta, která má povinnost předat mi veškeré informace, a ujišťuji tě, že jenom hořím touhou slyšet tvůj názor. Jsem zoufale rozechvělý nedočkavostí.“

„Rozechvělý?“

„Zajisté. Mám tě doprovodit k našim sedadlům?“

Povzdechla jsem si a nechala se z vyhlídky odvést. Velice mě unavovalo, že mě všichni ze všeho vynechávají.

9.

Sešli jsme do prvního patra, do dalšího luxusního sálu posázeného klenutými výklenky. Saiman si jeden z nich zdánlivě náhodně vybral a odhrnul těžkou záclonu barvy rzi stranou. Za ní se rozkládal malý balkón. Kruhový, ohraničený pevným ocelovým zábradlím, které mi sahalo až k bokům. K sezení byla k dispozici čtyři křesla čalouněná měkkou látkou stejné barvy jako závěs, postavená blízko sebe. Jako v kině.

Prošla jsem kolem záclony až k zábradlí. Přivítal mě pohled na obrovskou halu, příliš velkou, než aby se dala nazvat místností. Rozlehlý sál obdélníkového tvaru musel být dlouhý nejméně sto čtyřicet metrů. Stěny měl posázené klenutými balkóny, uspořádanými do tří řad. Na každý se vešlo šest až osm lidí, nabízely vždy samostatný východ, který vedl, pokud jsem mohla soudit podle našeho, do široké chodby. Vedení se očividně pokoušelo snížit možnost tlačenic v případě, kdyby se něco pokazilo.

Zdi sahaly dolů až pod úroveň přízemí. Spodní patro nemělo ani balkony, ani sedátka. Holá betonová podlaha se jemně svažovala ke středu, kde ležela oválná aréna vysypaná pískem. Vroubil ji plot ze zátěžového pletiva, na mnoha místech vyztužený ocelovými sloupky. Jáma. Náš balkón vyčníval ze zdi mnohem výrazněji než ostatní, a kdybych se pořádně rozběhla, mohla bych doskočit až k plotu.

Písek uvnitř přitahoval můj zrak. Zadívala jsem se stranou. „Speciální sedadla?“

„Ta nejlepší k mání. I když se nacházíme dost blízko Jámy, jsme tu v relativním bezpečí.“ Saiman ukázal nad nás. Tam vyčkávala padací mříž, zamaskovaná sametovou záclonou. „Zatáhnutím za páku ji mohu spustit. A pak jsou tu samozřejmě i další opatření.“ Ukázal na nejspodnější patro.

Nalevo od nás byl na betonu na otočné plošině usazený E-50, vylepšený těžký kulomet, ovládaný dvěma členy Rudé gardy. Střelné zbraně zrovna nebyly mým koníčkem, ale o téhle jsem něco málo věděla. S oblibou ji používaly Jednotky obrany proti nadpřirozenu, když měly čelit zdivočelému upírovi. Pálila náboje kalibru padesát o rychlosti devět set metrů za vteřinu. Na šest set metrů byl zásah z kulometu smrtelný. Do tři sta metrů dokázala kulka proniknout silným ocelovým plátem, jako by to byl kapesník. Při nejvyšší rychlosti palby spolykal až pět set nábojů za minutu. Samozřejmě se při takovém tempu po prvních několika tisících hlaveň roztavila, ale to bylo v podstatě jedno. Pokud jste nesejmuli upíra během několika vteřin, stejně by vaší mrtvole kulomet moc nepomohl.

Na opačné straně úplně vpravo čekalo jeho dvojče. Cokoliv by se dostalo mezi palbu těchto dvou kulometů, okamžitě by zemřelo. Naneštěstí i nejlepší zbraně byly jen tak dobré jako ti, kdo je ovládali. Kdybych chtěla způsobit potíže, zaměřila bych se nejdříve na kulometčíky.

A pro případ, že by technika selhala, v dalších dvou rozích naproti čekaly doplňkové týmy strážných, jeden s metačem šípů a druhý se širokou směsicí zbraní.

„Vidím, že jste se z incidentu s Andorfem poučili a nechcete ho zopakovat.“

Jestli Saimana překvapila má znalost triviálních faktů ohledně Her, nedal to na sobě znát.

„Nechceme. Ale ujišťuji tě, že se kožoměnců zúčastňuje spousta.“

„Jak to? Pán šelem jim to nezakázal?“

„Dovážíme je z oblastí mimo dosah Smečky. Bojují tady a my je pak pošleme domů dříve, než uplynou ty tři povinné dny.“

Všichni kožoměnci, kteří zabloudili na území Smečky a nepatřili k ní, měli tři dny na to, aby požádali o povolení pobytu na jejím území, nebo je Smečka navštíví a nebude se jim to ani trochu líbit. „To zní docela náročně pro peněženku.“

Saiman se usmál. „Ale stojí to za to. Cena lístků dostatečně pokryje veškeré náklady týkající se bojovníků. Pravé peníze se tady vydělávají na sázkách. Když jde boj dobře, Společnost může získat zhruba půl milionu až sedm set padesát tisíc. Největší příjem vůbec byl při jednom z finálových utkání, tehdy jsme utržili přes dva miliony.“

S příplatkem za riziko jsem já osobně vydělávala jen něco málo nad třicet tisíc ročně.

Upřeně jsem se dívala na písek Jámy. V mysli se budova kolem vytratila. Plot, beton, kulomety i Saiman. Vše se utopilo v oslepujících paprscích slunce, které jasně a neúprosně svítilo do Arény. Slyšela jsem hlučet diváky na dřevěných tribunách, rychlou, úsečnou španělštinu, pronikavý smích žen a chraptivé výkřiky sázkařů vyvolávajících čísla. Cítila jsem za sebou přítomnost svého otce, klidnou a neochvějnou. Uklidňující váhu meče v ruce. Vnímala jsem, jak mi slunce útočí na opálenou kůži, pach krve stoupající z písku.

„Posadíme se?“ zeptal se Saiman a přerušil proud mých vzpomínek. Ještě že tak.

Usadili jsme se. Obrovské závěsy rezavě hnědé barvy se rozestoupily do stran a odhalily dva vchody. Ten napravo někdo natřel jasně zářícím zlatem a jeho dvojče nalevo zase ve veselém odstínu sytě černé.

Saiman se ke mně naklonil. „Bojovníci vcházejí dovnitř Zlatou bránou. Mrtvé odnášejí skrze Půlnoční. Když někdo ‚odejde zlatý‘, znamená to, že vyhrál utkání.“

Dlouhé, hluboké zadunění obrovského gongu se rozlehlo Arénou, vyzývalo diváky k tichosti. Ze Zlaté brány vystoupila žena ve stříbrných šatech.

„Vítejte! Vítejte ve společnosti zasvěcené boji, kde život a smrt tančí na ostří čepelí.“ Na ženu měla hluboký hlas. Čistě se nesl Arénou. „Nechť Hry započnou!“

„Sofie,“ odtušil Saiman. „Producentka.“

Žena zmizela zpátky v útrobách Zlaté brány.

Velká tabule zavěšená na řetězech sjela dolů ze stropu. Na ní byla na bílém papíru vyvedená překrásným písmem dvě jména v dřevěných rámech. RODRIGUEZ VS. CALLISTO. Kurz pod nimi stanovili na –175+200. To znamenalo, že za většího favorita na výhru považovali Rodrigueze. Pokud jste si na něj chtěli vsadit, museli jste vložit 175 dolarů, aby vám k nim na konci přidali sto dolarů. Pokud byste si vsadili na Callisto, a ta vyhrála, dostanete peníze zpátky, a navíc vám ke každým vloženým sto dolarům přidají 200 dolarů navíc.

„Oba bojovníci jsou lidé. Bude to zajímavé jen mírně.“ Saiman mávl rukou nad tabulkou s údaji. „Co Smrtonoši, Kate? Jsem zvědavý, až uslyším tvé hodnocení.“

„Mart i Cesare jsou oba bojovníci, že?“

Saiman přikývl.

„Viděl jsi je někdy krvácet?“

„Cesareho. Během souboje s jaguárodlakem. Utrpěl několik hlubokých škrábanců přes hruď a záda. Marta se zatím nikdo ani nedotkl.“

Přikývla jsem. „Všiml sis, jak má Mart dokonalou kůži?“

Saiman se zamračil. „Barevný odstín kůže má docela rovnoměrný, ale nechápu, kam tím míříš.“

Nepřekvapovalo mě to. Někdo, kdo bral kůži jako modelínu, kterou mohl měnit a formovat dle vlastní vůle, si rozhodně nebude uvědomovat, co perfektní kůže znamená. Slovo „uhřík“ se v Saimanově slovníku nevyskytovalo.

„Obyčejní lidé mají kožní vady. Akné, modřiny, uhříky, ucpané póry, jizvičky. Mart nemá nic z toho. Kůži má nepřirozeně dokonalou a naprosto neporušenou.“

„Možná se rychleji hojí.“

„Už jsem viděla i kožoměnce s jizvami, a to se jim zlomené končetiny zhojí za pár týdnů. Čas se jim zapisuje do kůže stejně jako lidem, Saimane. Nesou si jizvy z tréninků, než se stanou dost dobrými v boji. Ale on na sobě nemá nic. Kdy jsi ho potkal poprvé?“

„Před dvěma měsíci.“

„Takže byl v Georgii od pozdního léta. Viděl jsi, že by se někdy spálil?“

„Ne. Proč?“

„Člověk s tímhle typem kůže by ji měl mít po půl hodině pod atlantským sluncem spálenou hezky do křupava. Tak proč je bělejší než vápno? Viděl jsi ho někdy s jiným typem účesu?“

Skoro jsem cítila, jak se v Saimanově hlavě protáčejí kolečka. „Ne,“ odtušil pomalu.

„Vlasy mají pořád tu samou délku?“

„Ano.“

Přikývla jsem. „A teď bychom se mohli chvilku věnovat našemu kamarádovi Cesaremu. Je potetovaný od hlavy až k patě, že?“

„Ano.“

„Všiml sis, že všechna tetování vypadají dokonale čerstvá? Za prvé… většina lidí se nechává tetovat během delšího období. Složité ornamenty zaberou spoustu času. Pro mnoho lidí má jejich vytváření skoro rituální význam, je to téměř stejně důležité jako výsledný obrazec. Inkoust pod kůží časem bledne. Pokud je vystavený slunečním paprskům, je proces rychlejší. A veškerá jeho tetování – alespoň ta, která jsem měla možnost vidět – mají stejnoměrnou barvu, sytě černou. Jako kdyby nikdy nechodil na sluníčko.“

„Možná že si tetovací sezení naplánoval dopředu a používal opalovací krém.“

„Vážně pochybuju, že by člověk mohl jen tak vkráčet do tetovacího salónu a předložit tam plán na ornamenty po celém těle. Buď jak buď, říkal jsi, že už krvácel. Hluboké rány by mu měly v tetování způsobovat nepravidelnosti, zvlášť když vezmu v úvahu, jak složitá jsou. Zesílení tu a tam, rozmazání, porušené linie. A nic z toho jsem u něj neviděla.“

Ustaraný výraz narušil jinak pohlednou symetrii Saimanova obličeje.

Ve chvíli, kdy se krev, tělní tekutina nebo tkáň dostala mimo tělo, její majitel nebyl schopný maskovat jejich magii. M-skener stopy po magii zachytil a zapsal ji barvami. Purpurovou upíra, zelenou kožoměnce, modrou nebo šedou člověka. Neviděla jsem možnou potíž. Prostě stačilo vzít vzorek krve a nechat ho projet m-skenerem. Jakákoliv jiná barva kromě modré nebo stříbrné znamenala, že daná osoba nemá s člověkem nic společného. Navíc byl m-sken blbuvzdorný.

„Přejel jsi je m-skenerem.“

„Několikrát. Oba se zapisují modře. Čistě lidsky.“

Divné.

„M-skener se dá zatraceně těžko obelhat,“ řekla jsem mu. „Ale faktem stále zůstává, že tu máš dvě porcelánové panenky. Jednoho skoro-albína a druhou pomalovanou hezoučkými černými kudrlinkami. A vážně tě nemají rády. Být tebou, pořídím si osobního strážce, Saimane. A očekávám od těch dvou neobvyklé věci.“

Na písek vkráčeli dva lidé. Rodriguezovi mohlo být tak čtyřicet. Měl šlachovitou, menší postavu a jako zbraň si vybral krátký, zahnutý nůž připomínající mačetu. Kukri. Těžkou špičku zbraně Nepálci navrhli tak, aby se do masa zabořila téměř sama od sebe. Callisto ho převyšovala téměř o třicet centimetrů a vážila odhadem o patnáct kilo víc. Olivově hnědé končetiny měla v poměru k tělu příliš dlouhé. Nesla si s sebou sekeru a kolem pravé paže se jí obtáčel stříbrný řetěz.

Gong znovu zazněl. Callisto máchla sekerou. Kdyby Rodrigueze trefila, rozsekla by jej na dvě půlky, ale drobnější bojovník odtančil z jejího dosahu obratně jako kočka. Žena zaútočila znovu, tentokrát šikmým úderem, který měl nechat její levý bok nechráněný. Rodriguez odmítl na podobnou fintu přistoupit a místo toho uhnul před sekerou. Diváci se mu posmívali.

Opřela jsem se o zábradlí, abych mohla lépe Rodrigueze sledovat. Měl na své straně zkušenosti i dovednosti. Ale Callistinu tvář křivil náznak nebezpečné dravosti.

„Kdo vyhraje? Rodriguez, nebo Callisto?“ zeptal se Saiman.

„Callisto.“

„Proč?“

„Předtucha. Přijde mi, že po vítězství touží víc než on.“

Rodriguez zaútočil. Čepel škrábla Callisto na stehně. Rumělková tekutina jí zalila nohu. Ve vzduchu byla cítit krev.

Callisto mávla paží. Řetěz se zhoupnul v kovovém oblouku a s nepřirozenou přesností se obmotal Rodriguezovi kolem krku. Konec řetězu trčel nad bojovníkovým ramenem, takže jsem na něm zahlédla malou, trojúhelníkovitou hlavu. Kovové čelisti se rozevřely a drobné jedové zuby se zakously do vzduchu. Callisto zatáhla. Články řetězu se proměnily v hadí tělo lesknoucí se jako ocel.

Kovový had zesílil sevření smyček svého těla. Rodriguez po něm zoufale a téměř nepříčetně sekal, ale kukri po ocelovém těle sjelo, aniž by zanechalo větší škody. Byl v koncích. Diváci řvali radostí.

Rodriguezova tvář zfialověla. Padl na kolena, meč mu vyklouzl z ruky a skončil na zemi. Rukama se pořád snažil osvobodit z kovové smyčky stahující mu hrdlo.

Callisto ho pozorovala. Mohla to v jakémkoliv okamžiku přerušit. Třeba ho zabít sekerou. Ale místo toho tam jen stála a dívala se, jak se její protivník dusí.

Zabralo mu plné čtyři minuty, než zemřel. Když jeho nohy konečně přestaly rozrývat písek, Callisto odmotala řetěz, jehož články se opět proměnily zpět v kov, a zachřestila jím na diváky. Dav zavyl nadšením.

Donutila jsem se povolit zatnuté pěsti. Musela jsem zapojit veškeré sebeovládání, abych neskočila do Jámy a neservala Rodriguezovi tu věc z krku.

Nevěřila jsem, že by někdy v mých očích mohl Saiman klesnout ještě hlouběji. Ukázal mi, že jsem se mýlila.

Čtyři muži v šedých úborech se vynořili z Půlnoční brány, naložili mrtvolu na nosítka a odnesli ji pryč.

Saiman se opřel do sedadla. „Jak jsem řekl, zajímavé jen mírně.“

„Přijde mi to odporné.“

„Proč? Viděl jsem tě už zabíjet, Kate. Je pravda, že ty to dokážeš dělat s mnohem větší zručností.“

„Zabíjím, protože musím. Zabíjím, abych ochránila sebe nebo někoho dalšího. Nevezmu někomu život, abych pobavila diváky. A taky nebudu mučit člověka jen proto, že by se mi to líbilo.“

Saiman pokrčil rameny. „Zabíjíš, abys přežila a upokojila vlastní pomýlené svědomí. Bojovníci v Jámě zabíjejí pro peníze a kvůli vědomí, že jsou lepší než ti, jejichž těla jim leží u nohou. Hluboko uvnitř jsou naše motivace vždycky sobecké, Kate. Altruismus je jen mlha vytvořená těmi zákeřnějšími, aby mohli využívat energie a dovedností ostatních. Nic víc.“

„Jsi jako bůh z řeckých mýtů, Saimane. Nemáš žádnou empatii. Neexistuje pro tebe nic kromě tvého ega. Když něco chceš, máš pocit, že ti to dává automatické právo získat to a použít k tomu jakékoliv prostředky bez ohledu na to, kolik škody způsobíš. Být tebou, byla bych opatrnější. Přátelé a objekty tužeb bohů umírali jako na běžícím páse. Vždycky nakonec skončili osamělí a nešťastní.“

Saiman mě počastoval šokovaným pohledem a ztichl.

10.

Souboje následovaly jeden za druhým, končily smrtí častěji, než bylo nutné. Příliš krve, příliš násilí, vše až moc dělané na efekt. Příliš amatérského nadšení brzy ukončeného těmi mrazivě zkušenými. Čas od času se mě Saiman zeptal, kdo vyhraje. A já stručně odpověděla. Byla jsem připravená jít domů.

Znovu zazněl gong. Nad arénu se snesla tabule, na níž byla dvě jména. ARSEN versus MART. –1200+900. Arsen byl horkým favoritem na vítězství.

„Rád bych ti nabídl práci.“

Znechucená jsem byla tak, že jsem v sobě nedokázala najít ani kapku údivu. „Ne.“

„Není sexuálního rázu.“

„Ne.“

„Ze šesti bojů jsi pokaždé vybrala vítěze. Chci tě zaměstnat jako poradkyni. Členové Společnosti hodnotí bojovníky před každým soubojem, aby rozhodli, jaký kurz vypíšou…“

„Ne.“

Na písek arény vkročil Mart. Někde odložil trenčkot, k štíhlé postavě mu lnul černý oblek. Pohyboval se tiše, tmavý vytáhlý stín, plavé vlasy byly jediným náznakem barvy. Nesl si dva meče podobné slunečním paprskům zachyceným v oceli. Jeden dlouhý, jeden krátký. Klasickou katanu a wakizaši.

„Tři tisíce za jeden odhad.“

„Ne.“

Arénou se rozlehlo hluboké zatroubení. Začalo jako hluboký, silný a dlouhý řev linoucí se z nelidského hrdla, přerostlo v dunění hromu, aby se nakonec zlomilo v kakofonii frkání a ostrých krátkých výkřiků následujících v rychlém sledu za sebou. Diváci naprosto ztichli. Sáhla jsem si za rameno, ale šavli jsem nenahmatala.

„Co to je?“

Saimanova tvář zářila samolibým uspokojením. „To je Arsen.“

V potemnělých hlubinách Zlaté brány se objevila obrovská silueta. Pomalu a majestátně se přesunula před hranici světla. K obrysům širokých ramen a silného, svalnatého trupu lnuly stíny. Obklopovaly i obrovskou helmu.

Člen Rudé gardy, který držel vrata z ostnatého drátu otevřená, aby mohl neznámý obr vstoupit dovnitř, vypadal, že by se odtamtud nejraději vytratil.

Arsen znovu zatroubil a vyrazil na světlo, klusal do středu Jámy. Gardista zabouchl vrata a zmizel odtamtud.

Uprostřed se prudce zastavil, do vzduchu vyslal spršku písku a znovu zařval. Ztichlí diváci na něj šokovaně zírali.

Vysoký byl přes dva metry. Pokrývaly ho obrovské pletence tvrdých, vypracovaných svalů, které mu napínaly uhlově černou kůži. Krátká srst mu na hrudi přecházela v kosmaté chomáče, jež se mu zužovaly na břiše v úzkou linku, aby se znovu rozšířily v rozkroku, kde ne zrovna úspěšně zakrývaly jeho obrovské mužství. Třásně srsti mu lemovaly stehna a zadní strany paží, aby mu spadaly kolem silného krku jako dlouhá hříva. Z hlavy mu vyrážely dva světlé rohy. Obličej byl směsí kravských a lidských rysů. Tlamu měl dobytčí, ale zpod hrubých hřebenů obočí vyhlížely lidské oči. Ze spodní čelisti se mu houpala bradka zapletená do copánků. Místo chodidel měl kopyta. Paže mu končily rukama, jež by mi silnými, hrubými prsty dokázaly obejmout hlavu, i když měl kromě palce na každé ruce jen dva. Násada kopí, kterou v nich svíral, měla rozměry pořádně silné dřevěné fošny.

Vzpomněla jsem si, že bych měla zavřít pusu. „Buvolodlak?“

„Ne. Něco mnohem exotičtějšího,“ odtušil Saiman. „Takhle se narodil. Nemění formu v člověka. Je to minotaurus.“

Arsen hrábl levým kopytem do písku a zatřepal hlavou. V levém uchu se mu zatřpytily zlaté kroužky náušnic. Zosobňoval sílu, moc a zuřivost spoutané v hmotném těle, čekající jen na to, až se dostanou možnost projevit.

Mart se ani nepohnul. Jen stál, meče držel čepelemi dolů a od sebe.

„Arsen je můj osobní bojovník.“ Saimanův hlas přetékal pýchou.

„Kde jsi ho našel?“

„V Řecku. Kde jinde?“

„Ty jsi ho sem dovezl až z Řecka?“ Na lodi. Přes moře sužované bouřemi a mořskými hady. Muselo ho to stát jmění.

Saiman přikývl. „Ale stojí za to. Nemám zase tolik, abych mohl plýtvat na levné věci. A pokud můžu Smrtonoše ponížit, jsem schopný obětovat slušnou sumu. V porovnání s tím byly tyhle výdaje pouhá maličkost.“

Arsen zavyl. Upřel pohled na Marta. Sklonil hlavu.

Mart jednoduše stál na místě. Tichý, nehybný.

Minotaurus vyfoukl z nozder navlhlý vzduch, nahrbil se a zaútočil.

S řevem se řítil na Marta, nezastavitelný jako rozpohybované beranidlo.

Mart se ani nepokusil uhnout.

Šest metrů. Pět. Čtyři.

Mart vyskočil. Nepřirozeně vysoko, připomínal kus černého hedvábí, které někdo vyhodil do vzduchu. Přeletěl vzdálenost, která je dělila, a dopadl na minotaurova ramena. Chvíli se opravdu vezl na Arsenových zádech, balancoval tam se směšnou lehkostí, a pak seskočil a dopadl do písku lehce jako pírko.

Arsen se otočil na místě a bodnul kopím v klasickém řeckém útoku. Mart před kopím uhnul k zemi, odrazil protivníkovu paži kratší čepelí. Katana pohladila vnitřní stranu Arsenova stehna. Mart ve zlomku sekundy zbraň obrátil, proťal minotaurovi i levé stehno a pak se stáhl mimo Řekův dosah.

Bylo to téměř nepostřehnutelně rychlé. „Je mrtvý.“

„Cože?“ Saiman mě zpražil pohledem.

„Arsen je mrtvý. Přeťal mu obě stehenní tepny.“

Minotaurova stehna potřísnily gejzíry rudé. Mart se otočil na špičkách, obrátil se k naší kóji a předvedl komplikovanou úklonu, meče pokryté krví držel daleko od těla.

Vztek zkřivil Saimanovy rysy do nerozpoznatelné masky.

Mart zamířil ke Zlaté bráně.

Arsen ze sebe vydal slabý sten, s každým tepem srdce z něj unikalo čím dál víc krve. Padl na kolena do písku. Se zachvěním se skácel dopředu, dopadl obličejem k zemi.

Dav vypukl v hlasitý, divoký jásot. Saiman prudce vstal a skrze balkónové dveře zamířil pryč. Čekala jsem asi půl minuty, abych mu dala náskok a byl mezi námi odstup, a pak jsem odtamtud vyběhla, jako by mi za patami hořelo. Alespoň co se mě týkalo, noční program byl u konce. Nastal čas jít a vypátrat, kde stojí Red Roof Inn.

11.

I ty nejlepší plány mívají chybu. Ten můj oplýval hned dvěma. Neměla jsem potuchy, kde se nejbližší Red Roof Inn nachází. Druhým problémem v závěsu byl nedostatek dopravních prostředků. První záležitost se dala vyřešit relativně snadno. Popadla jsem za paži prvního rudého gardistu, na kterého jsem narazila, a podrobila ho výslechu. Jediná Red Roof Inn v oblasti ležela na západě, na cestě kolem Jihozápadní siločáry, dvacet minut koňmo nebo dobrou hodinu pěšky. Byly skoro dvě hodiny ráno, takže šance, že bych našla koně a zabavila ho, se rovnaly nule. Každý, kdo byl v tuhle hodinu na oři venku, se bude umět bránit a nepřijme zrovna nadšeně fakt, že by měl o koně přijít. Měla jsem si s sebou vzít boty na běhání.

Vnořila jsem se do noci. Magie okradla vstup do Arény o elektrické osvětlení. Místo toho na zdech budovy zářily rudě a žlutě runy a tajemné symboly, jejich složité vzory dohromady splétaly pevnou clonu. Zatraceně pevnou a silnou. Budova se lehounce třpytila v průsvitném zámotku obranné magie, uzavřeném pečlivěji než bankovní trezor.

Zhluboka jsem se nadechla a po chvilce zase vypustila vzduch ven, společně s ním jsem se ze sebe snažila dostat i napětí. Aréna za mnou se zlověstně tyčila. Hamižnost a krvelačnost se tam míchaly v tíživou atmosféru, jež poznačila a pošpinila koholiv, kdo vstoupil dovnitř.

Ať už šlo o kamennou budovu naplněnou muži a ženami ve slavnostních oděvech, nebo arénu pod širým nebem, obklopenou polorozpadlým dřevěným lešením, nebyl mezi nimi rozdíl. Nikdy jsem na boj v podobném prostředí nezapomněla, ale neuvědomila jsem si, že se mi vzpomínky tak snadno vybaví.

Písek pro mě znamenal celou řadu prvenství. Poprvé jsem bojovala bez jakékoliv záruky, že mě otec zachrání. Poprvé jsem zabila ženu. Poprvé jsem někoho připravila o život na veřejnosti a krvežízniví diváci mě za to také poprvé odměnili.

Otec usoudil, že šlo o zkušenost, kterou bych měla projít, tak jsem to udělala. Muselo to na mně zanechat stopy, protože se mi stačilo na písek jen zadívat a začaly mě svědit paže, jako bych na nich měla nalepené drobné částečky štěrku. Ometla jsem si neexistující smítka a společně s nimi zahnala i vzpomínky. Zatoužila jsem po sprše.

Právě teď musel Derek čekat někde v záloze, až se Livie dostaví na místo určení. Opatrný vlk. Určitě tam dorazil o pár hodin dřív. Potřebovala jsem se dostat k Red Roof Inn.

První položka následujícího programu, dostat se k Zabíječi. Zamířila jsem k Saimanovu autu.

„Kate?“

Koutkem oka jsem zachytila Saimana, jak vychází z budovy. Kruci.

„Kate!“

Zastavila jsem se a zadívala se na něj. „Boje skončily. Jsme vyrovnáni.“

Dohnal mě a srovnal se mnou krok. „Omlouvám se za spěšný odchod…“

„Nechci od tebe omluvu, Saimane. Chci svůj meč z tvého auta. Službu jsem odvedla, teď musím jít.“

Otevřel ústa, aby něco namítl, ale musel v mém výrazu zahlédnout něco, co ho donutilo sklapnout. Jen přikývl a řekl: „Dobře.“

Kráčeli jsme společně k autu.

„Jak bys vytáhla meč ven bez mé pomoci?“ vyzvídal.

„Rozbila bych ti okýnko.“ Překročili jsme bílou čáru.

„Ty bys mi poničila vůz?“

„Jo.“

„Uvědomuješ si, že je chráněný silnou clonou?“

Něčí pohled se mi zaryl do zad jako nůž. Ohlédla jsem se přes rameno. Potetovaný Smrtonoš, Cesare, stál těsně za bílou čárou, již jsme před okamžikem překročili. Narovnaný do celé své výše. Zezadu na něj svítil reflektor. Z tváře, kterou mu zakrývala temnota, mu rudě svítily oči.

„Máme společnost.“

Saiman Cesareho také spatřil. „K popukání. Netušil jsem, že v nich vyvolávám dojem, jako by mě mohli odradit dětinskými zastrašovacími taktikami.“

„Myslím, že mají v plánu víc než tě jen zastrašit.“ Zrychlila jsem. Od lesklé, černé siluety Saimanova vozu nás dělilo dobrých pětadvacet metrů. Vozu se šavlí uvnitř na předním sedadle.

Přes řadu aut přeskočil muž a dopadl do podřepu přímo před nás, zatarasil nám cestu. Kolem hlavy mu spadaly tmavé vlasy. Vzhlédl. Oči mu zářily jako dva doruda rozžhavené uhlíky. Otevřel ústa a z nich vyjel nepřirozeně dlouhý jazyk, olízl vzduch. Ohrnul rty, aby nám ukázal řadu zahnutých tesáků.

No tak fajn.

Koutkem oka jsem zahlédla Cesareho, jak stále čeká za bílou čárou s rukama zkříženýma na prsou.

Muž s hadím jazykem přesunul váhu, stále v podřepu. Z tesáků mu stékaly dlouhé provazce slin a odkapávaly na dláždění. Vysílaly do vzduchu těžkou jasmínovou vůni. Stvůry s parfémovanými chrchly. Kam ten svět spěje?

Saiman pobledl a sáhl po vycházkové holi.

Mužovy svítící oči se zahleděly na Saimana. Zdvihl ruce a ukázal mu dvě dýky, úzké a ostré jako jedové hadí zuby.

Ani jeden si mě nevšímal. Dokonalé.

Saiman sevřel levou rukou hůl a pravou ji popadl za hlavici. Mezi ní a tmavým dřevem jsem zahlédla záblesk kovu. Hůl v sobě ukrývala dýku a on se ji chystal použít velmi hrdinským způsobem.

Muž ze sebe vydal podivný houkavý zvuk, z něhož se mi zježily chloupky na zátylku, a vymrštil se do vzduchu.

Šlo o obrovský, nezvykle vysoký skok určený k překonání šesti metrů, jež nás dělily, na jeden pokus. Saiman se rozkročil, rychlým trhnutím osvobodil čepel z pouzdra a naklonil se dopředu. Čekal, až k němu útočník doplachtí.

První pravidlo osobního strážce: chraňte onu „osobu“ před možným úrazem.

Podkopla jsem Saimanovi pravou nohu, levou dlaní jsem ho naplocho udeřila do hrudě. Byl tak připravený provést naplánovaný útok, že ho podobná pozice naprosto vyvedla z rovnováhy. Padnul na záda jako pytel brambor. Vytrhla jsem mu hůl z ruky, jak padal, a máchla jsem jí vzhůru.

Praštila muže s hadím jazykem těsně pod hrudní kost. Překvapeně vyhekl. Otočila jsem se na místě, abych se mohla znovu a lépe rozmáchnout, tentokrát jsem ho trefila do spánku. Duté dřevo se silou úderu polámalo, v ruce mi zůstala nalomená část. Po tomhle by se normální člověk už nezvedl. Vyřídilo by ho to přímo na místě.

Muž se zapotácel, zatřepal hlavou a pak se po mně vrhl, bodal přitom před sebe dýkami. Uhnula jsem a stáhla se, snažila jsem se ho odlákat dál od Saimana, blíže k autu.

Na chvíli se na nás zastavil reflektor, pak ale pokračoval v obvyklé cestě. Stráže nás musely zahlédnout.

Hadí chlapec zatím pořád sekal vzduch. Rozmachoval se sice nadšeně, ale čepele prořezávaly vzduch trochu mimo. Pořád se evidentně snažil chytit dech. Jestli se mu podaří dostat do rytmu, ocitneme se v pořádném průšvihu. Skoro jsem byla u auta. Krok. A ještě jeden.

Saiman se škrábal na nohy.

„Drž se dál!“ vyštěkla jsem na něj.

Útočící muž se ohlédl a pak po mně seknul pravačkou, aby to zakryl. Popadla jsem ho levou rukou za zápěstí a potáhla ho dopředu a dolů. Roztříštěnou hůl jsem mu vrazila zezadu pod žebra do ledviny. Zavřeštěl. Mrštila jsem jím za mne na Saimanovo auto.

Narazil do dveří spolujezdce. Obranné kouzlo zaplálo jasnou žlutí a přilnulo mu k tělu. Oranžové jiskry se rozlétly kolem. Muž se zazmítal chycený v cloně, přitisknutý k autu, jako by tam byl přilepený. Tělo se mu třepalo v křečovitém, obscénním tanci. Z hrudi mu stoupal příšerný zápach spáleného masa. Paže se mu napjaly. Rukama, v nichž stále držel dýky, se proti autu zapřel. Snažil se osvobodit. Clona nebude stačit. K čertu, on prostě odmítal umřít.

Vytáhla jsem hůlky z vlasů a sevřela je v hrsti.

Clona se vyčerpala a se zvukem trhaného papíru povolila. Hadí muž se osvobodil a skočil po mně. Kopla jsem ho do kolene. Byl to slušný, pevný úder. Skácel se k zemi. Popadla jsem ho za vlasy a ponořila mu hůlky do levého oka. Jednou, znovu a znovu a ještě naposledy. Zaječel. Obrátila jsem jejich držení a pak mu je zabořila do očního důlku tak hluboko, jak jsem zvládla.

Dýky mu vypadly z rukou. Jednu jsem shrábla ze země a prořízla mu hrdlo. Čepel ostrá jako břitva mu téměř oddělila hlavu od krku. Pokropila mě krev a promočila mi šaty. Bleskově jsem se otočila, abych zkontrolovala Cesareho, ale našla jsem jen vzduch. Smrtonoš zmizel.

Mrtvola hadího muže ležela bezvládně na zemi. Oproti tmavé louži krve vypadala téměř bledá. Zadívala jsem se na Saimana a zdvihla krví pokrytý prst. „Rozhodně to nebyl člověk.“

Saimanova tvář se zkřivila vztekem. „Tohle je nehoráznost! Vlastním sedminu Společnosti!“

Clonu na Saimanově voze incident nenávratně poškodil. „Vadilo by ti otevřít auto?“

Třesoucí se rukou nahmatal dálkové ovládání a stiskl tlačítko. Nic se nestalo.

„Magická vlna,“ upozornila jsem ho.

Zaklel, odkudsi vylovil klíče a auto odemkl. Popadla jsem Zabíječe za jílec. Hned jsem se cítila líp.

Saiman si prohrábl vlasy rukou. „Potřebuju, aby ses se mnou vrátila do Arény.“

„Ne. Musím ještě na jednu schůzku.“

„Jsi můj svědek!“

Snažila jsem se mluvit pomalu a jasně. „Potřebuju teď někde být.“

„Jsme uprostřed ničeho. Nemáš vůz.“

„Mám nohy.“

„Jestli půjdeš se mnou a řekneš Společnosti, co se stalo, odvezu tě, kam budeš chtít.“

Zavrtěla jsem hlavou. Bude trvat příliš dlouho, než domluví.

„Seženu ti koně!“

Zastavila jsem se v půli kroku. Kůň by mi čas potřebný na cestu zkrátil o třetinu. Otočila jsem se. „Krátké svědectví, Saimane. Velmi rychlé. Pak mi dáš koně a odjíždím.“

„Domluveno!“

Jakmile jsme energickým krokem mířili zpátky do Arény, odtušil: „Myslel jsem si, že jsi říkala, že ve vlasech nemáš čepele.“

„To nebyly čepele, ale hůlky. Ty nejsou ostré. Zhluboka dýchej, Saimane. Ještě se ti třesou ruce.“

* * *

Reneiny oči připomínaly průzračné hlubiny horského plesa, tak byly čiré a studené. Saimanovy rozhořčené výbuchy jejím ledovým klidem neotřásly ani v nejmenším.

„Jak dlouho může trvat přinést sem jednu mrtvolu?“

„Tělo dorazí během minutky.“

Opřela jsem se o stůl. Nacházeli jsme se v místnosti určené pro ochranku. Cenné vteřiny odtikávaly a mizely v dáli. Nemohla jsem s tím udělat naprosto nic. Rene dělala jen svou práci a já se musela podvolit.

Rene se na mne krátce zadívala. „Vyřízla jste srdce?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Neměla jsem potřebu. Pohrála jsem si s jeho mozkem a ufikla mu hlavu. Ještě se mi nestalo, že by někomu dorostla zpátky.“

„Pravda,“ přikývla Rene souhlasně.

Saiman zdvihl hrnek na kávu, chvíli ho upřeně sledoval a pak jím mrštil proti zdi. Hrnek se rozprskl na tisíc kousků. Zadívaly jsme se na něj.

„Váš partner vypadá poněkud hystericky,“ pověděla mi.

„Myslíte, že bych ho měla proplesknout, aby se vzpamatoval?“

Saiman na mě zíral neschopný slova. Musela jsem to Rene přičíst k dobru… nezasmála se. I když opravdu moc chtěla.

Jednotka Rudé gardy přišla dovnitř, na nosítkách nesla hadího muže. Pak následovaly ještě dvě stráže a postarší muž. Člověk Rene podal velkou knihu vázanou v kůži a tiše jí něco řekl. Ostře přikývla.

„Bereme bezpečnost našich hostů, a zvláště členů Společnosti velmi vážně. Nicméně…“ zdvihla ruku a odpočítávala na prstech. „Za prvé, tento incident se udál mimo dosah našich pravomocí. Naše zodpovědnost za vás končí s bílou čarou. Za druhé, stvoření není registrované jako bojovník v týmu Smrtonošů. Fakt, že jeden z členů týmu incident sledoval, nenaznačuje jeho zapojení do napadení. Neměl vůči vám žádný závazek, aby vám pomohl, a možná si prostě jen chtěl užít trochu divadla. Za třetí, celá posádka Smrtonošů, až na Marta a dva další členy týmu, opustila prostory Arény v době, kdy začínalo první utkání, jsou to skoro tři hodiny…“

Projelo mnou zamrazení až do morku kostí. „Je to normální?“

Rene sebou při přerušení výčtu škubla.

„Je to normální?“ naléhala jsem znovu.

„Ne,“ odtušila pomalu. „Většinou zůstávají, aby se mohli dívat na další zápasy.“

Derek nedělal nic bez přípravy. Dorazí na místo setkání o několik hodin dříve. Smrtonoši měli tří až čtyřhodinové okno, kdy s ním mohli jednat, zatímco mě tady zaměstnával Saiman a nutil mě, abych pro jeho pobavení odhadovala výsledky.

Otočila jsem se k němu. „Potřebuju koně. Okamžitě.“

Saiman zaváhal.

„Toho koně, Saimane! Nebo přísahám, že dokončím, co ten chlapík na parkovišti začal.“

* * *

The Red Roof Inn se tyčil na okraji poničeného náměstí, z obou stran lemovaný kupami suti, jež mohly být v minulém životě možná i budovami. Dvouposchoďová stavba, jejíž vrchní patro se krčilo pod tíhou pokroucené střechy nabarvené na křiklavě rudou, připomínala shrbeného staříka s naraženou baseballovou čapkou, choulícího se pod přikrývkou z popínavého kudzu.

Zastavila jsem se na okraji náměstí. Pode mnou zafrkal světlý valach, těžce oddechoval po patnáctiminutovém cvalu ztemnělými ulicemi.

Drolící se asfalt pokrývaly šmouhy od krve. Pod stříbřitým svitem měsíce vypadaly jako roztavený dehet. Olejovitě, černě a leskle.

Sesedla jsem a vkráčela doprostřed náměstí. Zatímco jsem tryskem spěchala sem, magická vlna ustoupila. Technologie opět získaly navrch, takže jsem nebyla schopná nic vycítit. Žádnou zbytkovou magii, stopu kouzla nebo zakletého svědka. Jediné, co zůstalo, byl zaprášený asfalt a krev. Spousta krve. Byla všude, rozprostřená v širokých, rozmazaných skvrnách a tu a tam i menších cákancích.

K jedné louži jsem si dřepla a ponořila do ní prsty. Studená. Cokoliv se tady mohlo stát, událo se před nějakou dobou.

Srdce se mi bolestivě sevřelo do malého uzlíku. Dusil mě strach. Najednou jsem nemohla dýchat. Měla jsem si vzkaz přečíst dřív.

Mentálně jsem popadla vlnu strachu a pocitu viny, jež hrozila, že mě zavalí, a zatlačila ji do nejhlubších míst mysli. Úkol přede mnou vyžadoval čistě můj mozek. S bolestí se budu muset vyrovnat později, teď jsem se potřebovala soustředit na místo činu a přemýšlet. Určitě tady došlo k násilí, ale náměstí nevypadalo, že by tu bojoval vlkodlak. Všichni kožoměnci měli dvě formy. Lidskou a zvířecí. Ti nadanější zvládli udržovat ještě třetí, bojovou, jež byla směsicí lidských a šelmích znaků. Dokázali se proměnit v cosi podobného člověku, ale obrovského a ozbrojeného drápy a hrozivými zuby. Většina z nich měla problémy vydržet v ní dlouho a pouze hrstka v ní dokázala mluvit, ale přes zjevné nevýhody představovala bojová forma nejsilnější zbraň ve vlkodlačím arzenálu. A Derek byl jeden z nejlepších. Ve chvíli, kdy by začal boj, okamžitě by se proměnil.

Pokud by tady Derek bojoval, na asfaltu by zůstaly škrábance. Pár chomáčů vlčí srsti. Kusy masa, protože obvykle do protivníka zarýval drápy. Nic z toho jsem neviděla. Možná že nakonec nebojoval. Možná že už přišel k hotovému a vytratil se… naději jsem pohřbila stejně hluboko jako pocit viny. Později.

Asfalt po levici pokrýval jemný poprašek bledých, hladkých kapiček. I ta malá naděje, již jsem v sobě chovala, se rozplynula. Poznala bych barvu kapek kdekoliv. Roztavené stříbro, ztuhlé chladem noci. Několik jsem jich vypáčila z asfaltu a strčila si je do kapsy. Stříbro se nedalo jen tak roztavit někde na parkovišti, pokud jste do toho nezapojili kouzla. Buď mezi sebou Smrtonoši měli někoho ovládajícího silnou magii, nebo…

Ostré zavrčení mě donutilo otočit se. Na okraji náměstí postávali dva vlci, oči jim plály světle žlutou jako dva páry ohnivých měsíců. George a Brenna.

George zkřivil čenich a široce se rozkročil. Černé pysky se otevřely, v obrovské tlamě zasvítily zuby. Z hrdla se mu vydralo další zavrčení.

Vstala jsem, velmi pomalu, a zvedla ruce nad hlavu. „Nejsem nebezpečná.“

Brenna cvakla čelistmi, až jí do tlamy odlétly sliny. Srst na hřbetě se jí zvedla jako hustý kabát z jehel.

„Tohle krveprolití jsem nezpůsobila. Znáte mě. Jsem přítel Smečky. Odveďte mě k Jimovi.“ Dokud se nedotknu Zabíječe, měla jsem jakous takous šanci vyřešit to mírovou cestou. Kdyby na mě skočili, až budu mít zbraň v ruce, mohla bych jim těžce ublížit. Byla jsem trénovaná zabíjet, šlo mi to a v návalu adrenalinu při boji se stokilovým zvířetem bych zabila a pak toho po zbytek života litovala.

Další má slova zanikla v dvojhlasném zavrčení. Přenesli váhu dopředu. Krvežíznivost z nich vyzařovala jako smrtící parfém. Svrběla mě ruka, ve které jsem obvykle držela meč.

„Nedělejte to. Nechci vám ublížit.“

Hluboké vrčení prořízlo pronikavé zavytí kojota. Noc se rozestoupila a nad vlky přeletěla štíhlá silueta. Zaútočila na mě vysoká, chlupatá postava – kožoměnec v bojové formě. Skoro to vypadalo, že se nad asfaltem vznáší, silné nohy připomínající kmeny stromů se mu jen míhaly, obrovské, svalnaté paže měl roztažené doširoka. Zachytila jsem záblesk groteskních čelistí, ozbrojených pěticentimetrovými tesáky, jež by mi jediným kousnutím dokázaly servat obličej z lebky.

Vlci zaútočili. Do háje.

Přikrčila jsem se před rozmáchlým úderem zahnutých drápů a vrazila kožoměnci loket do hrudi. Silou úderu se zkroutil dopředu, takže jsem mu mohla zanořit dvě stříbrné jehly do krku, těsně za ucho. Zaječel a začal si drápat hlavu.

Za ním noc vyplivla dvě další stvůry.

Vlci už byli téměř u mne.

Rychlým pohybem jsem kožoměnce kopla do kolene. Zapraskala kost. Ten už dnes nikam nepůjde. Další kop ho odhodil na George. Nechala jsem si vklouznout další jehlu do dlaně, otočila se na místě a narazila přímo do Brenny. Kruci. Zuby mi zaryla do chrániče na zápěstí, ruka se mi ocitla uvnitř její tlamy. Upustila jsem jí do krku jehlu. Sevření okamžitě povolilo a ona vyjekla. Začala se točit v kruhu a snažila se vyplivnout stříbro, jež jí pálilo jazyk.

Po zádech mi přejela ohnivá vlna. Bleskově jsem se otočila a narazila do útočníkovy paže pokryté oranžovou srstí. V podobné pozici si nemohl chránit podpaždí, jednu jehlu jsem mu vtlačila do ramene. Zavyl a paže mu ochabla.

Zavalili mě jako lavina. Do ramene se mi zabořily drápy. Někdo mi zaryl zuby do levého stehna. Kopala jsem kolem sebe, rozdávala rány pěstí a bodala jehlami. Z chrániče na zápěstí, upustit do dlaně a vrazit do chlupatého těla. Znovu a znovu. Pod podrážkami mých bot povolovaly kosti. Zkroutila jsem se, švihla pěstí a pod rukou mi zakřupal něčí čumák. Nakonec jsem úplně přišla o prostor, ve kterém bych se mohla pohybovat. Chlupatá, rezavě červená paže mě popadla a začala mi drtit hrdlo, tlačila mi ze strany na krk, nedovolovala krvi proniknout k mozku. Klasické škrtící sevření. Naklonila jsem se dozadu a pokusila se proti kožoměnci vykopnout oběma nohama. Nebylo tam dost místa. Nemohla jsem dýchat. Hrudník se mi sevřel, jako by mi plíce stiskla obruč rozžhaveného železa. Mačkala a mačkala, dokud se mi nezačalo zatmívat před očima. Obrovské tesáky v otevřené tlamě se přiblížily k mému obličeji, kůži mi oblil závan smrdutého dechu. Hlavou mi prolétla zbloudilá myšlenka… co za kožoměnce může mít oranžovou srst? Pak se svět ponořil do temnoty a ta mě vzala s sebou.

12.

Bolelo mě v krku. Stehno mi stravoval oheň. Buď mi ho někdo polil vařící smůlou, když jsem byla v bezvědomí, nebo mě do něj kousl vlkodlak. Jinak jsem se cítila rozlámaná, jako by mě někdo protáhl lisem na mošt. Otevřela jsem oči a spatřila Jima sedícího v křesle.

„Do prdele s tebou,“ oznámila jsem mu a posadila se.

Jim si protřel rukou tvář, jako by se snažil smést z ní něco, co ho obtěžovalo.

Bolelo mě celé tělo, ale nezdálo se, že bych měla cokoli nenapravitelně poškozeného. V ústech jsem cítila krev. Přejela jsem jazykem po zubech. Všechny v pořádku a na místě.

„Zabila jsem někoho?“

„Ne. Ale dva z mých lidí jsou mimo službu do doby, než jim kosti zase srostou dohromady.“

Vzájemně jsme se pozorovali.

„Stála jsem tam s rukama nad hlavou, Jime. Takhle,“ zdvihla jsem ruce. „Nevytáhla jsem zbraň. Nevyhrožovala jsem. Jen jsem tam stála jako submisivní idiot a zeptala jsem se, jestli bych s tebou prosím mohla mluvit. A tohle mám za to?“

Jim neřekl nic. Hajzl jeden.

„Ukaž mi kožoměnce v Atlantě, který mě nezná. Tví lidé věděli, koho mají před sebou. Vědí, kdo jsem, vědí, co dělám, a stejně mě dorasovali. Pracoval jsi se mnou čtyři roky. Bojovala jsem se Smečkou a pro ni. Bojovala jsem ti po boku. Jsem tvůj spojenec, touhle dobu už bych měla mít tvou důvěru. A ty a tvůj tým se mnou zacházíte jako s nepřítelem.“

Jimovy oči zledovatěly. „Tady si důvěru získáš, až ti naroste srst.“

„Chápu. Takže pokud mě zítra kousne lupus, bude to pro vás znamenat mnohem víc než to, co jsem doteď udělala.“ Vstala jsem. Stehnem mi projela ohnivá bolest jako kopí. „Je Derek v pořádku?“

Měl výraz asi tak sdílný jako kamenná zeď.

„Kurva drát, Jime. Je v pořádku?“

Nic. Po všech svinstvech, která jsme spolu prožili, mě vyšachoval ze hry. Takhle jednoduše. Starost o Dereka, oddanost k němu, to vůbec nic neznamenalo. Roky, kdy jsem Jimovi kryla záda stejně jako on mně, když jsme pracovali na cechovních zakázkách, jako by neexistovaly. Jedním exekutivním rozhodnutím se rozhodl zavrhnout nejistou pozici, kterou jsem si zuby nehty vybojovala u Smečky během posledního půl roku. Jen tam seděl, mlčenlivý a studený, tvářil se jako naprostý cizinec.

Slova, která Jimovi splynula ze rtů, mě zasáhla jako cihla do obličeje. „Běž už.“

Měla jsem toho právě tak dost. „Fajn. Neřekneš mi, proč mě tví lidé zřídili. Nenecháš mě podívat se na Dereka. Máš na to právo. Dobře, uděláme to po tvém. Jamesi Damaeli Shrapshire, jakožto vedoucí pracovník bezpečnostních složek Smečky jsi dovolil jejím členům, aby pod tvým velením úmyslně napadli zaměstnance Řádu. Nejméně tři jednotlivci do toho zapojení byli v bojové formě kožoměnců. Podle práva státu Georgia je kožoměnec v této podobě ekvivalentem člověka ozbrojeného smrtící zbraní. Tvé jednání se dá tudíž kvalifikovat pod O.C.G.A. (Zkratka pro Zákoník státu Georgia doplněný o veškeré dodatky (pozn. překl.).), sekci 16-5-21 (c). Napadení s přitěžujícími okolnostmi, navíc napadení strážce veřejného pořádku při výkonu služby, což se trestá podmíněným odnětím svobody o délce ne méně než pět a ne více než dvacet let. Formální stížnost bude Řádem vyplněna do čtyřiadvaceti hodin. Doporučila bych ti, aby sis sehnal právního zástupce.“

Jim na mě hleděl s otevřenou pusou. Veškerá tvrdost se mu z očí vytratila a někde v jejich hlubinách jsem zahlédla ohromení.

Dlouhou chvíli jsem mu pohled oplácela. „Nevolej mi, nepokoušej se u mě zastavit. Pokud budeš potřebovat, abych pro tebe něco udělala, zažádej o to oficiální cestou. A příště, až mě potkáš, dávej si pozor na jazyk a buď zdvořilý, protože jakmile překročíš meze slušnosti, ve vteřině s tebou vyjebu tak, že jsi to v životě neviděl. A teď mi vrať meč. Odcházím odsud a upřímně doufám, že se mě vy idioti budete pokoušet zastavit.“

Zamířila jsem ke dveřím.

Jim vstal. „Jménem Smečky bych rád nabídl omluvu…“

„Ne. Smečka tohle neudělala. Za to jsi zodpovědný ty.“ Natáhla jsem se po klice. „Jsem na tebe tak naštvaná, že mi dělá problém vůbec mluvit.“

„Kate… počkej.“

Jim přešel ke mně, vzal za dveře a otevřel mi je. Na chodbě venku seděli na podlaze tři kožoměnci. Drobná žena s krátkými tmavými vlasy, jeden z hispánsky vyhlížejících mužů a postarší kulturista, který mě zastavil na prvním místě činu. Ženin krk zdobila krátká, šedá linka, kde Lyk-Vé odumřel po kontaktu se stříbrem. Ahoj, Brenno. Pravděpodobně ji museli rozříznout hrdlo, aby jehlu dostali ven. Rána se zacelila, ale tělu zabere několik dní, než vstřebá šedivé zbarvení, stopu po mrtvém viru. Kožoměnci měli problémy se všemi mincovními kovy, takže šperky nosili většinou jen z oceli nebo platiny, ale když přišlo na úroveň jedovatosti, stříbro mělo nad zlatem a mědí dost navrch.

Kožoměnci se zadívali na Jima.

Na čelisti mu zahrály svaly. Ramena se mu pod černým trikem napnula. Snažil se před sebou tlačit zeď, kterou mohl vidět jen on. „Moje chyba.“

„Tvoje chyba?“ To bylo všechno? Zmohl se jen na tohle?

Vteřinu o tom přemýšlel a pak přikývl. „Moje chyba. Máš to u mě.“

„Tvá snaha o zmírnění škod byla řádně zaznamenána.“ Zavrtěla jsem hlavou a zamířila pryč.

„Kate, omlouvám se. Posral jsem to. Nešlo to, jak jsem plánoval.“

Konečně to znělo upřímně. Část mne ho chtěla kopnout do hlavy, odkráčet a jít tak dlouho, dokud se odsud kruci nedostanu. Zvážila jsem situaci. Jim se mi právě před podřízenými omluvil. A to je všechno, čeho se mi dostane. Nepadne na kolena a nebude mě prosit o odpuštění. Koneckonců tu nešlo o mne nebo o Jima. Šlo o Dereka.

Jim musel vycítit, co jsem si myslela. „Vezmu tě za ním.“

To mě v tom všem jen utvrdilo. Když jsme procházeli kolem kožoměnců, zastavil se, zadíval se na ně a řekl: „Jede v tom s námi.“

Následovala jsem ho ztemnělou chodbou a po vratkém schodišti dolů. Vzduch byl cítit zatuchlinou. Dřevěné stupínky pod naší vahou pronikavě vrzaly na protest. Tohle nebyla jedna z řadových budov Smečky, nebo jsem ji alespoň nepoznávala. Bylo těžké na nějaké místo zapomenout, když mělo tapety s pandím vzorem. S každým krokem, který jsme udělali směrem dolů, se Jimova tvář více a více zachmuřovala.

A já byla stále naštvaná. „Co za kožoměnce má sakra oranžovou srst?“

„Dingodlak.“

Tak teď už jsem viděla všechno. No, alespoň se nepokusil ukrást mi dítě (Narážka na známou mediální kauzu Azarie Chamberlainové, pohřešované devítitýdenní holčičky, která se ztratila u Uluru v Austrálii a její zmizení bylo připisováno únosu psem dingo (pozn. překl.).). Schody končily těžkými dveřmi. Jim se zastavil. Počastoval dveře pohledem vyhrazeným pro smrtelné nepřátele.

„Zlomili ho,“ ozval se Jim najednou, v hlase mu znělo těžko potlačované zavrčení. „Zlomili ho, takže i když přežije, už nikdy nebude stejný.“

* * *

V místnosti panovalo šero. Světlo malé stojací lampy se rozlévalo na obdélníkovou skleněnou skříň naplněnou bahnitě zelenou tekutinou. Mělkou, snad půl metru vysokou. Nejdřív jsem si ji spletla s rakví.

Už jsem něco podobného viděla. Kožoměnci tomu říkali nádrž. Regenerační zařízení vynalezené doktorem Doolittlem, samozvaným lékařem všech stvoření divokých a smečkových.

V zelené kapalině spočívalo nahé tělo, napojené na přístroje k podpoře životních funkcí tenkými kapilárami hadiček.

Během pětadvaceti let života jsem ještě neviděla kožoměnce na přístrojích.

Klekla jsem si vedle skleněné nádrže. Dech se mi zadrhl v hrdle.

Derek tam ležel, tělo uvězněné v kovové konstrukci. Tělo měl tu a tam poznamenané napuchlým nafialovělým masem v místech, kde tkáň pokrývala zlomené kosti a poškozené svaly se odmítaly hojit. Pravou nohu měl roztříštěnou těsně pod kolenem, holeň se mu proměnila v jednu velkou neforemnou směs nachové, obkroužené tmavošedými okraji. Další purpurová skvrna mu hyzdila levé stehno. Zlomili mu stehenní kost, nejhouževnatější v těle, přesně uprostřed, jako by se jednalo o párátko.

Další dvě zlomeniny znetvořily Derekovu pravou paži těsně nad loktem a zápěstí. Identická zranění měl i na levé paži. Nelidská přesnost mysli, která dospěla k závěru, že je potřeba zlomit obě ruce v těch samých místech, mě nutila skřípat zuby.

Tep se mi zpomalil. Do hlavy se mi nahrnula horkost, konečky prstů jsem měla studené jako smrt. Dech mi rachotil v plicích jako ledová koule. To nebylo náhodné zbití. Jednalo se o exhibici dovedností. Cílenou ukázku nenávisti a krutosti. Znetvořili ho, dorasovali tak důkladně, jako by chtěli vymazat z existence samotnou jeho podstatu. Vzbuzovalo to ve mně vztek, zatínala jsem pěsti, dokud se mi nehty nezabořily do kůže.

Tmavě nachová se šedivými žilkami pokrývala Derekovo tělo podél obrysů hradního koše, obepínala mu i hrdlo, kde se šedivá barva shlukovala ve spodní části krku, chyceném do límce. Otevřená rána se mu táhla po trupu od levého boku k pravému rameni. Byla černá. Ne šedivá, ne zakrvácená. Černá.

Zadívala jsem se na jeho tvář. Žádnou už neměl. Upřeně jsem mu hleděla do změti polámaných kostí, na obnažené maso pokryté šedí, jako by se někdo pokoušel vymodelovat obličej z mletého hovězího a výsledek nechal na vzduchu hnít.

Otřásla mnou zuřivost. Najdu tě. Najdu tě, ty zmrde, a zaplatíš za to. Roztrhám tě holýma rukama.

Veškeré racionální myšlenky se mi vypařily z hlavy. Místnost kolem se scvrkla, jako bych dočasně oslepla, zatímco ve mně vzkypěla zuřivost a vyla. Chtěla jsem ječet, kopat kolem sebe, někoho praštit, ale tělo mě zradilo a odmítalo se pohnout. Cítila jsem se bezmocná. Nejhrůznější pocit ze všech.

Minuty se táhly jako med pomalu odkapávající ze lžíce. Derek tam stále ležel a tiše umíral ve vaně zelené tekutiny. Hruď se mu neznatelně zvedala a zase klesala, ale kdyby nebylo toho pohybu, klidně mohl být mrtvý. Kdyby byl člověk, podlehl by zraněním dřív, než by s bitím skončili. Lepší regenerace občas znamenala jen horší utrpení.

Někdo mi položil ruku na rameno. Vzhlédla jsem. Přivítala mě Doolittlova vlídná tvář.

„Ale no tak,“ zamumlal a vytáhl mě zpátky na nohy. „Půjdeme. Dáme si trochu čaje.“

13.

Ocitli jsme se v malé kuchyni. Doolittle vytáhl z mrazáku plastovou misku na led, zkroutil ji v tmavých rukou a poslal kostky s rachotem do sklenice. Pak do ní ze džbánu nalil ledový čaj a postavil ji přede mne.

„Čaj vám pomůže,“ odtušil.

Pila jsem ho jen z úcty k němu. Byl otřesně sladký, připomínal spíš sirup než obyčejné pití. Led mi křupal mezi zuby.

„Proč se nehojí?“ Hlas mi zněl hluše. Vlastní řeč mi připomínala monotónní shluk slov.

Doolittle si sedl naproti mně. Obvykle z něj vyzařovala noblesní, kultivovaná aura, která člověka dokázala okamžitě uvolnit. Většinou se mi to taky v jeho společnosti stávalo, přistihla jsem se, že se pomaličku uklidňuju. Pouhá přítomnost smečkového doktora měla jednoduše terapeutické účinky. Ale dnes ne. Snažila jsem se v jeho očích zahlédnout jistotu, že Derek přežije, ale žádnou útěchu jsem nenacházela. Tmavé a smutné, postrádaly obvyklý jemný humor. Vypadal unaveně, jen jako starý černoch shrbený nad sklenicí ledového čaje.

„Lyk-Vé dokáže spoustu zázračných věcí,“ řekl mi. „Ale i ty mají hranice. Šedá místa na jeho těle ukazují, kde virus odumřel ve velkém množství. V tkáních mu ho nezbývá dost, aby se vyléčil. Zbytky ho udržují naživu, ale nikdo neví, jak dlouho vydrží.“ Zadíval se do vlastní sklenky. „Zmlátili ho hodně zle. Má kosti polámané na tolika místech, že se to ani nedá popsat. A když skončili s bitím, polili mu tělo roztaveným stříbrem. Nalili mu ho do hrudníku.“

Zatnula jsem pěsti.

„A na tvář. Pak ho vyhodili z jedoucí káry, nechali ho uprostřed ulice, aby tam umřel. Čtyři bloky od naší jižní pobočky.“

Doolittle se natáhl za sebe a podal mi bavlněnou utěrku.

Vzala jsem si ji a pak se na něj zadívala.

Počastoval mě drobným, vlídným úsměvem. „Abyste se mohla utřít,“ řekl mi.

Dotkla jsem se tváře a zjistila jsem, že ji mám mokrou. Přitiskla jsem si utěrku k obličeji.

„Není špatné pobrečet si. Není to žádná ostuda.“

„Dá se mu pomoct?“ Hlas mi zněl normálně. Jen jsem nedokázala přestat slzet. Bolest jednoduše unikala skrze oči ven.

Doolittle zavrtěl hlavou.

Mozek mi začal zase pracovat. Pomalu, kolečka se v něm rozhýbávala stejně strnule jako ve starých hodinách po letech nepoužívání. Smrtonoši Dereka našli u Red Roof Inn, zbili ho a pak ho vyhodili u kanceláře Smečky. Jimovi lidé ho našli a vypátrali po pachu místo, kde se mučení odehrávalo.

„Neproměnil se,“ odtušila jsem.

Doolittlova tvář vyzařovala tichou otázku.

„Na místě se nenašly stopy po vlkovi. Litry krve, příliš mnoho na jednoho člověka, takže s nimi musel bojovat a zranit je, ale chyběla srst. A škrábance po drápech. V bojové formě jednou zabil upíra. Měl se proměnit, když ho přepadli, ale neudělal to. Jak je to možné?“

„To nevíme,“ oznámil mi Jim.

Opíral se o rám dveří jako pochmurný stín utkaný ze zloby. Neslyšela jsem ho přicházet.

„Regenerace a změna formy jsou nezvratně spojené dohromady.“ Doolittle upil čaje. „Jsou procedury, které mohou být provedeny, aby se změna vyvolala. Vyzkoušeli jsme je všechny, snažili jsme se ho vzbudit z komatu. Něco ji blokuje.“

Byli tak klidní, jako by je to nedokázalo rozhodit, „Proč nejste překvapení?“

Doolittle si povzdechl.

„Není první,“ informoval mě Jim.

* * *

První fotka ukazovala mrtvolu muže. Tvář měl rozmlácenou, lebku mu promáčkli s tak ohromnou silou, že jeho hlava připomínala spíš lopatu. Hrudní kost mu někdo vyřízl z těla. Žebra trčela z mokré kaše, světlý hrudní koš se mu leskl tmavou krví.

Černobílá fotografie na červenobílém kostkovaném ubruse vypadala nemístně. Díra do šedivého, příšerného světa.

Jim usrkl z čaje. „Doktore, to je čistý med.“

„Trocha sladkého ještě nikomu neuškodila.“ Doolittle vypadal dotčeně. Dolil mi do sklenice víc sirupu.

Jim zavrtěl hlavou. „Půlnoční hry. Před šestnácti lety šel finálový zápas úplně do sraček. Velký, tupý medvědí zkurvysyn ztratil sebeovládání a zdivočel. Vybil tam pěknou řádku diváků.“

Nepřerušovala jsem ho. Rozmluvil se sám od sebe a já nechtěla udělat nic, čím bych ho zastavila.

„Spousta lidí mohla vzít věci do vlastních rukou a medvěda zastavit, ale nikdo to neudělal. Curran se toho chopil a zařídil to. Tak to dělá alfa. Pak už bylo zatraceně jasné, kdo to tady vede.“

Jim se naklonil a položil ruce na stůl. „Alfův první zákon musí být neotřesitelný. Ukazuje, jestli alfa za něco stojí. Nezáleží na tom, jaká další svinstva se stanou, jednoduše se musí to pravidlo dodržovat, protože jakmile ho jednou někdo zpochybní, dostane se tím na tenký led i celá jeho vláda. A Curranův první zákon zněl: ‚Ruce pryč od Her.‘“

„Je to dobrý zákon,“ pokračoval Jim. „Nepotřebujeme se potloukat na místech, kde by z nás nějakým hezky vypadajícím způsobem rádi udělali mrtvoly. Dokonce i Lid se toho zatraceného turnaje straní od té doby, co je ilegální.“

Zmlknul. Jim stejně jako Curran většinou skrýval emoce, ale tentokrát ho prozradily oči. Tmavé a ustarané, přetékaly mu starostí. Krotil se, ale stejně jsem to vycítila. Jim byl neklidný. Něco ho trápilo.

„Takže kvůli čemu ses zapletl do Her, Jime?“ chtěla jsem vědět.

„Dovážejí nám sem kožoměnce. Někteří jsou poctiví a čestní. Před několika měsíci přitáhli z Missouri horskou kočku. Slušná ženská. Ale spousta z nich jsou křiváci. Přijíždějí, aby si prohlédli naše teritorium. Představují hrozbu. Ohrožují naši bezpečnost a tím pádem to spadá pod mou správu.“

V hlavě mi kousky skládačky zapadly na místo. „Takže jsi do Her nastrčil informátora. A neřekl jsi to Curranovi, protože sis myslel, že nebude v tomhle případě rozumný.“ Jim na sebe vzal rozhodnutí, které mohl učinit jen Pán šelem. Nebyl to jen špatný nápad. Byl to nápad, který vás mohl velice rychle zabít.

Jim přede mne pošoupl fotografii. „Garabed. Silná, schopná kočka. Arménec. Našel jsem ho v tomhle stavu blok od Severní pobočky.“

Teď už to dávalo smysl. Jim měl na svědomí mrtvého kožoměnce o kterém nemohl říct Curranovi. Jak znám Pána šelem, ten by celou operaci utnul v zárodku. Musel dodržovat vlastní zákony. Ale teď, když ztratil jednoho ze svých, nemohl to Jim nechat jen tak plavat. Musel najít a potrestat viníka. Aby pomstil jeho smrt a protože by ho vlastní lidé opustili, kdyby to neudělal. Nejdůležitější povinností alfy bylo ochraňovat vlastní klan a Jimův tým byl momentálně i jeho klanem.

„Garabed taky nevykazoval známky změny formy?“ zeptala jsem se.

„Žádné.“

Kdybych byla Jimem, znovu bych do Her někoho nastrčila. Někoho zákeřného, chytrého a kvalifikovaného. Někoho houževnatého, kdo se nedá tak rychle zabít…

„Zapojil jsi do toho Dereka.“

Jim přikývl. „Je to nejlepší agent pro práci v utajení, kterého mám. Vypadá…“ slova se mu zadrhla v hrdle. „Vypadal jako hezký klučík s prázdnou hlavou. Nikdo si ho nevšímá. Ale jemu nic neunikne.“

„Co se stalo?“

Jim se zašklebil. „Šel tam na měsíc a pak se vrátil s podivnou povídačkou o Smrtonoších. Tak se jmenuje jeden z týmů. Vynořili se před několika týdny odnikud a udělali to s velkou pompou. Polovina z nich se na m-skeneru zapisovala lidsky, ale Derek říkal, že to lidi nejsou. Nevoněli správně. Měl pocit, že na nás mají spadeno. Nejen na Smečku, ale na náš druh obecně. Cosi s tím, že jsme spojením lidí a zvířat, a ti chlapíci nenávidí oboje. Pověděl mi, že ve skupině Smrtonošů je lidská dívka, a odvykládal mi předlouhou pohádku o tom, jak chtěla změnit stranu a sdělí nám všechno o Smrtonoších a Garově vraždě, pokud ji odtamtud dostaneme pryč.“

„A ty jsi řekl ne.“

Jim vypil třetinu čaje, než znovu odpověděl. „Pověděl jsem mu, že je to příliš nebezpečné. Smrtonoši cestují ve skupinách. Po patnácti, dvaceti, někdy jich je i třicet, a všichni jsou ozbrojení.“

„Jako by věděli, že se pohybují na nepřátelském území.“

Jim přikývl.

„A nedají se vystopovat po pachu? Někde určitě musejí mít základnu.“

Jim vypadal jako by si kousl do citrónu. „Potíž netkví ve stopování. Problém je v umístění jejich základny.“

„A kde ji mají?“ Proč jsem jen měla pocit, že neuslyším nic hezkého? S mým štěstím pronese nějakou šílenost jako třeba Jednorožčí ulice…

„V Jednorožčí…“

Zarazila jsem ho gestem ruky. „Chápu.“

Kolem Jednorožčí ulice se nerozkládaly žádné čtvrti. Tomu místu vládla divoká magie. Proudila skrze vykotlané ruiny mrakodrapů, příliš mocná, aby se dala využít, příliš nebezpečná, aby se s ní dalo bojovat. Obyčejné věci tam získávaly smrtící moc. Příšerná stvoření, která se vyhýbala dennímu světlu, si tuhle část města vybrala za útočiště. Živila se menšími stvůrami a spřádala vlastní pochybná kouzla. Šílení kultisté s utajovanými silami, vyšinutí lupové, zapuzení Páni mrtvých. Každý, kdo neměl kam jít, na něhož se všichni přátelé a členové rodiny vykašlali. Když instrukce na jejich zatykačích začaly obsahovat formulku „bez varování zastřelit“ a zoufalství jim zastřelo smysly, až tehdy se odvážili vstoupit do Jednorožčí ulice. Většina z nich se stala potravou pro tamní zrůdnosti. Těch několik vzácných přeživších se zbláznilo, pokud už předtím neměli potíže udržet si zdravý rozum.

Proto si ji Andorf, medvěd, jenž bezhlavě řádil při posledních legálních Hrách, zvolil za útočiště. A také proto se Curran rozhodl pro místo našeho prvního setkání na okraji Jednorožčí. Na okraji, ale stále dostatečně hluboko, aby to odradilo zbabělce a zabilo hlupáky.

Následovat tam třicet zrůd v lidské kůži uprostřed noci byl dost neobvyklý a převelice krutý způsob, jak spáchat sebevraždu.

„Takže průzkum jejich základny je mimo hru,“ pokračoval Jim, „předpokládejme ale, že bychom jim tu dívku nějakým způsobem vzali, než by vkročili do Jednorožčí ulice. Právě jsme unesli jednoho z nich. Ať už jsou vinní, nebo ne, lidé, nebo něco jiného, vyhlásili by nám válku. A žádnou další zatracenou válku si nemůžeme dovolit.“

„Ne bezdůvodně,“ doplnil Doolittle.

„A on chtěl něco takového rozpoutat kvůli několika divným pachům a upovídané holce. Řekl jsem mu, že by se měl přestat honit za vlastním ocasem a donést mi hmatatelné důkazy. Takže tam šel znovu, ale viděl jsem, že na něj to děvče zapůsobilo.“

„Viděla jsem ji,“ pověděla jsem mu. „Nedivím se mu.“

Jim sebou trhnul. „Jak?“

„Nejdřív dopověz svůj příběh, já ho pak doplním o vlastní informace.“

Jim pokrčil rameny. „Derek se zatvrdil. Viděl jsem, že rozum v tom pro něj nehraje roli. Bude se ji snažit zachránit za každou cenu. Takže jsem ho odtamtud stáhl. Lístky na Hry se shánějí těžko, jeden stojí tři tisíce. Věděl jsem, že tolik peněz nemá, a i kdyby se mu je podařilo nějakým způsobem sehnat, stejně se nedostane k tomu druhu, který by mu dovolil dostat se do nižších pater. Nechal jsem ho sledovat, řekl jsem mu, ať vychladne, a myslel si, že tím to skončilo.“

Ach tak. Jenže Derek uviděl na Hrách Saimana a poznal ho podle pachu. Věděl, že ve své „durandovské“ podobě Saiman vlastní kus Společnosti a má lístky, díky kterým může jít kdekoliv.

„A zatímco se měl Derek uklidňovat, nastrčil jsem tam místo něj Litinu.“ Jim přede mne položil další fotografii. Zachycovala tělo ženy na operačním stole. Silueta byla nepravidelná, deformovaná. Chvíli jsem obrázek zkoumala a až pak jsem si uvědomila, že byla na kusy. Někdo naporcoval její tělo a pak ho poskládal na stůl.

„Rozřezali ji na dvanáct kusů,“ odtušil Doolittle. „Každý měří přesně patnáct centimetrů. Pravděpodobně ještě žila, když to provedli. A ne, ona také nezměnila formu. Stále na sobě měla oblečení.“

„Zrovna jsem ji sbíral z dlažby, když jsi projížděla kolem.“ Jim zatnul zuby. „Pak se můj člověk vrátil. Kluk ho dokázal setřást. No a nakonec jsme našli i Dereka.“

Nepotřebovala jsem, aby mi to dále vysvětloval. Jimovi lidé se hnali za pachem, objevili stopu těch, kteří Dereka napadli, a pak mě našli na místě činu, jak namáčím konečky prstů do jeho krve.

„Co máš ty?“ zeptal se Jim.

Pověděla jsem mu to. Když jsem se dostala k části, jak jsem Currana zavedla k místu, kde se našla Linna, zavřel oči a vypadal, že by mě nejradši na místě uškrtil. Pokračovala jsem, dokud jsem jim neodvykládala celý příběh. Jim se rozhodl, že na to potřebuje víc čaje. Pravděpodobně by si dal i něco silnějšího, ale to by musel projít přes Doolittla. Smečkový doktor měl jasné a velmi striktní představy o konzumaci alkoholu.

„Pověděl jsi to Curranovi?“

„Ne.“

„Ví o téhle pobočce?“ Prosím, řekni, že ano.

„Ne. Je to jedno z mých osobních bezpečných míst.“

„Takže pokud se jedná o něj, má pocit, že ty a tví lidé jste se rozhodli pro SVOP (Vojenská zkratka pro svévolné opuštění posádky (pozn. překl.).)?“

Přikývl.

„Stát se samotáři,“ opravil mě Doolittle. „Správný výraz je ‚stát se samotáři‘. Co kocour zapomněl zmínit, je fakt, že si teď Curran myslí, že se podstatná část jeho bezpečnostních složek rozhodla oddělit od Smečky. Převrací město vzhůru nohama, jen aby Jima našel. Vydal příkaz, ať ho kontaktuje.“

„Zavolám mu ráno,“ zabručel Jim.

„Což celou situaci jen zhorší, protože Pán šelem mu dá příkaz vrátit se do Pevnosti a tady mladý pán ho odmítne.“

Jim hluboce, hrdelně zavrčel. Ale bylo to jako házet na stěnu hrách. Nebo spíše na Doolittla.

„A proč bys to dělal?“ zírala jsem na Jima.

„Mám své důvody,“ řekl prostě.

„Odmítnout přímý příkaz znamená porušení zákonů Smečky,“ vysvětlil Doolittle. „Podle tradice má Jim tři dny na to, aby změnil názor. A pokud neuposlechne, Curran bude muset udělat to co každý alfa, když mu někdo odporuje.“ Doolittle zavrtěl hlavou. „Jen těžko se smíří s tím, že bude muset zabít přítele. Taková věc může jednoho dohnat i k šílenství.“

Šílený Curran by se ničivostí mohl zařadit mezi přírodní pohromy typu monzun, tornádo nebo zemětřesení.

Otočila jsem se Doolittlovi. „A vy? Jak jste se do podobné kaše dostal?“

„Unesli jsme ho,“ řekl Jim. „Za plného denního světla a se spoustou hluku. Před Curranem je v bezpečí.“

„A hned poté, co jsem dostal Dereka do nádrže, jsem musel ošetřit zranění i únoscům,“ zavrtěl Doolittle hlavou. „Nemám rád, když mě někdo nacpe do bryčky a pak si na mne sedne.“

Jelikož Jim prošel všemi těžkostmi, aby zaručil, že Doolittle z toho vyjde jako nevinná oběť, musel očekávat, že až celá záležitost praskne a Curran je najde, bude to průšvih kolosálních rozměrů.

„Unesli mě,“ usmál se Doolittle. „Takže se nemám čeho bát. Ale někdo, kdo Jimovi dobrovolně pomůže ukrýt se před alfou, inu, to je jiná pohádka.“

„Neměl bys teď někde být?“ Jimovy oči se na okamžik zalily zelení.

Doolittle vstal a položil mi těžkou ruku na rameno. „Zamyslete se nad tím, dřív než si podepíšete rozsudek smrti.“

Odešel. Zůstali jsme tam jen já a Jim.

Při boji byl Curran zosobněná smrt. Nikdy mě neměl rád. Varoval mě, abych se od smečkových rozmíšek držela dál. Tentokrát už mi prohřešky tolerovat nebude.

„Jime?“

Vzhlédl ke mně a já to spatřila. Strach. Přímo před sebou, pronikající veškerou jeho mentální obranou. Jim byl vyděšený. Ne kvůli sobě… znala jsem ho už dlouho a věděla jsem, že v něm vyhlídky na ohrožení vlastního života děs nevzbuzují. Vypadal, že je vyvedený z míry. Jako by ho někdo ve tmě praštil a srazil k zemi, on se vyškrábal na nohy, ale nebyl si jistý, kdy a odkud přijde další úder.

Měl „své důvody“ a ty jsem potřebovala znát. „Řekni mi, proč bych neměla okamžitě zavolat Curranovi a celou tuhle věc mu nahlásit.“

Jim se zadíval do vlastní sklenice. Svaly na pažích se mu napjaly. Odehrával se v něm krutý vnitřní zápas. Nebyla jsem si jistá, která strana vyhraje.

„Před sedmi lety zachvátila Appalačské pohoří vlna lupího zamoření,“ řekl. „Zrovna jsem u Smečky začínal. Vzali mě s sebou na špinavou práci. Tennessee nás vpustilo dovnitř okamžitě, ale Severní Karolíně zabralo dva roky, než se rozhodli, že to svinstvo nemohou zastavit vlastními silami. Tak jsme se tam vypravili. Hory, kam dohlédneš. Staré skotsko-irské rodiny, separatisté, náboženští fanatici, ti všichni tam utekli a každý si našel vlastní soukromý vršek, aby se tam mohl rozmnožit. A jejich děti tam staví chaty a přívěsy, co by kamenem dohodil od starých domů. Lidé se tam uchylují, aby mohli žít o samotě. Všímají si jen sami sebe. Nikdo s námi nepromluvil. Rodiny se proměnily v lupy, celé klany, a nikdo o tom nevěděl. Někdy možná ano, ale stejně s tím nic nepodnikli. Bylas na Buchananově pozemku, takže ti je určitě jasné, co jsme našli.“

Smrt. Našli tam smrt, mrtvé a nafukovací bazénky plné krve a napůl snězených dětí. Muže a ženy, znásilněné a roztrhané na kusy, a pak znovu znásilněné, když už byli po smrti. Lidi stažené zaživa z kůže. A samozřejmě tam byli lupové.

„Zrovna jsme pročesávali Jackson County, když nám zavolala místní policie. Na Caney Fork Road se vznítil dům, ale ani jeden z nich tam nahoru nechtěl jít. Tvrdili, že jde o pozemek Setha Hayese a ten že prý střílí bez varování kohokoliv, kdo tam vkročí. A protože jsme byli blízko a dostali bychom se tam rychleji, jestli bychom se tam, pěkně prosím, mohli zastavit.“

Kecy. Policisté museli vědět, že se z Hayese stal lupus. Pravděpodobně už jím byl delší dobu. Proč by jinak volali kožoměnce kvůli požáru?

„To místo bylo na okraji zatraceného útesu. Trvalo nám hodinu, než jsme se k tomu domu vůbec vyškrábali. V té chvíli už z něj zbývaly jen trosky. Nic než řeřavé uhlí, mastný kouř a smrad. Lupí smrad.“

Věděla jsem, o čem mluví. Silný, pižmový, kyselý zápach, jež vám pokryl jazyk drsnou, hořkou pachutí a dusil vás. Pach lidského těla, které se vymklo kontrole a čím dál víc se přibližovalo deliriu způsobenému Lyk-Vé. Už jsem ho měla možnost cítit. A jakmile jste to zažili jednou, už vám ho nic nevymazalo z paměti.

Jim pokračoval, hlas mu zněl hluše. „V popelu seděl kluk. Vytáhl ven dvě těla, to něco málo, co zbývalo z jeho sester, a jen tak tam seděl a čekal, až ho přijdeme dodělat. Špinavé, pohublé, hladové děcko pokryté krví vlastního otce. Smrděl jako lupus. Myslel jsem si, že bychom ho měli zabít. Zadíval jsem se na něj a jediné, co mi přišlo na mysl, bylo ‚lupí děcko‘, a taky jsem to vyslovil nahlas. Jenže Curran řekl ne. Přikázal, že vezmeme kluka s sebou. Myslel jsem si, že se zbláznil. S tím svinstvem, jakým si to dítě prošlo, už přece nemohlo být ani lidské. Viděl jsem ho a měl pocit, že v něm nic nezbylo. Ale Curran šel a sedl si vedle něj a přemluvil ho, ať jde s námi. Kluk nemluvil. Nemyslel jsem si, že to vůbec umí.“

Jim si prohrábl vlasy. „Do hajzlu, vždyť jsme ani nevěděli, jak se jmenuje. Jen následoval Currana kamkoliv jako ocásek. Do tělocvičny, do Pevnosti, na souboje. Seděl u dveří, když probíhala setkání rady, skoro jako pes. Curran mu četl knížky. Opravdu si sedl a předčítal mu a pak se ptal na jeho názor. Asi měsíc, než mu jednoho dne kluk odpověděl.“

Jimovi zaplály oči. „Teď má to děcko meziformu lepší než já, a dokonce se v ní naučilo mluvit. Mohl by z něj jednoho dne být vlčí alfa. Nemůžu mu to udělat.“

„Udělat co?“

„Musím to spravit, Kate. Dej mi šanci, abych to dal do pořádku.“

„Jime, blábolíš nesmysly.“

Doolittle vkráčel znovu do místnosti, nesl s sebou talíř kukuřičných kroket. „Nemá tvé informační zdroje, Jamesi. Já jí to vysvětlím.“ Posadil se a přistrčil přede mne zlatavé, smažené kuličky. „Když kožoměnec utrpí vetší množství stresové zátěže, ať už psychologické nebo fyzické, stimuluje to produkci Lyk-Vé. Virus zaplaví naše těla ve velkém množství. A čím výš a rychleji jeho hladina v krvi stoupá, tím větší je šance, že se z kožoměnce stane lupus.“

„Proto největší riziko lupismu nastává se začátkem puberty,“ přikývla jsem.

„To vskutku ano. Derek je momentálně pod velkým stresem. Něco ho blokuje, a pokud úspěšně zvládneme překážku odstranit, virus se v něm začne velmi rychlým tempem množit. Takový druh biologické exploze.“

Chvíli jsem jeho slova zpracovávala. „Z Dereka by se mohl stát lupus.“

Doolittle přikývl. „Ta možnost tady určitě existuje.“

„Jak moc určitě?“

„Řekl bych, že se jím stane tak na pětasedmdesát procent.“

Opřela jsem se loktem o stůl a pak si pěstí podepřela čelo.

„Jestli Curran odhalí celou situaci a z Dereka se stane lupus, Curran ho bude muset zabít,“ informoval mě Doolittle. „Je to povinnost Pána šelem. Pravidla Smečky stanovují, že kdykoliv se stane člen Smečky lupem, hierarchicky nejvyšší přítomný alfa ho musí zabít.“

Bože. Zabít Dereka by pro Currana bylo jako zabít vlastního synovce. Tak usilovně pracoval na tom, aby ho dostal do normálu, když balancoval na hranici lupismu. A kdyby zázračný chlapec propadl šílenství teď… bude ho muset zabít. A bude to muset udělat sám, jelikož to je jeho povinnost. Asi jako kdybych já musela zabít Julii.

Doolittle si odkašlal. „Curran nemá rodinu. Přežil masakr. Mahon ho vychoval, zachránil ho podobným způsobem, jako on zachránil Dereka. Jestli bude nucen Dereka zabít, způsobí mu to těžkou psychickou újmu,“ řekl Doolittle. „Udělá to. Nikdy nezanedbal své povinnosti a nechtěl by, aby nikdo jiný nesl tu zodpovědnost, ale během posledního roku byl pod velkým tlakem. Možná je Pán šelem, ale je to taky jenom člověk.“

Představila jsem si Currana stojícího nad Derekovým tělem. Bylo v mé moci ho toho ušetřit. Ne kvůli Jimovi, ale kvůli němu samotnému. Nikdy byste neměli mít za povinnost zabíjet děti, které se vám podařilo zachránit.

Bude zuřit. Roztrhá Jima na kousky.

„Dal nám tři dny,“ řekla jsem. „Pokud to za tři dny nevyřešíme, půjdu za ním. Povím mu to. A jestli se Derek předtím změní v lupa, zabiju ho.“ Bože, prosím, ať už jsi kdokoliv, moc tě prosím, nenuť mě to udělat.

„To je moje zodpovědnost,“ upozornil mě Jim.

„Ne. Curran přijal nabídku pomoci Řádu. To znamená, že tě převyšuju hodností ve všem, co se týká tohoto vyšetřování. Je to moje zodpovědnost a já se o to postarám.“ Měla jsem tři dny. Za tu dobu se toho dalo stihnout hodně.

Jimovi se zablýsklo v očích.

„Smiř se s tím,“ pověděla jsem mu a zadívala se na Doolittla. „Co může kožoměnci zabraňovat ve změně formy?“

„Magie,“ řekl. „Velmi mocná magie.“

„Pro kožoměnce je první prioritou krmení, druhou páření a třetí změna formy. To se dá potlačit jen těžko,“ odrecitoval Jim skoro mechanicky.

„Ale Smrtonošům se to povedlo. Drží k tomu klíč. A téměř vymazali Dereka z povrchu zemského.“ Zatnula jsem zuby.

„Váš meč dýmí,“ zamumlal Doolittle.

Z pochvy na zádech, kde jsem měla uloženého Zabíječe, stoupaly tenoučké pramínky kouře. Šavle se přiživovala na mém vzteku.

„Nic, co by vám mělo dělat starosti,“ zabubnovala jsem prsty o stůl. „Možná bych zvládla zavřít Smrtonoše do vazby. Ale nemám právo je tam držet. Nejdřív bychom museli prokázat, že měli Dereka na svědomí.“

„Budou cítit po jeho krvi,“ odtušil Jim.

„Stejně jako já. Na náměstí bylo dost krve, aby potřísnila každého, kdo tamtudy prošel. To nestačí. Projeli jste místo činu m-skenerem?“

„Modrá a zelená přes celý papír,“ pokrčil Jim znechuceně rameny.

M-skener zachycoval barvy zbytkové magie. Modrá znamenala lidi a zelená kožoměnce. To nám neřeklo vůbec nic. Možná kdybych se usilovně modlila ke slečně Marplové, seslala by mi stopu…

„A další problém při jejich obvinění,“ nadhodila jsem, „tkví ve Hrách samotných. Řekněme, že bych je podrobila výslechu. Kdybych se jich zeptala: ‚Co jste dělali na náměstí?‘ a oni by přiznali, že jsou týmem ve Hrách, musela bych se tím řídit. Nemůžu jen tak ignorovat existenci nelegálních gladiátorských zápasů. Policisté, Řád, VJON, ti všichni musí vědět, že Hry probíhají. To, že je to vůbec možné, znamená, že je podporují vlivní lidé se spoustou peněz.“

Jim přikývl. „Takže tvé vyšetřování zruší dřív, než stačíš založit spis.“

Proto jsem s Jimem tak ráda pracovala. Neztrácel čas tím, že by mě nazýval zbabělcem, škádlil mě nebo naznačoval, že se bojím vzniklého tlaku. Chápal, že kdyby se tyhle síly všehomíra na naši věc zaměřily, vyšetřování by se začalo táhnout pomaleji než šnek se zlomenou nohou. Jednoduše ten fakt přijal a posunul se k dalšímu možnému řešení. Žádná chorobná úzkost, kecy nebo přílišná dramatizace.

„Takže oficiálně nemůžeme ani jeden udělat vůbec nic,“ řekla jsem.

„Přesně tak.“

Doolittle jen zavrtěl hlavou a ládoval se kroketkami.

„Počítám, že budeme muset bojovat ve Hrách, abychom se ke Smrtonošům dostali.“

„Jo.“

„Proč mě nikdy nepřizveš k lehké práci?“ zeptala jsem se ho.

„Rád ti předkládám výzvy,“ odtušil. „Udržuje tě to ve formě.“

Prstem jsem na ubruse naznačila dlouhou čáru. „Jednorožčí ulice. Třicet dva bloků dlouhá, deset široká. Dlouhá a úzká.“ Dřív to bylo jen třicet na osm, ale erupce magii ulice posílila, takže se rozrostla a pohltila větší část města. „Jestli tomu dobře rozumím, tak Smrtonoši tam vejdou a jednoduše zmizí. A vy je nemůžete vystopovat.“

„Tím míříš kam?“

„Pamatuješ si na ptáka ohniváka, kterého jsme lovili před dvěma lety? Polovina Chatham County tehdy hořela a opeřenec byl cítit po kouři. Nemohli jsme ho sledovat a propálil nám všechny pasti, které jsme na něj nastražili.“ A přitom se taky parádně vztekal.

Jim se zamračil. „Pamatuju. Jako návnadu jsme použili mrtvého skunka, který měl v sobě sledovací zařízení.“

„Mohl bys sehnat zařízení podobné tomu, co jsme strčili do té mrtvoly?“

„Dalo by se to zařídit.“

„Jaký je maximální dosah té věci?“

„Pětadvacet mil, pokud bude silný tech.“

Usmála jsem se. Na Jednorožčí ulici to bude bohatě stačit.

14.

Jim upřeně sledoval Saimanovy dveře. „Úchylák,“ zavrčel.

„Raději o sobě přemýšlí jako o sexuálním deviantovi.“

„Hraní si se slovíčky.“

Během cesty přes město jsme probrali plán. Nebyl zrovna geniální, ale oproti mému obvyklému řešení problémů stylem „běž tam a tam a otravuj všechny okolo, dokud se tě někdo nepokusí zabít“ doznal několik vylepšení. Teď jen zbývalo, abych ho zvládla dostatečně lákavým způsobem podstrčit Saimanovi.

Ten zrovna otevřel dveře. Měl na sobě podobu vysoké, štíhlé ženy s platinově blond vlasy, dlouhýma nohama a rty zkřivenými v posměšném úsměvu. Jim se naježil. Kdyby byl ve zvířecí podobě, naprosto jistě by se mu na hřbetě naježila srst.

Většina lidí by se při setkání tváří v tvář se dvěma ozbrojenými bojovníky zarazila a snažila se zhodnotit situaci. Zvláště pokud jim jeden z nich před pěti hodinami vyhrožoval zabitím, pokud nedostane koně, a druhý byl téměř dvoumetrový chlap s brokovnicí v ruce a s pláštěm obroubeným kožešinou, svítily mu zelenkavě oči a vůbec vypadal, že žije jen proto, aby mohl obličeje ostatních rozbíjet o cihlové zdi. Saiman jen přikývl a ustoupil do strany. „Pojďte dál.“

A tak jsme šli. Posadila jsem se na sofa. Jim se rozhodl postavit za mne, zaujal za pohovkou pozici lehce nalevo ode mne a založil si ruce na prsou. Bytem se rozléhala tichá hudba podbarvovaná techno rytmy. Saiman se ani nenabídl, že ji ztlumí.

„Vrátila jsem ti koně,“ pověděla jsem mu. „Je dole s hlídači.“ Jim s sebou dovezl jednoho i pro mne.

„Nech si ho. Nepotřebuji ho. Dáš si něco k pití?“

A riskovat další přednášku o vrcholu luxusu? Nech mě chvíli přemýšlet… „Ne, děkuji.“

„Něco pro vás?“ zadíval se Saiman na Jima, a když se potkal se zlověstným pohledem nezvratného osudu, rozhodl se, že bezpečnost má nad zdvořilostí jisté výhody. „Omluvte mě, donesu si něco pro sebe. Lépe se mi přemýšlí se skleničkou v ruce.“

Připravil si martini a pak si sedl na malý divan tak pro dva, přeložil jednu nemožně dlouhou nohu přes druhou a poctil mě výhledem na bujný výstřih. Jistě, jistě, máš moc pěkná prsa, a teď laskavě k věci.

„Jak to šlo se Smrtonoši?“ zeptala jsem se ho.

Saiman poctil Jima dalším pohledem. „Ne zrovna uspokojivě.“

„Řád o ně má zájem.“ Technicky vzato to byla pravda. Byla jsem agentkou Řádu a opravdu jsem se o Smrtonoše zajímala. Obzvlášť pokud šlo o způsoby, jak je všechny do jednoho vynalézavým a velmi bolestivým způsobem vybít.

„Ach tak.“ Saiman zdvihl obočí, znovu napodobil mé gesto.

„Abych přešla k věci, mám v tomto směru i zájem osobního rázu. Chci je zlikvidovat.“

Saiman mě studoval očima. „Proč? Má to co dělat s tím tvým mladým přítelem?“

Lhát nemělo smysl. „Ano, má.“

Saiman mi zasalutoval skleničkou. „Dle mého názoru bývají osobní motivace ty nejlepší.“

Samozřejmě že ano, ty sobecký bastarde.

„A co potřebuješ ode mne?“

„Chtěla bych ti nabídnout partnerství.“ Zlepšovala jsem se. Když jsem mu to říkala, ani jsem se viditelně nedávila chutí zvracet. Malá vítězství, taky vítězství. „Chceš Smrtonoše ze hry. Stejně tak Smečka, stejně tak i já. Spojíme síly. Ty nám zajistíš přístup na Hry. My dodáme lidi.“

„Mám být příležitostí, abys ty mohla dodat prostředky?“

Přikývla jsem. „Budeme sdílet informace a zdroje, abychom dosáhli společného cíle. Přemýšlej nad tím jako nad obchodní dohodou.“ Obchodní úhel pohledu by ho měl lákat.

Saiman se naklonil dopředu, vypadal velmi soustředěně. „Proč bych s tebou měl pracovat? Jak moc zoufale to vlastně chceš?“

V Jimově hrdle zabublalo hluboké, varovné zavrčení.

Opřela jsem se o pohovku, přehodila nohu přes nohu, napodobila jeho pózu. „Potřebuješ nás víc než my tebe. Můžu začít mávat ID kartou, nakráčet na místo konání Půlnočních her a udělat ze sebe obrovskou nepříjemnost. V tom jsem velmi dobrá.“

„O tom nepochybuji,“ zamumlal Saiman.

„Zařídím, aby se na Hry upřely všechny reflektory, a na Smrtonoše obzvlášť. Dříve nebo později zaplanou touhou odstranit mě a pak mi Jim pomůže všechny je po jednom zabít. Taky s nimi má nevyřízené účty, a dost vážné. Mezitím se účast na Hrách sníží, výdělky Společnosti padnou bleskovým tempem a ty ztratíš peníze.“

Usmála jsem se. Snažila jsem se, aby to vypadalo sladce a mile, ale o stupeň pobledl a poposedl si dál. Poznámka pro mě. Zapracovat víc na sladkém, ubrat z výrazu psychopatického zabijáka.

„Jelikož si nepřeješ pracovat s námi, budeš si muset najmout jiné lidi, aby ti se Smrtonoši pomohli. Protože jak ukázal incident na parkovišti, velmi rádi by tě viděli co nejdřív zaklepat bačkorami. Potřebuješ ochranu, což tě bude stát spoustu peněz a úsilí. Pokud mám usuzovat podle Marta, budeš si muset najmout opravdu talentované osobní strážce, abys mohl dál svobodně dýchat. A jakmile Smrtonoši několika bodyguardům pomůžou do nebe a k věčnému spánku, tak si stejně budeš muset najít náhradu, ale tentokrát se s tebou potáhne pověst někoho, komu strážci snadno umírají. Ceny, které si budou případní zájemci účtovat, se začnou pohybovat v astronomických výšinách a kvalita dobrovolníků se bude snižovat. Navzdory populárním představám nemá většina osobních strážců sebevražedné choutky. Takže jak vidíš, potřebuješ nás víc než my tebe. Zabijeme Smrtonoše tak nebo onak. Je nám to jedno. Děláme to kvůli pomstě, ne kvůli penězům.“

Saiman si mě zkoumavě prohlížel, jako by mě viděl poprvé. „S tímhle tvým jednáním jsem se ještě nesetkal.“

Takhle jsem se chovala, když jsem potřebovala urovnat rozepře mezi Cechem a Řádem, což jsem měla technicky vzato v popisu práce. Vstala jsem. „Popřemýšlej o tom. Mé číslo znáš.“

„Hodláte tu svou šílenost uskutečnit nějak metodicky?“

„To zjistíš, až když si potřeseme rukou na souhlas.“ Jelikož jsem mu věřila asi tolik jako neměnnosti jeho tváře, raději bych chtěla magicky zavazující smlouvu podepsanou jeho krví, ale budu se muset spokojit s podanou rukou. Pod podmínkou, že si předtím neplivne do dlaně.

Stačila jsem udělat přesně tři kroky ke dveřím, než z něj vypadlo: „Ujednáno.“

* * *

„Vím asi tolik,“ začala jsem. Něco z toho jsem si vyslechla od Jima, jiné věci jsem si domyslela sama. „Smrtonoši se objevili v souvislosti s Hrami přibližně před dvěma měsíci. Většina z nich se zaregistrovala jako lidé a m-skener jim to jen slavnostně potvrdil.“

„Modrá po celé čáře.“ Ze Saimanova obličeje zhnusení přímo odkapávalo.

„Ale Smrtonoši lidmi tak úplně nejsou. To už jsme si ujasnili. Nicméně jelikož bojovali jako ‚normální lidé‘, ze začátku Společnost nastavovala kurzy sázek proti nim. Nikde jinde se v boji neprověřili a většina lidí bojujících proti upírům nebo kožoměncům prohraje. Smrtonoši tu vaši Společnost stáli pěkný balík peněz, nemám pravdu?“

Saiman mé domněnky potvrdil krátkým přikývnutím. „Ano. Existují i další důvody pro jejich ‚lidskost‘. Aby mohl tým soutěžit, musí se skládat ze sedmi členů, z nichž nejméně tři musí být lidmi nebo mít alespoň lidskou formu jako základní, například kožoměnci. Bez tří lidí by se nemohli turnaje účastnit.“

„Takže abychom to shrnuli… Nevíš, co jsou zač, jak jsou schopní ošálit m-skener nebo kam se ztrácejí, když opustí prostor Her.“

„Ne.“ Saiman nakrčil nos ve znechuceném výrazu, ženském gestu, jež blondýnce sedělo jako ulité.

„Nejsi zrovna schopný, co?“ poznamenal Jim.

Díky, vážený mistře diplomacie.

Saiman mu věnoval krátký pohled. „Před jednadvaceti lety, dvacátého třetího dubna, jsi zabil muže, který zavraždil tvého otce, když spolu seděli ve vězení. Přibodl si ho k podlaze, prohnal mu žaludkem páčidlo a pak ho rozčtvrtil. Soudní lékař odhadl, že muž umíral přes tři hodiny. Jmenoval se David Stiles. Nikdy jsi z toho činu nebyl obviněn.“

No páni.

„Odhalil jsem tu informaci, abych předešel jakémukoliv zdání o mé neschopnosti. Obchoduji s informacemi. Jsem na ně expert. A když oznámím, že nevím, co jsou Smrtonoši zač, říkám to s využitím veškeré své profesionální kvalifikace.“

Jim se tiše zasmál, ukázal mu bělostné zuby v širokém úsměvu.

Saiman naklonil hlavu v přátelské úkloně. Možná o Jimovi získal nějaké informace, ale neznal ho. Jim byl jaguár. Zuby ukazoval jen lidem, které hodlal zabít. Neudělá to hned, protože jsme Saimana ještě potřebovali, ale jednoho dne, až to bude nejméně očekávat, snese se na něj někde shůry smrt.

A já s tím nebudu mít absolutně co do činění. „Zpátky ke Smrtonošům,“ odtušila jsem. „Víš, co chtějí?“

„Na to odpovědět můžu. Vlčí diamant,“ řekl Saiman.

Čekala jsem, že informaci rozvede, ale jen usrkával martini. Chtěl, abych se ho vyptávala. Fajn. Vyhověla jsem mu. „Co je Vlčí diamant?“

„Obrovský žlutý topaz.“

„Kde přišel k podobnému jménu?“ zeptal se Jim.

Saiman usrkl martini. „Má naprosto přesný odstín barvy vlčích očí. Kámen je větší než má pěst.“

Okázalá cena. Topaz sám musel být velmi cenným vlastnictvím už jen kvůli své jedinečnosti. Jeho přítomnost na podobném turnaji dodávala utkání téměř legendární nádech. Soutěž mezi nejudatnějšími válečníky o mýty opředený klenot a slávu. Ve skutečnosti šlo o zvrácenou hru, kde lidé zahazovali životy kvůli ošoupaným bankovkám. Sláva? Na umírání pro cizí potěšení a výdělek nebylo nic slavného.

„Jak jste ten kámen získali?“ chtěl vědět Jim.

„Zakoupil ho jeden z členů Společnosti a rozhodl se ho darovat jako výhru vítězi nadcházejícího turnaje. Je to extravagantní cena a hodí se k našemu momentálnímu stylu. Lidé, kteří nám poskytli prostory, očekávají, že to bude exotické.“

Topaz větší než mužská pěst byl rozhodně nezvyklý. Prohrabávala jsem se vlastní pamětí, jestli někde nenajdu drobty znalostí o vlastnostech klenotů. Topaz patřil mezi dvanáct apokalyptických kamenů chránících Jeruzalém. Byl drahý a vyskytoval se v přirozeném odstínu žluté, tradovalo se o něm, že má zklidňující efekt na osobu, jež ho při sobě nosí, a chrání ji před nočními můrami. Všechny drahokamy a polodrahokamy měly obecně „ochrannou“ vlastnost. To o nich tvrdili lidé, kteří neměli naprosto žádnou představu o jejich funkci nebo mystických vlastnostech. Mentálně jsem si poznamenala, že bych měla najít knihu o gemologii a kámen si v ní vyhledat.

„Podařilo se mi zmapovat historii kamene přes tři vlastníky až k jedné německé rodině,“ informoval nás Saiman. „Nevypadá to, že by kámen měl nadpřirozené vlastnosti. Váže se k němu několik legend, ale to je naprosto přirozený jev, když vezmeme v úvahu, že jde o vzácný kámen takové velikosti. Převládá však pověra, že kámen nesmí být prodán nebo získán násilím, ale je nutné dostat jej darem nebo vyhrát, jinak přinese smrt tomu, kdo si ho chtěl neprávem přivlastnit. Zatím jsem nebyl schopný potvrdit, jestli se jedná jen o báchorku, ale Smrtonoši jsou přesvědčení, že kletba je pravá. Krátce po přijetí kontaktovali Společenstvo, zda by se dal kámen získat i jinak. Když vezmu v úvahu jejich sklony k násilí, čekal jsem, že se pokusí o loupež nebo o zcizení, ale zatím neudělali ani jedno.“

Zamračila jsem se. „Jelikož o nich nevíme skoro nic, první krok bude identifikovat je.“

„Jak si představuješ, že bychom to mohli zvládnout?“ Saiman zdvihl obočí a počastoval mě svůdným úsměvem. A selhal. Ze dvou důvodů. Byl to Saiman, a navíc na sobě měl ženskou podobu.

„Jednoduše. Nějakého zabijeme.“

Saiman nad tím chvíli usilovně přemýšlel.

Mluvit o tom bylo jednoduché, ale opravdu to zvládnout bude naprosto jiná záležitost.

„Víme, že Smrtonoši cestují ve skupinách, takže se dají jen velmi těžko sledovat. Víme také, že mizí v Jednorožčí ulici, takže je těžké vystopovat je podle pachu nebo magie. Nicméně máme ve vlastnictví sledovací zařízení, které je schopné pokrýt celé tamní území. Zabijeme Smrtonoše a do jeho těla vpravíme štěnici. Jakmile opustí prostory Her, budeme je sledovat na přesné místo v Jednorožčí ulici a pak se tam vydáme, kdy se nám bude hodit. Obhlédneme si jejich hlavní sídlo. Takhle se dají získat odpovědi na spoustu zajímavých otázek. Kolik jich tam je? Jak jsou zorganizovaní? Mají stráže? Jsou lidského původu? Jak si opatřují jídlo? Co jedí? Vysílají tým, aby jim potravu sehnal? Mohli bychom ten tým někde odchytit,“ a trhat je všechny na malé kousíčky, dokud nám ti zasraní parchanti neprozradí, jak uzdravit Dereka, „a podrobit ho výslechu?“

„Vypadáš tak sebejistě. Opravdu jsi přesvědčená, že Smrtonoše dokážeš zabít?“ Saiman upřeně pozoroval skleničku, zdánlivě udivený náhlým nedostatkem martini.

Vzpomněla jsem si na Dereka pomalu umírajícího v lázni zelené tekutiny. S Derekem bez tváře, s polámanými kostmi, zmasakrovaným tělem…

Saiman si poposedl na minipohovce. „Kate, z tvého meče stoupá pára.“

Ovládla jsem se. „Dostaň mě do Jámy. O zbytek se postarám.“

„Rád bych, ale nemůžu,“ mávl Saiman znechuceně rukou. „Smrtonoši mají naplánovaný ještě poslední souboj před samotným turnajem, který je utkáním týmů. Zápas byl vypsán pro bojovníky typu Kámen. A tam se nemůžeš kvalifikovat.“

„Já to zvládnu,“ navrhl Jim.

Saiman zavrtěl hlavou. „I když bych ohromně rád viděl šéfa bezpečnosti Smečky v Jámě, schází ti potřebné parametry, aby ses kvalifikoval. Třída Kámen je určena pro extra velké bojovníky.“

Pravda. Jim nebyl nikdy šampion těžké váhy. Dokonce i meziformu měl štíhlou, rychlou a smrtící. Podsaditou rozhodně ne.

„Ale já jednoho takového bojovníka mám,“ usmál se Saiman. „Sebe.“

Výprask, který jsem schytala od kožoměnců, musel napáchat permanentní škody i na mém sluchu. „Koho?“

„Mě samotného. Sebe.“

Pevně jsem semkla víčka.

„Co to děláš?“ vyzvídal Saiman.

„Počítám v hlavě do deseti.“ Curranovi to pomáhalo, jistě to bude fungovat i u mne… Ne, necítila jsem se o nic líp.

Otevřela jsem oči. „Pravidelně zabíjím všechno možné, tak prosím pochop, že to říkám s využitím veškeré své profesionální kvalifikace. Ruplo ti v bedně. Jsi nadšený, ale kromě zkušeností postrádáš i fyzickou sílu a potřebné reflexy, abys Smrtonoše zabil. Pokud vstoupíš do Jámy, zemřeš příšernou smrtí a ve velkých bolestech. Nebudu schopná tam dolů seskočit a odtáhnout tě, abych ti zachránila život.“

„Ještě jsi mě neviděla bojovat v mé přirozené formě.“

Před očima mi na okamžik probleskla vidina zlatovlasého Adonise tančícího sněhem. „To ne, ale viděla jsem tě tančit. Tvá přirozená forma může být zničující pro nadržené ženské a homosexuály, ale nezabiješ v ní Smrtonoše. Rozmlátí ti hlavu na kusy a ztratíme možnost vpašovat k nim štěnici.“

Saiman se usmál, rty se mu slabě rozšířily bez náznaku humoru. „To není má přirozená forma.“

Zásah do černého. „V tom případě doufám, že tvá původní forma je dvouhlavý drak plivající oheň.“

„Dej mi šanci zklamat tě,“ odvětil Saiman. „Slibuju, že moje mrtvola tě nebude přerušovat, až mi budeš vyčítat, že jsi mi to říkala. Zápas je dnes v noci. Mohu s vámi počítat jako se svým doprovodným týmem?“

Jakou jinou možnost jsme měli? „Tak dobře.“

Saiman vstal. „První část večera budu muset strávit v obvyklé podobě. Po boji, samozřejmě pokud dosáhneme svého a soupeř zemře, Rudá garda na hodinu Smrtonoše zdrží, abychom se mohli bez problémů vzdálit. Společenstvo si nepřeje rozbroje mezi zápasícími mimo Jámu. To vám dvěma dá šanci dorazit do Jednorožčí ulice a náležitě se připravit. Já strávím noc v Aréně, v soukromých pokojích, a budu se zotavovat.“

Nebo taky stráví noc v márnici. Ta myšlenka visela ve vzduchu jako pohřební rubáš. Ani jeden z nás ji nezmínil nahlas.

15.

Poté co jsme s Jimem skončili se Saimanem, jaguárodlak mě společně se smečkovým koněm vysadil před bytem. Chtěla jsem jet zpátky s ním. Chtěla jsem tam být pro případ, že by se Derek vzbudil. Měla jsem iracionální představu, že když mu zůstanu nablízku, nějak mu to ulehčí.

Ale neulevilo by mu to. Kdybych jela zpátky s Jimem, nespala bych. A už jsem se potřebovala pořádně najíst a vyspat. Smrtonoši jistě nebudou nadšení, až jim zlikvidujeme jednoho člena sestavy. A pokud bude Saiman schopný slib splnit, mohli by nás napadnout. Potřebovala jsem být ostražitá, tudíž i odpočatá. Takže jsem se vysprchovala, vydrhla každý centimetr čtvereční kůže voňavým mýdlem, abych přebila pach Jimovy tlupy, snědla studené hovězí s tmavým chlebem, rajčata a trochu sýra, vzala si drahý, nedocenitelný aspirin a padla do peřin jako podťatá.

Vzbudila jsem se po osmé, protože mi začal zvonit telefon. Zvedla jsem hlavu z polštáře a zpražila ho pohledem. Ale stejně dál vyzváněl, naplňoval mi hlavu hlukem. Zapnul se záznamník a povědomý hlas mě donutil bleskově se posadit.

„Kate.“

Curran. Jejda. Dvě hodiny spánku nebyly dost, abych s ním teď jednala.

„Zavolej mi, jak nejdřív budeš moct.“

Zvedla jsem telefon. „Jsem tu.“

„Ty si vybíráš, s kým budeš po telefonu mluvit?“

„Proč ne? Alespoň se můžu vyhnout konverzacím s pitomci.“

„To má být urážka?“ hlas mu přešel v hluboké zavrčení.

„Ty pitomec nejsi,“ informovala jsem ho. „Ty jsi jen smrtelně nebezpečný psychopat s božským komplexem. Co ode mě potřebuješ?“

„Viděla jsi Jima?“

„Ne.“

„Nezavolal ti?“

„Ne.“ Ale jeho pohůnci ze mne málem vymlátili duši.

„Co Dereka?“

„Ne. Toho jsem taky neviděla.“

Na druhé straně linky na okamžik zavládlo ticho. „Lžeš.“

Kruci. „A proč si něco takového myslíš?“

„Nezeptala ses mě, jestli je Derek v pořádku, Kate.“

To mě naučí, že nemám přijímat diplomatické hovory hned po ránu.

„Protože mě to nezajímá. Pověděl jsi mi, že mě zapojíš do vyšetřování. Slíbil jsi mi plnou spolupráci a výslechy. To bylo v pátek ráno. Teď je neděle. Uplynulo čtyřicet osm hodin. Zase ses na mě vykašlal. Jako vždycky, Currane. Protože očekáváš, že se přetrhnu, abych ti mohla pomoct. Jenže tvá drahá Smečka prostě není schopná spolupracovat s někým zvenku. Co slyšíš v mém hlase, je apatie a nezájem.“ A spousta keců. Nehorázná kopa keců.

„Mluvíš z cesty.“

Curran versus Kate, dva nula.

„Je to velmi důležité. Jim mi odepřel poslušnost. Odmítl splnit přímý rozkaz, aby své lidi stáhl do Pevnosti. Nemůžu to nechat jen tak. Má sedmdesát dva hodin na to, aby se rozhodl, co udělá. Pak ho budu muset najít.“

„Znáš Jima už léta. To jsi nad účelem jeho jednání ani trochu nezapochyboval?“

„Ne v tomhle.“ Tvrdá slupka kolem Curranova hlasu povolila. Alfa na okamžik zmizel, na jeho místě zůstal obyčejný člověk. „Nechci, abych ho musel najít.“

Polkla jsem. „Řekla bych, že ani on si nepřeje, abys ho takhle našel.“

„Tak mi pomoz. Řekni mi, co víš.“

„Ne.“

Povzdechl si. „Na chvíli zapomeň, že jde o mě. Zapomeň na své ego. Jsem Pán šelem. Ty jsi člen Řádu. V tomhle vyšetřování jsem postavením nad tebou. Nařizuji ti, abys mi ty informace sdělila. Dělej svou práci, jak máš.“

To zabolelo. Svou práci jsem odváděla, jak nejlíp jsem zvládala. „Jsi na omylu. Nejsem tvá podřízená. Jsme na stejné úrovni.“

„Jistě. Je teď Jim s tebou?“

„Ano, je. A právě se oddáváme drsnému sexu. Zdržuješ nás.“

Zavěsila jsem.

Telefon zazvonil znovu.

Spustil se záznamník. „…nepomáháš, Ka…“

Zdvihla jsem sluchátko, vteřinu ho držela v ruce a pak jsem znovu zavěsila. Nechtěla jsem Curranovi lhát. I kdyby to bylo pro jeho dobro. Momentálně jsem opravdu neměla sílu vymýšlet si vtipné poznámky a vařit z vody báchorky.

S polštářem přehozeným přes hlavu, aby mi na oči neútočily otravně vlezlé sluneční paprsky, jsem se znovu začala propadat do hlubin spánku. A tehdy jsem uslyšela, jak někdo otočil klíčem v zámku a dveře od bytu se otevřely dokořán.

Jediný další člověk, který měl klíče, byl domovník a ten by dovnitř nikdy nevkročil bez ohlášení.

Donutila jsem se ležet nehybně a uvolněně. Musel na mne být opravdu skvělý pohled. Zadek v bílých kalhotkách mi lezl zpod peřiny, hlavu jsem měla schovanou pod polštářem. Nešlo zrovna o výhodný bojový postoj.

Takže jsem tam ležela, více než bdělá, všechny smysly vybičované do krajnosti. K posteli se začaly přibližovat tichoučké kroky. Blíž. Ještě blíž.

Teď!

Bleskově jsem se přetočila a vyslala tím směrem rozmáchlý kop. Zasáhl nezvaného návštěvníka do hrudi, uniklo mu nezaměnitelně mužské vyheknutí a poroučel se k zemi. Sklouzla jsem z postele a vrhla se po Zabíječi, jen abych zjistila, že není na obvyklém místě. Klesla jsem na podlahu a uviděla, že spadl daleko pod postel. Jak se vetřelec kácel, musel ho tam skopnout.

Ruka mě popadla za kotník v ocelovém sevření. Přetočila jsem se na záda a chodidlem jsem ho kopla do ramene, vložila jsem do úderu sílu celého těla.

Zamručel a konečně jsem zahlédla jeho obličej. „Currane?!“ To už bych radši potkala vraždícího šílence. Počkat, vždyť…

Vteřina zamyšlení se mi vymstila. Vrhl se po mně, srazil mi paži stranou, jako by nic nevážila, a přitlačil mě k zemi. Nohama mi zatížil dolní polovinu těla, pravou ruku mi držel nad hlavou, levá zůstala zaklíněná mezi našimi těly, a nakláněl se nade mnou. Tvář měl jen pár centimetrů od mé, můj bok se dotýkal jeho hrudi.

Svázal mě jako balík. Nemohla jsem se pohnout ani o píď.

„Myslela jsem si, že jsi šílenec!“

„To jsem.“

„Co tady děláš?“

„Hledám v tvé posteli Jima.“

„Není tady.“

„To vidím taky.“

V tmavošedých očích mu zahrály zlatavé jiskřičky. Vypadal ohromně spokojený sám se sebou. A taky lehce hladově.

Snažila jsem se mu vykroutit, ale jen mě sevřel pevněji. Bylo to jako snažit se dostat z ocelové svěrací kazajky nahřáté na tělesnou teplotu. Nedalo se s ním pohnout. Přikurtovaná k zemi Jeho šelmím Veličenstvem. Tohle mu nezapomenu.

„Už mě můžeš pustit,“ pověděla jsem mu.

„Mám tvé svolení?“

„Ano, jistě, máš. Slibuju, že ti neublížím.“

Ústa mu zkřivil náznak úsměšku. Rozhodně neplánoval mě pustit. A nedokázala jsem ho přeprat. Do hajzlu.

„Užíváš si to, co?“

Pokýval hlavou nahoru a dolů, úsměv na jeho obličeji vypadal jako šmouha bílé barvy.

„Jak ses dostal dovnitř?“

„Mám vlastní způsoby.“

Pak mě náhle osvítilo. To byl on, kdo před dvěma měsíci nechal vyměnit přední dveře, zatímco jsem byla zaměstnaná tím, že jsem se usilovně snažila neumřít. „Nechal sis klíč od mého bytu, sviňáku. Jak často tady chodíš?“

„Jednou za čas?“

„Proč?“

„Abych tě zkontroloval? Alespoň pak nemusím sedět u telefonu a čekat, až zavoláš, ať tě přijdu zachránit.“

„Nemusíš si dělat starosti. Takový telefonát už nedostaneš. To bych radši umřela než ti zavolat.“

„Právě to mi dělá starosti,“ informoval mě.

Nohama tlačil k zemi moje, svaly na stehnech měl tvrdé, jako by je někdo vytesal ze dřeva. Hrudníkem mi tlačil na prsa. Kdybych se jen trochu natočila doprava, zadkem bych mu sjela do klína, trochu doleva, a tvář by mi skončila v jeho krku.

„Nejsem jeden z tvých poddaných,“ sdělila jsem mu. Byl příliš blízko, příliš hřejivý a příliš skutečný. „Nemusím poslouchat tvé rozkazy a jsem si naprosto jistá, že nepotřebuju, abys na mě dával pozor a ochraňoval mne.“

„Mmhm,“ odtušil. Očividně shledával mou tvář neuvěřitelně zajímavou, protože se na mě nepřestával dívat, na oči, ústa…

„To sem chodíš, i když tady jsem?“

„Příležitostně.“

„Zaslechla bych tě.“

„Děláš dvanáctky a pak jsi úplně vyřízená. A já se umím pohybovat tiše.“ Trochu povolil stisk. Ležela jsem dál bezvládně. To bylo ono. Ukolébat jeho ostražitost falešným pocitem bezpečí. Nebyli jsme zas tak daleko od nočního stolku a ten měl na spodní poličce dýku.

„Pán šelem, můj osobní stalker. Pche, sen každé ženy.“

„Já nikoho nestalkuju.“

Nevěřícně jsem na něj hleděla. „A tomuhle říkáš jak?!“

„Tomu říkám omezení pohybu protivnice, aby mě nezranila.“

„A co dalšího děláš, když se tady občas zastavíš? Procházíš mi poštu? Prohrabuješ se mým spodním prádlem?“

„Ne. Nehrabu se ti ve věcech. Jen sem čas od času zajdu, abych se přesvědčil, že jsi celá. Rád vím, že jsi v bezpečí a spíš ve své posteli. Nic jsem neukradl…“

Vytrhla jsem levou paži zpod jeho ruky a vrazila mu loket na solar. Dech z něj vyšel s vyheknutím. Vrhla jsem se po dýce a pak si na něj sedla, koleny mu znehybnila paže a ostří dýky přiložila k hrdlu.

Ležel nehybně. „Vzdávám se,“ řekl a usmál se. „Co teď se mnou uděláš?“

Ech. Seděla jsem ve spodním prádle na Pánovi šelem a držela mu nůž u krku. Co s ním sakra budu dělat?

Curranův pohled se soustředěně upřel na jedno místo. Mé rameno. „To je stopa po drápech,“ odtušil a hlas mu ztvrdnul. „Vlčích. Kdo to byl?“

„Nikdo!“ Ha, to byla geniální odpověď. Té určitě uvěří.

„Někdo z mých?“ Zlatá mu zaplála v očích jako blesk.

Inu, jelikož každý kožoměnec v Atlantě patřil jemu, tak se otázka zodpověděla sama, ne? „Odkdy ti vůbec záleží na mém zatraceném blahu? Myslím, že sis popletl charakter našeho vzájemného vztahu. Ty a já spolu nevycházíme. Ty jsi psychopat posedlý kontrolou všeho kolem sebe. Rozkazuješ mi, a já bych tě nejradši zabila. Jsem paličatý, neukázněný idiot, který tě přivádí k šílenství, a ty bys mě nejradši uškrtil.“

„Jednou! Pokusil jsem se o to jednou!“

„Jednou naprosto stačilo. Fakt je, že se k sobě nechováme hezky. My…“

Trhnutím si osvobodil paže zpod mých kolen, bez ohledu na dýku mě k sobě přitiskl a políbil.

Jazykem se letmo dotkl mých rtů. Zalila mě vlna horka. Rukama mi vjel do vlasů. Najednou jsem byla zvědavá, jak chutná. Už mě políbil i předtím, těsně před bojem s Rudým stalkerem. Pamatovala jsem si tu pusu docela živě, i když od ní uplynuly čtyři měsíce. Nemohla být tak dobrá, jak mi paměť nalhávala. Měla bych ho políbit, abych stínovou pusu vyhnala z hlavy a už o ní nemusela uvažovat. Pootevřela jsem rty a pustila ho dovnitř.

Bože můj. Vesmír kolem vybuchl.

Chutnal omamně jako divoké víno.

Přilnula jsem k němu, opilá jeho vůní a chutí jeho polibků, svedená tím, jak se jeho pevné tělo tisklo k mému. Hlavu jsem měla lehkou.

Líbej mě. Polib mě ještě. Líbej mě, Currane.

Co to se mnou krucinál je?

„Ne!“ Snažila jsem se ho od sebe odstrčit, rukama se zapřela o svaly tvrdé jako kámen. Ještě chvíli mě držel, než mě s hlubokým, hladovým zavrčením pustil. Uskočila jsem a ustoupila, nejistá na nohou. „Zbláznil ses?!“

„Co se stalo? Zapomněla jsi na svůj proslov na téma ‚i kdybys byl poslední chlap na Zemi…‘?“

„Vypadni!“

Jen si tam tak ležel na mém koberci, rozvalený jako lenivá kočka, s úlisným úsměvem na tváři. „Jaké to bylo?“

„Nudné,“ zalhala jsem. „Nebyla v tom jiskra. Ani vášeň. Nic. Jako bych líbala bratra.“

Hlava se mi pořád točila. Chtěla jsem se ho dotýkat, přejet mu rukama přes triko, prsty pohladit pevné, svalnaté paže… chtěla jsem cítit jeho rty na svých.

Ne! Žádné doteky. Žádné polibky. Ne. Prostě ne.

„Vážně? Tak proto jsi mi položila ruce kolem krku?“

Zkurvysyn. „To bylo dočasné pominutí mysli.“ Ukázala jsem na dveře.

„Jsi si opravdu jistá, že nechceš, abych zůstal? Udělal bych ti kafe a zeptal se, jaký jsi měla den…“

„Ven. Okamžitě.“

Teatrálně si povzdechl a pak se vyhoupl na nohy bez pomoci rukou. Zatracenej vejtaha.

Nabídl mi dýku, jílcem napřed. „Počítám, že tohle budeš chtít zpátky.“

Upustila jsem kvůli němu nůž. Nikdy jsem zbraně nepouštěla z rukou neúmyslně.

Sebrala jsem mu ji z prstů a pak ho s ní vyhnala až ke dveřím, čepel jsem stále držela mezi námi. Curran otevřel dveře a zastavil se na zápraží. „Sedmdesát dva hodin, Kate. Víc Jim nedostane. Ví to a taky ví, že ho hledám. Teď to víš i ty.“

„Pochopila jsem,“ zavrčela jsem.

„Vážně nechceš, abych ti dal pusu na rozloučenou, zlato?“

„Chceš, abych tě na rozloučenou kopla do hlavy?“

Práskla jsem za ním dveřmi, pak se o ně opřela a svezla se dolů na podlahu, abych zhodnotila situaci. Pán šelem. Atlantský lev. Sir Každý má právo na můj vlastní názor. Nepříjemný, nesnesitelný a nebezpečný parchant, který mě děsil natolik, že veškeré hranice mé výřečnosti povolovaly.

Políbil mě. Ne, přiznal se k tomu, že se mi vloupává do bytu, aby mě mohl pozorovat, jak spím, přišpendlil mě k podlaze a pak mě políbil. Měla jsem mu zlomit nos. Místo toho jsem mu to oplatila. A chtěla jsem víc.

Pokusila jsem se to zhodnotit s odstupem. Pověděla jsem mu, že se s ním nikdy nevyspím. On opáčil, že se stane pravý opak. Pro něj to byla jednoduše hra, ve které se snažil vyhrát. Někdo mi jednou vysvětloval, že kdybych seřadila všechny bývalé Curranovy milenky do řady, bylo by z toho procesí. Pro něj jsem znamenala další zářez na pažbě. Kdybych se tomu poddala, stala by se ze mne jen položka v seznamu jeho známostí. Kate Danielsová, vyšetřovatelka Řádu, kterou Jeho chlupaté Veličenstvo krátce šoustalo do chvíle, než se znudilo a znovu začalo brázdit ulice při hledání větších a lepších předností, a zanechalo její pověst v troskách.

Otevřený vztah s Curranem by znamenal profesionální sebevraždu. Agenti Řádu měli být ze své podstaty nestranní. Nikdo se mnou nebude chtít jednat, když se vyspím s hlavou kožoměnců. A co bylo důležitější, až Curran ztratí zájem, vezme moje srdce, rozbije ho kladivem na krvavou kaši, podá mi zbytky a odkráčí bez náznaku špatného svědomí.

Tohle všechno jsem si uvědomovala, a stejně jsem ho chtěla. Přitahoval mě jako zatracený magnet. Chtěla jsem ho víc než kohokoliv za celý svůj dosavadní život. Díky těm několika okamžikům, kdy jsem se kvůli němu cítila v bezpečí, potřebná a žádoucí. Ale to byla jen iluze. Musím se začít ovládat.

Čím víc jsem nad tím přemýšlela, tím víc mě to štvalo. Myslel si, že mě má v kapse. Jeho Veličenstvo by měl někdo velice hrubě vyvést z omylu.

Zavrčela jsem a šla se obléct.

* * *

Kolem sedmé jsem dorazila ke kanceláři Řádu. Ta se nacházela v jednoduché stavbě připomínající krabici. Hrubé, cihlové, masivní budově chráněné tak silnými clonami, že by se do ní všechny Vojenské jednotky obrany proti nadpřirozenu mohly dobývat celé dny. Někde ve městě ještě museli mít jiné středisko, hlavní centrum s nejnovějšími technologiemi a výbavou, ale neměla jsem tak vysoký stupeň prověření, abych věděla kde přesně.

Vystoupala jsem do druhého patra, otevřela dveře a vstoupila do chodby, která se jako úzký, šedivý tunel táhla do dáli až k černým dveřím, jež se hrozivě tyčily na jejím druhém konci. Na nich se vyjímal lev v heraldické pozici vyvedený v leštěné oceli. To znamenalo, že se za dveřmi skrývá kancelář rytíře Ochránce, hlavy Řádu a mého přímého nadřízeného.

„Dobré ráno, drahoušku,“ ozval se mi v hlavě hlas jeho sekretářky.

„Dobré ráno, Maxine,“ řekla jsem. Technicky vzato bych si to mohla pouze pomyslet, pokud bych se na to dostatečně soustředila, aby mou myšlenku Maxine zachytila, ale mluvení mi šlo lépe. Dokázala jsem popadnout mysl nemrtvého a rozmáčknout ji jako štěnici, ale co se telepatie týče, byla jsem naprostý antitalent. Vklouzla jsem do vlastního kutlochu a očekávala půl metru vysoké hromady papírování. Můj pracovní stůl ale zel prázdnotou. Byl dokonale čistý. Bez poskvrnky, bez jediného papíru.

„Maxine? Co se stalo s mými složkami?“

„Rytíř Ochránce se rozhodl, že potřebujete mít čistý stůl.“

„To je dobře, nebo špatně?“

„Řád si velmi cení vašich služeb. Zvláště pokud se jedná o práci v pozdních nočních hodinách.“

Pak mi to došlo. Ted mi dával neoficiální svolení, abych se zabývala Půlnočními hrami. Nebude vedeno žádné vyšetřování. Ted věděl o Hrách tolik, kolik jen člověk vědět mohl. Chyběly mu však prostředky nebo výmluva, aby s nimi mohl začít něco dělat. A teď jsem mu předhodila možnost jako ze zlata. Použije mě v Hrách jako klacek, který se strká do kola. Byla jsem schopná, ale nahraditelná. Jakékoliv problémy se daly svést na můj dvojaký status. Nebyla jsem rytíř. Neprošla jsem nutným výcvikem. Řád veřejně odmítne jakoukoliv spojitost s mými aktivitami, vykreslí mě jako příliš horlivého, ale neschopného člověka, a pak mě vyhodí na dlažbu s holým zadkem.

Andrea se zjevila v mých dveřích, vkročila dovnitř a zavřela za sebou. „Rafael mi zavolal. Očividně se po hierarchickém žebříčku roznesla jistá zpráva. Jakýkoliv člen Smečky, který tě napadne, bude mít dlouhý, nepříjemný rozhovor s Curranem.“

Pozdvihla jsem pero v parodii na pozdrav. „Jupí. To jsem netušila, že jsem křehká květinka a potřebuju ochranu Jeho Veličenstva.“

„Napadli tě?“

„Jo. Ale chovala jsem se slušně a nikoho jsem nezabila.“

Andrea se usadila do židle určené pro klienty. „Co se děje?“

Vstala jsem a aktivovala clonu. Slabé oranžové glyfy se rozsvítily na podlaze, vzájemně se proplétaly ve složitých vzorcích. Oranžová stěna vyrazila vzhůru a zapečetila dveře. Jednalo se o kouzlo, které můj poručník používal, aby zabezpečil místnost. Lidé rytíři Mystikovi vyprávěli nejrůznější tajné věci, takové, které by mohl zaslechnout ještě tak možná zpovědník nebo psychiatr. Gregova obranná clona byla zvukotěsná, nedalo se skrz ni vidět nebo používat magii. Ani Maxinina telepatie jí nedokázala proniknout. Zabralo mi měsíc bolestně namáhavého pátrání, než jsem odhalila všechny glyfy na podlaze a přišla na to, jak kouzlo funguje.

Odemkla jsem vrchní šuplík, vytáhla složku a položila ji na stůl. „Zvedni ruku a přísahej.“

Andrea poslechla. „Informace, které teď obdržím, nesdělím nikomu dalšímu, aniž by mi to povolila osoba, jež mi je svěřuje. Nepoužiji je pro osobní prospěch, dokonce ani pod nátlakem, vynucováním nebo abych sebe či někoho jiného uchránila před přímým fyzickým ublížením. Tak slibuji na svou čest rytíře Řádu.“

To byla zatraceně silná přísaha. Ze všech testů vůle na Akademii nejvíc lidí vypadlo ze studií právě kvůli porušení přísahy. Když je zbili, topili, bičovali a pak pálili horkým železem, většina by udělala cokoliv, jen aby to přestalo. Na zádech jsem měla úzký pruh světlé kůže, kde se mě dotklo horké železo. Dokazoval, že jsem prošla. Věděla jsem, že Andrea má identickou jizvu. Obě dvě si tajemství, která jsme musely při testu udržet v sobě, budeme pamatovat do konce našich životů a nikdy je neodhalíme. Ani zbloudilou myšlenkou.

Podala jsem jí složku. Prošla si několik pár stránek a zadívala se na mne. Doplnila jsem mezery a zmínila jsem jí i Curranovu návštěvu.

Andrea párkrát němě zamrkala. „Do prdele. Do hajzlu a do prdele.“

„Myslím, že ‚do prdele‘ by úplně stačilo.“

„Šéf bezpečnostních složek Smečky se rozhodl odtrhnout, Derek je na pokraji smrti a ty jsi spárovaná s Pánem šelem.“

„Jim se neodtrhnul od Smečky, jen momentálně neposlouchá rozkazy nejvyššího alfy.“

„A o tom právě samotářství je!“

Dobře, měla pravdu, to jsem musela uznat. „A jen aby bylo jasno, s Curranem spárovaná nejsem.“

Andrea zavrtěla hlavou. „Ze které jsi planety? V noci se ti vkrádá do bytu, aby tě mohl zakrýt, kdyby ses náhodou odkopala. Tak se projevuje ochranitelský instinkt. Myslí si, že jsi jeho družka.“

„Může si myslet, co chce. Neznamená to ale, že je to pravda.“

Andreiny oči se rozšířily. „Teď mi to došlo. Chová se k tobě jako k alfě kožoměnců. Hraješ tady podle pravidel ne zrovna lidského namlouvání. Zeptal se tě už, jestli mu uděláš večeři? Večeře je velká věc.“

„Ne, to neudělal.“ A dřív zamrzne peklo, než Curranovi něco ukuchtím. „Podívej, nejsem kožoměnec a s lidmi chodil už i předtím.“

„A to je přesně ono.“ Andrea zabubnovala nehty o stůl. „Takové přímé, vyzývavé chování je výzva. Takhle by se alfa samec choval k alfa samici. Mezi nimi je to boj o moc a lov, jemnůstky jim moc nejdou. Uvědomuju si, že to může znít trochu zvráceně, ale z jeho strany je to nepřímý kompliment.“

„Tak ho může vzít a strčit si ho tam, kam mu slunce nezasvítí.“

„Můžu tě citovat?“

„Posluž si. Příliš tvrdě jsem na sobě pracovala, takže nemám zájem být jeho pomíjivým rozmarem.“

Natáhla jsem se, abych složku vrátila zpátky do stolu, a ruce mi zavadily o starou knihu v brožované vazbě. Princezna nevěsta. Té noci v Savannah, kdy mě málem políbil, ji četl. A když jsem mu řekla, ať odejde, odtušil: „Jak si přeješ (Westley, hrdina příběhu v knize, tak odpovídá na cokoliv, co mu milovaná Beruška nakáže (pozn. překl.).).“

Přes Andreinu tvář přeběhlo zamračení. „Takže kam tě tohle všechno zavede? Hodláš se na čas vytratit?“

Přikývla jsem. „Musím si v tom udělat jasno, a to se mi nepovede, když mi bude Curran dýchat za krk.“

„Potřebuješ pomoc?“

„Ano. Zadávám teď do počítačové databáze požadavek, aby mi analyzovali vzorky stříbra. Zabere to tak den nebo dva. Kdybys je pak mohla vyzvednout…“

Andrea zamávala rukama. „Samozřejmě že to udělám. Jenže teď jsem měla na mysli spíš pomoc typu ‚potřebuju někoho zastřelit‘.“

„Ach tak. Momentálně ne. Ale až budu někomu potřebovat prohnat hlavou kulku, zavolám ti.“

„Zavolej. Snaž se přitom neumřít, ano?“

„Pokusím se.“

Zadívaly jsme se na sebe.

„Jaké to bylo?“ zeptala se. „Líbat se s Curranem.“

„Nemůžu mu dovolit, aby mě znovu políbil, protože jestli to udělá, tak se s ním vyspím.“

Andrea zamrkala. „No,“ odtušila konečně. „Alespoň víš, na čem jsi.“

* * *

Zavolala jsem Jimovi a odešla z kanceláře. Proplétala jsem se tam a zpátky ranním provozem. Nikdo mě nesledoval. Konečně jsem se zastavila u malého podniku prodávajícího smažená kuřata.

Glenda se na mě usmála. Baculatou ženu s medově plavými vlasy před nějakou dobou po nocích trápili stínoví hadi. Zabralo mi to týden, ale nakonec jsem v jejím podkroví našla původce nepříjemností a zabila ho, takže teď mi ke kuřecím křidélkům vždycky přidala i úsměv.

Ukázala jsem jí desetidolarovku.

„Potřebuješ rozměnit?“ zeptala se.

„Ne. Chtěla bych použít tvůj telefon.“ Tuhle konverzaci radši vyřídím mimo kancelář.

Glenda položila přístroj na pult, zkusila, jestli funguje, a pak popadla mých deset dolarů.

Vytočila jsem číslo do Pevnosti, představila se neosobnímu ženskému hlasu na lince a požádala, zda by mě nepřepojili na Pána šelem. Za méně než patnáct vteřin jsem měla Currana na lince.

„Přecházím do utajení společně s Jimem.“

Ticho na druhé straně telefonu mělo výrazně zlověstný podtón. Možná si myslel, že mě od toho jeho líbací superschopnosti odradí. Slušná šance. Dělám to, aby nemusel zabít Dereka. To byla zátěž, kterou nepotřeboval.

„Přemýšlela jsem nad dnešním ránem,“ pověděla jsem mu a snažila se hovořit co nejklidněji a nejrozumněji. „Nařídila jsem domovníkovi, ať mi nechá vyměnit zámky. Jestli tě ještě jednou nachytám ve svém bytě, vyplním formální stížnost. Vzala jsem si od tebe jídlo, sice pod nátlakem, ale vzala. Jednou nebo dvakrát jsi mě zachránil a viděl jsi mě téměř nahou. Uvědomuji si, že celou situaci posuzuješ podle standardů kožoměnců a čekáš, že před tebou padnu na záda s roztaženýma nohama.“

„To nebude nutné.“ Jeho hlas se tomu mému klidem vyrovnával. „Můžeš taky padnout na ruce a kolena, jestli je ti to milejší. Nebo se přitisknout ke zdi. Nebo si sednout na kuchyňskou linku. Možná bych tě mohl nechat nahoře, pokud by to stálo za to.“

Nezaskřípala jsem zuby. To by uslyšel. Musela jsem to brát rozumně a s klidem. „Tím chci říct jedno: Ne.“

„Ne?“

„Nebude žádné padání na ruce a kolena, žádný sex, žádné ty a já.“

„Chtěl jsem tě tehdy v Savannah políbit. Když jsme byli ve tvém domě.“

Proč se mi krucinál tak rozbušilo srdce? „A?“

„Zdálo se mi, že máš strach. To nebyla reakce, v jakou jsem doufal.“

Klidná a rozumná. „Fandíš si. Tak děsivý zase nejsi.“

„A po tom, co jsem tě dnes ráno políbil, jsem z tebe cítil strach znovu. Těsně poté, co ses mi málem roztopila v náručí.“

Roztopila?

„Bojíš se, že by mezi námi dvěma mohlo něco být.“

Páni. Chvíli mi zabralo, než jsem podobnou poznámku zpracovala. „Kdykoliv jsem přesvědčená, že tvá arogance konečně našla meze, ukážeš mi, že sahá do nových výšin. Musím uznat, že tvé ego se opravdu podobá vesmíru. Neustále se nafukuje a rozpíná.“

„Dnes ráno jsi přemýšlela o tom, že mě zatáhneš do postele.“

„Přemýšlela jsem nad tím, jak tě bodnout a pak s křikem utéct. Vloupal ses mi bez dovolení do bytu a celou jsi mě poslintal. Jsi zatracený šílenec! A tu hlášku, že můžeš vyčmuchat mou touhu, tu se ani nepokoušej vytahovat… sám víš, že je to hovadina.“

„Nepotřeboval jsem k tobě čichat. Stačil mi tvůj zasněný pohled a to, jak mi tvůj jazyk rejdil v puse.“

„Užij si tu vzpomínku,“ ucedila jsem. „Stalo se to poprvé a naposledy.“

„Běž si hrát s Jimem. Najdu si vás oba, až tě budu potřebovat.“

Arogantní hajzl. „Něco ti řeknu. Jestli mě dokážeš najít, než ty tři dny vyprší, uvařím ti tu tvoji zasranou večeři a naservíruju ti ji nahá.“

„To má být slib?“

„Ano. A teď laskavě táhni do hajzlu.“

Praštila jsem sluchátkem. No, budiž. To bylo naprosto dokonale rozumné.

Na druhé straně pultu na mě starý, podsaditý muž zíral, jako by mi na hlavě vyrašily rohy.

Glenda mi podala peníze, které jsem jí předtím podstrčila. „To byla konverzace za všechny prachy. Těch deset dolarů si nech.“

Vstala jsem tak akorát, abych uviděla Brennu, jak se blíží na koni a veze za sebou jednoho náhradního.

16.

Navštívila jsem Dereka. Zdržela jsem se půl hodiny a pak přišel Doolittle, podíval se na mou tvář a usoudil, že nutně potřebuji další sklenici jeho úžasného čaje. Následovala jsem ho do kuchyně. Voněla po jídle. Bohatou, příjemnou vůní jemně kořeněného masa a čerstvě upečeného těsta. Ten pach mě popadl a v podstatě jsem na něm doplachtila až ke stolu. Právě včas, abych spatřila Jima, jak na kuchyňském prkénku krájí zlatohnědý bochník. Pečlivě z něj uřezal tři centimetry tlustý krajíc a odhalil nádherně středně propečenou vepřovou panenku.

Skoro jsem omdlela. „Beef Wellington?“

Jim se na mě zamračil. „Jen proto, že nemáš v ledničce pořádné jídlo…“

„Ale jen proto, že ho ty, Derek nebo Julie všechno sníte.“

Brenna vešla dovnitř a vylovila z ledničky mísu se salátem.

„Talíře jsou v kredenci,“ řekl Jim.

Vytáhla jsem čtyři talíře, našla příbory a rozložila je na stůl. Doolittle přede mne postavil sklenici ledového čaje. Ochutnala jsem. Nápoj měl v sobě tolik cukru, že kdybych do něj dala lžičku, zůstala by rovně stát.

Jim položil tlustý plátek wellingtonu na můj talíř. Když jsem se o podobný kulinářský počin pokoušela já, vypadalo to dobře. Ale jeho výtvor byl dokonalý.

Brenna si sedla vedle mne. „Omlouvám se za to stehno.“

Vteřinu mi trvalo, než jsem si bodavou bolest v kousnutí na noze spojila s tichou ženou vedle sebe. „To nestojí za řeč. Omlouvám se za tu jehlu.“

Jizva na jejím krku se ztratila, ale tenoučká šedá linka jí na kůži ještě zůstala. „V pořádku,“ odtušila. „Už jsem v sobě měla stříbro i dřív.“

„Kde jsou všichni ostatní?“ zeptala jsem se.

Nikdo neodpověděl. Ach, ti kožoměnci. Učiněné pavlačové drbny.

Ukrojila jsem si kus z vepřové panenky i s těstem a vložila ho do pusy. Chutnalo to božsky. Jim se pustil do svého masa s precizností dlouholetého chirurga.

„Volal Curran.“

Tři kožoměnci u stolu na okamžik přestali dýchat.

„Myslela jsem si, že se o tom zmíním, než začnete jíst. Nechtěla jsem, aby se někdo zadusil.“

„Říkal něco?“

„Máte tři dny na to, abyste se vrátili,“ napodobila jsem Curranův hlas. „Potom vás bude muset najít. A on vás najít nechce.“

„Něco dalšího?“

„Potom spíš už jen nadával. Pověděla jsem mu, že si s tebou užívám skvělý sex a že vyrušuje.“

Brenně zaskočilo, rozkašlala se a čaj jí pak tekl i z nosu.

Jim s podobnou informací delší dobu bojoval. „Přál bych si, abys to neudělala.“

„Neuvěřil tomu.“ A nechala jsem to tak. Kdybych zmínila ranní rozcvičku a slib nahé večeře, tak by ho dozajista ranila mrtvice. „Tady nás najít nemůže, nebo ano?“

„Nikdy nepodceňujte našeho pána,“ poznamenal Doolittle.

„Těžko říct,“ zamyslel se Jim. „Curran je neúnavný. Nakonec nás najde. Ale prozatím jsme v bezpečí.“

Doufala jsem, že má pravdu, protože jinak bychom se nevyhnuli spoustě nepříjemného vysvětlování.

* * *

Čekali jsme na Saimana na parkovišti před Arénou.

Když jsme tam šli, Jimův černý, kožešinou obroubený plášť za ním vlál a odhaloval pod sebou koženou vestu, kalhoty a boty s ocelovou špičkou, to vše v černé barvě. Tělo měl až absurdně vyrýsované. Vypadal jako profesionální boxer v nejlepší formě, silné svaly mu pod kůží ostře vystupovaly. Šel uvolněně a tím, jak se nesl, dával všem okolo najevo, že by si s ním neměli zahrávat. Na tváři se mu usadilo ošklivé zamračení. Vypadal, že by někoho nejradši praštil.

„Ještě ti chybí sluneční brýle,“ sdělila jsem mu. „A někdo by si tě mohl splést s jedním z místních snobů.“

„To se nikdy nestane.“

Saimanovo luxusní auto hladce vjelo na parkoviště. Vystoupil z něj v uhlazené a kultivované podobě Thomase Duranda. Otevřel kufr vozu a vytáhl odtamtud podlouhlý předmět zabalený v plátně, zajištěný provázkem. Nadhodil si ho na rameno, což se ukázalo jako dost složitý počin. Ta věc mohla být skoro metr a půl dlouhá a šedesát centimetrů široká.

Zamířili jsme ke dveřím. Saiman nás dohnal, srovnal s námi krok a předal balík Jimovi. Ten ho s lehkostí převzal. Věc uvnitř sice mohla být lehká jako peříčko, ale podle toho, jak se Saimanova chůze uvolnila, jsem dokázala odhadnout, že musí dost vážit.

„Vaše týmové povolenky.“ Saiman mi podal dvě žluté vstupenky a zpomalil, aby mezi námi vznikl odstup.

Došli jsme ke dveřím, kde jsem papírové obdélníky ukázala strážím venku. Odmávly nás do Reneiny vlídné náruči. V očích jí zajiskřilo poznání. Chvíli si Jima prohlížela a pak se otočila ke mně.

„Gratuluju, zlato. Vyměnila jsi partnera za lepšího. Chová se k tobě slušně?“

„Je to učiněný medvídek,“ řekla jsem jí.

Medvídek vypadal, že mě každou chvíli velice ošklivě zabije. Rene se zazubila. „To tedy rozhodně je. První pokoj nalevo, běžte se zaregistrovat.“ Rene vrhla rychlý pohled ke dveřím, kde s velkou pompou vcházel Saiman. „A teď si pospěšte. Tvůj ex právě vešel dovnitř. Nechceme přece, aby ho zase popadl záchvat hysterie.“

* * *

Patro pro bojovníky byla vlastně jedna velká chodba táhnoucí se v kruhu pod Arénou. Členů Rudé gardy tady bylo víc než much na mršině. Velkých, smrtících much ozbrojených tasery, řetězy a sítěmi. Tady žádné šarvátky vznikat nebudou. Uvnitř kruhu, přímo patro pod Jámou, se nacházela obrovská tělocvična. Na jeho vnější straně se prostory rozdělovaly na ubikace bojovníků. Vždy několik pokojů pohromadě, kde bojovníci čekali na zápasy.

Jim se opřel o rám vchodu do těch našich, podobal se přitom temné stráži. Hlídkující muži se mu vyhýbali širokým obloukem.

Usadila jsem se na lavičce. Konec inspekce naší ubikace. Předpokoj, kde jsme se nacházeli teď, byl dlouhý a úzký jako hrdlo láhve. Od chodby nás nedělily žádné dveře. V případě potíží tak mohlo několik stráží v pokoji zadržet i tucet lidí.

Dveře po levici vedly do úzké šatny s lavičkou a třemi sprchami, kde se nacházela malá koupelna se třemi záchody, oddělenými od sebe přepážkami. Dveře za mnou za sebou ukrývaly velkou ložnici s osmi dvouposchoďovými postelemi. Složky Řádu tvrdily, že od začátku turnaje jsou týmy tři dny odříznuty od světa a kromě bojů se mohou pohybovat pouze po svých ubikacích.

Nad námi začal hlučet dav, očividně nadšený něčí smrtí.

Zahlodal ve mně pocit viny. Strašil mě a neustále pronásledoval, jen čekal, až budu mít slabší chvilku. Měla jsem nějak zabránit, aby Derekovi ublížili. Když ho na parkovišti bili, byl úplně sám. Věděl, že mu nikdo nepřijde na pomoc. To byla jeho poslední myšlenka, než mu nalili na hlavu roztavené stříbro.

Srdce se mi sevřelo. Snažila jsem se promluvit, dostat ze sebe slova, abych mohla zahnat podobné představy z hlavy. „Otci by se tohle místo líbilo. Ze všech arén, kam mě vzal, je tahle nejlépe vybavená a hlídaná.“

Jim pořád stejně upřeně pozoroval chodbu a hlídkující stráže. „Jaký otec by vzal dítě, aby se účastnilo prolévání krve?“

„Takový, co chce, aby si jeho dcera zvykla na smrt. Klidně bys mohl říct, že mu to vyšlo.“

„Jasně. A taky tě učil, že je nejlepší mít hubu plnou keců, hm?“

„Ne. To jsem se naučila od tebe.“

Chvíli jsme seděli v tichosti.

„Můj táta zabíjení nenáviděl,“ ozval se Jim. „Nedokázal to udělat, i když musel.“

„Ne z každého vyroste monstrum.“

Další tupý úder shora. Hluk diváků se ztlumil na hučení. Vytáhla jsem vrhací nože a začala je čistit hadříkem.

„Byl člověk,“ poznamenal Jim.

„Smečka ho nikdy neproměnila?“

„Ne.“

Jim byl kožoměnec jen z půli. Mě by zmást dokázal, minimálně způsobem, jakým se choval ke všem mimo Smečku. Druhové a družky kožoměnců se obvykle stávali kožoměnci také.

„Jak to přijal klan koček?“

Jim neznatelně pokrčil rameny. „Jsme kočky. Každý se tam stará sám o sebe. Uvítali ho, protože byl doktor. Ve Smečce moc lékařů není. Byl to Doolittlův přítel. Studovali spolu.“

Vzpomněla jsem si na Saimanova slova. Říkal, že Jim zabil člověka, který zavraždil jeho otce, když byli společně ve vězení. „Jak skončil za mřížemi?“

„Jedno z rysích dětí se proměnilo v lupa. Malá holčička. Mohlo jí být deset. Alfa byl pryč a rodiče ji k němu zavedli, aby ji utratil. Dopřál jí milosrdnou smrt a podobné kecy.“

Jakmile se kožoměnec stal lupem, nebylo návratu.

„Nedokázal to udělat,“ pokračoval Jim. „Dal jí injekci a ona usnula. Pověděl rodině, že chce tělo, aby mohl provést pitvu a zjistit, co spustilo proměnu. Uvěřili mu. Ukryl ji v kleci ve sklepě. Odebíral jí vzorky tkáně a snažil se najít lék. Utekla a zabila dva lidi, než jsme ji stačili chytit a ukončit její trápení. Jedna z obětí byla těhotná žena. Šlo to před soud. Dostal pětadvacet let natvrdo.“

Jim se na mne stále ani nepodíval. „Hned druhý den ve vězení ho kriminálník jménem David Stiles bodl do jater. Později, když jsem ho našel, zeptal jsem se ho proč. Nemohl mi lhát. Víš, co mi řekl?“ Jim se ke mně konečně otočil. „Řekl, že ho to jen tak popadlo. Bezdůvodně.“

Nevěděla jsem, co na to říct.

„Můj otec lidem pomáhal. Choval se k lupímu děcku jako k normálnímu. Já se k normálnímu klukovi choval jako k lupovi a o šest let později jsem ho poslal, aby si nechal rozbít obličej na kaši. Doolittle mi řekl, že ho ztrácíme. Nemá moc času. Kdyby byl otec naživu, naplival by mi do obličeje.“

Stará rána. On z ní strhnul strup a obnažil ji přede mnou. Neměla jsem utišující mast, kterou bych mu na ni mohla dát, ale mohla jsem mu alespoň ukázat vlastní jizvy. „Kdyby otec věděl, že jsem se dostala sem, do podobné situace, a ještě k tomu kvůli jiné osobě, považoval by to za osobní selhání.“

Jim se na mne zadíval. „Proč?“

„Protože od chvíle, kdy jsem se naučila chodit, mě učil, že mám spoléhat jen sama na sebe. Nebudovat si vztahy, nepřipoutávat se k jiné lidské bytosti, dokonce ani k němu. Vždycky mě na několik dnů vyslal do lesa jen s nožem, abych se o sebe postarala. Když mi bylo dvanáct, vysadil mě ve Warrenu. Měsíc jsem to táhla s Breakers. Několikrát mě zbili, dvakrát málem znásilnili.“ Propletla jsem prsty do znamení gangu. „Ještě pořád si pamatuju, jak na to.“

Jim na mě jen zíral.

„Přátelé jsou nebezpečná záležitost,“ pověděla jsem mu. „Člověk se za ně cítí zodpovědný. Snaží se je udržovat v bezpečí. Chce jim pomáhat, vyvádějí ho z rovnováhy, a než se naděje, někde sedí a brečí, protože to nestihl včas. Cítí se kvůli nim bezmocný. Proto ze mě chtěl otec vytvořit sociopata. Ten postrádá empatii. Soustředí se jen na cíle.“

„Neřekl bych, že mu to úplně vyšlo,“ odtušil Jim tiše.

„Ne. Jeho trénink měl zásadní chybu. Záleželo mu na mně. Ptal se mě, co bych ráda k večeři. Věděl, že mám ráda zelenou, a pokud měl na výběr mezi zeleným a modrým svetrem, koupil mi zelený, ačkoliv stál víc. Ráda plavu, takže když jsme cestovali, přizpůsoboval plány tak, abychom jeli čas od času kolem jezera nebo řeky. Nechal mě, ať říkám, co si myslím. Můj názor měl u něj váhu. Byla jsem pro něj důležitá osoba. Viděla jsem ho, jak se chová k ostatním, jako by mu na nich záleželo. A i když se snažil předstírat netečnost vůči všemu, jedno město v Oklahomě ho uctívá a vesnička v Guatemale má u bran jeho sochy, aby je chránily před zlými duchy. Pomáhal lidem, když měl pocit, že je to správné a je to potřeba.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Mám v hlavě představu toho, koho ze mne chtěl otec udělat, a nikdy se k tomu nedokážu přiblížit. Ani nechci. Mám svá pravidla. A těch se držím. Už tak je to dost těžké. A pokud to znamená, že by mi otec naplival do obličeje, tak ať.“

* * *

Uplynuly skoro dvě hodiny, než se Saiman konečně objevil. Přikráčel si to dovnitř ostrým krokem, tváře měl zčervenalé.

„Štěnice?“

Jim mu ukázal malý disk tělové barvy přibližně o velikosti čtvrťáku. „Vysílač,“ odtušil. „Čím hlouběji do těla ho dostaneš, tím lépe. Zařiď, ať ho spolkne. Nechceme, aby ho našli.“

Saiman sledovací zařízení přijal, přešel ke dveřím na opačné straně pokoje a shrábnul cestou obrovský plátěný balík. Vešel do místnosti a zavřel za sebou dveře.

Minuty ubíhaly. Za zavřenými dveřmi cosi dutě bouchlo.

„Myslíš, že to zvládne?“ zeptal se Jim.

„Ne. Ale nemáme jinou možnost.“

Ještě jsme si nějakou dobu poseděli. V Jámě nad námi cosi zavylo, až ozvěna lehce rozdrnčela strop.

„Zima,“ ozval se Jim najednou.

O chvíli později jsem to ucítila také. Intenzivní, suchý chlad vycházející ze dveří, za nimiž se předtím ukryl Saiman. Vstala jsem. „Půjdu ho zkontrolovat.“

Zaťukala jsem. Dveře byly tak studené, že mi téměř popálily klouby na prstech. „Saimane?“

Žádná odpověď.

Strčila jsem do dveří a ty se rozevřely, vpustily mne dovnitř. Pokoj se stáčel doprava, takže jsem z něj viděla jen malý kousek, osvětlený namodralým svitem vílampy. Sprchu s odhrnutým závěsem. Z kovové hlavice vevnitř v koutu visel dlouhý rampouch.

„Je někdo doma?“

Podlaha pokrytá vrstvou námrazy mi podkluzovala pod nohama. Pomaličku jsem se otočila doprava. Podrážky mi lehce popojely. Chytila jsem se zdi a uviděla ho.

Seděl zhrouceně na lavičce, na obrovských zádech pokrytých tvrdými pletenci svalů se mu napínala pokožka tak hladká a bílá, až vypadala bezkrevně. Hrubé vlasy mu spadaly na záda jako dlouhá zelenomodrá hříva. Linie chlupů mu lemovala obratle páteře, mizela kdesi v rozdrbaných kalhotách z vlčí kůže. I když seděl, převyšoval mne. Byl příliš velký na to, aby mohl být člověkem.

„Saimane?“

Stvoření ke mně otočilo hlavu. Spočinul na mně pronikavý, i když vzdálený pohled bledě modrých očí, které ale zevnitř vyzařovaly jakýsi svit, jako by se dvěma kusům ledu podařilo ukrást vnitřní oheň diamantů. Měl tvář bojovníka vymodelovanou s přísnou precizností mistrovského sochaře. Strašlivou, působivou a arogantní s náznakem krutosti. Oči měl hluboko posazené, téměř je stínila dvě silná, hustě modrá obočí. Obličej dotvářely výrazné lícní kosti, široký nos a čelist tak mohutná, že by mohl bez nejmenší námahy chroupat kosti. Filozof byl pryč. Městský učenec kázající o podstatě luxusu zmizel. Na jeho místě zbyl primitiv, tvrdý, studený a prastarý stejně jako led, který se šířil kolem lavičky, na níž seděl.

Chtěla jsem zvednout ruce a zakrýt si před tím pohledem oči. Místo toho jsem se donutila dojít k lavičce a sednout si k němu. Ani se nepohnul. Vedle něj jsem si připadala jako batole.

„Tohle je tvá původní forma?“ zeptala jsem se tiše.

„Takhle jsem se narodil.“ Hlas měl hluboký, podobal se poklidnému dunění vzdálené bouře.

„A co zlatavý tanečník na střeše?“

„On je tím, čím jsem mohl být. Čím jsem měl být. Mám ho dost v krvi, abych dokázal s nekonečnou jednoduchostí pojmout jeho tvary, ale nic si nenalhávám. Tohle je má pravá podoba. Krev se nedá obelhat.“

Na tom jsme se rozhodně mohli shodnout.

Nad námi se opět ozvalo tupé zadunění. Hlučení davu opět nabylo na síle. Saiman zdvihl obludnou hlavu ke stropu. „Mám strach. Přijde mi to ohromně ironické. Takový směšný zvrat.“

Zvedl obří paži, předloktí pokryté stříbromodrými chloupky. Prsty se mu třásly.

„To je přirozené,“ utěšila jsem ho. „Jedině šílenci nejsou před bojem vyděšení. Nedokáží si představit, že zemřou.“

„Ty se při boji taky bojíš, Kate?“

„Vždycky.“

„Tak proč to děláš?“

Povzdechla jsem si. „Strach způsobuje bolest. Bolí. Ponořím se do něj a používám ho jako jiní brousek pro naostření meče. Jsem díky němu lepší, mnohem více obezřetná. Ale nemůžu být vyděšená příliš dlouho, protože mě to unavuje.“

„A jak strach zaženeš?“

„Tím, že zabíjím.“

Modré oči si mě prohlížely s podivným pohledem, napůl v tom bylo překvapení, napůl strach. „To je všechno? Žádný ušlechtilý cíl?“

„Ne vždycky se dá najít ušlechtilý cíl. Ale vždycky se najde důvod. Něco nebo někoho zachránit. Přítele, milence, nevinného člověka, který si nezaslouží, aby mu někdo ublížil. Někdy jsou v tom i sobecké důvody. Dá se bojovat kvůli tělu, dobrému jménu nebo udržení zdravého rozumu. Někdy se prostě jedná o práci. Ale rozhodnout se k boji, a opravdu bojovat… to jsou dvě rozdílné věci.“

„Jak s tím dokážeš žít? Vypadá to nesnesitelně.“

Pokrčila jsem rameny. „Stejně jako ty si nedělám iluze. Zplodili mě, porodili, vychovali a vytrénovali s jediným cílem. Abych se stala nejlepším zabijákem, jak mi schopnosti dovolí.“ Abych mohla zabít Rolanda, nejmocnějšího muže na Zemi.

„Už je čas,“ ozval se Jimův hlas zpoza dveří.

Saiman si zhluboka a dlouze povzdechl. Vstal. Hlavou se téměř dotýkal stropu. Měřil přes dva a půl metru. Páni.

„Líbil se ti spíš Aesir?“

To slovo mě udeřilo jako blesk. Kusy skládačky mi v hlavě zapadly na místo. Saiman, zlatavý a opilý magií, tančící na střeše a oslavující „čas bohů“. Jeho plynulá změna forem, sebestřednost, ego, a jeho nynější podoba, obrovské monstrum, gigantický obr. Neměl by vůbec existovat.

„Má druhá forma, Kate. Líbila se ti?“

„Ano,“ odtušila jsem a nějak se mi podařilo udržet hlas vyrovnaný. „Takže jsi bůh celou bytostí, nebo se jeden z tvých předků rozhodl rodokmen oživit kapkou lidské krve?“

Saiman se poprvé usmál, ukázal mi bílé zuby, které by se mnohem více hodily do tlamy lednímu medvědovi. „Čtvrtina. A to stačí. Zbytek je ledový obr a člověk.“

Shrábnul balík ze země. Plátno z něj spadlo a odhalilo metr dvacet dlouhý kyj, pobitý kovovými ostny silnějšími než můj prst. Saiman se sehnul a prošel dveřmi. Jimovi uniklo překvapené zaprskání.

Obr pokračoval v cestě, ven z místnosti do chodby, každý krok vydal za dva moje. Jim odhalil zuby v zavrčení.

„Jdeme,“ popadla jsem Zabíječe a hnala se za Saimanem do chodby. Členové Rudé gardy se tiskli ke zdem.

Jim mě dohnal. „Co je kurva zač?“

„Viking,“ vyrazila jsem ze sebe a rozběhla se, abych Saimanovi stačila.

„Proč Viking?“

„Ti nazývají své bohy Aesir.“

„To mi nic neříká.“

Před námi se tyčila Zlatá brána, skrze její rozsvícený vstup jsem zahlédla Jámu a moře diváků. Saiman se zastavil v příšeří, kyj opřený o rameno.

„Říkal, že je ze čtvrtiny Aesir, což pravděpodobně znamená, že jeho babička byla vikingská bohyně. Ale existuje jen jedno norské božstvo, které dokáže měnit podobu, a to mezi Aesir nepatřilo. Šprýmař Loki. Obr, který se stal bohem. Saiman je vnuk dvou norských božstev, Jime.“

Saiman s mávnutím sundal kyj z ramene, jako by šlo o dětskou baseballovou pálku, a vykročil branou na světlo. Ticho se prodlužovalo, jak se diváci snažili vyrovnat s dva a půl metru vysokým humanoidem. Saiman na ně nečekal. S kyjem v ruce kráčel do středu Jámy.

17.

Smrtonoš čekal na opačné straně písku. Nelidsky vysoký, pokrytý obrovskými svaly. Měl postavu profesionálního vzpěrače na vrcholku kariéry, tělo měl tak přehnaně vypracované, až připomínalo akční figurku. Kdybych proti němu šla já, musela bych mu mířit na klouby. Kdyby zatnul svaly, meč by jimi všemi nemusel projít.

Na sobě měl jen černé boty a nic víc. Spirálovité obrazce namalované henou mu pokrývaly každičký centimetr světlého těla. V rukou nesl dvě těžké sekery s prodlouženou hlavicí, ostří se jim leskla jako břitvy. Každá mohla měřit na výšku tak metr. Normální člověk by i jednu musel uchopit obouručně.

Saiman vešel do kruhu, dlouhé nohy se mu pohybovaly lenivě pomalu. Nad Smrtonošem se tyčil dobrých třicet centimetrů, což znamenalo, že bojovník se sekerami musel měřit kolem dvou metrů a dvaceti centimetrů. I přes výškový rozdíl ale pravděpodobně vážili stejně. Na Saimanovi jste mohli zahlédnout žebra, zatímco Smrtonoš by měl problémy zdvihnout ze země čtvrťák, aniž by si k tomu muset dřepnout.

Člen Rudé gardy zavřel branku v plotě a chvatně odkráčel vyhledat bezpečí u zdi.

Jak se brána s kovovým zařinčením zavřela, rozhodnost ze Saimana vyprchala. Paže se mu začaly lehce chvět. Nahrbil ramena. Jeho strach jsem dokázala vycítit i z místa, kde jsem stála. Smrtonoš ho ucítil také a zakřenil se, obnažil zuby v zlověstné grimase. Měl je zbroušené do špiček, takže jeho úsměv působil žraločím dojmem.

Pach krve a horkého písku mě zašimral v nose. Zamžourala jsem proti jasnému světlu obrovských vílamp a udělala krok vstříc Jámě… a téměř narazila do stráže, jež mi zahradila cestu.

„Ani o krok dál. Pokud vyjdete z brány, váš bojovník automaticky prohrává utkání.“

Nebyl to můj boj.

Opřela jsem se o zlatý oblouk. Jim se zastavil vedle mě. Teď to záleželo na Saimanovi.

Smrtonoš vyhodil jednu ze seker do vzduchu. Otáčela se tam, na namodralém kovu zatančily odlesky světla svíček, než ji obratně chytil znovu za topůrko. Diváci to milovali.

Dunění gongu se rozlehlo sálem. Jak se hluboký, zvonivý zvuk vytrácel, Saiman se na nás krátce zadíval.

„Pojď.“ Smrtonošův hlas připomínal chraptivé zavrčení, poznamenané opět přízvukem, který jsem nedokázala tak úplně zařadit. Zagestikuloval sekerou. „Pojď! Osekám tě, ať jsi o něco menší!“

Saiman zaváhal.

„Tak pojď!“

Saiman se zpola otočil k nám, viděla jsem mu do obličeje. Oči mu přetékaly strachem. Nikdy jsem ho do té zatracené Jámy neměla pouštět. Nebyl to bojovník. Nezáleželo na velikosti. Pokud nemá odvahu, aby kvůli vlastnímu přežití zabil, protivník ho jednoduše rozseká.

„Hni sebou,“ zašeptala jsem. První krok byl nejtěžší. Pokud se mu podaří prolomit děs, jenž ho svazuje, a zasadí první ránu, bude v pořádku. Ale nejdřív se musel pohnout.

Smrtonoš rozpřáhl doširoka ruce, jako by u diváků hledal vysvětlení. Ozvalo se bučení a pískání, nejdřív jen tu a tam, ale pak nabraly na síle, dokud nesplynuly v jednolitou vlnu zvuku.

Smrtonoš zdvihl sekeru. Hlučení odeznělo. „A teď tě rozsekám,“ oznámil.

Vykročil vpřed a protahoval se, potěžkával v rukou sekery. Saiman o krok ustoupil. Smrtonoš se ušklíbl a pokračoval. Na tváři se mu usadila ošklivá grimasa. Zvedl obě sekery a zaútočil.

Saiman uhnul, ale ostří levé sekery mu zavadilo o stehno. Mléčně bílou kůži zalila krev. Saimanovu obludnou tvář na okamžik ovládl šok. Jeho protivník se zastavil, aby si vychutnal potlesk obecenstva.

Saiman upřeně pozoroval krev. Rty se mu zachvěly. Nakrčil obočí. V hlubokých očích mu zaplálo divoké světlo.

Bolest, uvědomila jsem si. Bolest byla klíčem. Saiman se jí bál, a jakmile ji jednou zažil, udělá cokoliv, aby ji neucítil znovu.

Se strašlivým zařváním máchl kyjem. Smrtonoš uskočil do strany, takže palice dopadla na zem a poslala do vzduchu spršku písku. Saiman kyj bez zastavení znovu zvedl a zaútočil. Smrtonoš uskočil. Ocelové ostny ho minuly jen těsně, ovanuly mu tvář. Uhýbal sice nalevo i napravo, ale Saiman mával zbraní, jako by nic nevážila. Bojovník se sekerami se dal na útěk.

Ze Saimanových skelných očí se vytratily všechny myšlenky. Řval a honil Smrtonoše sem a tam po Jámě, tvář strašlivou na pohled, mysl se mu topila v hlubinách vzteku. Netušila jsem, jestli ví, kde je nebo co tam dělá, ale s naprostou určitostí si byl jistý, že musí prchajícího Smrtonoše zabít.

„Zmraz ho,“ zamumlal Jim. „Zmraz ho.“

Naše pohledy se setkaly. Jaguárodlak zavrtěl hlavou. Stejně jako norští bohové ze starých bájí se Saiman ztratil v hlubinách vlastního běsnění. Zapomněl, že umí ovládat magii.

Smrtonoš se zastavil. Když mu palice prosvištěla kolem hrudníku a jen o vlásek unikl tomu, aby mu ho otevřela, otočil se kolem osy a pravou sekerou udeřil do rukojeti kyje, snažil se Saimana vyvést z rovnováhy. Dobrý tah. Saimanova setrvačnost, podpořená podobným úderem, by měla popohnat palici dopředu, takže by Smrtonoš mohl seknout do Saimanova odkrytého boku a pravé paže.

Sekera se zakousla do kyje. Namodralý kov ostří obklopil led, vystřelil po topůrku až ke Smrtonošově paži a zmrazil mu ruku. Smrtonoš zaječel. Zoufale máchl druhou sekerou po Saimanově lokti, ale obr kyj pustil a mrštil jím i Smrtonošem k drátěnému plotu. Záda Smrtonoše narazila do oplocení přímo přede mnou. Ani neměl šanci se od něj odrazit. Saiman se nad ním vztyčil, tvář nepříčetnou, a rukama propletenýma v obrovskou pěst ho praštil seshora do lebky jako kladivem.

Smrtonoš na poslední chvíli uhnul, takže ho úder zasáhl do pravého ramene. Zapraskaly kosti. Smrtonoš zavyl. Saiman se natáhl po jeho ramenou. Ohromnýma rukama protivníka popadl, trhnutím ho zvedl, jako by nevážil víc než dítě, a hlavou ho praštil do obličeje. Vystříkla krev, potřísnila Saimanovi obličej. Hodil Smrtonoše opět proti plotu a pak do něj začal mlátit pěstmi, propadl se do divokého šílenství úderů.

Plot se otřásal a skřípal. S každou drtivou ránou se drátěná oka čím dál víc zarývala do Smrtonošových svalnatých zad, zanechávala za sebou krvavé rýhy ve tvaru kosočtverců. Saiman vrčel, mlátil do něj a mlátil, slepý k rudé kaši z krve a kostí, jež mu pokrývala ruce. Drát se zarýval čím dál hlouběji.

„Protlačí ho plotem jako sítem,“ zavrčel Jim.

Diváci ztichli, ohromení zuřivostí Saimanova útoku. Jámou se rozléhala jen ozvěna jeho namáhavého dechu, protkaného vzteklým odfrkáváním.

Otočila jsem se ke stráži. „Smrtonoš je mrtvý, stáhněte ho odtamtud.“

Muž mě počastoval pohledem vyhrazeným pro mentálně choré. „Zbláznila jste se? Nikdo teď do Jámy za ním nevstoupí. Jakmile šlápnete na písek, stanete se jeho dalším cílem.“

Za námi se shromáždila skupinka hlídačů. „Bože můj,“ zamumlal jeden z nich.

Nedalo se s tím nic dělat. Jen stát a pozorovat Saimana, jak si vybíjí strach a zlost na zmasakrovaném kusu masa, který byl Smrtonošem.

O čtyři minuty později se magie v náhlém odlivu vytratila ze světa a Saiman konečně odstoupil od mrtvoly. Věc, která sklouzla na podlahu Jámy už ani z dálky nepřipomínala člověka. Byla to jen směs tkání, nacpaná do tmavých bot, vlhká, rudá a měkká.

Saiman znovu popadl kyj. Trans se z jeho tváře vytratil. Rozhlédl se, zavrtěl hlavou, jako by ho překvapovalo, kde se nachází, a zdvihl zbraň.

Osamělý mužský hlas v publiku zaječel: „Jóóóóóóóóóó!“

A diváci vybuchli ve vlně jásotu.

Saiman se otočil, povzbuzený potleskem, a zakolísal, šetřil si nohu zalitou krví. Brzy se zapíše do historie jako první člověk se schopností regenerace, jenž zemřel na vykrvácení.

„Tady!“ vyskočila jsem a zamávala rukama. „Pojď sem!“

Saiman se potácel ve zmateném omámení.

„Tady!“ Jimovo zařvání na okamžik přehlušilo i dav, prudce mi zaútočilo na ušní bubínek. Strčila jsem si malíček do levého ucha a mírně s ním zakývala.

Saiman se s trhnutím konečně otočil správným směrem. V očích mu zaplálo poznání, takže k nám začal kulhat a kyj přitom vláčel za sebou. Stráž otevřela branku v plotě a odběhla jako vyděšený králík. Saiman se zastavil u plotu. Ale no tak.

„Hej, tímhle směrem!“ zamávala jsem na něj pažemi. „Tady k nám!“

Probelhal se bránou, palici používal místo vycházkové hole. V chodbě se začal sesouvat k zemi a byl by upadnul, kdyby ho Jim nepodepřel ramenem. Najednou se to tam hemžilo členy Rudé gardy. Obklopili nás jako stěna černé a rudé.

„Ztráta krve,“ zalapal Saiman po dechu.

„Příště nezapomeň, že se můžeš uzdravovat,“ zabručel Jim a podpíral ho, aby stál rovně.

„Vyhrál jsem.“

„Ano, vyhrál,“ souhlasila jsem. „Výborná práce.“

Saiman upustil zakrvácený kyj. Zvedla jsem ho a bojovala s vlastním tělem, abych se nehrbila. Musel vážit dobrých třicet kilo. Nasoukala jsem si ho na ramena.

Kráčeli jsme chodbou, krytí strážemi ze všech stran.

„Podařilo se ti umístit štěnici?“ zamumlal Jim.

„Ano. Nacpal jsem mu ji do hrudníku. Potřebuju si sednout.“

„Vydrž, už jsme skoro v pokojích.“ Na Jimově tváři se neodrážela žádná námaha, ale to, jak se mu napínaly svaly na pažích, mluvilo o něčem jiném.

„Je konec,“ zalapal po dechu Saiman. „Jsem tak rád, že už je konec.“

* * *

„Výborně, pánové!“

Myslela jsem si, že ji upozorním, že já pán rozhodně nejsem, ale Renein hlas v sobě měl podtón „držte hubu, právě pracuju“, který nenechával příliš místa pro diskuzi.

Pozorně si nás prohlížela. Saiman seděl na podlaze, záda opřená o zeď. Vypil skoro čtyři litry vody, než krvácení konečně ustalo. Rána se už zacelila, oči měl zavřené. Jim stál vedle něj a postojem naznačoval, že kdokoliv jiný je v blízkém sousedství Saimanova osobního prostoru velmi nevítaný. Za Rene blokovaly vchod do pokoje čtyři stráže. Další dvě stály uvnitř, bedlivě nás pozorovaly, jako bychom byli zloději ve zlatnictví.

„Smrtonoši jsou nový tým. Tohle je jejich první prohra.“

Technicky vzato druhá, pokud budeme počítat chlápka na parkovišti.

„Uděláme to podle pravidel. Smrtonoši tady budou pod dohledem. Vy máte hodinu, abyste vyklidili prostory a vydali se na cestu, což by vám mělo dát rozumný náskok. Důrazně vám doporučuji, abyste se tu nezdržovali. Rádi bychom se vyhnuli nepříjemnostem mimo Jámu.“

Venku se rozpoutal menší rozruch.

„Smrtonoši přišli, aby vám pogratulovali.“

„Zbláznili jste se?“ postavila jsem se mezi dveře a Saimana se Zabíječem v ruce. Vůbec jsem si nepamatovala, kdy se mi tam ocitl.

„Jedná se o dvacet let starou tradici,“ poučila mě Rene.

Stráže se rozestoupily a dovnitř vkráčeli Mart a potetovaný Smrtonoš. Rene a Rudá garda se tvářili jako psi, kteří právě spatřili srnce.

Mart si mě změřil zneklidňujícím prázdným pohledem.

„Blahopřejeme vám k vítězství,“ zaburácel Cesare.

„Moc pěkné. Gratulaci si vyslechli,“ odtušila Rene tlumeně. „A teď odejděte.“

Mart ze mě stále nespouštěl oči.

„Odejděte,“ zopakovala Rene a vložila do hlasu víc důrazu.

Otočil se ke dveřím a pak po mně mrštil úzkou dřevěnou tyčinkou. Pokusila jsem se jí vyhnout, ale nebylo třeba. Rudý gardista vedle mě po letícím předmětu sekl krátkou čepelí a zastavil ho v půli letu. Na podlahu dopadla má hůlka do vlasů, teď ovšem rozpůlená. Malý suvenýr, který někdo vytrhnul z těla hadího muže na parkovišti a doručil ho Martovi.

Rene zamířila rapírem na Martovo hrdlo. „Ještě jednou a vy i váš tým budete trvale vyloučeni.“

Mart se na mne usmál. Okouzlující výraz vskutku plný upřímné radosti.

Ukázala jsem mu zuby. Tak se předveď.

Lehce se uklonil, špičku otráveného rapíru několik centimetrů od krku očividně ignoroval, otočil se na patě a odešel.

Rene ho následovala až ven.

18.

Dotáhli jsme obra do Durandových pokojů pod záminkou, že se s ním chce magnát setkat. Uvnitř se Saiman zhroutil na okázalou postel. Tělo se mu otřáslo, vzal na sebe podobu Thomase Duranda, zavřel oči a okamžitě usnul. Přikryla jsem ho peřinou a odešli jsme.

Opustili jsme Arénu bez nejmenšího incidentu, nasedli na koně a zamířili zpátky do centra města.

Jim jel na koni, jako by ho někdo svázal ostnatým drátem. Prkenně, se ztuhlými rameny, snažil se zůstat tak nehybný, jak jen to šlo.

„Ten kůň by si zasloužil metál, že tě ještě neshodil.“

Přelila se přese mě vlna sprostých slov. Jelikož jsem v Jimově přítomnosti strávila dost dlouhou dobu, dokázala jsem z obscénního výstupu vydestilovat pravý důvod jeho nespokojenosti. Kdyby věděl, že magie opadne, přitáhl by s sebou nějaké vozidlo na benzin, a ne dva roztřesené kusy masa na čtyřech nohou a se sklony k hysterii.

Zabočili jsme na jih a obkroužili centrum, mířili jsme k jižnímu konci Jednorožčí ulice. Smrtonoši vždycky zamířili přímo na sever. Byla jistá pravděpodobnost, že by mohli zachytit náznak naší pachové stopy, ale nebudou nás z ničeho podezřívat, pokud zatočíme doprava, pryč od jejich trasy.

Dorazili jsme tam pár minut po čtvrté ráno. Do východu slunce zbývalo ještě dost času. Před námi se rozprostírala Jednorožčí ulice, hnijící jizva městské zástavby. Rozpadající se kancelářské budovy ležely pokroucené na boku mezi sutí. Připomínaly vraky lodí, jež se každým okamžikem musí ponořit do rozbouřených vln pokrouceného asfaltu. Měsíční světlo se třpytilo na haldách rozbitého skla, pozůstatcích tisícovek oken. Nažloutlé vlásky jedovatého mechu, který nerostl nikde jinde, spadaly dolů z drátů elektrického vedení a stravovaly kovy.

Několik bloků od Jednorožčí ulice terén pro koně příliš zhrubl. Na rozdíl od severního konce, kde postranní ulice občas vedly až k hlavní, je tady ucpávaly trosky, vytvářely ostrůvky štěrku v potůčcích splašků. Puch mi vháněl slzy do očí. Nikdy jsem zvlášť netoužila po použitých plenkách přilepených na nose, ale dokázala jsem si představit, že by to smrdělo velmi podobně.

Při našem příchodu ze stínů vystoupil muž. Poznala jsem v něm dingodlaka z dřívějška. Předal Jimovi klíče. „Předběhli vás,“ oznámil nám chraplavým hlasem. „Asi před půlhodinou. Přijeli ze severu, jeli asi kilometr a půl a zastavili se.“

Jim přikývl. Dingo převzal koně a znovu se rozplynul v temnotě noci. Jim vklouzl do rozpadající se budovy a já ho následovala. Uvnitř na nás čekal džíp Smečky. Jim nasedl a poklepal na malý digitální displej připevněný na přístrojové desce. Na obrazovce se zeleně rozsvítila síť souřadnic, v nichž jsem poznala matné obrysy Jednorožčí ulice. Blízko středu blikala drobná zelená tečka.

Jim se zamračil. „Rychlí sráči.“

Smrtonoši nás předběhli i přes hodinový náskok, který jsme měli. Sice byla pravda, že jsme se tam vydali oklikou, ale stejně se pohybovali nelidsky rychle.

Jim si sundal kapuci a pak mi předal malou obdélníkovou krabičku. S cvaknutím jsem ji otevřela. Kamuflážní barvy, tři různé, každá ve své malé přihrádce. Kazeta měla uvnitř dokonce i zrcátko. Většina takových barev se prodávala v tyčinkách tvrdších než kámen. Museli jste ty zatracené věci mnout chvíli v dlaních, aby změkly a neměli jste pocit, že si po obličeji přejíždíte drátěnkou.

„Hezky. Koukám, že jsi nešetřil.“

„Mám konexe,“ zakřenil se Jim, aniž by ukázal zuby.

Potřela jsem si tvář tenkou vrstvou hnědé, doplnila ji o pár nepravidelných skvrn zelené a šedé a snažila se potlačit vlastní rysy. Jim si na tvář nanesl barvy s rychlou lehkostí. Do zrcátka se ani nepodíval.

Tečka se nepohnula.

Zkontrolovala jsem si opasek. Obvazy, páska, bylinky. Žádná regenerační souprava. Porouchaly se asi v deseti procentech případů a nedalo se přesně odhadnout, co s nimi může provést divoká magie Jednorožčí ulice. Třeba by jí mohly vyrůst zuby a ukousla by mi kus zadku. Budu si rány muset ošetřovat hezky postaru.

Vystoupili jsme z vozu a pak se vydali pěšky ulicí souběžnou s Jednorožčí.

O půl hodiny později jsme se schovali pod pokrouceným plastovým zbytkem původně obrovské cedule s reklamou na dávno zapomenutou kosmetiku. Nacházeli jsme se asi osm set metrů jižně od místa na mapě označeného tečkou. Být o něco blíž, tak jsme s velkou pravděpodobností narazili na hlídky Smrtonošů. Nic nenaznačovalo, že by se obtěžovali hlídat své okolí, ale nemohli jsme si být úplně jistí. Museli jsme se Jednorožčí ulici postavit. Alespoň že byl u vlády tech.

„Chceš jít jako první?“ nabídla jsem mu.

Jim zavrtěl hlavou. „Veď, budu tě následovat.“

V Jednorožčí ulici jsem měla mnohem lepší cit pro magii než on. „Nevěřila bych, že se něčeho podobného vůbec dožiju. Ale ten den přišel.“

„Tak se snaž, ať ho i přežiješ.“

Jednoduše mi musel zkazit radost.

Před námi přehrazovala cestu barikáda balvanů, nepřirozeně a nepozemsky vlhkých a lesklých.

Proklouzla jsem mezi ně.

Ničeho se nedotýkej.

Nemysli.

Důvěřuj svým smyslům.

Věděla jsem, že Jim půjde v mých stopách. Že když se zastavím, zůstane na místě také.

Vplížili jsme se do úzké ulice, vyhýbali se hromadám trosek. Z jedovatého mechu, zavěšeného na propletenci elektrických drátů nad námi, odkapával žíravý sliz.

V druhém patře zříceniny po naší pravici ve tmě zaplály oči. Zasvítily šarlatem – protáhlé, úzké a bez duhovek. Sice pozorovaly náš postup, ale nepohnuly se, aby nás následovaly.

Obešli jsme kupu špíny, když jsem po levici uviděla kovovou klec. Dostatečně velkou, aby se do ní dal zavřít člověk. Vypadala naprosto nová, nikde ani škrábanec nebo náznak rzi. Sice jsem se pohybovala dál, ale nepřestávala jsem ji koutkem oka pozorovat. Úzká stezka by nás zavedla přímo k ní.

Tři metry.

Dva a půl.

Dva.

Něco nebylo v pořádku. Zastavila jsem se.

Klec nahoře zapraskala a rozložila se jako květina. Tyče se začaly protahovat. Kov jako by zkapalněl, proměnil se v hmyzí nohy ozbrojené drápy ostrými jako břitva. Ze sutin se bleskově zvedlo tmavé tělo pokryté černými štětinami a skočilo po nás, nohy-tyče roztažené, drápy připravené k zabití.

Když se odlepila od země, vklouzla jsem pod ni a vrazila jí šavli do tmavého břicha.

* * *

Dřepěla jsem ve stinném vchodu do podzemí zničené budovy. Za mnou stál Jim, temnota ho obestírala jako plášť. Z kapsy vylovil malou lahvičku. Natáhla jsem ruce dozadu, popadla košili a vyhrnula ji nahoru, abych před ním odhalila záda. Přes hluboký, bolavý škrábanec na páteři mi přejela vlhkost a v ráně mě ostře zaštípala dezinfekce. Slyšela jsem slabé zasyčení, jak Jim trhal zdravotní pásku na kusy. Připlácnul na ránu kus obvazu, který pak páskou upevnil na místě. Poslední, co bychom potřebovali, bylo, abych krvácela přes celou ulici. Když vezmu v potaz svůj podělaný rodokmen, moje krev by mohla při kontaktu s místním prostředím třeba explodovat.

Během půlhodiny, kterou jsme strávili v Jednorožčí ulici, jsme byli napadeni celkem čtyřikrát. Vždycky něčím, pro co jsem neměla pojmenování. Košile na Jimovi visela v cárech. Jeho tělo zranění zacelilo, ale krev na zbytcích bývalé košile dokazovala, že rána musela být rozsáhlá a bolestivá i přes mocnou formu, v níž byl.

Stáhla jsem košili opět dolů a vzhlédla. Přímo před námi se nacházela široká budova. Ani hotel, ani kancelář, jelikož ty měly tendenci růst spíše vzhůru, a když se hroutily, většinou padly na stranu jako podťaté, nebo se rozpadaly patro po patře odshora dolů, jak na nich zahlodal zub magie. Tahle ne. Stavba byla dlouhá a relativně nízká. Možná nákupní středisko? Jeden z gigantických obchodních domů, které už dávno nefungovaly… Sears nebo Belks?

Budova, na níž ještě stále držela světle hnědá štukovaná omítka, stála přímo uprostřed bloku. Chyběla jí střecha a horní patro, ty už stačila magie rozdrolit. Ze sádrokartonu trčely pokroucené ocelové nosníky, podobaly se kostem z rozkládající se mrtvoly. V mezerách v kostře budovy se třpytila zeleň. Zadívala jsem se na Jima. Přikývl. Základna Smrtonošů. Musela to být ona.

Přikrčili jsme se a čekali.

Uběhlo pět minut.

A dalších pět. Noc zpopelavěla tlumeným šedavým světlem, jež obvykle naznačovalo, že se blíží úsvit. V sílící záři na východě získala stěna zeleně jasné obrysy. Stromy. Pokud jsem věděla, uprostřed Jednorožčí ulice nikdy nebýval park. Kde se tady vzaly?

Vydat se kamsi do lesa s tím, že na nás budou na druhé straně čekat Smrtonoši, by znamenalo pokoušet se o nový rekord v kategorii nezměrné blbosti. Zase tak ambiciózní nejsem. Vyšplhat na zeď se zdálo jako mnohem lepší alternativa. Dostat se nahoru, získat nadhled nad situací, obhlédnout si hřiště, kde se bude hrát.

Seděli jsme. Naslouchali. Pozorovali. Čekali.

Nikde žádný pohyb ani zvuk. Dotkla jsem se nosu. Jim zavrtěl hlavou. Žádné užitečné pachy.

Magie nás zalila dusivou vlnou. Ulicí otřásla intenzivní moc. Dosáhla špičky, obrala mě o dech a pak se s klamavou mírností uklidnila. To nebylo zrovna dobré.

Ticho kolem narušilo hluboké hřmění.

Jim zasyčel.

Z budovy se ozvalo další zadunění, jako by se někdo pokoušel zahrát fanfáru na obrovskou trubku a podařilo se mu z ní dostat jen jediný tón, ale tak silný a nabitý magií, že skoro fyzicky přejížděl po kůži. Tichý a nehybný vzduch před úsvitem prořízl zvuk tlumeného tornáda. Podobný jsem slyšela v životě možná tucetkrát a vždy z filmového plátna. Hukot motorů letadla.

Pádila jsem přes ulici k budově. Jim proběhl kolem mne, vyskočil na zeď a škrábal se po ní nahoru s obratností a rychlostí gekona. Je fajn být jaguárodlakem. To už jsem dorazila ke zdi také a vydala se vzhůru, mezi opadávajícími štuky a odhalenou ocelovou kostrou jsem hledala úchyty pro ruce a nohy.

Jim se dostal až na vrcholek budovy, kde se rozpadla zeď, a vykřikl. Z úst mu uniklo krátké zavrčení plné bolesti. Trhl pažemi dozadu, prohnul se v zádech a chodidla se mu odlepila od země. Visel ve vzduchu a tělem mu otřásaly křeče.

Škrábala jsem se za ním. Prsty jsem se zapřela o vršek zdi. Omítka mi pod rukama povolila. Sklouzla jsem, ale zachytila se o kovovou tyč a vytáhla se nahoru.

Po kůži mi přeběhl podivný, štiplavý pocit, jako by mi smirkovitě drsný jazyk přejel po každém centimetru těla. Zlehka se odlepil od mé tváře, od kůže skryté pod oblečením, protáhl se mezi prsty, zevnitř ušima, nosem, odrazil se od očí.

Clona. Smrtonoši nastražili past, pokryli jí celý vršek budovy. Chytré. Nevycítila jsem její přítomnost, takže jsme slepě napochodovali přímo do ní.

Projela mnou bolest a zdvihla mě ze země. Připadala jsem si, že mi hoří kůže. Vykřikla jsem a pak pusu zase rychle sklapla, protože mi oheň přejel i po vnitřku úst. Slyšela jsem bušit vlastní srdce, nezvykle rychle a hlasitě. Cítila jsem, jak se rozpadám, něco mě pohlcuje buňku po buňce. Ale nedokázala jsem nic jiného než se svíjet a házet sebou. Vedle mě se na Jimovi potrhaly šaty a z nich se vyloupl jaguárodlak.

Zoufalé situace si žádají zoufalé prostředky. Vyplivla jsem slovo moci. „Dair.“ Pusť.

Magie ze mne vyšla v záblesku oslepující agonie, jako bych si vrazila ruku do břicha a vytrhla si kus vlastních vnitřností. Před očima se mi zatmělo a v ústech jsem ucítila krev.

Clona se rozlomila a zmizela. Chodidly jsem znovu dopadla na zeď a ztuhla, oslepená a příliš vyděšená na to, abych se pohnula. Otřásaly mnou dozvuky použití slova. Během erupce bylo jejich užívání jednoduché, téměř bez námahy. Teď, když byla magie tak slabá, riskovala jsem, že omdlím, pokud použiju dvě po sobě a mezitím si nějakou dobu neodpočinu.

Něco dopadlo vedle mne. Tvrdé ruce mě popadly a podepřely, na kůži mě zaškrábaly konečky drápů. Jim.

Temnota blokující mi zrak se konečně rozpustila a já spatřila dvě zelené oči upřeně hledící do mých. Jim se otočil a ukázal kamsi na stromy. Zadívala jsem se tím směrem a zalapala po dechu.

Široké, zalesněné údolí se lehce svažovalo, než začalo mírně stoupat k namodralé siluetě hor kdesi v dálce. Zeleň tu a tam narušovaly šedé hřbety mechem pokrytých skal. Mezi nimi se rozkládaly do omamných výšek koruny stromů s větvemi obmotanými liánami a šlahouny, z nichž visely smetanově bílé a žluté květy. Mezi listovím seděli ptáci, zářili barvami jako drahokamy. Vítr k nám zanesl vůni květin a vody.

Ohlédla jsem se zpátky přes rameno. Pohřebiště moderního města. Podívala jsem se dopředu, kde se přede mnou rozprostírala džungle jako z pohádky. A tak velká, že by se na její plochu vměstnaly i tři Atlanty.

Dřepla jsem si na zdi. Byl tohle nějaký druh alternativní dimenze, nebo kapsa reality prodchnutá magií? Nebo se jednalo o portál kamsi ohromně daleko? Jelikož Smrtonoši cítili potřebu místo chránit magickou pastí, jež lapí a zabije jakékoliv nezvané hosty, muselo to tady pro ně být důležité. Možná šlo o jejich domov.

Vedle mě si Jim protáhl krk a nadechnul se, nasál vzduch způsobem, který kožoměnci používali, když se snažili rozeznat pachy. Stala se s ním téměř nepostřehnutelná změna. Linie jeho těla se přeskupily, přesunuly a jemně změnily formu podle dechu džungle. Obvykle ve válečnické formě vypadal neohrabaně, teď ale nabyl určité elegance a uhlazenosti jako precizně vytvořená dýka, jejíž kruhové skvrnky vystupovaly na srsti jako černý samet. Otevřel tlamu a z ní se ozval tichý, bručivý zvuk připomínající předení… pokud to velké kočkovité šelmy vůbec umí.

Přerušilo ho další hromové zahřmění.

Lesknoucí se zlatá stavba vyčnívala nad džunglí na východě a pomalu stoupala nad stromy. Půdorys měla ve tvaru čtverce, v rozích ji zdobily menší, robustní věže zakončené stříbrnými kupolemi. Připomínala palác. První patro měla postavené z pevné zdi, ozdobené množstvím soch a vzorů pokrytých lesklým kovovým nátěrem. Na zdi byla usazená síň – obrovské vzdušné oblouky podpořené štíhlými sloupy, obklopená nízkým mřížovaným zábradlím. Nad ní, na střeše stavby, kvetla zahrada, exotická masa květů, proti níž divoká zeleň džungle vypadala téměř pustě. Bizarní stromy roztahovaly větve posázené krvavě rudými girlandami šlahounů. Kvetly tam tisíce rostlin, tu a tam přerušované zdobnými rybníčky.

Hučení narůstalo na intenzitě. Kovový palác burácel a šplhal čím dál výš, vysoko nad koruny stromů, nad nás a kamsi k nebesům. Zespodu se vyvalil oblak páry, jenž brzo zhoustl do neproniknutelného mlžného závoje. Během okamžiku palác zmizel z dohledu a na obloze se objevil malý mrak.

Zamrkala jsem a natáhla paži k Jimovi. „Štípni mě.“

Drápy se mi zaryly do kůže. Au.

Upřeně jsem se okamžik zadívala na pár červených teček na předloktí a olízla je, ucítila na jazyku ostré zaštípání magie. Jo. Bylo to skutečné. Opravdu jsem viděla zlatý palác při odletu.

Malá mýtina označovala místo, kde předtím spočíval na zemi. Zeleň kolem narušovaly pískově žluté stavby. Terasovité střechy, majestátní brána a kdesi vzadu vysoká kamenná špice.

„Domove, sladký domove?“ zamumlala jsem.

„Měli bychom je navštívit. Začínám mít hlad.“

Překvapením jsem skoro spadla ze střechy. Jim v bojové formě mluvit neuměl. Až doteď, očividně. Jeho groteskní čelisti sice trhaly slova na kousky, ale stále jsem dokázala odhadnout jejich význam. „Džungle ti prospívá,“ poznamenala jsem.

„Taková místa já rád.“

„Jestli se odvážíme tam dolů, nemáme záruku, že to zvládneme zase ven.“

Jim pokrčil rameny.

„Jestli jsi připravený…“ rozhlédla jsem se, abych našla podporu pro nohy, až budu slézat.

Svalnatá paže mě popadla kolem pasu. Jim se odrazil, najednou jsme pluli vzduchem a plachtili velmi vysoko nad zemí dole. Srdce se mi snažilo vyskočit až do krku. Prorazili jsme klenbu korun stromů a dopadli na silnou větev. Vzpomněla jsem si, že bych měla začít opět dýchat. „Menší varování by příště nezaškodilo.“

Jim vydal chraplavý zvuk podezřele připomínající smích. „Vítej v džungli.“

* * *

Podrost byl téměř neproniknutelně hustý. Štíhlé stromy s oválnými listy a širokými korunami se střídaly s teaky, které utlačovaly fíkusy. Tu a tam neznámé keře pokrývaly růžové a purpurové květy připomínající orchideje. Akácie, s tmavou kůrou na pokroucených kmíncích, do vzduchu vysílaly skrze žluté květenství pyl vonící po mimóze. Vysoké, pokřivené stromy se zase honosily oranžově rudými květy tak zářivými, že větve vypadaly, jako by chytily plamenem. A všechnu tuhle rozmanitou květenu k sobě poutaly šlahouny a liány, prosycující vzduch slabým aroma podobným jasmínu.

Snažila jsem se pohybovat tiše, seč jsem zvládla, ale i tak mi Jim dvakrát ukázal zuby. On proplouval podrostem jako stín na měkkých tlapách, elegantní a smrtící.

Vyšplhali jsme na vršek nízkého kopce a pak jsme u jeho úpatí slezli na zem. Dole pod námi se rozkládalo prastaré město. Na rozsáhlé mýtině ležely roztroušené rozpadající se stavby mezi pískově žlutými žulovými balvany. Zřícené domy a čtvercové altány vyčnívaly v moři zelené trávy jako ostrůvky. Příliš široká ulice, dlážděná hladkými čtvercovými deskami, vedla šikmo nalevo od nás, zakončovalo ji starobylé tržiště. Na jejím opačném konci útočily na nebe ruiny věže. Vysoké stavby s čtvercovou základnou, jejíž patra se do výšky zužovala. Připomínalo mi to drávidský chrám, ale na Indii jsem rozhodně nebyla expert.

Zadívala jsem se na Jima. Ten se vzdálil, vyhoupl se na střechu nejbližší stavby a ponořil se do hlubin starého města. Já zacouvala hlouběji do podrostu, usadila jsem se tam a čekala, až se vyřádí.

Džungle kolem mě zněla tucty ptačích melodií. Zkoumala jsem přírodu kolem sebe pohledem. Ani stopa po zvířatech. Žádní hadi obmotaní kolem větví stromů, stopy po tlapách nebo škrábance na kmenech. Jeden by si myslel, že tady budou opice, lišky nebo možná vlci. Nic takového. Kromě vzdáleného cvrlikání ptáků byla džungle v tomhle směru dost mrtvá.

Jim seskočil do trávy vedle mne. „Jedna budova vzadu. Je tam několik Smrtonošů. Tři, možná víc.“

„Lovci?“

„Asi. Cítím hodně zvířecích pachů a krev.“

Dávalo to smysl. Létat ve vznášejícím se paláci bylo sice fajn, ale Smrtonoši stejně museli jíst. Být jimi, asi bych vysadila do džungle menší skupinky lovců a pak je čas od času vyzvedla a vybrala od nich ulovené maso.

„A lidskou také,“ dodal Jim.

Lidská krev nikdy nevěštila nic dobrého.

Zamířili jsme k rozvalinám, Jim po střechách a já na zemi, těsně podél prastarých stěn. Mezi ruinami kvetly neznámé rostliny, oranžově, citrónově žlutě a šarlatově. Vzduch byl prodchnutý vůněmi stoupajícími do hlavy, vítr je roznášel kolem. Cítila jsem santalové dřevo, vanilku, skořici, jasmín, nějaký druh citrusu… možná že Smrtonoši jako vedlejšák provozovali výrobu parfémů.

Došli jsme až k širokému náměstí ozdobenému kamennou sochou obrovského válečného vozu na dvou kolech. Táhli ho čtyři okřídlení sloni, všichni vytesaní do nejmenšího detailu od vrásčitých chobotů až po střapce na postrojích. Každý slon mohl být velký asi jako bernardýn. Vůz sám stál na dvou zdobných kamenných kolech, vypadajících, že by se mohla doopravdy točit. Připomínal menší, okázalejší verzi létajícího paláce.

Absurdně velká socha muže seděla na střeše, byla velká nejméně jako tažní sloni. Z ramen mu vějířovitě trčela spousta paží uspořádaných jako paví ocas. Měl několik hlav. Nedokázala jsem dohlédnout na druhou stranu, ale jestli byla socha symetrická, musela jich mít nejméně deset. Přední obličej měl podobu krásného muže, zbývající hlavy byly obludné.

Jimova štíhlá postava se zastavila na střeše budovy přímo naproti vozu. Přidřepl si tam a zadíval se na mne.

Klekla jsem si vedle kol vozu. Dlouhá stavba, na níž se usadil, měla úzká okna a pevné zdi. A taky byla v dobrém stavu. Tmavá, neznámá a plná Smrtonošů. Jak milé.

Ukázal palcem přes rameno. Běž dozadu.

Tryskem jsem se hnala na stranu, proběhla oklikou ruinami a vrátila se k budově zezadu. Vytáhla jsem Zabíječe a plížila se podél zdi, dokud jsem neměla náměstí a vůz na dohled.

Jim seskočil ze střechy, věnoval mi krátký pohled a rozkročil se. Otevřel tlamu a z ní se vydralo dlouhé, burácivé zařvání zakončené naštvaným kočičím zaprskáním.

Výzva.

Náměstím se rozlehlo tupé zadunění. Na prostranství vyšly dvě postavy, zády ke mně. Oba muži se širokými rameny, robustně stavění, odění do identických triček a kalhot. Jim si odplivl a znovu zaprskal, dělal rámus, takže ani jeden z těch dvou nepostřehl, že jsem za nimi.

Muž víc vpředu si roztrhl triko. Kůže na zádech mu uprostřed pukla a skrze mezeru v ní se vyvalila černá srst. Serval si lidskou tkáň z levého ramene a odhalil tak deformovanou klíční kost.

Rukama popadl zbytek lidské pokožky a strhnul ji ze sebe jako papírový nemocniční oblek. Odkopnul cáry stranou a začal růst do výšky i do šířky, dokud neměl přes dva metry. Tělo mu pokrývala hustá černá srst pokrytá oranžovými pruhy, podobná obrácenému vzoru na tygří kožešině. Zdvihl paže do stran a já si uvědomila, že s klíční kostí jsem se mýlila. Z ramenou mu vyrážel ještě druhý pár paží, posazený paralelně k tomu prvnímu. Čtyři ruce se protáhly, drápy na nich prořízly vzduch.

Jeho kolega si dlouze, chraptivě povzdechl a roztrhal na sobě kůži také. Tvar měl lidský stejně jako odpovídající počet končetin… díkybohu za ty dary… až na to, že jeho kůže se honosila krvavě rudou barvou a drobnými šupinkami.

Čekala jsem uvítací výbor, ale nikdo se mi nezmínil, že tu bude zadarmo i striptýz.

Jim zavrčel. Čtyřruká zrůda se zhluboka nadechla a pak se naklonila dopředu. Přelilo se přese mne ohlušující zařvání. Hluboký, prehistorický zvuk obrovského dravce lovícího oběti v temnotách. Přehlušilo Jimovo prskání, jaguárodlak o malý krok ustoupil.

Stvoření zahřmělo hlasitěji, bralo Jimův ústup jako vlastní triumf a slibovalo mu, že s ním nebude mít slitování. Velikostí Jima překonávalo a mohlo být o dobrých padesát kilo těžší. Jim zasyčel. Čtyři paže udělaly gesto směrem k němu: Pojď.

Jim po čtyřruké obludě skočil. V okamžiku, kdy se ve víru zubů a drápů srazili, ponořila jsem Zabíječe do zad jeho šupinatého kamaráda. Čepel se zakousla hluboko, přerušila míchu a vyšla ven ve slabém gejzíru krve. Smrtonoš se bleskově otočil, ale zradily ho vlastní nohy. Jak se hroutil k zemi, konečně jsem zahlédla jeho tvář. Lidskou a nesmírně krásnou.

Kdesi zasténalo dřevo. Nade mnou vzduchem proletěla štíhlá silueta a dopadla do podřepu na kameny. Stvoření ženského pohlaví. Mátově zelené tělo jí na břiše a hrudníku pokrývala srst, záda měla pokrytá třicet centimetrů dlouhými úzkými bodlinami podobnými dikobrazím. Prsty jí zakončovaly drápy dlouhé jako moje dlaň. Zpražila mě pohledem žlutých očí a zaútočila.

Sekla po mně drápatou rukou, neuvěřitelně rychle. Uhnula jsem nalevo, ale ne dostatečně pohotově. Bolest mi jako blesk projela bokem. Rozběhla se, snažila se dostat za mě. Nechala jsem ji, přetočila zbraň a bodla dozadu. Čepel jí projela měkkým zeleným břichem hned pod žebry. Zabíječ se ponořil do masa, setkal se s pružným odporem. Stáhla jsem ho.

Hrábla po mně levou rukou, krve prýštící jí z břicha si naprosto nevšímala. Otočila jsem se a vrhla se dozadu, odtančila z jejího dosahu. Drápy mi proletěly těsně kolem obličeje. Uhýbala jsem. Úder, další a ještě jeden. Bez finesy, z jejích pohybů se nedal vycítit žádný speciální výcvik. Bojovala jako kočka. Jen sekala drápy přímo před sebou. Stejně jako chlapík na parkovišti.

Sehnula jsem se a čepelí jí rozsekla vnitřní stranu stehna. Stálo mě to další bolestivý škrábanec na zádech, než jsem se odvalila pryč.

Úder, další a ještě jeden. Tancuj se mnou, zlato.

S každým krokem její srst čím dál víc pokrývala krev. Její útoky začínaly ztrácet smrtící rychlost. Hrudník se jí namáhavě zvedal a klesal. Zavrávorala, začala přepadávat dopředu. Zachytila jsem ji a přitáhla na meč. Zabíječ jí projel hrudí a vynořil se jí ze zad, jasně červený tepennou krví.

Naproti nám na mýtině ze sebe čtyřruká zrůda konečně Jima odtrhla a dala se na útěk vstříc stromům. Vyskočila do nepřirozené výšky a ztratila se ve větvích. Jim zasyčel a pustil se za ní, zmizel v džungli také. Následovat ho by byla ztráta času. V rychlosti jsem se Jimovi nemohla vyrovnat a jaguár při lovu ve větvích moc pomoci nepotřeboval.

Nechala jsem nehybné tělo sjet ze šavle.

Muž s rudými šupinami ležel bezvládně na zemi, rychle a mělce lapal po dechu. Za ním na mě zíval sytě černý obdélník. Vchod do budovy. Švihla jsem šavlí, abych z ní setřepala krev, a vešla jsem do domu.

Projít tři rozlehlé tmavé pokoje mi zabralo méně než minutu. Byly prázdné.

Vrátila jsem se ven a klekla si vedle šupináče. Ránu v zádech měl dost hlubokou. Úder mečem ho připravil o kus páteře, a i když oplýval zrychlenou regenerací, ještě nějakou dobu nebude moct chodit.

„Před týdnem se vám mladý vlkodlak snažil vzít děvče,“ řekla jsem. „Zbili jste ho, mučili a pak pohodili kožoměncům skoro na prahu. Ale nechali jste ho žít. Proč?“ Můžu jen doufat, že mluvím jazykem, kterému bude rozumět.

Šupinaté rty se roztáhly v grimase, jež klidně mohla být úsměvem, zasvítily při ní hadí zuby. „Vyslat… poselství.“

„Jaké poselství?“

„Jsme silnější. Nad kříženci zvítězíme.“

No tak dobře. „Kdo jsou kříženci? Jsou to kožoměnci?“

„Napůl lidi, napůl zvířata… dvě základní rasy spojené v jednu. Špína světa… přemůžeme… převezmeme vládu. My…“ zakašlal.

„Dá se s vámi uzavřít mír?“

Stvoření se napjalo, aby mohlo zvednout hlavu ze země. Zorničky ve tvaru kosočtverců se na mne zaostřily. „My… neuzavíráme mír,“ řekl chraptivě. „Nepodepisujeme… smlouvy. Zabíjíme. Zabíjíme a spalujeme. Jíme maso. Oslavujeme. Budeme vládnout místo kříženců…“

„Takže chcete území Smečky?“

Bojoval, aby ze sebe dostal jiná slova. Naklonila jsem se k němu. Zaměřil se na mne. „Znásilníme tě,“ slíbil mi. „Mnohokrát. Dokud nezačneš krvácet…“

„To mi ohromně lichotí.“

Zdvihl ruku a naznačil jí krátkou linku svisle přes hrudník. „Vyřízneme srdce… neupečeme na ohni… sníme syrové, až budou všichni kožoměnci mrtví.“

Tohle nikam nevedlo. „Co jste zač?“

„Válečníci… ti nejlepší.“

Je těžké být nejlepší, když máte páteř na dva kusy. „Jak si říkáte? Jaké máte jméno?“

Oči se mu obrátily k nebi. „Velkolepá… armáda… krev vykvete jako rudý květ… brzy. Velmi brzy. Získáme klenot. Uctíme náš slib Sultánovi smrti a zničíme křížence… zaujmeme jejich místo, zesílíme… a až přijde čas… naučíme… Sultána smrti… pokoře.“

„Kdo je Sultán smrti?“

Smrtonošovy oči zaplály neústupným vzdorem.

Sáhla jsem k opasku a vytáhla flaštičku s benzinem a zápalky. „Tahle tekutina má ráda oheň. Hoří dlouho a velmi intenzivně. Řekni mi, jak zvrátit magii, kterou jste použili na kožoměnce, a já ti ji nevyliju na hrudník a nezapálím.“

„Člověče… nade mnou… nemáš moc.“

„Ale ty jistě nemáš moc nad vlastní bolestí.“ Odšroubovala jsem z flaštičky víčko.

Usmál se na mě a polkl. Nevyšlo z něj ani slůvko. Oči se mu obrátily v sloup. Z hrdla se mu začaly linout krátké, nesouvislé steny, jako by najednou zhloupnul. Začal se třást, drásal si drápy hrdlo… dusil se.

Vrazila jsem mu Zabíječe mezi zuby.

19.

O dvacet minut později mi kašlání prozradilo, že se Jim vrátil. Čekala jsem na něj u mrtvoly muže pokrytého šupinami. Seskočil ze stromu a položil bezvládné tělo na trávu. Z tváře, jež nebyla ani vzdáleně lidská, na mě slepě zíraly vytřeštěné oči. Takhle nějak by mohl vypadat kříženec mezi tygrem a čínským chrámovým psem.

„Kožoměnec?“ zeptala jsem se.

„Ne. Nevoní správně.“

Jaguárodlak se zadíval na dvě ležící postavy a pak strčil do stvoření s rudou kůží. Neodpovědělo. Jim si krátce odfrkl.

„Spolkl si vlastní jazyk,“ vysvětlila jsem mu.

Jim si povzdechl, příšerná tvář se mu zkroutila ve výrazu čistě kočičího fatalismu. „Dostala jsi z něj něco, než zaklepal bačkorami?“

„Pohodili Dereka na ulici jako znak vyhlášení války. Podle toho nedávno zesnulého jste svinstvo. Směska složená z lidí a zvířat a žádný mír tudíž není možný. Nenávidí Smečku a plánují vás všechny pozabíjet při velkolepé řeži doprovázené hodováním na vašem mase, jakmile se dostanou ke klenotu. Spojili se se Sultánem smrti, který jim pomůže vás vyhladit, a pak doufají, že ho budou moct podrazit. Jo, a mě ještě chtějí mnohokrát znásilnit.“

V meziformě se špatně koulelo očima. Ale Jim se o to přeci jen pokusil. „Kdo je Sultán smrti?“

„To kdybych věděla.“

Roland by se na podobnou pozici rozhodně kvalifikoval, ale neřekla jsem to nahlas. Roland byl důvodem mé existence. Od chvíle, kdy jsem začala sama sebe vnímat, jsem věděla, že ho musím zabít, a kdyby někdy zjistil, že existuji, obětoval by cokoliv ze svého arzenálu, aby mě zlikvidoval. Měl ohromnou moc. Legendy o jeho osobě proplouvaly věky a téměř všechny prastaré civilizace měly záznam o jeho vládě. Lovit ho a pokoušet se ho zabít se rovnalo pokusům zavraždit boha. Potřebuju víc zkušeností, víc moci, než vůbec začnu zvažovat konfrontaci s ním. Dokud dostatečně nenabudu schopností, musím se skrývat, každý okamžik poznamenaný strachem, že mě odhalí. Má paranoia byla tak hluboká, až jsem se divila, že ještě nehledám před usnutím Rolandovy agenty pod postelí.

Jakákoliv tajemná hrozba, neznámé nebezpečí nebo zmínka o magicky silném stvoření ve mně automaticky probouzely myšlenky na Rolanda. Ano, Sultán smrti na něj seděl perfektně, protože přivedl nemrtvé na svět. Ale podobný titul mohl odkazovat i k někomu úplně jinému. Protože jsem na něj byla fixovaná, neznamenalo to, že podobným nutkáním trpí zbytek světa.

„Všechno se to vrací k Vlčímu diamantu. Mám pocit, že ho chtějí použít jako zbraň. Přesně tím stylem to řekl, Jime. Oznámil mi, že ‚budou mít klenot‘, stejným způsobem, jakým by někdo od VJONu pověděl, že ‚budou mít leteckou podporu‘.“

Jim zaklel.

Zavedla jsem ho dovnitř, do prvního pokoje. Po jeho celé délce se táhl dlouhý stůl. Na něm ležela Saimanova oběť, stále v lidském těle, roztažená na břiše. Někdo jí ze zad a zadku vyřízl kusy masa až na kost a položil je stranou jako v řeznictví. Přešla jsem k obrovskému mrazáku z nerezové oceli umístěnému u stolu. Nebyl zapojený do elektřiny, v ruinách byste nenašli jedinou zástrčku. Zato měl v útrobách spoustu ledu a syrového masa. Steaky, karbanátky, žebírka, vepřové kotlety, pečínky ze zvěřiny. To všechno naházené přes sebe, některé kusy byly zabalené v plastu, jiné v papíru, další tam jednoduše někdo položil, natěsnal mezi ostatní, visely z nich rampouchy zmrzlé krve. Ukázala jsem doleva, kde v koutku leželo natlačených několik dlouhých fláků masa. Kůže pokrývající maso měla barvu kávy se smetanou.

Jim začichal a pak ucukl.

„Lidské maso?“

„Ano,“ potvrdil se zaprskáním a odplivl si. Když jsem zjistila, o co jde, zareagovala jsem podobně. Ty svině ulovily nějakého nic netušícího člověka, rozsekaly ho na kousky a nacpaly do mrazáku, aby ho mohly později sníst. Už se nikdy nedozvíme jeho jméno. Nebo pohlaví. Někde někdo jednoduše nepřišel domů a nikdo nezjistí proč. Dělalo se mi z toho zle.

Jim se zadíval na stůl, kde ležely na kupě naházené kusy z těla Saimanovy oběti. „Kanibalové.“

„Masožravci bez předsudků. Každé maso se dá jíst. Nulová diskriminace. A je toho víc.“

Následoval mě do druhého pokoje. Prázdného a zaprášeného, někdo v něm do rohu bez ladu a skladu naházel slamníky. Na zdi umístil fresky namalované na dlouhých pruzích obyčejného hnědého papíru, přilepil je tam páskou. Obrazy zářily jasnou červenou, zelenou a zlatou. První z výjevů zobrazoval pekelnou kovárnu. Vodopád roztaveného kovu padal do široké nádoby v jejím středu. Podél stěn stály kovadliny, ze stropu na hácích visely blesky a pokroucené kovové nástroje. Tmavý kouř stoupal vzhůru, pohlcoval okraje malby a kroutil se, aby vytvořil rám kolem výhně. Démonický muž zvedal nad hlavu obrovské kladivo, kriticky si prohlížel zpola ukovaný meč ve své ruce. Na sobě měl jen koženou zástěru a nic víc, takže vynikla jeho monstrózní muskulatura. Tvář mu zčásti zakrývala tmavá bradka a oči mu rudě svítily.

Další panel zobrazoval pokoj pokrytý polštáři. V jeho středu se o ně opíral krásný muž, oblečený ve vzdušné róbě, obklopený nahými ženami nesoucími ovoce a věnce květin. Mužovy jemně načrtnuté rysy nepřipomínaly tmavého obyvatele kovárny, ale bradka ho prozradila. Dokázal se docela hezky umýt.

Třetí část fresky nebyla dokončená. Slabé obrysy načrtnuté tužkou už někdo obtáhl zlatou. Elegantní muž z prostřední fresky se stal bohem. Vyrostly mu tři další hlavy a šest rukou. Jedna tvář se dívala přímo na mne, dvě hleděly do stran a náznak zadní strany hlavy dával tušit, že se tam skrývá ještě jedna tvář. Sever, jih, východ a západ.

Z ramen mu vyrůstala dvě obrovská křídla a mezi nimi se třpytil přelud jakéhosi města. Moře elegantních věží a domů, obehnaných zdí. Styl fresek neodkazoval přímo na nějakou mytologii, spíš mi připomínal obrázek z komiksu než cokoliv jiného. Pózy byly stylizované, muž měl přehnaně výrazné svalstvo a všechny ženy měly malé zadky, proporčně příliš dlouhé nohy a dokonale kulaté prsy velké jako kravský struk.

„Připomíná ti to něco?“ zadívala jsem se na Jima.

Jim zavrtěl hlavou.

„Jo, u mě taky nic.“

Sundala jsem fresky ze stěny a srolovala je.

Jim popadl tělo ze stolu, přehodil si je přes rameno a odtáhl ho ven.

Vrátila jsem se zpátky k mrazáku. Ráda bych lidské ostatky pohřbila, ale na to jsme neměli ani čas, ani prostředky. Tak jsem alespoň vytáhla z opasku váček, uvolnila šňůrku, jež ho uzavírala, a maso lehce posypala tmavě zeleným prachem. Dávala jsem si pozor, abych se prášku nedotkla nebo ho nevdechla.

„Trochu jim ho okořeníš?“ zeptal se Jim ode dveří.

„Rozpukem jízlivým.“ Váček jsem opět schovala. „Třicet minut a pak způsobí prudké zvracení, silné křeče a smrt nebo nezvratné poškození nervového systému. Malý dáreček na jejich stůl.“

Jim vyšel ven, popadl čtyřruké monstrum, znovu si ho posadil na ramena a pak se velmi významně zahleděl na tři další těla zhroucená na trávníku. Naše důkazy. Budu muset jednoho z nich nést. Dvoumetrovou šupinami pokrytou zrůdu, zelené stvoření pokryté třiceticentimetrovými ostny, nebo chlapíka, kterému na zadku a na nohou chyběla většina masa? Hmmm, dejte mi minutku na rozmyšlenou…

20.

Nosit někam mrtvoly za plného denního světla, a obzvlášť mrtvoly se čtyřma rukama, znamenalo naprosto zahodit veškeré snahy být nenápadný. Korunu by tomu ještě nasadilo, kdyby nám někdo nad hlavami zařídil ohňostroj. Zvlášť když jsme s Jimem byli oba pokrytí krví a vypadali jsme, jako by nás někdo pozpátku protáhl živým plotem. A to ani nezmiňuji, že jsme opravdu nesplňovali představu obyčejné dvojice na vycházce. Jaguárodlak a žena táhnoucí lidské tělo s useknutým zadkem.

Okrajové části Jednorožčí ulice naštěstí zely prázdnotou. Člověk by musel být nebetyčný idiot, aby se k těm místům vůbec přiblížil. Atlanta očividně zažívala nedostatek pitomců, protože jsme s Jimem byli jediní tupci podobného kalibru.

Saimanova nebohá oběť vážila i bez zadku a nohou skoro tunu. Z džungle do města jsme se dostali bez problémů, ale pronést ho skrze Jednorožčí ulici až k vozu se ukázalo skoro nad mé síly. Sklouzla jsem do jakési mlhy, kde bylo důležité jen to udělat další krok. Matně jsem si pamatovala, že jsme se dostali k místu, kde mělo být naše auto, a místo něj tam stál dvoukolák s párem koní. Dingo se musel vrátit ve chvíli, kdy magická vlna zalila město. Bohužel se nezdržel.

Také jsem si pamatovala, že jsme mrtvoly natlačili do drožky a schovali je pod jakousi plachtu, a že jsem vklouzla na místo vozky. Jim musel zůstat z dohledu, jelikož byl na předních příčkách Curranova seznamu nejhledanějších osob. Pak následovala výprava přes město skrze ranní dopravní špičku. Bolest v boku a v zádech mě udržovala báječně bdělou. Na kůži se mi vrstva špíny z džungle smíchala s krví Smrtonošů a podzimní slunce mi z nich na obličeji a vlasech upeklo křupavou kůrčičku. Alespoň jsem neměla problémy, že bych uvázla v zácpě. Řidičům okolo stačil jediný pohled na mou krví pokrytou maličkost a klidili se mi z cesty.

Jela jsem a přemýšlela o Rolandovi.

Neměla jsem matku. Místo toho se o mě staral Voron, jemuž jsem říkala „otče“. Vysoký muž s tmavě plavými vlasy sestřiženými nakrátko mě provázel dětstvím se svou tichou silou. Dokázal zabít cokoliv. Nebylo nic, co by nedokázal vyřešit nebo spravit. Pro jeden z jeho vzácných úsměvů bych udělala všechno, co by si přál. Byl to otec, jedna ze dvou stálých osob v mém životě.

Tou druhou byl Roland.

Zjevil se nejprve jako pohádka, kterou mi Voron vyprávěl před spaním. Bylo nebylo, kdysi žil člověk, který proplouval věky. Stavitel, umělec, léčitel, kněz, věštec, válečník a mág. Čas od času byl otrokem. Jindy vládcem. Magie opadla a zavládly technologie, a pak magie znovu nabrala na síle. A on pořád přetrvával staletí, prastarý jako písek času sám, jeho posedlost dokonalým světem jej udržovala při životě.

I když si teď říkal Roland, měl mnoho jmen. Byl pánem bezpočtu mužů a milencem mnoha žen. Ale žádnou nemiloval tolik jako mou matku. Byla hodná, chytrá, štědrá a naplňovala jej životem. Chtěla dítě. Hodně. Roland zplodil potomka naposledy před několika tisíciletími, protože po něm dědili veškerou moc jeho prastaré krve společně s ambicemi, a on už vybojoval příliš mnoho válek proti dětem, které proti němu povstaly.

Ale hluboce miloval mou matku, takže se ho rozhodl s ní mít, aby ji udělal šťastnou. Byla teprve v druhém měsíci, když se v něm probudily pochybnosti. Začal být posedlý myšlenkou, že se dítě proti němu postaví, a tak se rozhodl zabít ho ještě v jejím lůně.

Jenže má matka své dítě milovala. A čím se stával Roland posedlejším, tím víc se mu vzdalovala.

Roland měl vojevůdce. Jmenoval se Voron, což znamená rusky Vrána. Nazývali ho tak, protože se za ním táhla smrt. A Voron mou matku miloval také.

A když byl Roland daleko, matka utekla a Voron s ní. Byl u ní, když mě porodila. Na pár blažených měsíců na útěku byli šťastní. Ale Roland je pronásledoval. Matka věděla, že Voron je z nich dvou silnější, a tak zůstala pozadu, aby Rolanda zdržela a my mohli utéct. Než ji zabil, ještě mu stačila do oka vrazit dýku.

V tom okamžiku pohádka končila a společně jsme vždy zkontrolovali nůž pod postelí. Šla jsem spát a doufala, že biologického otce jednoho dne zabiju.

Kdekoliv jsme šli, cokoliv jsme udělali, pronásledovala mě Rolandova přítomnost. Byl důvodem mé existence. Dal mi život, a já mu vezmu jeho.

Důvěrně jsem ho znala. Voron byl jeho vojevůdcem půl století, a kdyby nepotkal matku, byl by mu sloužil dlouhé věky, udržovaný při mladosti a síle Rolandovou magií. Naučil mě všechno, co o svém bývalém pánovi věděl. Vím, jak Roland vypadá. Voron mi ukázal jeho fotografii a pak jsem si musela vrýt jeho podobu do paměti, než jsme obrázek spálili. Poznávala jsem jeho tvář na sochách ve starých učebnicích historie, jednou jsem ho našla namalovaného na renesančním obraze, na výjevu z bitvy. Četla jsem pasáže z Bible, jež se jím zabývaly, i když jich bylo dost málo. Znala jsem jeho zástupce, zbraně a sílu. To, že mu věk propůjčoval nezměrnou moc. Dokázal kontrolovat stovky nemrtvých najednou. Používal vlastní krev jako zbraň. Tím, že ji nechal ztuhnout, vytvářel ničivé zbraně a neproniknutelnou zbroj. Jeho posraná krev taky mohla za moc, jíž jsem vládla já.

Voron byl nejlepší válečník ze všech. Každý drobet vědomosti, který získal, vložil do mne, formoval mne podobně jako čepel. Naber sílu. Přežij. Zabij Rolanda. Navždy to ukonči. A do doby, než přijde správný čas, skrývej se.

Před čtyřmi měsíci jsem se vědomě rozhodla přestat se schováváním. Od té doby jsem nad tím rozhodnutím mnohokrát přemýšlela a zpochybňovala ho. Chyběly mi síla a zkušenosti, abych mohla Rolandovi čelit, ale teď už jsem nemohla couvnout. Vystoupila jsem z utajení a bylo jen otázkou času, než dojde k nevyhnutelnému střetu.

Instinkty mi napovídaly, že je Sultánem smrti. Což znamenalo, že pokud se budu pokoušet tenhle zamotaný uzel rozvázat, mohla bych narazit na někoho z jeho vnitřního okruhu velitelů. Podobná myšlenka mě naplňovala děsem.

Rolanda jsem se bála, to ano. Ale ještě větší strach jsem měla o Dereka. A o Currana.

Když jsem konečně zastavila u bezpečného útočiště kožoměnců, ráno už bylo v plném rozpuku. Stáhla jsem z dvoukoláku plachtu. Jim spal na tělech. Proměnil se znovu do lidské formy, takže se tam válel nahý jako prst. Párkrát jsem s ním zatřásla, ale vypadalo to, že upadl do spánku Šípkové Růženky, a já rozhodně neplánovala, že ho budu probouzet polibkem.

Zaklepala jsem na dveře. Bez odpovědi. Zkusila jsem vzít za kliku… a dveře se otevřely. Strčila jsem hlavu dovnitř a párkrát se snažila kohokoliv přivolat, ale nikdo se tam nezhmotnil, aby mi přišel pomoct.

Brenna měla hlídat dveře. Jediná věc, která by ji z toho mohla vyrušit… prosím, ať je Derek ještě naživu.

Z myšlenky, že bych měla sejít dolů do sklepa, se mi rozklepala kolena. Nebyla jsem si jistá, jestli bych snesla pohled na jeho mrtvolu.

Potřebovala jsem tam, ale nedokázala jsem se přinutit k pohybu. Polkla jsem a zírala na dveře.

Těla. Měla bych sem donést těla. To je dobrý nápad.

Pronést čtyřrukou mrtvolu skrze dveře se ukázalo jako překvapivě těžký úkol. Snažila jsem se o to celé tři minuty, než mi došla trpělivost. Ale ve chvíli, kdy se Brenna objevila na schodech, jsem měla celou záležitost pevně pod kontrolou.

„Je Derek mrtvý?“

„Ještě ne.“

Projela mnou vlna úlevy. Potřebovala jsem něco, na co bych se mohla posadit. „Myslela jsem si, že máš hlídat vchod,“ odtušila jsem a strčila jsem Zabíječe pod paži.

„Hlídala jsem. Ale teď jsem musela někoho pustit dovnitř.“ Upřeně pozorovala tělo u mých nohou.

„A Curran to asi nebyl, že?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

„Výborně.“ Sesbírala jsem čtyři useknuté paže a kývla ke zbytku těla. „Vadilo by ti vzít ten větší kus?“

* * *

Doolittlovi stačil jediný pohled a hned mi předepsal sprchu. O půl hodiny později jsem se umytá, obvázaná a s hrnkem kafe udělaným Brennou cítila opět téměř jako člověk. Doolittle zmizel v hlubinách domu, aby pokračoval v neustálé stráži nad Derekem. Zůstala jsem tam jen já a dvě těla. Když jsem v sobě měla přibližně půlku hrnku, do místnosti vpadl Jim. Vypadal nabručeně, jako by měl ošklivou kocovinu. Počastoval mě ošklivým pohledem a žuchnul sebou do křesla.

„A co teď?“

„Počkáme.“

„Na co?“

„Na mého odborníka. Je teď u Dereka.“

Chvíli jsme tam seděli. Ještě pořád jsem byla mimo. Doolittle byl nejlepší mág-léčitel, jakého jsem znala, to bezpochyby. Záda mě už téměř nebolela a bolest v boku se omezila jen na slabou ozvěnu původní síly. Ale stejně jsem byla tak unavená, až se mi zavíraly oči.

Měla bych zavolat Andree a zeptat se na výsledky analýzy stříbra. Zkusila jsem telefon. Nefungoval.

Do místnosti nakráčela mladá žena. Velmi drobná a štíhlá, měřila stěží sto padesát centimetrů. Kůži měla mandlově tmavou. Širokou oválnou tvář jí zčásti zakrývaly tlusté brýle, za skly, které tloušťkou připomínaly spíš popelníky, se schovávaly velmi tmavé, téměř černé oči, jejichž tvar naznačoval, že někdo z jejích příbuzných jistě pochází z Asie. Vkročila do bytu a zamžourala na mě, jak jsem za sebou zavírala dveře.

„Indonésanka,“ oznámila mi a upravila si na rameni poloprůhlednou plážovou tašku.

„Cože?“

„Snažila jste se přijít na to, co za ‚nku‘ jsem. Indonésanka.“

„Já jsem Kate.“

„Dali.“

Zadívala se do míst, kde seděl Jim. Jak procházela kolem mne, zahlédla jsem v její tašce knihu. Vysoký, štíhlý blondýn tam na obálce držel nepravděpodobně dlouhý meč a u nohou měl naaranžované tři děvy. Jedna z nich měla kočičí ouška.

Dali si Jima změřila zneklidňujícím pohledem. „Jsi mým dlužníkem. Jestli zjistí, že jsem tady, zabije mě.“

Kdo on? Doufám, že tím nemyslela Currana.

„Vezmu tu zodpovědnost na sebe.“

„Kde jsou těla?“ zeptala se Dali.

„Za tebou.“

Dali se otočila a zakopla o nohy čtyřruké zrůdy. Kdyby byla člověkem, vystřihla by ukázkový střemhlavý pád. Takhle ale zvládla uskočit a dopadnout na nohy s perfektní rovnováhou, skoro bych řekla, že i dokonalou elegancí.

Dali si poupravila brýle a střelila po mně zlostným pohledem. „Zas tak slepá nejsem,“ odtušila. „Jen roztržitá.“

Možná taky ovládala telepatii.

„Ne, neovládám,“ řekla. „Jen nejsem pitomá.“

No tak dobře.

Indonésanka si pozorně prohlížela čtyřrukou mrtvolu. „No páni. Polymetrická symetrie. Měl ještě další nadpočetné části těla? Opravdu jsi mu musela uřezat všechny paže?“

„Ano, musela. Nechtěl projít dveřmi.“

„To vypadá, jako bys na to byla pyšná.“

A taky že ano. Jednalo se o ukázkový příklad rychlého myšlení v obtížné situaci.

Dali setřásla tašku z ramene a položila ji na zem. Přidřepla si k mrtvole a pak se zadívala do zející díry v místě, kde stvoření mívalo srdce. Jim se na něm opravdu vyřádil. „Řekněte mi úplně všechno.“

Popsala jsem jí clonu, džungli, létající palác, rozvaliny, kamenný válečný kočár s vozkou s více hlavami a nakonec i boj. Jim čas od času doplnil nějaký detail. Přikývla, zvedla levou přední paži tvora, aby se podívala na zformování zadní sady, zamračila se…

„Takže kdo nemá vědět, že jsi tady?“ zeptala jsem se. Prosím, ať to není Curran, pěkně prosím…

„Pán šelem,“ poznamenal Jim.

Kruci.

„Technicky vzato teď má domácí vězení,“ dodal.

„Kvůli čemu?“

„Jela jsem se projet.“ Dali zdvihla chodidlo mrtvoly a studovala drápy. „Hezky poddajné a vláčné. Žádná posmrtná ztuhlost.“

„Dal ti domácí vězení, protože jsi jela na projížďku?“

„Svému hlídači podstrčila rohypnol, nastartovala auto bez klíčů za pomoci drátů a odjela na závody aut na Buzzardské dálnici. Ve tmě.“ Jimova tvář měla hřejivý výraz ledovce.

„Jsi jenom naštvaný, že jsem z Thea udělala pitomce.“ Dali nechala ruku spadnout na zem. „Není to moje vina, že tvůj smrtící stroj na zabíjení byl tak nadšený vyhlídkou, že si bude moct sáhnout na můj mrňavý chlapecký hrudníček, až si přestal hlídat vlastní pití. Upřímně řečeno, nevím, proč se kolem toho dělá tolik povyku.“

„Ze zdravotního hlediska jsi skoro slepá, nedokážeš složit zkoušky, abys dostala papíry, a řídíš naprosto příšerně,“ zkřivil Jim rty v tichém zavrčení. „Jsi postrach ulic.“

„Řidiči nechodí na Buzzardskou, aby byli v bezpečí. Jezdí tam, protože chtějí zažít to napětí. A kdyby věděli, že jsem skoro slepá, tak by to pro ně znamenalo, že závody budou o trochu zajímavější. Je to moje tělo. Můžu si s ním dělat, co chci. Jestli si ho chci polámat při bouračce, tak by mi to mělo být dopřáno.“

„Ano, ale na Buzzardskou dálnici jsi nějak musela dojet,“ upozornila jsem ji. Opravdu jsem potřebovala víc kafe. „Co kdyby ses vybourala cestou a zranila se, nebo hůř… zranila někoho jiného, řidiče, chodce nebo dítě, co bude přecházet ulici?“

Dali zamrkala. „Víš, to je přesně to, co řekl Curran. Skoro slovo od slova.“ Povzdechla si. „Dobře, jistě se všichni shodneme na tom, že při zpětném pohledu to rozhodně nebyl jeden z mých nejrozumnějších nápadů. Máte ještě něco jiného kromě těl?“

Jim jí podal smotanou nástěnnou malbu. Odhrnula kus papíru a pak se zamračila. „Na, ty podržíš tenhle konec papíru, a Jime, ty to vezmeš tady. Tak, a teď jděte od sebe.“

Ona opravdu chtěla, abych se hýbala. Musela se zbláznit. Nakonec jsme roli odmotávali tak dlouho, až byl obraz viditelný. Na vteřinu se na něj zadívala, přikývla a zamávala rukou: „Dobře, už ho můžete pustit. Takže máte nějakou představu, do které oblasti mytologie vaši kamarádi zapadají?“

Rozhodla jsem se tipnout to naslepo. „Hinduistická. Za prvé, je tam džungle, ruiny něčeho, co mi připomínalo drávidský chrám, kamenný válečný vůz tažený slony a humanoid s mnoha rukama a nohama. Tady máme tygří monstrum, a to má čtyři ruce. Není moc mytologií, kde by se u humanoidů nacházela stvoření s více sadami paží nebo hlavami. Několik hlav na dracích nebo obrech, to ano. Ale na bytostech podobných lidským, to ne. Navíc to děvče nazvalo jednoho ze Smrtonošů ‚Asaan‘. Vyhledala jsem si to a je to termín pro vyznavače drávidských bojových umění.“

Dali se na mě dlouze dívala. „Ty asi taky nebudeš nejhloupější.“

„Ano, ale to je všechno, co mám.“

„Jsem přesvědčená, že je to rákšasa.“ Dloubla do čtyřrukého těla prsty na nohou. „A jestli mám pravdu, tak jste vy dva v pořádném průšvihu.“

* * *

„Nejdřív ze všeho se zrodil Višnu, až na to, že v té době měl podobu Narajány, ztělesnění Nejvyššího boha.“

Dali se usadila na zemi vedle mrtvoly.

„Narajána se vznášel v nekonečných vodách, zabalený ve smyčkách velkého albínského hada, a jednoduše si to tam skvěle užíval, dokud mu z pupku nevyrašil leknín. Uvnitř leknínu se znovuzrodil bůh Brahma, tvůrce světů. Ten se rozhlédl, uviděl, že se Narajána spokojeně vznáší, a z nějakého neznámého důvodu začal být posedlý myšlenkou, že mu někdo jeho vodu ukradne. Takže si vytvořil čtyři stráže po dvou párech. Ten první přislíbil, že bude vodu uctívat, to byli jákšasové. Zbylí dva přísahali, že budou vodu ochraňovat, a ti se jmenují rákšasové.“

„Pověz nám o jejich slabých a silných stránkách,“ poznamenal Jim.

„Rákšasové jsou rození válečníci. Byli k tomu účelu stvořeni. Podle legendy se narodí v ten samý den, kdy byli počati, a po porodu okamžitě vyrostou a zestárnou do věku své matky. Jsou to masožravci a neostýchají se jíst lidské maso. Mají různé formy a velikosti. Excelují ve vytváření iluzí a ovládání magie.“

Povzdechla jsem si. Začínalo to být čím dál lepší. „Z nějakého důvodu jsem měla pocit, že rákšasové budou vypadat jako tygři připomínající člověka, něco jako kožoměnec v bojové formě, jen s tygří hlavou.“

Dali přikývla. „Většinou jsou zobrazováni jako monstra připomínající tygry, protože tygr je nejstrašidelnější věc, jakou dokáže indický sochař nebo umělec nějak rozumně ztvárnit. Sloni jsou větší, ale jsou to vegetariáni a většinou si nikoho nevšímají, zatímco tygři jsou tiší, smrtící a aktivně loví lidi.“

Humanoidní tygr vybavený párem rukou navíc a lidskou inteligencí by byl noční můrou snad pro každého.

„Rákšasové si uvědomují, že tygři nahánějí strach, a proto přebírají jejich formu, nicméně legendy praví, že mohou být krásní i oškliví. Ze tří bratrů rákšasů byl jeden nepopsatelně nádherný, druhý obr a třetímu vyrůstalo z ramenou deset hlav. Opravdu se dost liší. Některé prameny tvrdí, že si nikdo nemůže být jistý jejich pravou podobou, pouze tou formou, která jim v tom okamžiku přijde nejužitečnější.“

„Něco dalšího?“ zeptal se Jim tiše.

„Umí létat.“

Jak milé. „Ti naši nelétali. Většinou jen skákali nepřirozeně vysoko.“

„To mohlo být způsobeno nízkou hladinou magie, nepřesnými informacemi nebo nedostatečným počtem lidí, kteří mýtu věří. Nebo všemi třemi věcmi dohromady. Vyberte si.“

„Můžou rákšasové provést něco, co by vás kožoměnce zastavilo před proměnou?“ zeptala jsem se.

Dali nad tím uvažovala. „Jsou to taky kožoměnci, ale ne stejným způsobem jako my. Zabývají se iluzemi. Říkala jsi, že si strhali lidské kůže. Kde jsou teď? Donesli jste jejich oblečení. Nezdá se mi, že byste zrovna vy dva zapomněli zvednout ze země roztrhanou lidskou kůži.“

Soustředila jsem se, snažila se vybavit si scénu, když jsme jejich dům opouštěli. „Kůže zmizely.“

Dali přikývla. „Protože technicky to žádné kůže nebyly. S magií nebo bez, nemůžete fyzicky natlačit něco takového,“ kopla znovu do čtyřruké mrtvoly, „do lidské kůže. Rákšasové nestahují člověka opravdu z kůže a pak si ji na sebe nenatahují. Nějakým způsobem toho nebožáka stráví, fyzicky, mentálně, duševně, nebo všechno dohromady, a pak na sebe mohou vzít jeho podobu.“

V hlavě se mi rozsvítilo. „To strhávání kůže byla iluze. Zastrašovací taktika.“

„Přesně tak. Předstírali, že si sundávají lidské kůže, protože vás chtěli rozrušit. Rákšasové jsou možná neobyčejně draví a arogantní, ale nejsou chytří. Jejich mytický král Rávana je toho ukázkovým příkladem. Měl deset hlav, ale ani jedné to zrovna moc nepálilo. Ten létající palác, který jste viděli, pokud jste oba nezačali ve stejnou chvíli bláznit, je Pušpaka Vimana, prastarý létací stroj. Rávana ho zabavil původnímu majiteli a létal s ním z místa na místo, dokud se nepotkal se Šivou Ničitelem, který zrovna odpočíval.“ Dali se dramaticky odmlčela.

Hinduistická mytologie nebyla zrovna mou nejsilnější stránkou, ale i já jsem něco málo o Šivovi zaslechla. Jakýkoliv bůh, jehož přízvisko znělo Ničitel světů, by se neměl brát na lehkou váhu. Když si neužíval rodinných radostí s milovanou ženou a dvěma syny, běhal po lesích obtočený kobrami a oděný v tygří kůži, ze které ještě kapala krev. Dotekem malíčku dokázal i nejstrašlivější bestie stáhnout z kůže. Jeho zlobu přirovnávali k Rudrovi, bohu větrů a divokých bouří. Ve zlé podobě byl naprosto hrůzostrašný. V dobré ho pobavila i maličkost. Na čele se mu ukrývalo třetí oko, které se čas od času obrátilo ven z hlavy, spálilo všechno, na co dohlédlo, a pravidelně ničívalo vesmír. Cokoliv spojené se Šivou bylo nutné brát opatrně a v jemných rukavičkách, zatímco jste na sobě měli protichemický oblek čtvrté úrovně a nejlépe jste seděli v tanku.

Dali se usmála. „Rávanovi se podařilo Šivu rozzuřit, takže ho Ničitel světů vsadil do klece s kamennými mřížemi. Tam musel sedět a zpívat, dokud se Šiva neunavil tím, že poslouchal, a pak byl teprve propuštěn. Rávana byl rákšasa všech rákšasů. Arogantní, nevkusně okázalý, naprosto ovládaný vlastními choutkami. Budou se snažit přiblížit mu. Máte co do činění s příšernými vejtahy, přesvědčenými o vlastní nadřazenosti. Pro ně jste zábavné jídlo nebo zbožňující diváci. Vydojí všechno, jak to jen jde, aby dosáhli dramatického efektu, a ujíždějí na tom, když můžou obecenstvu předvést pořádné divadlo.“

Jim a já jsme si vyměnili pohledy. Jestli si užívali tím, že stáda davu dostávali do rauše, Půlnoční hry pro ně byly pravým místem.

Obrátila jsem hrnek dnem vzhůru, jestli z něj neukápne ještě trocha kávy. Nic. Stejně, potěšení davu muselo být jen přidanou hodnotou. Chtěli kámen. Proč? Plácala jsem se v moři náhodných informací, které se odmítaly spojit do něčeho smysluplného a logického. Otevřela jsem pusu, abych se zeptala na topaz, když mě předběhl Jim.

„Můžeš mi vysvětlit tu džungli?“

Zašklebila se. „Nemám vůbec představu. Možná že jde o kapsu obsahující silnou magii. Nebo portál do nějaké magické země pokryté džunglí. Abych na to mohla odpovědět, potřebovala bych víc informací. A jen tak mimochodem mám takovou žízeň, až se mi zdá, že mám místo jazyka smirkový papír.“

Dali si olízla rty a Jim odešel do kuchyně, aby se vrátil se sklenicí vody, kterou jí předal. Vypila polovinu na jeden zátah. „Takže rákšasové nás nenávidí.“

„Tím ‚nás‘ myslíš kožoměnce, nebo obyčejné lidi?“ zeptala jsem se.

„Obojí. Zase se to táhne až k Rávanovi. Byl to ambiciózní typ. Měl deset hlav a každé století jednu obětoval tím, že si ji uřízl. Když mu zbývala jediná, bohové už se na to nemohli dívat, sestoupili na zem v celé své nebeské kráse, a zeptali se ho, co kruci chce, jen aby s tím divadlem přestal. Zažádal je o nezranitelnost vůči všem rasám až na lidi a zvířata. Myslel si, že jsme příliš nepodstatní a ubozí, abychom mu ublížili. A ve chvíli, kdy tu nezranitelnost získal, rozhodl se, že dobude Nebe. Spálil město bohů, zabil všechny tančící dívky… a pak se Višnu rozhodl, že už toho bylo dost, sestoupil na zem, aby se tam znovuzrodil jako člověk, Ráma, sesbíral armádu zvířat a Rávanu totálně vymazal z existence.“

Pokud byli rákšasové tak arogantní, jak říkala, museli nenávidět lidi a zvířata s urputností a zápalem tisíce sluncí. A kožoměnci byli obojím. Bonusová genocida. Teď už Smrtonošovy bláboly o křížencích dávaly smysl.

„Je v těch legendách něco o topazu jménem Vlčí diamant? Nebo možná o velkém žlutém drahém kameni?“

Dali nakrčila čelo. „Topaz je spojovaný s Brihaspati… Jupiterem.“

„Tím římským bohem?“ zamračil se Jim.

„Ne, planetou. Upřímně, Jime, svět se netočí jen kolem řeckořímského panteonu bohů. Rudra Mani, Šivův kámen, má taky zlatou barvu. Nosí ho na krku. Mimochodem, Šiva daroval rákšasům nadání létat.“

„Tenhle bude velký,“ řekla jsem. „Kámen s ohromnou mocí.“

„Rudra Mani je velký dost. Asi jako dětská hlava.“

Saiman Vlčí diamant popsal jako kámen o velikosti pěsti… buď šlo o velkou pěst, nebo velmi malé dítě… pokud neměl na mysli pěst ledového obra. „Co o něm víš?“

Dali obrátila oči v sloup. „Mělo jít o kámen síly. A taky patří Šivovi, pokud chápete, co se snažím naznačit. U něj jeden nikdy neví, co dostane. Mohl najít rákšasí mimino, pomyslet si, že je roztomilé, a darovat mu schopnost létat a dospět za jediný den. Nebo taky mohl začít zašlapávat démony do země jen kvůli tomu, že ho to baví.“

Jim založil ruce na masivním hrudníku. „Takže se jedná o kámen, který patří bipolárnímu bohu se zvráceným smyslem pro humor?“

„Víceméně. O Rudra Mani se toho moc neví. Pokusím se zjistit víc. Nemáme tušení, jestli je ten váš topaz právě on, nebo nějaký jiný kus žlutého šutru,“ zamávala Dali rukama. „Je to příliš neurčité. Mohlo by to být všechno, nebo taky nic.“

Nebyla bych tak úplně překvapená, kdyby se ukázalo, že Vlčí diamant je Rudra Mani pod jiným jménem. Mytologické prvky se obvykle vyskytovaly ve skupinách. Měli jsme tady rákšasy, kteří byli v hinduistických mýtech neodmyslitelně spojováni se Šivou. Ten vlastnil velký žlutý klenot. Rákšasové se hodlali zúčastnit turnaje, aby velký žlutý šutr vyhráli. Bylo by lehkomyslné nebrat v úvahu, že může jít o jeden a tentýž kámen.

Aspoň že nedošlo na Šivu. Erupce přišla a zase odešla, takže se teď nemohl zjevit. A nemít Šivu na Zemi bylo fajn, ať už jste se na to dívali z jakéhokoliv úhlu.

Zahleděla jsem se na zakrvácené zbytky, které dřív bývaly Saimanovým soupeřem, bojovníkem se sekerou. Vedle čtyřruké obludnosti vypadal skoro zranitelně. „Proč má na sobě pořád lidskou kůži?“

„Cože?“ nakrčila Dali nos mým směrem.

„Jeho kámoš si strhal kůži a začal řvát a mávat čtyřma rukama při první šanci, kterou dostal. Sekerník zůstal v lidské formě. Proč?“

Dali položila hrnek s kávou. „Usuzuješ, že ten bojovník není člověk. Ale i kdyby byl rákšasa, tak možná formu změnit nechtěl. Říkali jste, že vystupovali jako lidi. Takhle by prozradil své krytí.“

„Jenže ten druhý ho mlátil do bezvědomí,“ řekl Jim. „Věř mi, proměnil by se. Je to záležitost pudu sebezáchovy. Ty v podobném případě převládnou.“

Všechna fakta se mi v hlavě snažila splynout v jediný obraz. „Možná se nemohl proměnit a cosi mu v tom bránilo. Něco podobného třeba znemožňuje Derekovi změnit formu. Předmět. Nebo kouzlo. Něco, co potlačuje magii.“

Jim se přidal. „Něco, co by mohlo ošálit i m-skener, aby je zapsal jako lidi.“

Dali skopla boty a začala ze sebe stahovat košili. „Budu se muset proměnit. Ve zvířecí formě jsem mnohem citlivější na magii a mám lepší čich.“

Zadívala jsem se na podlahu. Kožoměnci se obvykle dělili na dva tábory. Jedni byli velmi ostýchaví. Ti druzí by se bez ostychu svlékli uprostřed náměstí plného lidí. Dali očividně spadala do druhé kategorie.

Bytem se rozlehlo hluboké burácení velké kočky. Vlna zvuku, která se mi rozbila o kůži a odumřela. Vzhlédla jsem.

Uprostřed obývacího pokoje stál bílý tygr. Zářil, jako by ho někdo uplácal z čerstvého sněhu. Pozoroval mě ledově modrýma očima. Obrovský, nezemský, podobný věčnému duchovi Severu, tajgy a zimního lovu. Byla nádherná. Elegantní šelmí tělo jí pokrývaly dlouhé, uhlově černé pruhy. Více než obyčejné zvíře, než pouhý lykantrop ve zvířecí formě. Tajil se mi při tom pohledu dech.

Pak tygřice kýchla. A znovu. Zamrkala, a když opět zdvihla hlavu, uvědomila jsem si, že mě pozoruje pouze jedno z ledových očí. Druhé hledělo do strany. Severský duch šilhal jako siamská kočka.

Zdvihla packu, zkoumavě se na ni zadívala, položila ji zpět na zem a pak polohlasně zabručela. Na široké tváři se jí rozhostilo cosi, co by se dalo popsat jako zmatek.

„Ano, to jsou tvoje tlapy,“ oznámil jí Jim trpělivě.

Při zvuku jeho hlasu tygřice ucouvla, zakopla o čtyřruké tělo a dost nedůstojným stylem si na ně sedla.

„Sedíš na důkazech,“ informoval ji Jim.

Tygřice vyskočila na nohy a bleskově se otočila, málem mě poslala ohromným zadkem k zemi. Z tlamy jí vyšlo zaprskání.

„Ano, v pokoji je mrtvola. Lehni si, Dali, a uklidni se. Všechno se ti zase vybaví.“

Tygřice se usídlila na podlaze, těla pozorovala s otevřenou nedůvěrou.

„Po proměně mívá krátkodobou ztrátu paměti,“ zamumlal Jim. „Během minuty by měla pominout. Stejně jako šilhavost. Některé kočky tak reagují na stres.“

„Bývá agresivní?“ Poslední věc, kterou jsem potřebovala, bylo nechat se sjet za to, že jsem použila nadměrnou sílu při uklidňování rozzuřené šilhající tygřice s dočasnou amnézií.

Jimova tvář se najednou zkřivila ve zvláštním výrazu. Tak neobvyklém na jeho tváři zabijáka, že mi chvíli zabralo, než jsem ho dokázala zařadit. Rozpaky. „Ne. Ze syrového masa a krve se jí dělá zle.“

„Cože?“

„Nekouše ani neškrábe, protože by po tom zvracela. Je vegetariánka.“

No páni. „Ale když je v šelmí formě…“

Zavrtěl hlavou. „Žere trávu. Raději se neptej.“

Dali vstala a začala očichávat čtyřruké tělo. Od nohou, plochý kočičí čenich se jí zachvíval možná centimetr nad kůží mrtvého. Tmavý čumák prověřil dlouhé prsty na levé noze zakončené ostrými drápy a pokračoval vzhůru po holeni až ke kolenu. Tam se Dali zastavila, olízla ztvrdlou kůži na čéšce a stoupala dál po stehně. Zastavila se u rozkroku, přešla na pravou stranu a proces zopakovala i s druhou nohou.

Zabralo jí plných pět minut, než průzkum dokončila.

„Máš něco?“ vyzvídala jsem.

Dali zavrtěla majestátní hlavou. Kruci. A byli jsme zpátky u umírajícího Dereka, ležícího v nádrži. Beze stopy.

„Dobře,“ přikývl Jim. „Proměň se zpátky. Napadlo mě ještě něco, na co bych se potřeboval zeptat.“

Tygřice přikývla. Bílá srst se na ní napjala, protáhla se, ale zůstala na těle.

„Dali?“ Jimův hlas byl klidný a odměřený.

Bílá kožešina se znovu pohnula, ale pořád před námi stál tygr. Ledově modré oči na mě zíraly a v jejich křišťálové hloubce jsem zahlédla rodící se paniku.

Tygřice se dala na útěk.

Pádila po pokoji, šlapala po tělech. Chlupatým ramenem se otřela o vysokou lampu ve tvaru tulipánu. Lampa odlétla stranou, stínítko se rozprsklo o podlahu a zasypalo ji vodopádem skleněných střepů. Dali se přes ně přehnala a pak se srazila s LCD televizí na stěně. Obrovský kovový rám tím nárazem sjel z háčků, jež ho držely na místě, a dopadl tygřici na hlavu. Soucitně jsem sebou cukla.

Dali se bleskově otočila, oči naprosto divoké, a setkala se s Jimem. Vstoupil jí do cesty a upřeně se na ni zadíval.

Dali se zachvěla. Na bocích se jí zježila srst. Zavrčela.

Jim tam jen stál. Jeho oči měly čistě smaragdovou barvu.

Dali se s těžkým povzdechem rozplácla na zemi a položila se na bok.

Alfa koček v akci.

Jim si klekl k Dali. „Dokážeš změnit formu?“

Tygřice hluboce zakňučela. Brala jsem to jako ne.

Z Daliiných obrovských tlap se řinuly drobné pramínky krve, oproti bělostné kožešině jasně vystupovaly. Když vezmu v potaz její averzi ke krvi, asi by si je ani neolízala. Sehnala jsem lékařskou soupravu, kterou Doolittle použil, aby mě dal dohromady, vylovila z ní pinzetu a usadila se jí u nohou. Nabídla mi jednu z velikánských tlap. Otevřela jsem láhev s anestetikem, trochu nalila na kus gázy a otřela jí z ohromných polštářků krev. V mase měla zabořené tři střepy, trofeje její velkolepé bitvy s lampou.

„Chci, aby ses stále snažila přeměnit v člověka,“ oznámil jí Jim. „Příliš se nenamáhej, ale udržuj rovnoměrně tlak.“

Uchopila jsem první úlomek do pinzety a vytáhla ho ven. Vyvalila se krev. Dali sebou trhla, potáhla mě prudce s sebou. Bokem mi prošlehl oheň. Cukla jsem sebou. Doolittlova snaha šla právě do háje.

„Nehýbej se, prosím.“

Dali zakňučela a znovu mi podala tlapu. Rána se nezatáhla. Otřela jsem ji gázou. Stále žádné známky hojení. Ona a Derek teď měli shodné symptomy. Nedokázali se proměnit a jejich regenerační schopnosti byly utlumené. Odložila jsem zakrvácený kus mléčně bílého skla na víko příruční lékárničky.

„Promluvme si o tom, co jsi odhalila nosem.“ Jim hovořil jemným, uklidňujícím hlasem. „Narazila jsi u těl na nějaký divný pach?“

Dali zakývala hlavou ze strany na stranu.

Vytáhla jsem z její packy další úlomek. „Kromě formy… necítíš se nějak jinak?“

Dali zakňučela. To byl problém s kožoměnci v zvířecí podobě. Nedokázali mluvit a většina z nich nezvládala psát. Na otázky mohli odpovídat srozumitelně jen ano a ne.

Snažila jsem se vylovit třetí úlomek, ale podkluzoval mi pod pinzetou. Byl zabořený hluboko, sviňák jeden. „Dali, mohla bys prosím roztáhnout prsty, pokud to zvládneš?“

Když poslechla, z tlapy jí na okamžik vyjely obrovské drápy.

„Díky,“ popadla jsem úlomek a konečně ho vytáhla.

Pod prsty se mi zavlnilo tygří maso a zjistila jsem, že najednou svírám lidskou ruku.

„Bože můj,“ vydechla Dali vysokým, třesoucím se hlasem. „Bože můj.“

„Co jsi provedla?“ Jim se naklonil dopředu, soustředěný, jako by spatřil kořist.

Daliiny oči se zalily slzami. „Myslela jsem si, že v té zvířecí formě uváznu napořád.“ Rozhlédla se po pokoji. „Úplně jsem to tady zničila… a tvoje zranění… moc se omlouvám.“

„Nedělej si s tím starosti,“ zamumlala jsem a upřeně pozorovala úlomek. Přišel mi nažloutlý, ale tulipánová lampa měla sklo mléčně bílé. „Stává se mi to každou chvíli.“

Popadla jsem lékárničku a podržela ji pod pinzetou pro případ, že by mi z ní úlomek vyklouzl. Vstala jsem a přenesla to všechno k oknu. Střep na slunečním světle zajiskřil a na krabici pod ním dopadl nažloutlý stín. Dobrý den, pane Důkazi, ráda vás poznávám.

Jim se na úlomek zamračil. „Topaz?“

„Myslím, že ano. O co se vsadíme, že tohle je kus Vlčího diamantu?“ Dávalo to smysl. Smrtonoši chtěli kámen, aby ho mohli použít proti kožoměncům. Jedna plus jedna se rovnalo zakrvácenému kusu minerálu v mé ruce. „Myslíš, že by mohl zabránit přeměně?“

Jim ho sebral z pinzety, rychlým pohybem nehtů si rozřízl kůži na dlani a pak úlomek vložil dovnitř.

Oči mu zalila smaragdově zelená. Rty se mu zachvěly. Tělo se mu roztřáslo, až mu na pažích naskočila husí kůže. Pohled měl možná divoce jaguáří, ale stále zůstával v lidské formě.

Beze slova úlomek vyjmul a upustil ho na víko lékárničky, jako by byl rozžhavený do ruda.

Tohle bylo ono. Zbraň, kterou rákšasové potřebovali, aby mohli zničit Smečku. Klenot nemohli ukrást, museli ho vyhrát, jinak by na ně přenesl svou kletbu. Proto vstoupili do Půlnočních her. Aby ho získali. Ve chvíli, kdy se ho zmocní, rozbijí ho na tisíce kousků a zabrání kožoměncům, aby se proměnili do šelmí nebo bojové formy. Bez změny tvaru a regenerace by rákšasové Smečku semleli jako mlýnek na maso.

„Musela jsem na něj šlápnout, když jsem se dotkla těla,“ zamumlala Dali.

„Tím myslíš, když jsi ho téměř rozdupala.“ Jim se otřásl. Jen jednou, jako by ze sebe otřepával vodu. „Kluk má jeden někde v sobě. Ale m-skener ho nezachytil.“

Dali se dotkla úlomku špičkou prstu. „Je dost malý. Pokud je vlna magie nízká, skener ho nemusí zachytit.“

„Nechci ho rozřezat na kusy, až ho budeme hledat. Nemusel by to přežít. Musí existovat i jiný způsob,“ odtušil Jim.

V hlavě mi uzrál plán. „Jedu do Maconu.“

Jim zamrkal a v očích mu zaplály jiskřičky pochopení. „Tvá chráněnka Julie. Je ve škole blízko Maconu. A je to zatraceně silná senzibilka.“

Julie, děvče, které jsem potkala během magické erupce, mělo talent, s nímž se narodí jeden člověk z milionu. Byla senzibilka, dokázala přečíst barvy magie lépe než jakýkoliv m-skener. Studovala na nejlepší soukromé škole, na kterou jsem ji mohla dostat. Byla naštěstí jen dvě hodiny cesty siločárou daleko.

Přikývla jsem. „Pokud v něm někdo může najít úlomky kamene, je to právě ona.“

21.

Poklepala jsem prsty na pult, telefon u ucha, a zkontrolovala obvaz, který jsem si přitiskla k žebrům. Hm, rána pořád krvácí. Na lince to klaplo a přivítal mě uklidňující ženský hlas. „Paní Danielsová?“

„Dobrý den.“

„Jmenuji se Citlalli. Jsem Juliina poradkyně.“

„Pamatuji si vás. Už jsme se potkaly.“ V paměti mi vyvstal obraz drobné, tmavé ženy s očima Panenky Marie. Jednalo se o velmi silnou empatku. Empati stejně jako surfaři využívali vln, ale spíše než na prkně se vezli na lidských emocích. Cítili smutek nebo radost jiných stejně silně, jako by byly jejich vlastní. Byli z nich skvělí psychiatři a občas je pacienti dohnali k šílenství.

Zamračila jsem se. Něco se dělo. Nežádala jsem, abych si mohla promluvit přímo s poradkyní.

„Paní Danielsová…“

„Kate.“

„Máte dar jasnozřivosti, Kate?“

„Pokud ano, nevím o tom. Proč se ptáte?“

„Právě dávám dohromady dopis pro vás. Týká se Julie, a tak mě napadlo, že mé soustředění mohlo zapříčinit váš telefonát.“

Ale ne. „Co provedla?“

„U Julie se projevily jisté problémy.“

Julie byla sama velký problém jedoucí na problému, který třetím problémem popoháněla jako bičem. Ale byla moje a i přes vlídný tón Citlallina hlasu se ve mně všechno ochranitelsky naježilo. Snažila jsem se nemluvit příliš útočně. „Pokračujte.“

„Díky mezerám ve výuce musí chodit na doučování.“

„O tom jsme se spolu bavily před tím, než jste ji přijali.“

„Z akademického hlediska postupuje nadprůměrně rychle. Jsem si jistá, že spolužáky dožene na konci školního roku,“ ujistila mě Citlalli. „Má problém zapadnout zde sociálně.“

Dva roky prakticky žila na ulici, schovávala se před gangy a její zpropadený přítel jí vymýval mozek. Co od ní vůbec čekali?

Na druhé straně linky si Citlalli tiše odkašlala. Mé podráždění muselo být natolik intenzivní, že ho vycítila. Zhluboka jsem se nadechla a oprostila se od celé situace. Emoce ustoupily, pořád jsem je cítila, ale uzamčené kdesi hluboko pod povrchem. Tuhle meditační techniku jsem se naučila v dětství. Došlo na ni ji jen zřídka, protože jsem ráda využívala sílu vlastních pocitů. Strach, vztek, rozhořčení, lásku, odvahu… využívala jsem je, aby mne posílily při boji. Ale věděla jsem, jak je potlačovat, a čím jsem byla starší, tím to šlo snadněji.

„Omlouvám se, nechtěla jsem, abyste se cítila nepříjemně. Mluvila jste o Juliiných problémech?“

„Díky. V Juliině věku mohou být děti docela kruté. Urputně hledají vlastní identitu. A je pro ně velmi důležitá hierarchie ve skupině. Julie má nevýhodu. Z akademického hlediska je pozadu, takže v tomto směru se nemůže chlubit výsledky, aby se stala populární. Není ani dobrá ve sportech, částečně kvůli podvýživě, částečně protože v této oblasti neoplývá výrazným nadáním. Na škole máme několik vynikajících atletů, Julie si velmi dobře uvědomuje, že se z ní nikdy nestane hvězda. Nevyniká ani v boji, a i když lidé dostatečně znalí magie považují její citlivost vůči magii za působivou, děti oceňují spíše efektnější druhy.“

„Jinými slovy není atlet ani válečník, chodí na doučování a magie, kterou ovládá, je jí na nic, protože neumí plivat oheň nebo mrknutím tavit kovy.“

„V podstatě ano. Některé z dětí v podobné pozici sáhnou po rodinných historkách, aby si získaly mezi ostatními respekt.“

„Ale v Juliině rodině není nikdo výjimečný.“ Žádný hrdina ani mocný mág.

„Má vás.“

„Aha.“

„Vypráví o vás. Nádherné, strašlivé příběhy o démonech, bohyních a čarodějkách. Vím, že jsou to opravdové zážitky, protože dokážu vycítit její upřímnost. Ale děti…“

„Dobírají si ji, protože si myslí, že lže.“

„Ano. Na situaci velmi bedlivě dohlížíme. Zatím nedošlo k žádné újmě na její straně, nicméně je to emocionální dítě…“

„Je to chodící bomba s odjištěnou pojistkou.“

„Trefně řečeno. Má nůž.“

Zavřela jsem oči a napočítala do tří. Vzala jsem jí všechny nože a ještě jsem ji dvakrát prohledala, než jsem ji vysadila u školy.

„A odmítá se ho vzdát. Můžeme jí nůž fyzicky odebrat, ale už tak by to dost prohloubilo škody na jejím sebevědomí. Bylo by mnohem lepší, kdyby ho odevzdala dobrovolně. Obávám se, že jste jediný člověk, který by ji k tomu mohl v tomto stádiu přimět.“

Zadívala jsem se na hodiny. Jedenáct dopoledne. Přišlo mi, že už musí být šest večer. „Jaký má dnes Julie ještě rozvrh?“

Na druhé straně linky se na malý okamžik rozhostilo ticho. „Doučování algebry do jedné, druhá vlna obědů do půl druhé, doučování arkány do tří, sociologie do čtyř a pak do pěti lukostřelectví…“

„Na to chodí s ostatními dětmi?“

„Ano. Jedná se o venkovní aktivitu.“

Kdybych si pospíšila, před pátou bych tam mohla být. „Mohla byste pro mě něco udělat? Řeknete při obědě Julii, aby to ostatní děti slyšely, že ji během lukostřelectví přijede vyzvednout teta?“

„Rozhodně ano.“

„Děkuji.“

Zavěsila jsem a uviděla Jima, jak se opírá o rám dveří. „Děcko je v pohodě?“

„Jo. Odjíždím, hodlám ji vyzvednout.“

„Někoho s tebou pošlu.“

„Nepotřebuji doprovod.“

Jim se opřel rukama o stůl a upřeně se na mě zadíval. „Předpokládejme to nejhorší. Kdyby šlo o mne, měl bych způsob, jak sledovat vlastní mrtvé. Stopa by mě zavedla až sem. Následoval bych tě a udeřil ve chvíli, kdy budeš nejzranitelnější. Když s sebou budeš mít děcko. Umřeš. Julie a Derek taky. Nebudu ti říkat, jak se máš ohánět mečem, to je tvoje věc. Bezpečnost je zase moje parketa. Vezmi si někoho s sebou.“

Bok mi konečně přestal krvácet. Magie Doolittlova léčivého zaříkávání se dala do díla a opravila napáchané škody.

„Petrolej by nebyl?“

Natáhl se do skříňky a předal mi lahev benzinu do zapalovače a krabičku sirek. Přešla jsem k umyvadlu a upustila tam obvaz. Polila jsem ho a zapálila. „No dobře. Vezmu s sebou Rafaela.“

„Boudu?“ Jimova tvář se zkřivila znechucením. „Chceš do toho všeho zatáhnout boudu?“

„Nikdo z vás se mnou jít nemůže. Jestli ti to náhodou ušlo, tak je na tebe a tvé lidi vydaný celosmečkový zatykač. Curran ale nikdy nevydá rozkaz, aby uvěznili mne.“

„Jsi si tím nějak moc jistá.“

Věděla jsem, jak Curran uvažuje. Kdyby mě před něj někdo přinesl v zubech, neuspokojí ho to tolik, jako když mě bude moct dopadnout sám. Tu šanci by si nikdy nenechal ujít. Samozřejmě, kdybych to Jimovi řekla, musela bych mu objasnit i celou konverzaci „nejenže se se mnou vyspíš, ale budeš o to prosit a pak mi ještě poděkuješ“, která mezi mnou a Curranem proběhla. A to šílené ranní skotačení. A slib večeře s nahou obsluhou. Co jsem si krucinál vůbec myslela, když jsem si dovolila líbat se s ním?

„Nejsem pod jeho správou.“ Volila jsem slova velmi pečlivě. A doufala jsem, že mi uvěří. „Nemá nade mnou autoritu. Kdyby Smečce přikázal, ať mne dá pod zámek, klasifikovalo by se to jako únos veřejného činitele.“ Což by ovšem Currana ani na vteřinu nezastavilo. „Nech mě vzít s sebou boudu.“

„A proč si myslíš, že nás nezradí Curranovi?“

„Je zamilovaný do mé nejlepší kamarádky. Jen ho požádám, aby se mnou vyzvednul Julii, to je všechno. Technicky si vůbec nebude uvědomovat, že tobě a tvé skupině pomáhá.“

Jim zavrtěl hlavou, vytočil číslo a pak mi předal sluchátko. „Promluv si s ním.“

Naslouchala jsem vyzváněcímu tónu. „Mohl bys mi sehnat koně, kteří by na nás čekali u výstupu ze siločáry v Maconu? Nějaké opravdu okázalé kusy, na které bych jindy nesedla ani za milion?“

Jim rezignovaně pokrčil rameny. „Jasně.“

„Haló?“ zamumlal v telefonu Rafaelův uhlazený hlas.

„Rafaeli? Potřebovala bych od tebe menší laskavost.“

* * *

Rafael čekal u siločáry, opíral se o džíp. Tenhle byl upravený tak, aby jezdil na očarovanou vodu, a vypadal, že se snaží skrze přední část kapoty vyvrhnout motor ven.

Rafael vypadal… to se nedalo úplně popsat slovy. Vysvětlila jsem mu po telefonu plán a on dorazil oblečený v černé kůži od hlavy až k patě. V lesklých botách po kolena, kalhotách, v nichž vynikly jeho nohy, a kožené vestě, jež mu lnula k tělu jako druhá kůže. Na rameni měl pověšenou brokovnici. U pasu se mu houpal zbytečně velký meč se skoro metr dlouhou a patnáct centimetrů širokou čepelí. Příliš těžký pro normálního člověka, pokrytý v horní části černými runami. Když se k tomu připočítal vodopád Rafaelových hustých černých vlasů a kouřově modré oči, efekt byl přímo ničivý.

Nebyla jsem si jistá, co budu potřebovat dřív. Kardiologa, aby mi znovu nahodil srdce, nebo plastického chirurga, aby mi přištychoval zpátky bradu. Dvě kočí čekaly na platformě siločáry na zásilku. Pozorovaly Rafaela a ze všech sil se snažily okatě neslintat. Jak jsem se blížila, jedna z nich, zrzka, dloubla do druhé loktem a řekla: „Čekáme z Maconu zásilku olověných nikláků.“

Munice. Náboje byly drahou komoditou, takže někteří obchodníci brali střelivo místo peněz. A tak se vžil termín „olověné nikláky“.

Rafael je omámil jedním ze svých úsměvů. „Nejsem loupežník.“

„To je škoda,“ odtušila zrzka. „Protože moje zásilky bys mohl přepadnout kdykoliv.“

Rafael se uklonil. Dámy vypadaly, že brzy omdlí.

Připochodovala jsem a postavila se vedle něj, dřív než ty dvě hodily veškerou opatrnost za hlavu a pokusily se po něm vrhnout přímo na platformě. Zrzka si mě změřila ošklivým pohledem. „Kazíš nám zábavu.“

Otočila jsem se k ní a počastovala ji tvrdým pohledem. Obě se raději přesunuly na opačný konec platformy. Nedivila jsem se jim. Taky jsem se vystrojila. Ale na rozdíl od Rafaela, který přímo svítil, jsem dala přednost hutné, světlo pohlcující černé dobře udržované kůži. Od špiček měkkých bot až po ramena jsem byla zahalená v okázalém plášti, který jsem si musela půjčit od Jima. Vypadala jsem jako kus temnoty ve tvaru ženy. Jim sice nejásal nadšením, když jsem si ho od něj brala, ale neměla jsem oblečení, které by lépe posloužilo mému plánu, a ani čas a místo, kde je shánět. Všichni jsme žili čas vypůjčený od Dereka. A jemu ho nezbývalo moc.

V černé kožené vestě a v plášti jsem vypadala příhodně hrozivě. Už mi chyběl jen obrovský, neonový nápis s prskavkomety hlásající DRSŇAČKA AŽ NA PŮDU. FORMULÁŘ PRO NAKOPÁNÍ DO ZADKU K DOSTÁNÍ VPRAVO.

Rafaelovy rty se roztáhly v širokém úsměvu.

„Jestli se začneš smát, zabiju tě,“ varovala jsem ho.

„Proč ta puška? Všichni přece vědí, že neumíš střílet.“

Kdo jsou ti všichni? Byli by tak hodní a předstoupili přede mne nejlépe ve vzdálenosti do tří metrů, abych to s nimi mohla detailně probrat? „Umím střílet docela dobře.“ Jen jsem asi v osmdesáti procentech případů minula cíl. Při střelbě pistolí. S kuší mi to šlo mnohem lépe a s nožem ještě líp. „Víš, že ten runový nápis je naprostý nesmysl?“

„Ano, ale vypadá tajemně.“

Před námi se třpytila siločára. Některé poetické popisy ji přirovnávaly k horkému vzduchu vznášejícímu se nad vozovkou. Ve skutečnosti byl efekt na okolní svět mnohem výraznější. Krátký, regulovaný puls, jako by někdo otevřel vedení, jež vychrlilo deformující vlnu, a pak ho opět náhle uzavřel. Proud síly nebyl žádný žert. Zkondenzovaná magie se vznášela asi půl metru nad zemí. Popadla vás a unášela rychlostí od sta do přibližně sto šedesáti kilometrů v hodině. Cokoliv živého a dostatečně hloupého, aby do siločáry vstoupilo, se mohlo rozloučit s dolními částmi nohou, useknutými těsně pod koleny. Většina lidí používala siločárové taxíky, hrubé, dřevené platformy. Ale v nouzi se dalo použít cokoliv, co bylo dostatečně pevné, aby se nerozpadlo pod vahou lidského těla. Vozidlo. Surfovací prkno. Kus staré střechy. Jednou už jsem viděla, jak jel chlap na žebříku. Osobně bych to radši nezkoušela.

Rafael nastavil v autě neutrál. Dotlačili jsme džíp po platformě až k siločáře. Proud se před námi cukal. Naskočila jsem dovnitř a Rafael mě o vteřinu později následoval. Auto vjelo do siločáry.

Magie proudu po nás chňapla. Srdce mi na okamžik vynechalo. Džíp najednou naprosto znehybněl, jako by ho magie ukotvila, a pod námi vesele ubíhala planeta a zrychlovala.

Rafael vytáhl brožovanou knihu a předal mi ji. Obálka byla vyrobená v době, kdy byly ilustrace dělané na počítači povýšeny na umění. Byl na ní zobrazený nemožně pohledný muž, naklánějící se dopředu, jednou nohou v obrovské černé botě se chodidlem opíral o mrtvolu mořské nestvůry. Vlasy mu spadaly na ramena v hřívě z bílého zlata a ostře kontrastovaly s opálenou pokožkou a světáckou páskou přes levé oko. Bílou, poloprůhlednou košili měl rozevřenou, odhalovala břišní svaly z oceli a mohutný, dokonale tvarovaný hrudník, korunovaný ztopořenými bradavkami. Látka kalhot se mu napínala na svalnatých stehnech. Kalhoty měly rozepnutý poklopec a volně mu seděly na úzkých bocích. Dotek strategicky umístěného stínu napovídal, že se pod nimi skrývá největší pták na světě.

Obálka hlásala do světa křiklavým zlatým písmem: Korzárova panenská milenka od Lorny Sterlingové.

„Kniha číslo čtyři do Andreiny sbírky?“ tipla jsem si.

Rafael přikývl a vzal mi výtisk z rukou. „Mám ještě jednu, kterou Andrea chtěla taky. Můžeš mi něco vysvětlit?“

No páni. „Můžu to zkusit.“

Poklepal knihou o své koženými kalhotami obalené koleno. „Pirát tam drží v zajetí bratra hlavní babetky, aby se s ním vychrápala. A ti chlapi… nejsou opravdoví. Jsou to pseudozlí hošánci čekající na lásku ‚hodné‘ ženy.“

„Ty jsi to opravdu četl?“

Počastoval mě káravým pohledem. „Samozřejmě že jsem to četl. Je to celé o pirátech a ženských, které unášejí, očividně aby si s nimi mohli užívat spoustu sexu, a protože mají potřebu, aby někdo řídil jejich život.“

No tedy. Musel to číst s baterkou pod peřinou, aby pak nikdo nezpochybňoval jeho mužnost. Opravdu musel být do Andrey zamilovaný. Nebo měl fatální variantu chtíče.

„Tihle chlapi jsou všichni zlí a agresivní až na půdu, a když projdou kolem, tak se ostatní pomočí strachy. Jenže pak potkají nějakou slečinku a najednou z nich nejsou superalfové, ale malí nepochopení chlapečkové, kteří chtějí mluvit o svých pocitech.“

„Má tahle přednáška pointu?“

Otočil se ke mně čelem. „Nedokážu být takový. Jestli něco takového chce, tak bych se ani neměl obtěžovat.“

Povzdechla jsem si. „Máš slabost pro nějaký kostým? Služebnou nebo sestřičku…“

„Školačka na církevní škole.“

Bingo. „Jistě by ti nevadilo, kdyby si Andrea na sebe takovou uniformu vzala, že?“

„Ne, to rozhodně ne.“ Oči se mu zamžily a očividně byl najednou myšlenkami daleko, daleko odsud.

Luskla jsem párkrát prsty. „Rafaeli! Soustřeď se!“

Zamrkal na mě.

„Teď jen hádám – a je to spíš výkřik do tmy – ale Andree by nemuselo vadit, kdyby ses jednou za čas převlékl za piráta. Ale nedoporučovala bych ti unášet její příbuzné a požadovat výměnou za ně soulož. To by tě mohla střelit do hlavy. Několikrát. Stříbrnými kulkami.“

Do Rafaelových očí se vplížil náznak pochopení. „Rozumím.“

„A když už tady řešíme podobné téma, mohl bys mi taky něco objasnit. Dejme tomu, že existuje alfa samec. Řekněme, že se rozhodne, že se mu líbí samička. Jak by se pokusil…“ dvořit se jí, namlouvat si ji? Jaká že byla správná fráze?

„Dostat se jí do kalhotek?“ navrhnul Rafael.

„Ano. Tohle.“

Opřel se do sedadla. „No, hlavně bys měla pochopit, že boudové nejsou šakalové, šakalové nejsou krysy a krysy zas nejsou vlci. Každý klan má své malé zvláštnůstky. Ale zjednodušeně řečeno je namlouvání o tom, že se snažíš druhé polovičce dokázat, že jsi dostatečně chytrý a schopný, že se o ni dokážeš postarat a ubránit ji i vaše mladé, pokud by na ně někdy došlo.“

„Zahrnuje to i vloupání?“

Rafaelovy rty se zkroutily v drobném úsměvu. „Takže Jeho Veličenstvo udělalo první krok. Zeptal se tě už, jestli mu uděláš večeři?“

Zavrčela jsem. „Neptám se kvůli sobě a Curranovi.“

Tiše se zasmál. „V podstatě ano. Je to všechno o vloupání. Díky tomu, jak je Smečka organizovaná, všechny pozemky patří Smečce jako celku. Kolem shromaždiště každého klanu je kus půdy, který je podle tradice považován za jejich výlučné teritorium, například ty čtyři čtvereční míle kolem Boudího domu. Je to spíš ze zdvořilosti, aby se klan mohl setkávat v soukromí. V podstatě neexistuje oficiální klanové území ani území pro jednotlivce, takže se obydlí kožoměnce stává jeho teritoriem. Jakmile se snažíš ulovit samičku, snažíš se jí dokázat, že jsi dostatečně chytrý, aby ses dostal na její teritorium a zase pryč.“

„Aha.“

„Jak už jsem řekl, lidi si vymýšlejí opravdu propracované plány. Je to věc cti. A každý klan má vlastní tradice. Krysy upřednostňují jídlo. Když se Robert, krysí alfa, snažil upoutat Thomasovu pozornost, nacpal mu matraci M&M’s. Trochu přímé, ale zafungovalo to. Už jsou spolu dvanáct let. Vlci si zase libují ve zdvořilostech a uhlazeném chování. Třeba taková Jennifer, alfa vlkodlaků. Má spoustu sester… mám pocit, že je jich dohromady snad šest… a ty se dvakrát týdně setkávají a pijí čaj. Anglánky. Jedné ze známých se náhodou zmínila, že její nádobí je všechno naštípnuté a nemá snad jediný kompletní set. No a v té době se jí dvořil Daniel. Vlci mají prý dokonalou paměť. Takže se podle všeho vloupal do jejího bytu a nádobí jí vyměnil za starožitnou sadu v perfektním stavu. Jakmile přišla domů a otevřela skříňky, našla všechno přesně tak, jak to tam předtím uložila, nic nebylo ani o centimetr vedle. Až na to, že veškeré nádobí bylo úplně nové. Prý měla v dřezu hrnek a talíř. Vyměnil dokonce i tyhle a naplnil je vodou úplně stejně, jako když je předtím našel.“

Rafael pokrčil rameny. „Osobně si myslím, že to bylo trochu suché, ale vlčí holky o tom nadšeně mluvily roky. Jak elegantní, ušlechtilé a na úrovni…“ obrátil oči v sloup.

Nemohla jsem odolat. „A co dělají boudy?“

„Snažíme se být vtipní.“ V očích mu zatančily jiskřičky. „Máma musela vycestovat z města, a když byla pryč, táta přilepil veškerý její nábytek ke stropu.“

Představila jsem si Tetu Bé, jak vešla do domu a zjistila, že je všechno vzhůru nohama. Bože. Nedokázala jsem se přestat culit. „A co si o tom myslela?“

„Vztekala se kvůli kočce.“

Na okamžik jsem na něj zírala. „Tvůj táta…?“

„Ale ne.“ Rafael zavrtěl hlavou. „Nepřilepil kočku ke stropu, to by bylo kruté. Ale máma na ni měla takovou drátěnou přepravku, takže ji přilepil nahoru a kočku nacpal dovnitř.“

Tušila jsem pointu vyprávění, ale historka byla příliš zábavná, než abych ho přerušovala. Tak jsem se jen snažila potlačovat smích.

„Kočka se naštvala a celé to tam pomočila. A protože byla přepravka vzhůru nohama, šlo to všechno skrz mřížku. Na stropě byl zrovna puštěný větrák a kvůli průvanu se z moči stalo něco na způsob mlhy…“

Nevydržela jsem to a vybuchla v řehot.

Rafael se zubil. „Snažil se to vyčistit, ale bylo to po celém koberci. Táta se v tomhle trochu přepočítal. Víš, na kočky nikdy moc nebyl.“

„Tak to se dá překonat jen těžko,“ vypravila jsem ze sebe konečně.

„To jo.“

„Uděláš něco podobného Andree?“

Na tváři mu vykvetl poněkud úlisný výraz. „Přemýšlel jsem o tom. Bude to chtít něco opravdu dobrého.“

Konečně jsem se dokázala zklidnit úplně. „A co dělají kočky?“

Rafael zavrtěl hlavou. „Kočky jsou divné. Nedá se to s určitostí říct.“

Rozhostilo se mezi námi ticho.

Počastovala jsem ho pohledem, který mu sliboval jistou a okamžitou smrt.

Jen pokrčil rameny. „Svěř se mi. Stejně mi něco dlužíš, protože jsem na tenhle výlet jel s tebou. Za to, že pomáhám tobě a tvému kocourovi by mě mohli přitáhnout před Currana.“

„Nikdy jsem se nezmínila, že Jimovi pomáhám.“

Rafael rozpřáhl ruce. „Ale no tak. Nejsem idiot. Takže co Pán šelem udělal?“

„Necháš si to pro sebe. A to myslím vážně.“

Přikývl.

„Občas se mi vloupá do bytu a pozoruje mě, když spím.“

Rafaelova pohledná tvář se zachmuřila. „Trochu přímočaré. Od Currana bych neočekával, že si vymyslí něco přespříliš propracovaného, ale tohle je dost jednoduché i na něj. Udělal něco jiného? Podivného? Přerovnal ti v bytě věci?“

„Ne.“

Chmury se prohloubily.

Poklepala jsem prsty na volant. „Pointa celého toho cvičení je dát ženě najevo, že pronikáš na její území a jsi odtamtud schopný bez úhony uniknout?“

Rafael přikývl.

„Curran podle mě neplánoval, že to někdy zjistím. Spíš se to provalilo. Jaký má vlastně význam, když je někdo chytrý, ale nechce dát ženě najevo, že takový je?“

„To nevím,“ zadíval se na mě Rafael bezmocně. „Nemám ani potuchy, co se mu musí honit hlavou.“

To jsme byli dva.

22.

Svět byl náhle užší. Auto drtil tlak, mačkal mi tělo, jako by to byla houba. Na okamžik jsem měla pocit, že se každý atom mého těla natlačil na ostatní těsněji, než to zákony fyziky dovolovaly, a pak nás siločára konečně vyplivla. Auto ještě chvíli setrvačností jelo kupředu, aby se pozvolna zastavilo za tmavovlasou ženou držící za uzdu dva oře temné jako noc. Vystoupila jsem. Fríští koně. Metr šedesát v kohoutku, obrovští, černí se splývavými vlnitými hřívami, kolem spěnek měli dlouhou hustou srst, která připomínala teplé, černé, saténové ponožky. Koně rytířů. Mohutní, krásní a zatraceně působiví. Díky, Jime.

„Ti jsou pro nás?“

Žena si mě změřila pohledem s otevřenou nedůvěrou. „Jméno?“

„Kate Danielsová.“

„Pak jsou pro vás. Tohle je Marcus a tady tahle se jmenuje Batšeba.“

„Vezmu si klisnu,“ odtušil Rafael.

„Buďte na má děťátka opatrní.“

„Pojedeme na nich jen tři kilometry ke škole a pak se hned vrátíme,“ slíbila jsem jí. „Do hodiny je budete mít zpátky.“

„Vcelku.“

„V perfektním stavu.“

Nasedli jsme. Žena si mne prohlédla a pak přejela pohledem po Rafaelovi a odfrkla si: „Měla jsem si s sebou vzít fotoaparát. Z toho by byla zatraceně dobrá reklama.“

Až na to, že by během vlny magie nefungoval, ale byla jsem příliš slušná, abych jí něco takového připomínala.

Klusali jsme dolů po stezce. Marcus se projevil jako směšně lehce ovladatelný kůň, reagoval na sebemenší pobídnutí, jako by je předvídal. Kdybych se někdy zbláznila a pořídila si koně, odteď už přesně vím, jakého si seženu.

Během několika minut jsme před sebou viděli školu. Z koňského hřbetu připomínala pevnost, osmiúhelník obkroužený dva a půl metru vysokou zdí, jež se honosila klenutou vstupní bránou, dokonce i s padací mříží. Na zdi hlídkovalo několik stráží a nerozpakovalo se na nás zamířit samostříly. Strážný u vchodu kontroloval mou ID kartu dobrých dvacet vteřin. Jet na černých koních v černém oblečení a mít s sebou načerněné zbraně mělo své nevýhody. Konečně přikývl. „Čekáme vás. Děvče je na opačném konci pozemku nalevo.“ A pustil nás dovnitř.

Pobídla jsem Marcuse a ten poslechl, přešel do hromového cvalu. Majestátně jsme objeli hlavní budovu, plášť za mnou dramaticky vlál. Skupina asi dvaceti dětí stála v úctyhodné vzdálenosti od pruhovaných disků cvičných terčů, postavených blízko zdi. Čtyři z nich napínaly luky a zaměřovaly na cíle, zatímco zbytek čekal víceméně ukázněně kolem obrovského jilmu, kde na ně dohlížel mohutný muž v kroužkové zbroji a malá, tmavá žena. Poradkyně Citlalli. Dokonalé.

Děti nás zahlédly a okamžitě ztuhly. Přeletěla jsem skupinu pohledem a uviděla plavovlasé děvče, stále příliš malé a hubené na to, aby jí bylo třináct. Tam byla moje holčička. Stála osamoceně kdesi vzadu.

Dostali jsme se až ke skupině. Marcus pode mnou lehce zatančil, nelíbilo se mu, že ho nenechám ještě se proběhnout. Snažila jsem se vypadat přiměřeně smrtelně nebezpečně. Rafael vedle mě se mračil. Přes oči se mu přelil hladový narudlý přísvit. Chlapci pobledli. A malé holky se statečně snažily neomdlít.

Julie se konečně probrala z omámení a protlačila se ke mně.

Zpražila jsem ji přísným pohledem. Cukla sebou.

„Nůž,“ nařídila jsem jí.

Sáhla si do šatů a vytáhla odtamtud jednu z mých vrhacích dýk. Krucinál. Ještě před nedávnem jsem je počítala a přísahala bych, že byly všechny. V duchu jsem se modlila, ať Marcus zůstane stát. Vzala jsem jí dýku z ruky, bleskově se otočila na druhou stranu a hodila jí. To všechno v jednom rychlém pohybu. Dýka se zabořila do kůry stromu, trčela ven jen asi z poloviny. Někdo zalapal po dechu.

„Dostaneš ho zpátky, až dostuduješ.“

Julie konečně pochopila. „Ano, madam.“

Řekla mi madam. Čekala jsem, kdy se rozestoupí nebesa a vyvrhnou na zem čtyři jezdce Apokalypsy, jelikož se musel blížit konec světa. Z nějakého záhadného důvodu se neobjevili.

„Dostalo se ke mně, že moc mluvíš.“

„Omlouvám se, madam.“

„Mám ti připomínat, že jsi s Řádem podepsala dohodu o mlčenlivosti?“

Juliina tvář byla učiněným zosobněním lítosti.

„Studovat tuhle školu byla tvoje volba. Pokud zjistím, že znovu rozšiřuješ tajné informace, odvedu tě odsud a donutím nastoupit do Akademie Řádu dřív, než stačíš mrknout. Je ti to jasné?“

„Ano, madam.“ Julie se postavila do pozoru.

„Odjíždíš se mnou.“

„Měla bych si zajít pro věci?“

„Ne, na to není čas. Smečka vyžaduje naši okamžitou pomoc.“ A hlavně Derek.

Teď byla řada na Rafaelovi, který seskočil ze sedla s dech beroucí elegancí. Přišel blíž k Julii a naklonil hlavu v gestu, které vypadalo spíše jako lehká úklona. „Julie. Pán šelem by rád věděl, jestli se ti dobře daří.“

Julie mu odpověděla velmi vychovanou úklonou. „Daří se mi dobře. Vyřiďte prosím Jeho Veličenstvu, že velmi děkuji za jeho zájem.“

„Můžeš mu poděkovat sama. Bude velmi potěšen, že tě může znovu vidět.“

Rafael se sklonil a nabídl jí dlaň. Julie nezaváhala ani na okamžik. Stoupla na ni a nechala se vysadit za mne na Marcuse. Kostnatýma ručkama mě pevně objala kolem pasu.

Hyenodlak se krátce rozběhl a pak bez pomoci rukou vyskočil do sedla. Obrátili jsme koně a odcválali pryč. Prohnali jsme se skrze bránu a s duněním kopyt po stezce až za zatáčku, kde jsme dostali z dohledu hradeb. Pak jsme zvolnili do rychlejšího kroku.

„To byla ta nejúžasnější věc na světě,“ odtušila Julie se zatajeným dechem.

„Mělo by ti to vylepšit pozici. Ale od téhle chvíle jsi na to sama. Nemůžu se objevit a ohromovat tvé spolužáky pokaždé, když se někdo chová jako idiot. A teď… pokud se tě někdo zeptá, co se stalo, velmi vážně odpovíš, že o tom nemůžeš mluvit. Lidé nesnáší, když někdo ví víc než oni. Budou z toho šílet.“

Objala mě. „Díky.“

„Ale já opravdu potřebuji tvou pomoc.“

„Co se děje?“

„Derek má potíže.“

„Ne,“ zašeptala Julie a přitiskla se ke mně pevněji.

23.

Julie plakala. Klečela vedle Derekova zohaveného těla a brečela, slzy se jí tiše kutálely po tvářích. Čekala jsem vedle ní. Potřebovala se vyplakat. Dívat se na něj bolelo a ona si musela ulevit, jinak nebude schopná nám pomoct.

Asi o pět minut později se konečně pohnula, utřela si hřbetem ruky nos. Podala jsem jí kapesník. Osušila si oči, vysmrkala se a přikývla. „V pořádku.“

Jim a Doolittle se k nám přiblížili ode dveří. Vycítila jsem, že ostatní čekají ve stínu a pozorují nás. Rafael byl mezi nimi také. Sice jsem mu vysvětlila, že pomáhat mi a podporovat mou ubohou maličkost může vyústit v to, že ho někdo stáhne z kůže, ale jen se zazubil a následoval mě a Julii až k Jimovu domu. Několik minut s jaguárodlakem cosi probíral a pak mu bylo dovoleno vstoupit.

Jim si dřepl vedle Julie, vytáhl malou kovovou dózu na sušenky a otevřel ji. Uvnitř na bílé gáze ležely dva světlé, žluté úlomky. Jeden z čtyřruké mrtvoly, o niž zakopla Dali, další ze Saimanovy oběti. Doolittle našel druhý kus během pitvy zabořený do Smrtonošovy paže. Společně s Jimem se mi pak snažili vysvětlit, v co se mrtvola proměnila, když ho vyjmuli, ale nedokázala jsem to tak úplně pochopit. Očividně to nezvládli ani oni, protože mrtvolu strčili do pytle, zavřeli ji do místnosti ve sklepě a důrazně mi doporučili, ať se pohledu na ni radši vyhnu.

Julie vzala úlomek a soustředila se, zrak upřený na ostrý odštěpek žlutého kamene. Dlouhou dobu se na něj dívala, než ho nakonec položila zpátky do krabičky a zahleděla se na tělo.

„Tady,“ ukázala štíhlým prstem na Derekovo rozdrcené stehno.

V Doolittlově tmavé ruce se zaleskl skalpel. Provedl úhledný řez, roztáhl ránu do stran prsty a dovnitř ponořil dlouhou pinzetu. Zadržela jsem dech.

Pak ji znovu vytáhl. Pod ostrým světlem lampy se leskl zakrvácený úlomek kamene.

„Díkybohu.“ Doolittle upustil úlomek do krabičky za ostatními.

Je po všem. Konečně.

„Tady,“ ukázala Julie na jeho levý bok.

Doolittle zaváhal.

„Řízněte tady,“ dotkla se prstem místa mezi Derekovými žebry.

Doktor znovu použil skalpel. K prvnímu úlomku se připojil další.

„Tady.“ Ukazováček označil místo uprostřed hrudníku, kde se mu černala spálenina.

Do hajzlu, kolik odštěpků do něj nasázeli?

Doolittle otevřel kůži na požadovaném místě. „Nic.“

„Hlouběji,“ odtušila Julie.

Z rány se vyvalila tmavá krev.

Cukla jsem sebou.

A o malou věčnost později Doolittle prohlásil: „Tady ho máme.“ A uslyšela jsem tiché cinknutí úlomku o kov misky.

„Jsou v něm ještě další?“ zeptal se Doolittle.

„Ne,“ odpověděla Julie.

Vzhlédla jsem. Žádná změna. Derek ležel bez hnutí. „A co teď?“

„Teď nám zbývá jen čekat,“ informoval mě doktor.

* * *

Seděla jsem v temnotě, opřená v hlubokém křesle, a pozorovala Derekovo tělo. Už uběhly tři hodiny od chvíle, kdy z něj Doolittle úlomky vytáhl. Zázračný chlapec se nepohnul. Nezačal se hojit.

V pokoji naproti přes chodbu spal v pohodlném křesle Doolittle, tvář měl i ve spánku přepadlou a unavenou. Dva dny v kuse nezamhouřil oka, jak se snažil Dereka udržet při životě, ale pocit bezmoci ho nakonec udolal. Během první hodiny, kdy Julie našla všechny úlomky kamene, jsme netrpělivě čekali, co se stane. Pak se naděje pomalu přetavila v depresi. Viděla jsem, jak si vybírá daň na Doolittlovi, nakonec opustil stanoviště a stáhnul se do pokoje. Cestou do koupelny jsem ho šla zkontrolovat. Seděl zhroucený v křesle, ponořený do hlubin spánku.

Ve dveřích se objevila Julie, nesla s sebou dva hrníčky. Přiblížila se ke mně, jeden mi předala a pak se mi posadila k nohám. Usrkla jsem. Horký čaj s citrónem. Naučila jsem ji, jak ho správně připravovat. Očividně si na něj zvykla.

„Proč je tu klec?“ zeptala se Julie a ukázala na díru v podlaze, v níž se slabě leskly stříbrné a ocelové mříže. „Málem jsem do ní spadla.“

„To je lupí klec. Každý bezpečný dům kožoměnců jednu má, jen tak pro jistotu.“ Kdyby se z Dereka stal lupus, Jim a Doolittle ho chtěli rychle zavřít. Což nebyla myšlenka, nad kterou bych ráda přemýšlela, a tím méně jsem ji byla ochotná rozvádět před Julií.

„Jak jste se potkali?“ zeptala se tiše.

„Hm?“

„Derek a ty. Jak jste se potkali?“

Nechtělo se mi o tom zrovna dvakrát mluvit. Ale rozhodně to bylo lepší než se utápět ve vlastním zoufalství. „Hledala jsem Gregova vraha. Řád mi předal složku posledního případu, na němž můj poručník pracoval, a já musela krůček po krůčku jít v jeho stopách, abych zjistila, proč ho někdo zabil. Případ mě zavedl ke Smečce. Tehdy jsem si to ještě neuvědomovala, ale Greg s ní velmi úzce spolupracoval. Mezi kožoměnci a jím vzniklo vzájemné pouto důvěry. Nevěděli ale nic o mně, a já zase o nich. Bylo mi jasné jen to, že Grega někdo roztrhal na kusy a použil při tom drápy.“

Usrkla jsem trochu čaje. „Měla jsem kontakt na Jima, protože jsme společně pracovali na cechovních zakázkách, a ten pověděl Curranovi o mém vyšetřování. Curran se rozhodl zjistit, co jsem zač, a Jim nám domluvil schůzku. A ze všech míst v Atlantě si vybral zrovna Jednorožčí ulici. Nešlo to zrovna dobře.“

Julie tiše zafuněla. „Jaké překvapení.“

„No, když se na to zpětně podívám, uvědomuju si, že šlo o test. Jeho urozená Chlupatost si chtěla prověřit, co jsem zač, a já mu to ukázala.“ Pokrčila jsem rameny. „Chybami se člověk učí.“ Mohla jsem si ušetřit tolik nepříjemností, kdybych si tam ve tmě nedřepla a nezavolala: „Načičí.“

„A co se stalo pak?“

„Nakonec mě Smečka pozvala na jedno shromáždění, abychom to všechno probrali do podrobnějších detailů. Viděla jsi, jak se chovají k cizím. Nejdřív kousnou a až pak se omluví. Zavedli mě do té své Pevnosti uprostřed noci a podzemím dotáhli do obrovského sálu. Vkročila jsem dovnitř a zjistila, že tam posedává skoro pět set kožoměnců. Neměli zrovna radost, když mě uviděli.“

„Měla jsi strach?“

„Měla jsem strach, že to podělám. Už v té chvíli jsem si uvědomovala, že jestli nedokážu přimět Smečku ke spolupráci, budu to mít s vyšetřováním mnohem těžší. Z bezejmenného žoldáka jsem se najednou stala někým, kdo si domlouvá schůzky s hlavou Lidu a Pánem šelem, a to byl dost velký skok jednat s lidmi o tolik tříd výš. Nebyla jsem na to zvyklá.“

„Vím, co tím myslíš,“ zamumlala Julie. „Snažíš se, jak můžeš, ale stejně se pak cítíš hloupě. Všichni vypadají, že znají tajemství, které ti uniká, a proto jsou lepší než ty.“

Natáhla jsem k ní ruku a pohladila ji po jemných vlasech. „To je to ve škole až tak zlé, hm?“

„Někdy. Většinou je to v pohodě. Ale jsou tam zlí lidé a dělají ošklivé věci, a když se jim to vyčte, tak z člověka udělají pitomce, který to nechápe.“ Sevřela ruce do pěstí a ucedila mezi zuby: „Tak strašně mě štvou. Kdybychom byli na ulici, ubalila bych jim pěstí. Ale kdybych je praštila, bude to znamenat, že neumím vyhrávat podle jejich hloupých pravidel.“

„No tak to přesně víš, jak jsem se tehdy cítila.“ Mlátit lidi jsem zvládala. Praštit někoho pěstí bylo jednoduché. Ale z chytrých řečiček a jednání pomocí složitých polopravd a skoro lží jsem měla pocit, že za chvíli vyletím z kůže.

„Takže co jsi udělala?“

„Zamířila jsem dolů sálem. Cestu mi zahradila skupinka mladých kožoměnců a začali dělat virvál. Věděla jsem, že jim to Curran nakázal, aby viděl, jak se zachovám. Jeden z nich se po mně napřáhl a dotkl se mě. Ovládla jsem ho slovem moci a nakázala mu, ať mě brání proti všem ostatním.“

„A to byl Derek,“ tipla si Julie.

„Jo. Jenže se to zvrhlo v obrovsky komplikovanou záležitost. Curran si myslel, že ho vyzývám, protože jsem si přivlastnila jeho vlka…“ zamávala jsem rukou. „Nakonec musel Derek složit krevní přísahu, že mě bude ochraňovat, aby ho Curran nemusel zabít. Přísaha už je dávno zrušená, ale víš, jaký Derek je. Rozhodl se, že je za mě zodpovědný, a já se zase cítím zodpovědná za něj…“

Derek se s chraptivým zařváním prudce vymrštil vzhůru a vyrval si hadičky nitrožilní výživy z paže.

„Sežeň Doolittla!“ vrhla jsem se k nádrži.

Zdeformované ruce mě popadly. Oči mu vyšinutě bíle zasvítily ze znetvořené tváře. Zarýval mi drápy do kůže, drtil mi paže a z hrdla se mu dral trýznivý jekot.

„Jsi v bezpečí!“ zaječela jsem mu do ucha. „Dobré, bude to dobré…“

Kůže se mu na těle vyboulila, připravená puknout. Ústa měl vevnitř tmavá, doširoka je otvíral: „Bolííí! Bolí to, bolí!“

A pak už se odkudsi vynořil Doolittle s jehlou a Rafaelovy dlouhé prsty popadly Dereka za zápěstí. Hyenodlak mu stiskl tlakové body, aby mě pustil, ale Derek na mně visel se zoufalou divokostí. Vší silou v pažích mě k sobě přitáhl, až jsem ztratila rovnováhu a skončila skoro v nádrži. Přitiskl se mi k ramenům, drásal mi kůži.

„Bolí!“

„Dostaňte ji pryč!“ Doolittle zabořil jehlu do Derekovy paže, ale bez efektu. „Bolest je na něj příliš velká! Mění se v lupa!“

Rafael se potýkal s Derekovými pažemi, snažil se ho ode mne oddělit, ale ten se jen držel o to těsněji. Doolittle upustil injekční stříkačku a popadl Dereka za zápěstí. Skrz pohmožděné rty vyrazily tesáky.

„Dostaňte ji odsud!“ zařval Doolittle.

Někdo Derekovi vrazil do tlamy kus krvavého masa. Pustil mě, oběma rukama popadl maso a trhal ho na kousky. Krvavá šťáva a čerstvé maso odletovaly všude kolem. Konečně se mi podařilo dostat se z té zatracené nádrže.

Na její opačné straně zamával Jim Derekovi před očima dalším syrovým žebírkem. Ten mu ho skoro vyrval z prstů a horečně se do něj pustil.

Jimův melodický hlas zněl sladce jako ukolébavka. „Jez, vlku. Jez. Už jsi v bezpečí. Přesně tak. Jez. Nech šílenství za sebou.“

Příšerné, dorasované stvoření, jež bývalo Derekem, zavrčelo a vrazilo si maso hlouběji do tlamy. Místnost naplnily děsivé, mlaskavé zvuky krmícího se predátora. Setřásla jsem si zelené svinstvo z paží a zachytila pohledem Julii, jež stála v otevřených dveřích bledá jako smrt a hleděla na Dereka.

Jim ji odsunul stranou a vyšel z místnosti. Za okamžik se vrátil a nesl s sebou menší koryto naplněné masem do hamburgerů. Položil ho na zem. Derek se pokusil dostat na všechny čtyři, ale zlámané nohy nevydržely nápor jeho váhy, takže spadl obličejem do masa. Ostrým krokem jsem se vydala ke dveřím a vzala Julii za rameno.

Setřásla mou ruku. „Ne.“

„Tohle nemusíme vidět.“

Doolittle vzal těžký kožený kufr, zvedl ho na stůl v rohu a otevřel. V úhledné řadě se v něm leskly kovové čepele.

„Ale…“

„Ne.“

Vystrkala jsem ji z místnosti. Rafael za námi zavřel dveře a pomohl mi odnést vřískající Julii pryč.

* * *

Kuchyňské skříňky obsahovaly dřevěné dózy rozdělené podle ručně psaných nálepek. Nádoba označená nápisem CUKR v sobě měla mouku. MOUKA zase schovávala obrovské množství mletého chilli, až jsem se rozkýchala. CHILLI ukrývalo pistoli M&P45. Zavrčela jsem. Usnula jsem na gauči vedle Julie a vzbudila se o pět hodin později, neschopná jediné rozumné myšlenky, jelikož mě tupě rozbolela hlava.

„Hledáš něco?“

„Ne, tančím tu kankán.“ Na blbou otázku…

Dali na mě zamrkala. „Vadilo by ti udělat trochu kafe, zatímco budeš tančit? Cítím ji na spodní poličce. Buď je v první, nebo v druhé plechovce nalevo.“

Vytáhla jsem první a podívala se dovnitř. Káva. Nálepka říkala BORAX.

„Co má Jim s těmi nálepkami?“

Dali pokrčila rameny. „Jsi v domě kočky, která se živí jako špion. Myslí si, že je strašně chytrý. Být tebou, tak se zásuvkou na stříbrné příbory nakládám opatrně. Mohla by tam být bomba.“

Vytáhla jsem menší konvičku a začala kávu připravovat.

„Jak je na tom Derek?“

„To nevím. Dveře jsou stále zavřené. Už jsou tam celé hodiny.“

Káva vzkypěla. Sundala jsem ji na okamžik ze sporáku, pak ji tam vrátila a nechala vzkypět podruhé. Dali někde sehnala hrníčky. „Našla jsem víc o tom klenotu.“

Nalila jsem kafe do hrnků. Dali mě při tom pozorovala. „Vždycky ho půlku vyleju,“ poznamenala. „Sjede mi po straně konvice.“

Manuální zručnost – asi jediná věc, ve které jsem dobrá. „Tak co je s tím klenotem?“

„Několik starších textů tvrdí, že Rudra Mani má moc uklidňovat šelmy a tišit lidské utrpení.“

Popis skrýval hlubší význam. Moc potlačit kožoměncovu zvířecí část a ponechat mu pouze lidskou. „A dělá to? Tím myslím, utišuje utrpení?“

Dali se zadívala do hrnečku. „Když jsem v sobě měla ten úlomek, připadalo mi, jako by mě kus odřízli. Strašný pocit. To bych raději umřela.“

Já bych se v podobné situaci rozhodla stejně, kdyby mě chtěl někdo zbavit magie. Nenáviděla jsem muže, po němž jsem ji zdědila. Některé její aspekty mě odpuzovaly a já je odmítala. Ale byla mou součástí. S ní jsem se cítila kompletní, ať už to bylo dobře, nebo ne. Její používání ze mne udělalo osobu, jíž jsem. A odříznout lidi od toho, co tvořilo jejich nedílnou součást, byla přímá cesta, jak je dohnat k šílenství.

„Rudra je jedním ze Šivových jmen,“ poučila mě Dali. „Znamená to ‚přísný‘ nebo ‚neúprosný‘.“

Jak příznačné. Kožoměnci byli kompromisem mezi šelmou a člověkem. Klenot je nutil zůstat v jedné nebo ve druhé formě. Přemýšlela jsem o tom cestou domů, když jsem se vezla na siločáře. To už jsem byla příliš otupělá na to, abych se o Dereka strachovala. Popsala jsem jeho stav Julii a podobalo se to otvírání staré rány. Nejdřív se dostavil ostrý záblesk bolesti strhávaného strupu, pak to krvácelo a nakonec rána otupěla.

Místo toho jsem přemýšlela o Řádu. O Tedovi a jeho neschopností kompromisu. Ted chtěl, aby lidé zůstávali lidmi za každou cenu.

V mysli se mi na obzoru shromáždilo tmavé mračno s Rudrou Mani pevně ve středu.

„Zní ti pojmenování ‚Sultán smrti‘ povědomě?“ zeptala jsem se.

Dali se na okamžik zarazila, chvíli přemýšlela a pak zavrtěla hlavou. „Nemám nejmenší představu, co nebo kdo by to mohl být.“

Což mi připomnělo, že jsem se ještě nepřihlásila o výsledky analýzy roztaveného stříbra, které rákšasové vylili Derekovi na tvář. Zatímco jsem spala, magická vlna ustoupila. Přitáhla jsem si telefon k sobě. Fungoval. Konečně. Telefon patřil k nespolehlivým zařízením, která při magii fungovala. Většina lidí neměla nejmenší představu, na jakém principu pracuje. Pro ně se to téměř rovnalo magii a vlny čas od času tento názor sdílely.

Vyťukala jsem číslo k Andree domů. Zvedla to po druhém zazvonění. „Ahoj.“

„Nazdárek.“

„Mám ty výsledky tady u sebe,“ oznámila mi. V hlase se jí neskrývala ani špetka humoru. „Nejde o stříbro. Je to elektrum.“

Elektrum, přirozeně se objevující slitina stříbra, zlata a špetky mědi, neuvěřitelně magicky silná a nevýslovně jedovatá pro kožoměnce.

„Ty nemáš dostatečně vysoký stupeň prověření, aby ti to řekli,“ pokračovala Andrea, „ale já ano. Tahle slitina je specifická, velmi stará a taky nesmírně jedovatá pro kožoměnce. Ty víš, jak mám vysokou toleranci stříbra, a nemohla jsem ji ani udržet v ruce, Kate. Pamatuješ si na dohodu, kterou jsme uzavřely během magické erupce?“

„Ano.“ Domluvily jsme se, že nikdy Řádu neodhalím, že je šelmočlověk, a ona zase na oplátku nevyzradí, že znám dost specifických informací o Rolandovi, které by mohly celému Řádu způsobit kolektivní záchvat mrtvice.

„Na celém světě existuje jediný člověk, který má přístup ke slitině v dostatečném množství. Její složení je velmi specifické… je to…“

„Je to z pětapadesáti procent zlato, čtyřiceti pěti procent stříbro, obsahuje tříprocentní podíl mědi a zbytek je nahodilé svinstvo.“

„Ano.“

Samoské elektrum z mincí vyražených na řeckém ostrůvku v severním Egejském moři asi tak šest set let před Kristem. Srdce se mi zastavilo. Logika se vytratila a zvítězila přehnaná paranoia.

„Předpokládám, že víš, co to znamená,“ poznamenala.

„Ano. Děkuji ti,“ odtušila jsem.

„Buď opatrná.“

Zavěsila jsem.

Roland. Jen on měl natolik velkou zásobu elektra ze Samu. Bezpochyby chtěl, aby ho využívali s rozumem, možná na náboje nebo kolíky, ale rákšasové ho místo toho roztavili, jen aby ho mohli vylít Derekovi na tvář. Jak hloupé.

Roland byl Sultán smrti. Pokud nepřestanu bojovat s rákšasy, setkám se s jeho agenty. Odhalí mě.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Dali opatrně.

„Nikdy mi nebylo líp,“ ucedila jsem.

Žilami mi proběhla ohnivá vlna vzteku. Jestli mě odhalí, budu s ním bojovat vší silou až do konce stejně jako má matka. Byla jsem kurevsky unavená ze vší té zasrané paranoie a strachu, a tak jsem se v podobné myšlence vyžívala, i když byla iracionální a naprosto idiotská.

Jim se objevil na schodech. „Je při vědomí a může mluvit.“

Rozběhla jsem se dolů, kávu jsem nechala na stole.

24.

Seděl na posteli, nohy zakryté modrou dekou. Byl v lidské podobě, barva kůže se mu také vrátila do normálu. Vlasy měl stejně tmavě hnědé. Ale to bylo asi tak vše, co zbývalo z původního Dereka.

Jeho tvář ztratila dokonalou symetrii. Předtím tak perfektně formované rysy zesílily a zhrubly, získaly drsnou tvrdost. A od horního rtu až po konec čela jeho obličej vypadal lehce nestejnoměrně, jako by roztříštěné kosti lebky nesrostly úplně správně. Kdyby předtím vešel do baru v nebezpečné čtvrti, někdo by hvízdl a pak by mu řekli, že je na podobné místo příliš hezký. Teď ale budou lidé upřeně hledět do drinků a šeptat si mezi sebou: „Tady jde chlap, který si musel projít dost ošklivým svinstvem.“

Vzhlédl. Tmavě sametové oči si mě prohlížely. Většinou se za vážnou fasádou vlka ze Smečky skrývala jiskřička potutelného úsměvu. Ten byl teď pryč.

„Ahoj, Kate.“

Rty se mu pohnuly, ale zabralo několik vteřin, než mi došlo, že ten hluboký, chraplavý hlas mu opravdu patří.

„Poškozené hlasivky?“ zeptala jsem se.

Přikývl.

„Je to trvalé,“ odtušil Doolittle tiše. Pak vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře. Zůstali jsme tam jen já a Derek.

Usadila jsem se na okraji postele. „Máš hlas, jako bys zabíjel lidi za peníze,“ řekla jsem mu.

„Taky tak vypadám,“ usmál se. Výsledný efekt to mělo mrazivý.

„Je na tobě nějaké místo, do kterého se dá bezpečně praštit?“

„Záleží na tom, kdo by mě chtěl praštit.“

„Já.“

Derek se zašklebil. „V tom případě ne.“

„Jsi si jistý? V posledních několika dnech se ve mně nasbírala spousta napětí, které bych potřebovala uvolnit.“ Hlas se mi začínal třást. Bojovala jsem sama se sebou, abych se ovládla.

„Naprosto.“

Všechen můj pocit viny, veškeré starosti, úzkost, bolest a žal se draly na povrch kdesi z hlubin, kam jsem je předtím pečlivě zahrabala, abych byla vůbec schopná fungovat. To se teď tlačilo ven. Nedalo se to snést. Vší silou jsem se snažila emoce potlačit, ale bylo to jako bojovat proti mořskému příboji. A stačil jen náznak úlevy. Záplava citů se prodrala skrze mou obranu a hrozila mne utopit.

Páteř se mi proměnila v mokrou vatu. Paže jsem si přitiskla k bokům, pokoušela jsem se sedět strnule, jak jen to šlo, abych se z postele nesvezla na zem. Hrdlo mi ucpal horky, tvrdý knedlík. Srdce mi bušilo. Bolelo to, tak strašně to bolelo, a já jsem ani nedokázala pochopit, odkud bolest vychází. Jen jsem věděla, že mě najednou rozbolelo celé tělo. Musela jsem zatnout zuby, aby mi nejektaly, bylo mi horko a mrzla jsem zároveň.

„Kate?“ Derekův znepokojený hlas si žádal mou pozornost. Kdybych jen mohla promluvit, bylo by to v pořádku.

Přála jsem si, abych se mohla rozplakat nebo si jinak ulevit. Potřebovala jsem to, zoufale jsem potřebovala ze sebe všechen tlak vypustit, ale oči mi zůstávaly suché a napětí uvnitř nepolevovalo, jen mne zalévalo bolestí.

Derek se zvedl z polštáře ke mně. Pobledl, novou tvář měl nehybnou jako masku. „Mrzí mě to.“

Opřel si čelo o mé vlasy, pažemi mě objal kolem ramen. A já zatím visela uzavřená uprostřed vlastního světa plného bolesti podobná vločce ve sněhové bouři.

„Už mi to nikdy nedělej.“ Hlas mi zněl nakřáple, jako bych ho roky nepoužívala. „Nemůžeš mi ukázat, že máš potíže, ale nenechat mě pomoct ti. Nenechat mě nic udělat.“

„Už se to nestane,“ slíbil mi.

„Nedokážu se vyrovnat s tím pocitem viny.“

„Už nikdy, slibuju.“

Všichni, na kterých mi záleželo, zemřeli. Násilnou smrtí a v bolestech. Matka zemřela, když Rolandovi bodala do oka dýku, protože mě před ním chtěla chránit. Smrt mi ji vzala, dřív než jsem dostala šanci zapamatovat si ji. Otec zemřel ve své posteli. Nikdy jsem se nedozvěděla jak nebo proč. Poslal mě tehdy na tréninkový výlet. Tři dny v divočině, jenom já a nůž. Když jsem se vrátila, puch mě uhodil do obličeje už deset metrů před domem. Tělo měl nafouklé, kůži pokrytou puchýři a do povlečení se vsákly jeho tělní tekutiny. Vykuchal si vnitřnosti, zakrvácený meč stále svíral v ruce. Bylo mi patnáct.

Greg zemřel při plnění úkolu. Pár týdnů před jeho smrtí jsme se pohádali a nerozešli se v dobrém. Roztrhali ho na kousky, vypadal, jako by prošel obrovským struhadlem.

Brana bodli do zad. Byl téměř nesmrtelný, a stejně mi zemřel v náruči. Tak zoufale jsem se ho snažila udržet naživu, až jsem z něj téměř udělala nemrtvého.

Připadala jsem si, jako by mě smrt pronásledovala. Jako krutý, zbabělý nepřítel: vysmívala se mi a pohlcovala kusy mého světa tím, že mě obírala o lidi, na kterých mi záleželo. Nezabíjela je, vymazala je z povrchu zemského.

A Derek do téhle řádky skoro zapadnul jako ulitý. Část mne si byla naprosto jistá, že zemře stejně jako všichni ostatní. Ta představa se mi vryla do paměti tak živě, až jsem si dokázala představit, že stojím nad jeho mrtvým tělem.

A vysvětlovat mu to by bylo bolestné a únavné. „Myslela jsem si, že umřeš,“ odtušila jsem prostě.

„Já taky. Omlouvám se.“

Dlouhou chvíli jsme seděli v tichosti. Když se konečně bouře uvnitř mne uklidnila, zavrtěla jsem se. Derek mě pustil a odvrátil se. Skryl přede mnou tvář. A když se na mne znovu zadíval, měl klidný výraz člena Smečky.

„Jsme to ale dva drsňáci.“

„Jo, ti největší,“ odtušil s úšklebkem.

„Pověz mi o tom děvčeti.“

„Jmenuje se Olivie,“ řekl. „Livie. Potkal jsem ji při Hrách. Jakmile ostatní zápasili, vytrácela se pryč. Mluvili jsme spolu. Je mladá, její rodiče mají spoustu peněz. Milují ji, ale stejně byla nešťastná.“

Přikývl. „Livie pravého otce nikdy nepoznala. Její máma si vzala otčíma, když jí byly dva roky. Říkala, že ji vždycky oblékala jako panenku. Oba se k ní chovali, jako by byla zázračné dítě. Pak vyrostla a uvědomila si, že je možná hezká, ale zas tak výjimečná není. Ani chytrá, ani talentovaná, a neměla nadání ani pro magii. Povídala mi, že si vymýšlela příběhy o tom, že její opravdový otec byl kouzelný princ.“

„Strašně moc chtěla být něčím víc, než je?“ tipla jsem si.

Derek přikývl.

Bylo těžké vyrůstat v domnění, že jste hvězda, a pak tvrdě narazit, když jste si uvědomili, že vás za ni považují jen rodiče.

„Pořídila si ‚výjimečného‘ bohatého přítele. Zas tak moc ho nemilovala, ale choval se k ní stejně jako matka. Jako by byla jediným zdrojem jeho štěstí a radosti. Vzal ji na Hry a potkali se se Smrtonoši. Poznali ji. Jim říkal, že o rákšasech něco víš. No a ti jí oznámili, že je jím z poloviny také. A když se k nim přidá, nechají ji projít rituálem, který by jí měl pomoct uvolnit síly, co v sobě má. Mohla by měnit podobu stejně jako oni a létat. Byl v tom pouze jeden háček. Ve chvíli, kdy začne s rituály, nemůže přestat.“

Žaludek se mi sevřel nepříjemnou předtuchou. „A souhlasila?“

„Přesně tak,“ zašklebil se Derek. „Řekla, že se pak chce vrátit do klubů, kde se chodili bavit její přátelé, a ukázat jim své nové schopnosti.“

„To je povrchní a hloupé.“

Přikývl. „Já vím.“

„Dokončila ten rituál?“

„Ještě ne. Je dlouhý, zabere několik týdnů. Začali nejdříve s drobnostmi. Zabíjením zvířat. Ze začátku se jí to docela líbilo. Bylo to poznat na způsobu, jakým mi to vyprávěla. Byla nadšená, hrdá sama na sebe. Myslela si, že je tvrdá. Ale hodně rychle se to zvrhlo. Zle.“

„Jak zle?“

„Donutili ji dělat opravdu odporná svinstva,“ pokrčil Derek rameny. „Něco z toho mohlo být opravdu součástí nějakého rituálu, ale ty další věci… nutili ji mučit jiné rákšasy. Nevím, jestli ty obřady v ní měly něco uvolnit. Možná je bavilo dívat se, jak se špiní. Rozhodla se, že to nedokáže dál snášet.“

„Jenže neměla možnost, jak z toho vycouvat.“

„Právě. Požádala mě o pomoc. Řekl jsem, že jí pomůžu, ale sám na to nestačím. Muselo by jít o oboustrannou výměnu, do které by se zapojila i Smečka. Souhlasila, že nám poví všechno o rákšasech a Vlčím diamantu, a jak by se dal použít proti kožoměncům. Řekla by nám to všechno, pokud bychom ji dostali pryč.“ Povzdechl si. „A zbytek víceméně znáš. Šel jsem s tím za Jimem, ten řekl ne a odstřihl mě. Tak jsem šel k Saimanovi ukrást lístky, předal ti vzkaz, zařídil transport a zamířil na místo, abych ji vyzvedl. Když jsem se tam dostal, už na mě čekali. Alespoň jsem se nedal lacino.“

„Byla tam?“

Přikývl.

„A co udělala?“

„Jen se koukala,“ řekl.

„Nesnažila se ti pomoct? Neprotestovala?“

Zavrtěl hlavou.

„Pověz mi o tom, jak tě zbili.“

„Přepadli mě, čtyři na jednoho. První ranou do mě dostali dva úlomky. Pak se jich tam objevilo víc. Cesare, ten velký tetovaný, na to dohlížel. Inkoust mu dokáže sklouznout z těla a vytvořit hady s několika hlavami. Když tě kousnou, studí to jako led. A pak už není moc o čem mluvit. Bojoval jsem. Prohrál. Bolelo to.“

Cesare za tohle zemře.

„Vydáš se za ní?“ zeptala jsem se, i když jsem odpověď znala.

„Jakmile dostatečně zesílím. Nemělo by to trvat dlouho. Doktor říkal, že i když jsem v těle měl úlomky a virus byl utlumený, jeho hladina se stále zvyšovala, takže se teď hojím rekordním tempem. Za pár hodin budu na nohou.“

„Uvědomuješ si, že tě nemiluje?“ Hlas jsem se snažila udržovat klidný.

„Vím to,“ polkl. „Při posledním rituálu musí sníst lidské dítě. Udělá to, protože je slabá, a pak už pro ni nebude cesta zpátky.“

„Kdyby se vaše role prohodily, neudělala by pro tebe to samé. Využívá tě.“

„Nezáleží na tom, co provádí ona. Jen na tom, co udělám já.“

Citoval mě. Moc pěkné. S vlastními slovy se hádá těžko.

Děsila jsem se toho, co jsem mu musela říct, ale bylo to nutné. „Tím, že ji zachráníš, už svým sestrám život nevrátíš.“

Trhnul sebou. „Tehdy jsem byl slabý. Nezmohl jsem nic. Snažil jsem se, ale nešlo to. Teď jsem silnější.“

A bylo to tady. Čtyři roky věznění v domě s lupím otcem, jenž postupně mučil, znásilňoval a jedl děti. A Derek tomu nemohl nijak zabránit. V Liviině tváři viděl sestry. Nemohl se záchrany děvčete vzdát o nic lehčeji než já svých dluhů krve. Bude v těch snahách pokračovat, dokud ho rákšasové nezabijí.

* * *

Invalida se rozhodl začít hýbat, takže jsem mu nabídla pomocné rameno. Spolu jsme si udělali výlet do kuchyně, kde do sebe Jim, Dali, Doolittle a Rafael cpali malé čokoládové sušenky. Dali vedle Jima v rukou svírala další hrnek kávy.

Naproti ní si Rafael hrál s nožem na steaky a chudák doktor po jeho pravici vypadal jako člověk, který uběhl maraton a někdo mu nařídil, že se má otočit na patě a běžet zpátky. Uviděl Dereka a vyvalil oči. „Bože chraň, já tě snad budu muset zabít sám, hochu. Co děláš venku z postele?“

Derek se zazubil. Dali sebou cukla. Doolittle vykulil oči ještě o něco víc. Jim zachoval klid a Rafael se jen usmál.

Složila jsem Dereka do židle. „Proč se vždycky scházíte v kuchyni?“

Dali pokrčila rameny. „Je tady jídlo.“

Jim se na mne krátce zadíval. „Musíme ten diamant dostat.“

„Souhlasím. Je pro Smečku příliš nebezpečný. Rákšasové ho hodlají použít jako zbraň proti vám.“ Ukradla jsem si sušenku. „Musíme ho mít. A taky Cesareho hlavu.“

Jen se na mne dívali.

„Proč hlavu?“ zeptal se Doolittle.

„Protože se lehko nese a můžu ji mučit. Velmi, velmi dlouho.“ To jsem opravdu řekla nahlas? Zkontrolovala jsem jejich výrazy. Jo, řekla.

„Jak se dá mučit hlava?“ chtěla vědět Dali.

„Vzkřísíš ji k životu a pak ji donutíš znovu prožít smrt.“

Jim si odkašlal. „Diamant se nedá koupit ani ukrást.“

„Jediný způsob, jak ho získat, je skrze Hry,“ odtušil Rafael. Očividně ho Jim stačil obeznámit se situací.

„Máš na mysli něco určitého?“ zeptal se mě Jim.

„Turnaj začíná pozítří. Je to týmová záležitost. Donutíme Saimana, aby nás tam dostal.“

„Proč si myslíš, že s tím bude souhlasit?“ zajímal se Jim.

„Otázka zní, jak se úlomky dostaly od klenotu k rákšasům. Někdo jim pomáhá. Někdo s přístupem ke kameni. A Saiman je nenávidí. Vyhrožovali mu, zaútočili na něj a zesměšnili ho tím, že mu zabili minotaura.“

Dali ožila. „On měl minotaura?“

„Jo. Nechal si ho sem dotáhnout až z Řecka a Mart ho odrovnal během deseti vteřin. Saiman nenávidí Smrtonoše,“ usmála jsem se. „Ale nemůže proti nim zas tolik udělat. Ve chvíli, kdy zjistí, že jim někdo dodává úlomky, bude nepříčetný vzteky. Nabídneme mu dvě věci. Šanci jít proti Smrtonošům v Jámě a možnost najít toho, kdo jim uvnitř Společnosti pomáhá a proč. Tomu neodolá.“

„Dobře,“ odtušil Jim. Uvědomila jsem si, že podobnou možnost už si nechal projít hlavou. Proč mě vůbec používá jako hlásnou troubu?

„A co Livie?“ zeptal se Derek.

„Jsou velmi arogantní.“ Krátce jsem se zadívala na Dali, abych si to potvrdila. Přikývla. „Ve chvíli, kdy tě poznají, s největší pravděpodobností pochopí, že se účastníme turnaje, abychom ji zachránili. Vezmou ji s sebou schválně jen proto, aby se nám vysmívali. To je naše jediná šance na její záchranu, protože není možné, abychom zaútočili na tu jejich létající stodolu a přežili to.“

„Měli by být příliš sebejistí na to, aby si podobnou příležitost nechali ujít,“ potvrdila Dali.

„Ale ve chvíli, kdy vkročíme dovnitř, už nebude cesta zpátky,“ oznámil nám Jim. „Smrtonoši uvnitř, Curran venku. Pokud z toho chcete někdo vycouvat, jedinou možnost máte právě teď.“

Kuchyň se ponořila do ticha. Dlouho nad tou skutečností přemýšleli.

Jim se natáhl za sebe a podal mi z pultu telefon. Vytočila jsem Saimanovo číslo. Zdvihl to skoro okamžitě. Předložit mu naši nabídku mi trvalo méně než minutu.

Na druhé straně linky se rozhostilo zlověstné ticho.

„Jak moc jsi si tím jistá?“ ozval se konečně.

„Mám v držení pět úlomků a dvě těla,“ pověděla jsem mu. „Klidně si je pak můžeš prohlédnout, jestli budeš chtít. Můžeš nás dostat do Her?“

„To je dost na poslední chvíli,“ řekl Saiman. „Ale ano. Můžu. Pod podmínkou, že se zúčastním jako Kámen.“

„Ujednáno,“ souhlasila jsem.

„Budete potřebovat sedm bojovníků.“

Naznačila jsem rukou psaní. Všichni až na doktora se začali shánět po tužce nebo peru.

„V životě jsem ještě neviděl takovou sebranku idiotů,“ zavrtěl Doolittle hlavou. „Jestli se té šílenosti budete účastnit, všechny vás zabijí. Laskavě mi pak nechoďte plakat na rameno.“

Mrtví, a chodit plakat na rameno? To by se mohlo ukázat jako drobný logistický oříšek.

Dali mi podala tužku. Nezhmotnil se u ní ale žádný papír, takže jsem psala na ubrus.

„Stratég, Kámen, Prak, Mistr meče, Štít, Nůž a Kouzelník. Všichni musí být na místě dnes v devět večer. Po dobu Her budete izolovaní od okolního světa. Ve chvíli, kdy se zapíšete, už není cesta zpátky, Kate. Nebudete moct změnit názor a jít domů. Budete muset bojovat až do chvíle, kdy nebudete schopni pokračovat.“

„Rozumím.“

„Potřebujete jméno.“

Zakryla jsem rukou mikrofon sluchátka. „Potřebujeme jméno pro tým.“

„Lovci,“ navrhl Rafael.

„Udatní rytíři ze Srstkova,“ odtušila Dali.

„Sedm spravedlivých,“ oznámil Jim. „Liga spravedlivých je zabraná.“

„Hlupáci,“ zavrtěl Doolittle hlavou.

„Hlupáci,“ řekla jsem do sluchátka.

„Hlupáci?“ zeptal se Saiman.

„Ano.“

„V tom případě je to ujednáno. Doplňkoví členové?“

„Budeme s sebou mít doktora,“ řekla jsem.

„Ne, to nebudete!“ zaprotestoval Doolittle.

„Velmi dobře,“ Saiman nasadil energický tón. „Nezapomeňte, že všichni členové týmu tam musí být v devět. Přijďte včas.“

Zavěsila jsem.

Jim se zadíval na seznam. „Takže ten úchyl bude Kámen. Kate, ty jsi Mistr meče. Dereku?“

„Štít,“ oznámil mu Derek. „Bojovník obránce.“

„Budeš schopný za dva dny bojovat?“

Usmál se. Dali sebou znovu cukla a řekla: „Měl bys s tím přestat.“

„Ty bys měl být Stratég,“ sdělila jsem Jimovi. „Máš z nás nejvíc zkušeností.“

Zbývali tři.

Rafaelův nůž se dotkl seznamu. „Nůž,“ odtušil. „Rychlý bojovník.“

„Jsi si jistý?“ střelila jsem po Rafaelovi pohledem.

„Jestli přežijete, Curran vás stáhne z kůže,“ varoval nás Doolittle.

„To na vás zbožňuju, doktůrku,“ zazubil se Rafael. „Jste vždycky tak optimisticky naladěný. Samé kytičky, sluníčka a úsměvy.“

„Nežertuje, Rafaeli. Nemusíš to dělat,“ zadívala jsem se na něj.

Rafaelův úsměv se jen rozšířil. „Jsem bouda, Kate. Nemám žádnou čest nebo zásady, ale jakmile někdo sáhne na někoho z našich, koleduje si o smrt.“

„Jsem dojatý,“ poznamenal Derek ironicky. „Nevěděl jsem, že ti na mně záleží.“

„Na tobě? Na tebe kašlu.“ Rafael vypadal lehce rozhozeně. „Ne, záleží mi na ní. Pokusili se ji zabít na parkovišti.“

„Odkdy patřím mezi miláčky boud?“ zajímala jsem se.

„Od chvíle, kdy jsi k nám dopravila jednu z nás, aby nezemřela, i když byla v proudu magická erupce,“ vysvětlil mi Rafael. „To by pro nás nikdo neudělal. Ani jiné klany. Zeptej se kocoura.“

Jim neřekl nic.

„Zabírám si místo Nože,“ poklepal Rafael znovu na seznam. „Andrea bude Prak. Nehádej se se mnou, Kate. Jestli ji z toho vynecháme, zastřelí nás oba.“

„Andrea je rytíř Řádu,“ upozornila jsem ho. „Nemyslím si, že může soutěžit.“

„To nikdo z nás,“ opáčil a sáhl po telefonu.

„Takže zbývá Kouzelník,“ řekl Jim.

Upřeně jsme na to slovo na ubruse hleděli a přemýšleli. Očividně šlo o uživatele magie. „Někdo z tvých lidí?“

Jim zavrtěl hlavou.

„Měla byste se ho zeptat, kde jsou,“ zkřivil Doolittle znechuceně tvář. „Do toho. Řekni jí to.“

Jim nevypadal, že by mi chtěl všechno vyklopit.

„Kde je Brenna?“

„Na střeše, hlídkuje,“ odtušil Jim.

„A zbytek?“ Když se nad tím tak zamyslím, od chvíle, kdy jsme přišli z Jednorožčí ulice, jsem ani jednoho z nich neviděla.

„Blízko Augusty prý podle všeho řádí skupina lupů.“ Doolittle zpražil Jima pobouřeným pohledem. „Slyšel jsem to v rádiu. Město je na pokraji paniky. Ale ti lupové jsou zvláštní. Umírnění. I když prováděli šokující zrůdnosti při zabíjení dobytka na dohled od domu farmáře. Lidé celou událost prospali. A co je nejzajímavější, žádný člověk nepřišel k úhoně.“

Skoro jsem se rozesmála. Žádný lupus by nezaútočil na dobytek, kdyby měl na dosah lidské oběti. Prahli vždycky po lidském mase.

„Odvádějí pozornost,“ řekl Jim.

Rafael přerušil rozhovor s Andreou, aby ze sebe vydal krátké, jasně hyení uchechtnutí. „To jsi nedokázal přijít s lepším plánem?“

„Očividně má pocit, že je Curran idiot,“ zavrtěl hlavou Doolittle.

„Já budu Kouzelník,“ oznámila nám Dali.

V kuchyni se rozhostilo ticho.

„Dokážu to. Učili mě to.“

„Ne,“ odpověděl Jim.

„Nikoho jiného nemáte,“ vytrčila tvrdohlavě bradu. „Nejsem křehká květinka. Zvládnu to.“

„Co přesně umíš?“

Vstala a narovnala se: „Dokážu proklínat.“

„Tohle není hra. V Aréně můžeš umřít,“ zaprskal Jim.

„Já si nehraju,“ oplatila mu Dali zaprskání.

Brenna rozrazila dveře. „Curran!“

Do háje.

Všichni vyskočili na nohy. „Jak je daleko?“ zavrčel Jim.

„Dva bloky odsud, rychle se blíží. Má namířeno přímo k nám.“

„Zadním východem ven! Okamžitě!“ nařídil Jim. „Kate…“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vezměte s sebou Dereka a jděte. V Aréně na vás nebude moct sáhnout. Zdržím ho. Běžte!“

Jim shrábl Dereka do náruče, jako by bral děcko, a vyrazil pryč. Ostatní ho následovali, a to včetně Doolittla. Překotně se prohnali dolů po schodech těsně vedle Julie, která se vpotácela do chodby a vypadala, že se zrovna probudila a celou dobu si spala na tváři. Popadla jsem ji za rameno. „Běž zadními dveřmi ven a schovej se někde blízko. A nevystrkuj odtamtud nos, dokud mě odsud neuvidíš vycházet.“

Poslechla mě bez zbytečných otázek. Je to moje hodná holka.

* * *

Skončila jsem s aranžováním přikrývky a polštáře na podlaze, abych vzbudila zdání, že tam někdo spal. Ustoupila jsem dozadu, abych zhodnotila výsledky té ruční práce. To by mohlo stačit. Vytáhla jsem Zabíječe a ucouvla. Třicet centimetrů od deky bude tak akorát.

Dveře vyletěly z pantů a dopadly do místnosti. Ve vchodu se objevil Curran. Zuby měl vyceněné, jako by chtěl zaprskat, a oči mu plály divokostí. Na sobě měl typické smečkové tepláky a triko. To bylo špatné. Moc špatné. Tepláky znamenaly, že očekává, že se bude muset proměnit. A Curran v bojové formě byla má nejhorší noční můra.

Obnažil špičáky. „Kate.“

„Dal sis na čas.“

„Kde jsou?“

Zdvihla jsem obočí. „Proč bych ti to měla říct?“

„Kate, nenuť mě, abych to z tebe páčil.“ Svaly na stehnech se mu napjaly, napnuly látku tepláků.

„Co se stalo s tvým plánem svádění? Nebo se cítíš dostatečně mužně, aby ses ke mně přiblížil, jen když kopneš můj meč pod postel, abych na něj nedosáhla?“

Jediným odrazem překonal vzdálenost, která nás dělila. Vyskočila jsem a ve vzduchu ho kopla tak tvrdě, jak jen jsem dokázala. Chodidlem jsem narazila do jeho hrudníku. Bylo to jako kopat do cihlové zdi. Dopadl na provizorní postel. Deka se pod jeho vahou sesula a on spadl dolů do lupí klece, zapuštěné hluboko do podlahy.

Zaklapla jsem její vrchní část. Složitý zámek zacvakal a uzamkl se, posunula jsem silné mříže na místo a uzavřela klec úplně.

Curran roztrhal deku na malé kousky. Jeho tvář vyzařovala čistou zuřivost. Popadl mříže do rukou a zatáhl za ně.

Seděla jsem na podlaze a mnula si nohu. Z úderu mi úplně znecitlivěla. Musím pak Julii poděkovat za ten nápad. Předtím tam totiž dvakrát sama téměř spadla.

Zaprskal a popadl mříže znovu. Musela jsem uznat, že má silnou vůli. Vydržel celých pět vteřin. Pod tím tlakem se sice mříže ohnuly, ale stále zůstávaly na místě. Byly speciálně vyrobené, aby vydržely zuřivost šíleného kožoměnce. Slitina, z níž byla klec vyrobená, v sobě měla dost stříbra, aby jim dokázala spálit kůži. Jakmile se Curran pustil, na dlaních měl šedivé pruhy masa.

Zaklel. „Neudržíš mě tady.“

To bezpochyby ne. Bylo dobře, že jsme ho tam nepotřebovali udržet, ale jen zdržet. Nohu jsem měla stále zchromlou.

Curranovy oči zlatě zaplály. Hlas mu přešel ve zvířecí vrčení. „Odemkni ji.“

Síla jeho pohledu byla tak intenzivní, až jsem si myslela, že mi zastaví srdce. „Ne.“

„Kate! Pusť mě!“

„Ani náhodou.“

„Až se dostanu ven, budeš toho hořce litovat.“

Zamračila jsem se. „Až se dostaneš ven, budu v Aréně Půlnočních her pravděpodobně na nejlepší cestě, aby se ze mne stala mrtvola. Budu litovat spousty věcí, ale tahle není jednou z nich.“

Curran ustoupil od víka klece. Zuřivost se mu z tváře vytratila. Jednoduše ji potlačil, nasadil klidný výraz, jako by se jednalo o masku. Už předtím mě to dokázalo vyděsit a ani tentokrát tomu nebylo jinak.

„Tak dobře,“ usadil se do tureckého sedu na dně klece. „Neutekla jsi, takže si chceš promluvit. Rád bych si teď poslechl tvé vysvětlení.“

„Opravdu, Vaše Veličenstvo? To je fajn, že jste se k tomu uráčil snížit. Pokusím se mluvit v jednoduchých větách a pomalu.“

„Mrháš mým časem. Vím, že mě Jim zradil a ty ho kryješ. Tohle je tvá šance omráčit mě svou genialitou, nebo mě udivit kecy. Další nedostaneš. A až se dostanu z klece ven, nebudu mít na poslouchání náladu.“

„Jim tě nezradil. Uctívá zemi, po které chodíš. Jako všichni ostatní, i když já osobně nechápu proč. Je to jedna z velkých záhad vesmíru. Ale nikdo tě nezradil. Snažili se tě jen šetřit.“

Pověděla jsem mu, co jsem věděla. Neříkal nic. Nepřerušoval mě, jen seděl a naslouchal, navenek bez emocí a chladný.

„Skončila jsi?“ zeptal se, když jsem konečně zmlkla.

„Ano.“

„Takže se jen ujistím, že jsem tě pochopil správně. Můj šéf bezpečnosti vědomě a úmyslně porušil můj první zákon, protože si myslel, že všemu rozumí líp než já. Zatáhl do toho jednoho z mých nejlepších lidí a díky němu tu osobu zbili, téměř zabili a doživotně zohavili. A ještě k tomu mi to neřekl?“

V hlase mu vibroval lví řev.

„Pak tě přesvědčil, abys jeho neposlušnost pomohla ututlat, a společně jste napadli skupinu mytologických zabijáků a ještě přiostřili konflikt mezi nimi a Smečkou, místo abyste situaci uklidnili. A teď on a tři další členové Smečky vědomě a dobrovolně poruší můj zákon znovu, a to před tisícovkami lidí, takže neexistuje absolutně žádná možnost, jak bych to mohl zamést pod koberec, pokud bych vůbec měl nějakou minimální snahu tak učinit. A to nemám. Pochopil jsem správně?“

„No ano. A zní to docela ošklivě, když to říkáš tímhle stylem.“

Naklonil se dozadu a zhluboka se nadechl, aby mohl pomalu vydechnout. Kdyby se teď klec pod náporem jeho vzteku rozpadla, vůbec by mě to nepřekvapilo.

„Currane, ten klenot je nebezpečný. Myslím si, že Roland je Sultán smrti, a pokud mám pravdu, znamená to, že ses stal příliš mocným na to, aby tě mohl dál ignorovat. Bude se snažit vyřadit tě ze hry. Vlčí diamant znamená potíže, pokud se dostane do rukou rákšasům, ale ještě větší problémy způsobí, pokud se dostane do rukou Lidu nebo Řádu. Rákšasové nejsou zrovna chytří. Roland je génius. A hrozbou není jen on. Kdyby se Řád dostal k diamantu, bude se snažit reprodukovat jeho magii a pak jí naočkovat tvoje lidi. Je to klíč ke genocidě vašeho druhu.“

„A ty se o to zajímáš proč?“

„Protože nechci, aby ti někdo ublížil. Nikomu z vás. Má nejlepší kamarádka je šelmočlověk. Okamžitě by do ní dali úlomek. Andrea možná svou zvířecí polovinu nemá ráda, může ji odmítat, ale pokud se k tomu rozhodne, měla by to udělat z vlastní vůle.“

Dostat ze sebe další slova bylo jako vyvalit na horu skálu velkou jako dům. „Měla jsem za tebou přijít. A taky bych to udělala, kdybychom nenašli lék. Každopádně… se omlouvám. Snažila jsem se pomoct přátelům. Moc jich nemám a… měl jsi vidět Dereka. Myslela jsem si, že umírá. Opravdu jsem si dokázala představit, že ho pohřbívám. Musel bys ho zabít, kdyby se z něj stal lupus, a… to by ti ublížilo, to jsem nechtěla,“ otočila jsem se k odchodu. „Julie tě za hodinu vypustí z klece.“

Když jsem opouštěla místnost, neřekl nic. Jen seděl v kleci a oči mu svítily nesmírnou zlobou.

Venku se Julie vynořila z úkrytu mezi budovami a přiběhla ke mně.

„Pán šelem je zamknutý v lupí kleci nahoře. Tady je klíč.“ Podala jsem jí velký, ocelový klíč. „Dej ho do dírky, otoč o devadesát stupňů a uvolni vrchní tyč, ať můžeš vršek odklopit. Curran ví, jak se taková klec otvírá, pomůže ti. Počkej hodinu, než ho pustíš ven. Je to velmi důležité, Julie. Nechoď tam, než ta hodina uplyne, protože jinak tě přemluví, abys klec otevřela. Jasné?“

Přikývla.

„Ve chvíli, kdy to uděláš… pokud tě nechá jít, zavoláš na tohle číslo.“ Podala jsem jí kus papíru. „To je číslo na Tetu Bé. Vysvětli jí, že jsi sama. Někdo tě přijede vyzvednout.“

„Chci jít s tebou.“

„Vím. A omlouvám se, ale tam nemůžeš. Není to hezké místo a je možné, že se odtamtud nevrátím celá,“ objala jsem ji. „Hodinu.“

„Hodinu,“ souhlasila.

Šla jsem pro koně do stáje. Příliš pozdě jsem si uvědomila, že nás Curran našel dřív, než vypršela lhůta tří dnů. No nic. Vážně jsem pochybovala o tom, že se o výhru v sázce přihlásí. Ne po našem posledním setkání. A pokud oba zvládneme nějakým zázrakem tuhle hrůzu přežít, servírovat mu večeři nahá bude nejmenší z mých problémů.

25.

Musela jsem čekat ve vestibulu, zatímco Rene předstírala, že hledá mé jméno na soupisce bojovníků. „Hlupáci,“ poznamenala, jak se probírala stránkami. „To je shrnutí inteligence vašeho týmu, nebo vaší potřeby pobavit?“

„Je to naše motto.“

„Hmm…“ zamumlala a dál předstírala, že se prohrabává formuláři.

„Ráda pokoušíte mou trpělivost, že?“

Počastovala mě jízlivým úsměvem. „Jen odvádím svou práci pořádně. Přesně, jak jste mi řekla.“

A nechala mě čekat ještě o něco déle.

Měla jsem Currana políbit, než jsem odešla. Co jsem vůbec mohla ztratit?

Vždyť to ani nebylo opravdové. To něco mezi mnou a Curranem. Nebylo. Jen jsem se obelhávala. Měla jsem prostě bolestnou potřebu, aby mě někdo miloval, a to mi zamotávalo hlavu. Občas, když jste bytostně toužili po citech, namluvili jste si, že ta druhá osoba je někým jiným, než doopravdy byla. Tuhle hru jsem si už prošla s Crestem a spálila jsem se. Ne, díky. Pro Currana jsem nepředstavovala nic víc než ochotné maso a pocit uspokojení, že vyhrál. Taková byla realita, studená a ošklivá. Nedalo se jí utéct.

Rene sáhla po meči. Otočila jsem se.

Dveřmi prošel tmavovlasý šermíř, kterého jsem potkala při první návštěvě Her se Saimanem. Oblečený byl v té samé šedé kůži, stejném tmavém plášti, jenž ve mně vzbuzoval představu mnicha válečníka. Neztratil nic z pružné elegance. Doprovázeli ho dva muži v identických šatech. První z nich byl blonďatý mladík s dlouhou jizvou na krku. Tmavé oči se kolem dívaly s obezřetností vycvičeného zabijáka. Druhý vypadal starší a houževnatější. Zahleděla jsem se mu do očí. Jeho pohled ve mně vzbudil touhu o krok ucouvnout.

Nick.

Křižák. Řád si cenil spolehlivosti a otevřenosti vůči veřejnosti, ale některé záležitosti byly příliš ohavné a temné i pro rytíře. A když jeden z těch nepříjemných problémů vystrčil ošklivou hlavu, Řád na něj poštval křižáka. Ten odvedl svou práci a jel zase o město dál.

Rudý stalker, jenž zabil mého poručníka, byl právě takovým problémem. Vyžádalo si to Nikovu asistenci. A teď se na mne díval, jako by mě nepoznával. Snažila jsem se ze všech sil o to samé.

Cokoliv měl za lubem, rozhodně pracoval v utajení.

Šermíř si mě všiml. „Potkali jsme se už někdy, madam?“

Hlas měl hluboký a hladivý. Mluvil jako sytý vlk v dobré náladě. Usmála jsem se na něj. „Pokud jsme se setkali, už byste věděl, že žádná dáma nejsem.“

Zúžil oči. „A přesto mi připadáte povědomá. Nemohu se zbavit pocitu, že už jsem vás někdy viděl. Možná kdybychom si mohli promluvit v soukromí…“

„Nemusíte s ním mluvit,“ vložila se do toho Rene. Zbledla. Polkla. Uvědomila jsem si, že je vyděšená. Je vyděšená a neví, jak se s tím vyrovnat.

„Nezapomeňte na naši dohodu. Váš zájem je sice vítaný, ale můžete jen přihlížet. Nic víc. Nejsme vaše tréninkové zařízení. Pokud chcete bojovníky kontaktovat mimo prostor Arény, to už je vaše věc. Ale nepokoušejte se je najímat tady. A zvlášť ne přede mnou.“

„Jste bojovnice, madam?“

A už jsme byli zase u „madam“. „Příležitostně.“

„Je členem týmu a vy zdržujete zpracování její administrativy,“ zpražila Rene šermíře pohledem.

Muž jí pohled oplatil. Rozkaz v jeho očích byl zcela zřejmý. Žena zbledla tak, že téměř splývala s papíry, ale neucukla. Přátelsky se usmál, uklonil se a šel dál. Blondýn a Nick ho následovali.

Rene hleděla na jeho záda s neskrývanou záští.

„Jak se jmenuje?“ zeptala jsem se Rene.

„Bastard,“ zamumlala Rene a prohlížela si papíry. „Nebo si taky nechává říkat Hugh d’Ambray.“

Svět kolem se rozpadl na tisíc kousků.

Hugh d’Ambray. Preceptor Řádu železných psů. Nástupce mého adoptivního otce Vorona a jeho nejlepší žák. Hugh d’Ambray. Rolandův Vojevůdce.

To nemohla být náhoda. Všichni věděli, že se Roland jednoho dne rozhodne rozšířit životní prostor. Momentálně měl pod palcem území, které šikmo protínalo Iowu a Severní Dakotu. Voron mi to jednou vysvětloval. Jednalo se země, jež nikdo jiný nechtěl, takže tam mohl Roland pobývat a v klidu shromažďovat síly, aniž by představoval zvláštní hrozbu a vyžadovalo to invazi ozbrojených sil. Až ve chvíli, kdy bude mít dost vojáků, začne své území rozšiřovat na východ nebo na západ.

Snažila jsem se přemýšlet jako Roland. Vychoval mě přece Voron, krucinál. Měla bych být schopná vžít se do jeho role. Co by tak v Atlantě mohl chtít?

Smečku. Samozřejmě. Během posledního roku se dost rozrostla. Teď šlo o druhou největší organizaci kožoměnců v Severní Americe. Kdybych byla Rolandem, hledala bych způsob, jak ji vyhladit nyní, než kožoměnci ještě víc zesílí. Nepřál si do toho zapojit Lid, své přívržence, jelikož by se jejich činy daly vystopovat zpátky k němu. Ne, místo toho si najal rákšasy. Ti byli hloupí a vyžívali se v krutostech. Chtěl je použít jako kyj, kterým kožoměnce umlátí. Nevyhrají, ale Smečku to oslabí. A Vojevůdce na Hry dohlížel, aby se ujistil, že vše proběhne, jak má.

Hugh d’Ambray mě bude pozorovat, když budu v Jámě bojovat. Mohl by poznat můj styl. Ohlásí to Rolandovi, který si spojí dvě a dvě dohromady a přijde mě hledat.

Dveře byly hned za mnou. Patnáct kroků a vyšla bych z budovy. Stačila by minuta a už bych seděla na koni a odjížděla kamsi do noci. Zmizela bych a nikdy by mě už nikdo nenašel.

Ale taky to znamenalo opustit šest lidí, kteří počítali s tím, že jim budu krýt záda.

Bylo by tak snadné odejít. Vzhlédla jsem.

„Vypadáte, jako by vám právě shořel dům,“ poznamenala Rene.

„Jen se zamýšlím nad faktem, že když vesmír člověka praští do zubů, nenechá ho jen tak spadnout. Ještě ho pro jistotu párkrát kopne do žeber a vyleje mu na hlavu kýbl bláta.“

„Pokud je to jen bláto, tak máte štěstí. Tady, podepište se mi.“ Rene připevnila formulář na psací podložku a podstrčila mi ho. „Tímto souhlasíte, že pořadatelé nenesou zodpovědnost za vaše případné úmrtí v Jámě.“

Podepsala jsem. Během dvou minut už jsem se proplétala chodbami spodního patra v doprovodu zachmuřeného gardisty. Starost se mi usadila u žaludku jako kus ledu. Neměla jsem problém najít správnou místnost, zaslechla jsem totiž Andrein hlas. „Prak?!“

„To je jen řečnický obrat,“ vysvětloval jí Rafael.

Vklouzla jsem do místnosti a spatřila ji před stolem pokrytým nejrůznějšími palnými zbraněmi. Jejími dvěma oblíbenými SIGSauery, několika colty, berettami a Smith & Wessony… měla před sebou dost zbraní, aby dokázala zneschopnit menší armádu. Rafael se na ni díval z lavičky, ve tváři se mu zrcadlila podivná směs úžasu a starosti.

Andrea mě spatřila a zazubila se. „Víš, co si s tím prakem můžou udělat? Strčit si ho do zadku!“

Snažila jsem se, aby to znělo chytře. „Andreo, víš… technicky vzato je prak zbraň určená k boji na delší vzdálenost…“

„Trhni si nohou! Nepůjdu tam s oblázkem a kusem hadříku!“

Rafael vypadal mírně zděšeně.

Přešla jsem pokoj, abych si odložila vybavení do poliček. Dvojité dveře zely dokořán, skrze ně jsem viděla Dereka, jak si čte. Doolittle seděl vedle něj a dával na něj pozor s tak starostlivým pohledem, že by zahanbil i matku kvočnu.

„Dohlíží na mě,“ poznamenal Derek.

„Nedohlížím,“ zabručel Doolittle.

Derek se na mne zadíval.

„Rozhodně ho pozorně sledujete,“ řekla jsem. „Takže jste se nakonec rozhodl jít do toho s námi? Myslela jsem si, že jste nás nazval hlupáky.“

„A on je z nás ten největší…“ zamumlal Derek.

Doolittle ze sebe vydal dlouhý, naštvaný zvuk podobný bručení medvěda, až na to, že medvěd obvykle neměl metr na výšku.

„Jezevec!“ usmála jsem se. Sedělo to na něj.

Derek obrátil oči v sloup. „Co, ty jsi na to přišla až teď? To jeho pižmo bys měla být schopná vycítit i ty…“

„To bylo naprosto zbytečné,“ zavrtěl Doolittle hlavou. „Nevděčný lumpe.“

Z neobsazeného místa jsem stáhla deku a polštář a odešla s nimi k prázdnému rohu.

„Co je tak špatného na posteli?“ zeptal se Derek.

„Jen se mi nespí dobře s ostatními,“ upravila jsem si lůžko na zemi. „Ne, beru to zpátky. Spím dobře. Občas se mi ale stane, že se vzbudím a někdo má můj meč zabořený do břicha. Samozřejmě, pokud by šlo o tebe, pravděpodobně bych se obrátila na druhý bok a spala dál.“

Jim vešel do místnosti, přešel k postelím. Napnul se a pak vyskočil na horní patro jedné z nich, odkud měl skvělý výhled na celou místnost.

„Kde je Dali?“ zeptala jsem se.

„Ve vyhřívané lázni,“ pokrčil Jim rameny, tvář zkřivenou ve znechuceném kočičím výrazu. „Jedna sousedí se šatnami. Pokud někde najde čůrek tekoucí vody, musí se v něm vycachtat. Tygři.“

„Nevěděla jsem, že jaguárům voda vadí.“ Už jsem ho viděla předtím plavat. Vypadal, že si to užívá.

„Plavání mi nevadí, pokud jsou ve vodě ryby nebo žáby.“

Jaguáří logika, co dodat. „Dorazili všichni?“

„Až na toho úchyla.“

Jak znám Saimana, musel si najmout extra výpomoc, aby unesl všechno své oblečení.

Dali vstoupila do místnosti, cudně zabalená do ručníku, který samozřejmě okamžitě upustila, aby na mne mohla zamávat, a začala se oblékat.

Derek zvedl hlavu, najednou byl ostražitý. „Někdo se blíží. Několik lidí.“

Ve dveřích se objevila Rene. „Váš sponzor se omlouvá. Vypadá to, že původní Kámen se k vám nepřidá, ale Durand za něj poslal náhradu,“ ustoupila o krok do strany. „Tady dovnitř k nim.“

Do místnosti vstoupila povědomá postava. Nohy mi přirostly k podlaze.

„Chovejte se slušně,“ poznamenala Rene na rozloučenou a odešla.

Na ubikaci se sneslo mrtvolné ticho. Nikdo se ani nepohnul.

„Výborně,“ odtušil Curran. „Promluvíme si.“

Popadl Rafaela za paži a stáhl ho z lavičky, jako by hyenodlak nevážil víc než den staré koťátko. Druhou rukou hrábl po Dali, oba je odtáhl do ložnice a zavřel za sebou.

* * *

Andrea seděla na lavičce čelem ke dveřím. SIG-Sauery měla položené vedle sebe, na tváři se jí usadil chmurný výraz.

„Jestli Rafaela zraní, zastřelím ho. To jen tak pro informaci.“

„Změnila jsi ohledně Rafaela názor?“

„Ještě se pořád rozhoduju,“ informovala mě. „Ale nenechám se o možnost volby obrat tím, že ho Pán šelem zmrzačí.“

„Zamiř mu na koule,“ poradila jsem jí a odešla.

Prošla jsem chodbou až ke Zlaté bráně. Obrovský sál Arény byl naprosto prázdný. Nic než písek a moje maličkost.

Přešla jsem betonovou podlahu až k vratům v plotě a vstoupila do Jámy. Písek tam tiše ležel. V mých snech ho vždycky skrápěla krev, ale teď a tady byl čistý a žlutavý. Podřepla jsem, nabrala ho plnou hrst a nechala ho unikat mezi prsty. Zvláštní, jak chladný byl.

Zrnka písku se snášela k zemi lehce jako pírka. Zalila mne vlna vzpomínek. Žár. Pachuť krve v ústech. Obnažené maso v rozseknuté ráně jasně červené. Mrtvé oči hledící slepě k obloze. Oslepující slunce. Řev davu. Bolest. Levé rameno od kousnutí jaguárodlakem, bok zraněný kopím, pravé lýtko jako břitva ostrým ocasem rychlého plazího stvoření, pro něž jsem neměla pojmenování…

„Jako setkání se starým přítelem, non?“

Otočila jsem se, abych se setkala s pohledem staršího muže, který mě pozoroval skrze drátěná oka plotu. Širokou tvář mu rozrývaly hluboké vrásky, jeho kůže připomínala spíše useň, ošlehaná a opálená do tmava dlouhými roky strávenými pod paprsky slunce. Černé vlasy, na zátylku stažené do ohonu, měl mírně prokvetlé stříbrem. Vypadal povědomě.

„Přítel by to byl jen stěží,“ pověděla jsem mu.

Z Půlnoční brány se vynořil Mart. Tiše jako stín přešel v tmavém úboru betonovou podlahu, pak vyskočil do vzduchu a zdánlivě bez námahy přistál na plotě. Muž si ho vůbec nevšiml.

„Už jsi tady někdy bojovala?“ Hlas měl poznamenaný lehkým francouzským přízvukem. Zavrtěla jsem hlavou.

„A kde tedy?“

Lepší otázka by zněla, kde ne? Rozhodla jsem se pro vůbec první místo. „Hoyo de Sangre. Velmi dávno.“

Mart mě sledoval. Rozhodně se jednalo o dravčí pohled, ale v jeho výrazu byl náznak něčeho jiného, znepokojujícího a snad i toužebného.

„Ach,“ přikývl muž. „Příšerné místo. Ale neměj strach. Písek je všude stejný.“

Usmála jsem se. „Tady ho mají studený.“

Znovu přikývl. „To je pravda. Ale na tom nesejde. Až je uslyšíš hlučet,“ zadíval se na prázdná sedadla, „všechno se ti vrátí. Jak dávno to je?“

„Dvanáct let.“

Obočí mu vylétlo vzhůru. „Dvanáct? To jistě ne. Na to jsi příliš mladá a krásná…“ Hlas se mu zadrhl. „Mon Dieu, je me souviens de toi. Petite Tueuse (Bože můj, vzpomínám si na tebe. Malá vražedkyně… (pozn. překl.).)…“

O krok ustoupil, jako by se plot mezi námi rozžhavil do ruda, a spěšně odešel.

Zadívala jsem se na Marta. „Hej, Zlatovlásko. Kde máš potetovaného kámoše? Máme tu spolu rande.“

Jen mě pozoroval.

„Nejsi zrovna sdílný typ, že?“ Vytáhla jsem Zabíječ a nechala čepel projet mezi konečky prstů. Upřeně pozoroval mou zbraň.

Plot byl příliš vysoký. I kdybych se rozběhla, nedokážu vyskočit dost vysoko, abych mohla zasadit dobrý úder.

„Snažíš se vyděsit konkurenci?“

Vyskočila jsem asi dvacet centimetrů nahoru a půl metru do strany, pryč od toho hlasu, a uviděla Currana, jak stojí u plotu.

Hodit po něm hrst písku by ten nepříjemný fakt jen podtrhlo. Neslyšela jsem ho přicházet. Žádný člověk jeho velikosti by se neměl pohybovat potichu, ale on se dokázal krást kolem jako duch. Jak dlouho tam stál, jsem mohla jen odhadovat.

„To tě děsím, nebo jsi prostě tak lekavá?“

Zamračila jsem se na něj. „Nebo mě možná odpuzuje zvuk tvého hlasu. Instinktivní reakce.“

„A on tvé instinkty nespouští?“

Mart se usmál.

„On a já máme dostaveníčko na písku. Do té doby s ním nemusím dělat nic.“

Curran si zkoumavě prohlížel Martovu tvář. „Nemůžu se rozhodnout, jestli tě chce zabít, nebo ojet.“

„To ráda rozhodnu za něj.“

Curran se po mně ohlédl. „Proč vždycky přitahuješ takové úchyly?“

„To mi pověz ty sám.“ Ha! Naběhl si, a jak. Přímý zásah.

Mart seskočil z plotu a zmizel v útrobách Půlnoční brány.

Zamířila jsem na opačnou stranu, ke Zlaté. Curran udělal několik spěšných kroků a otevřel mi vrátka v plotu. Zastavila jsem se. To bylo trochu nečekané. Muži mi obvykle dveře neotevírají.

„Co se děje?“

„Snažím se rozhodnout, jestli jde o past, nebo ne.“

„Vypadni odtamtud,“ zavrčel.

„Nebo po mně skočíš?“

„Chceš, abych po tobě skočil?“

Moudře jsem se rozhodla o té otázce nepřemýšlet. Mohla bych dojít k dost děsivé odpovědi.

Prošla jsem vrátky. Zavřel je za mnou, dohnal mě a srovnal se mnou krok.

„Přišli jsme o práci? Donutil jsi je sbalit se a vrátit domů?“

„Ty jsi rozhodně bez práce. A ne. Budu bojovat s tebou.“

Zastavila jsem se a zadívala se na něj.

„S námi? V Jámě?“

„Ano. Nejsem ti dost dobrý? Měla bys tam radši Saimana?“

Hmm, Pán šelem, Zabiják bohů, versus hysterický ledový obr. Dalo se to vůbec považovat za férový výběr?

„Ale co Andorf a první zákon?“

„Co s Andorfem?“ zeptal se.

„Opravdu jsi ho zabil, když ti bylo patnáct?“ vyhrkla jsem, než jsem se stačila zastavit.

„Ano.“

Na to mě nenapadla žádná vtipná odpověď. Zabočili jsme za roh a na druhém konci chodby jsem uviděla Cesareho.

Zastavila jsem se. Chtěla jsem ho tak strašně vidět mrtvého, že jsem skoro cítila jeho krev na rtech. Curran se na mě zadíval.

„Dohlížel na Derekovo mučení,“ pověděla jsem mu tiše.

Oči se mu zalily zlatem.

Kdybychom na něj zaútočili teď, diskvalifikovali by nás. Ale oba jsme ho chtěli dostat. Tak strašně, strašně moc.

Cesare se otočil, uviděl nás a škobrtl na rovné podlaze. Na okamžik ztuhl, podobný srně, na kterou zasvítila přední světla náklaďáku, a pak vklouzl do jakési místnosti.

Otočila jsem se a zamířila zpátky do našich ubikací. Curran mě nenásledoval.

* * *

Andrea mě přivítala zamáváním ruky. Seděla na lavičce, před sebou měla na bílém ručníku rozložené roztodivné mechanické součástky, z nichž se bezpochyby dala složit smrtící palná zbraň. Posadila jsem se vedle ní.

„Kde jsou všichni?“

„Schovávají se,“ odtušila. „Až na Doolittla. Toho z povinného seřvání vynechali, protože ho sem unesli. Teď spí, jako by ho nic jiného nezajímalo. Skrze dveře se mi podařilo zaslechnout spoustu zajímavých věcí.“

„Sem s nimi.“

Střelila po mně potutelným pohledem. „Nejdřív jsem měla možnost vyslechnout Jimovu řeč na téma ‚je to všechno moje chyba, všechno jsem to spáchal sám‘. Pak skoro do puntíku to samé zopakoval Derek. Curran jim slíbil, že pokud si další člověk bude chtít hrát na mučedníka, tak ho z něj opravdu udělá. Takže když se dostal ke slovu Rafael, měl velmi uvrčený proslov, že je tady kvůli vyrovnání krevního dluhu. Má právo požadovat odškodnění za zranění způsobené příteli boud. Že je to obsažené v zatraceném zákoníku Smečky, strana ta a ta. A jestli s tím má Curran problém, tak můžou jít ven a vyřešit to ručně. Bylo to strašně dramatické a taky ohromně směšné. Vyloženě jsem to žrala.“

Opravdu jsem si dokázala představit, jak tam Curran sedí, ruku položenou na čele nad zavřenýma očima, a tiše hrdelně bručí.

„Pak mu Dali pověděla, že je unavená a znechucená z toho, že s ní každý jedná, jako by byla z porcelánu. Chce krev a nakopat pár zadků.“

No a to ho dozajista dodělalo úplně. „Co na to řekl?“

„Asi tak minutu neříkal vůbec nic a pak je všechny seřval na tři doby. Pověděl Derekovi, že si nezodpovědně zahrával s Liviiným životem, a když už chce někoho zachraňovat, alespoň by si měl vymyslet uskutečnitelný plán místo toho, aby jednal podle mizerně promyšlené, svinské hrůzy, která se mu vymstila, porušovala snad každý zákon Smečky a ještě k tomu si kvůli tomu nechal rozbít obličej. Pověděl Dali, že pokud chce, aby ji někdo bral vážně, musí konečně přijmout zodpovědnost za své jednání místo toho, aby předstírala, že je slabá a bezmocná pokaždé, když se dostane do potíží, což rozhodně není způsob, jak prokázat vlastní houževnatost. Očividně si nemyslel, že je její chování roztomilé, když jí bylo patnáct, a rozhodně jí ho nebude tolerovat, když je jí dvacet osm.“

Nedokázala jsem se ovládnout a začala se smát.

„Pověděl Rafaelovi, že dluh krve převažuje důležitostí nad právem Smečky pouze v případě vraždy nebo život ohrožujícího zranění, a odchoval mu stránku a číslo odstavce klanového zákoníku, kde to bylo zmíněno. Pak mu oznámil, že lehkomyslné výzvy adresované alfovi také porušují zákony, jsou stíhatelné a mohou vyústit ve vyloučení ze Smečky. Setřel je naprosto úžasným způsobem. Nezbyla na nich nitka suchá, když s nimi skončil.“

Andrea začala zacvakávat součástky pistole dohromady. „Pak je všechny tři i sebe odsoudil k osmi týdnům tvrdé práce, kdy budou rozšiřovat severní křídlo Pevnosti, a nakonec je propustil. Vyběhli odtamtud, jako by jim za patami hořelo.“

„Odsoudil i sebe?“

„Očividně porušil zákony Smečky, když se rozhodl téhle hlouposti zúčastnit.“

No, tomu říkám Pán šelem. „A co Jim?“

„Ten dostal speciální kartáč až po tom, co Curran všechny ostatní propustil. Jednalo se o velmi tichou a zatraceně naštvanou konverzaci a většinu z ní jsem bohužel neslyšela. Ale stačila jsem zachytit alespoň konec. Dostal tři měsíce na stavbě Pevnosti. A k tomu všemu, jakmile Jim otevřel dveře a chtěl odejít, mu Curran velmi neformálním tónem oznámil, že pokud se hodlá pouštět do bojů s jeho budoucí družkou, tak klidně, ale měl by myslet na to, že ho Curran nepřijde zachránit, až Jimovi zmaluješ prdel do modra. Měla jsi vidět jeho obličej.“

„Jeho co?“

„Jeho družkou. D-R-U-Ž-K-O-U.“

Zaklela jsem.

Andrea se zazubila. „Myslela jsem si, že ti to zvedne náladu. A teď tady s ním budeš muset tři dny zůstat a budete bojovat bok po boku v Aréně. To je tak romantické. Skoro jako líbánky.“

Výjimečné sebeovládání mi opět přišlo vhod. Neuškrtila jsem ji na místě.

Rafael si vybral právě ten okamžik, aby vstoupil do místnosti. „Zápas se Smrtonoši by měl za okamžik začít. Mám ti od Currana vyřídit, že se ho zúčastní ten tvůj slizoun.“

26.

Řada sedadel, jež před hodinou zela prázdnotou, byla teď obsazená do posledního místa. Když žili vlastní životy, byli diváci samostatnými individualitami, ale tady jako by se jejich vědomí slilo do jediné entity. V hlučnou, zuřivou a nadšenou bestii s tisíci hrdly. Noc byla ještě mladá, takže se tisícihlavá nestvůra zatím nenudila, stále byla vrtkavá a lačnila po krvi.

Někdo, nejspíš Jim nebo Derek, našel úzké obslužné schodiště, které spojovalo druhé a třetí patro. Bylo zasunuté hluboko ve zdi vedle Zlaté brány, skryté ve stínech, pro dav soustředící se na jasně osvětlenou bránu a Jámu bylo v podstatě neviditelné.

Protáhla jsem se skrze dveře za Rafaelem a Andreou, kteří seděli hezky vedle sebe. Byli tam všichni až na Doolittla. Sedla jsem si na horní schůdek, beton mě pod zadkem zastudil.

Smrtonoši tentokrát nechali bojovat pouze dva své proti týmu čtyř protivníků. Jedním z dvojice byl Mart. Doplňovala ho žena. Menší, ladných křivek, smyslná. Na záda jí spadal vodopád tmavých vlasů. Byla tak podobná Olivii, že mohla být její sestrou. Derek ji uviděl a ztuhnul.

Naproti nim stáli jejich čtyři rivalové. Obrovský muž zjevně asijského původu, pevně stavěný a tvrdý jako skála. Jistě jejich Kámen. Za ním stál Prak, štíhlý lučištník s tmavou kůží, ozbrojený nejen lukem, ale i opaskem plným nožů a šipek. Z písku před ním trčelo do vzduchu nejméně třicet šípů, čekaly jen, až je popadne. Nalevo stál jejich Mistr meče. Bílý, plavovlasý mladík, jenž byl o sobě očividně přesvědčený, že je Japonec. Na sobě měl tradiční tmavomodré kimono a světlejší modré volné kalhoty hakama zakryté skládanou sukní. V ruce držel katanu. Žádné překvapení. Poslední člen týmu byla žena, podle její pozice vzadu šlo o mága. Rozumná volba, pokud bral člověk v úvahu, že magická vlna zalévá svět.

Zazněl gong.

Lučistník vypálil. Šíp prořízl vzduch a neškodně padl do písku, protože mu Mart, podobný rozmazané šmouze, prostě a jednoduše uhnul. Střelec znovu s nepřirozenou rychlostí natáhl luk a vystřelil. Mart stále uhýbal. Nalevo, napravo, nalevo. Meč držel pořád pasivně u boku. Mysleli si, že ho dostatečně zaměstnávají. Kruci, to ani náhodou.

Kámen postoupil dopředu, pohyboval se překvapivě lehce. Za ním začala kouzelnice odříkávat komplikované zaklínadlo, mávala přitom rukama ve vzduchu.

Mistr meče zaútočil na Smrtonošku.

Naklonila se dozadu, paže se jí rozlétly do stran. Pták, jenž hodlá uletět. Mart se ani nepohnul, aby jí pomohl.

Tři metry od ní se šermíř napřáhl zbraní. Příliš brzy…

Ženě poklesla čelist a vykloubila se. Magie mi tvrdě a horce zaútočila na smysly. Smrtonoška se napjala a vyzvrátila ze sebe tmavý mrak přímo do obličeje protivníka. Zakolísal, přerušil útok uprostřed kroku. Jámou se rozlehlo slabé bzučení.

„Včely?“ tipla jsem si.

„Vosy,“ opravil mě Derek.

Mistr meče se zatočil na místě a zaječel.

Mart se rozběhl po písku. Šípy dokázaly jen zachytávat jeho stín, držel se před nimi. Meč vrazil Kameni přímo do břicha. Muž se sesul k zemi.

Roj útočící na šermíře se rozpojil. Nové hejno vos zamířilo k lučištníkovi jako tmavé laso. Dal se na útěk.

Jak se Kámen kácel k zemi, kouzelnice trhla rukama. Z prstů jí vyšlehl ohnivý trychtýř, kroutil se jako horizontální tornádo. Mart vyskočil vzhůru. Švihla ohněm jeho směrem, ale příliš pomalu. Dopadl na ni, tvrdě ji kopnul ze strany do krku. Síla úderu ji odhodila na zem, ale ještě předtím jsem stačila zahlédnout, jak se její krk zkroutil v nepřirozeném úhlu.

„Zlomil jí vaz,“ odtušila Andrea.

Roj dohnal lučištníka. Zabočil doleva a naběhl Martovi přímo na meč. Ten ho odpravil dvěma krátkými, přesnými seky. Pak volným krokem přešel k šermíři, který stále kvičel jako zaříznuté prase. Smrtonoš se dlouhou chvíli na zmítajícího se muže díval, jako by ho to udivovalo, a pak ukončil jeho trápení jediným sekem. Vosy zmizely. Hlava Mistra meče se skutálela na písek.

Dav řval nadšením.

Kožoměnci vedle mne ze sebe nevydali ani hlásku.

* * *

„Takže takhle to tady funguje,“ odtušil Jim tiše, zatímco uklízecí četa nakládala těla na nosítka a prosívala písek při hledání zatoulaných částí těl. „Celkově si tým musí projít čtyřmi zápasy. První, kvalifikační utkání, pak druhé a třetí kolo a finálový zápas. Jedině při posledním bojují všichni členové týmu. U ostatních si můžeme vybrat. Do boje můžeme pustit jednoho až čtyři členy. Pokud necháme bojovat čtyři a ztratíme je, automaticky nás diskvalifikují jako ‚neschopné dál pokračovat‘.“

Odmlčel se, nechal nás informace strávit. Očividně měl předtím plné ruce práce s jejich získáváním. Dokonce s sebou přitáhl i psací podložku s klipsou, přidržující žlutý linkovaný blok, jako by opravdu dělal trenéra sportovnímu týmu.

„I přes tohle pravidlo většina týmů nechává bojovat čtyři hráče. Poslat tam jen tři je riskantní.“ Zadíval se ze schůdků dolů na Currana.

Ten jen pokrčil rameny. „Je to tvá hra.“

Takže Jim stále zůstal Stratégem. To bylo od Jeho Veličenstva velmi šlechetné.

„Rozdělíme se do dvou týmů,“ oznámil nám Jim. „Po třech a po čtyřech.“

Zatím to ušlo.

„Tím zmenšíme riziko, že nás eliminují, a dovolí nám to mezi boji odpočívat.“

Znělo to naprosto logicky.

„Rafael, Andrea, Derek a já budeme v první skupině, Curran, Kate a Dali v druhé.“

A je to tady. „Ty chceš, abych bojovala s ním? Ve stejném týmu?!“

„Ano.“

Náhle jsem pocítila neovladatelnou chuť s křikem odtamtud utéct. „Proč?“

„Derek, Rafael a já máme podobný styl boje. Pohybujeme se po ploše. Andrea je střelec s různým dosahem. Navíc zvládá střílet a pohybovat se najednou. To Dali neumí,“ odtušil Jim.

„Specializuju se na šodó magii,“ informovala nás Dali. „Mohu sesílat kletby za pomoci kaligrafie. Musím kletbu napsat na kus papíru a při tom se nemůžu pohybovat. Jedna šmouha vedle a mohla bych nás všechny pozabíjet.“

No prima.

„Ale nemějte strach,“ zamávala Dali rukama. „Aby zaúčinkovala, je nutné napsat ji velmi precizně, takže ve většině případů kletby ani nezafungují.“

Čím dál lepší.

„Rafael a já nejsme moc dobří bojovníci, pokud se jedná o obranu,“ pokračoval Jim. „A Derek ještě není zcela při síle. Musím Dali schovat za Currana, protože je nejsilnější obrannou figurou, kterou máme ve hře. Bude ale potřebovat silnou útočnou podporu… a ty jsi nejútočnější bojovník, kterého máme.“

Bůh ví, proč mi to neznělo jako kompliment.

„Navíc jsme my tři podstoupili podobný trénink,“ argumentoval Jim. „Víme, co můžeme jeden od druhého očekávat, a bude se nám dobře spolupracovat jako týmu.“

Nemyslel si, že bych dokázala fungovat v týmu. No budiž.

„Skupina číslo dvě se zúčastní kvalifikačního zápasu a třetího kola. Kvalifikační kolo by vám nemělo dělat větší potíže a bojovníci ve třetím kole by už měli být unavenější. Skupina číslo jedna se postará o druhé utkání. Ve finálovém zápase budeme bojovat společně.“

Jim otočil stránku v bloku. „Dnes odpoledne půjdete proti Rudým démonům. Z toho, co jsem měl možnost zaslechnout, nechají soutěžit bizonodlaka, šermíře a nějakou podivnou bytost jako mága. Při boji budete mít k dispozici magii. Pořadatelé se snaží plánovat jednotlivé zápasy během vln, protože s magií je to větší podívaná. Snažte se vypadat neohrabaně a neschopně. Čím slaběji budete působit, tím víc nás protivníci budou podceňovat a tím lehčí to pro nás později bude. Žádné drápy, můj pane. Kate, žádnou magii. Potřebujete sice vyhrát, ale zařiďte, aby to vypadalo, že jste to zvládli jen o vlásek.“

Znovu se zadíval do poznámek a řekl: „Teď k zákonu o zabíjení… v Jámě neplatí.“

Na to Curran neřekl nic. Jim právě dal kožoměncům povolení, že mohou zabíjet, aniž by se museli později zodpovídat. A Curranovo mlčení ho jen podpořilo. Ještě že tak. Gladiátoři umírali. Taková byla skutečnost. My tady museli být. Zbytek se přihlásil dobrovolně. A kdyby dostal jakýkoliv soupeřící tým šanci, zabil by nás bez mrknutí oka.

* * *

Písek mi křupal pod nohama. Téměř jsem cítila jeho chuť na jazyku. Vzpomínky mě zalily vlnou nesnesitelného horka a slunečních paprsků. Setřásla jsem je a rozhlédla se po Jámě.

Na opačném konci na nás čekali tři protivníci. Šermíř s jedenapůlručním mečem v ruce. Bizonodlak pokrytý tmavohnědou srstí. Byl obrovský, tyčil se do výšky i do šířky, ramena měl pokrytá tvrdými vyrýsovanými svaly, jeho hrudník připomínal sud. Vypadal rozzuřeně. Měl na sobě kroužkovou košili, ale žádné kalhoty. Místo chodidel mu nohy končily černými kopyty. Hustá hříva tuhé srsti mu spadala vzadu po krku. V obličeji se mu míchaly rysy býka a člověka, ale zatímco u minotaura prvky dávaly dohromady jednolitý celek, u dlaka se spíš jednalo o směsku neharmonických částí.

Za nimi se vzadu tyčilo stvoření patřící spíše do nočních můr. Spodní část těla mělo hadí, tmavohnědou, s krémovými spirálami šupin. Kolem podbřišku se šupiny tak zjemnily a zmenšily, že se na slunci třpytily. Těsně obepínaly lidskou horní část s párem drobných ňader a obličejem, jenž by se hodil spíše k patnáctileté holčičce. Stvoření nás pozorovalo smaragdovýma očima. Lebku mělo holou až na kapuci kůže, jež se jí od vršku hlavy rozšiřovala podobně jako u kobry královské.

Lamie. Skvělé.

Něžně se kolébala, jako by naslouchala hudbě, již mohla slyšet jen ona. Vyzařovala z ní magie, prastará a studená jako led. Dotkla se písku a převalovala ho v nadýchaných křivkách, aby hladil její šupiny, a pak ho nechala vklouznout opět do Jámy.

Za mnou se chvěla Dali. Stála na písku s psací podložkou, inkoustovým perem a kusem jemného rýžového papíru nařezaného na třícentimetrové kousky.

Měřila jsem si pohledem šermíře. Vypadal slabě a neohrabaně. Toho bych zvládnout mohla.

Dav nad námi vyčkával. Tlumené konverzace, pokašlávání a zvuk tisíců dýchajících lidí se sléval do monotónního šumu. Přejížděla jsem pohledem po sedátcích a všimla si Saimana na balkóně. Po jeho levici seděla Teta Bé, křeslo po jeho pravici okupoval Mahon, medvěd z Atlanty a smečkový Popravčí. Seděl mezi alfou boud a hlavou klanu Velkých šelem. Nebylo divu, že Saiman přenechal Curranovi své místo.

Za Tetou Bé jsem zahlédla povědomou světlou hlavu. To nebylo možné! Plavá hlava se pohnula a odhalila Juliin obličej. Ale ano, bylo to možné.

„Ty jsi podplatil moje děcko!“

„Uzavřeli jsme obchodní dohodu,“ odtušil. „Chtěla tě vidět bojovat a já se potřeboval dozvědět, kdy, kde a jak se dostanete do Her.“

Julie mi věnovala velký nervózní úsměv a zamávala mi.

Jen počkej, až se odsud dostanu, vyslovila jsem jejím směrem bezhlesně. Budeme mít menší přednášku ohledně poslouchání rozkazů.

„Nevidím, v čem je problém.“ Curran zatlačil ramena dozadu a protáhl se, lehce se rozehříval. Kradmo jsem se zadívala jeho směrem. Rozhodl se bojovat v džínách a starém, černém triku, jemuž utrhal rukávy. Pravděpodobně v něm i posiloval.

Bicepsy měl vyrýsované, svaly vypracované nespočetnými hodinami cvičení. Nebyl ani příliš štíhlý, ani moc podsaditý. Jedním slovem dokonalost. To, že jsem ho líbala, mě možná usvědčovalo z katastroficky selhávající soudnosti, ale aspoň nikdo nemohl zpochybnit můj vkus na chlapy. Trik tkvěl v tom znovu ho nepolíbit. Jednou mohlo jít o náhodu, ale dvakrát… to už si člověk koledoval o potíže.

„Říkals něco?“ zdvihla jsem jeho směrem obočí. Nonšalance. Nejlepší způsob, jak zamaskovat slinu na bradě. Bizonodlak i šermíř vypadali připravení v každém okamžiku zaútočit. Svaly na nohou se jim napínaly, váhu měli přenesenou lehce na špičkách. Očividně si byli jistí, že počkáme, až k nám doběhnou, a nepohneme se.

Curran jejich nohy sledoval také. Museli čekat na nějaký druh odvedení pozornosti, který jim měla poskytnout lamie. Seděla tam zakuklená v magii, udržovala ji oběma rukama, jelikož se jí moc snažila uniknout mezi prsty, osvobodit se.

„Říkal jsem, že vím, proč máš strach tady se mnou bojovat.“

„A proč bych ho měla mít?“ Jestli se znovu protáhne, budu muset přijmout mimořádná opatření. Možná bych po něm mohla kopnout trochu písku nebo tak. Když si vytíráte písek z očí, jen těžko můžete vypadat svůdně.

„Chceš mě.“

No páni.

„Nedokážeš odolat mému rafinovanému šarmu, takže se bojíš, že se něčím ztrapníš a budeš vypadat hloupě.“

„Víš co? Radši na mě nemluv.“

Zazněl gong.

Zalily mě vzpomínky. Horko, písek, strach.

Lamiina magie vystřelila kupředu jako útočící kobra. Vyskočila jsem do vzduchu a trochu stranou. Přesně včas, abych se vyhnula jámě v písku, jež se otevřela v místě, kde jsem ještě před okamžikem stála.

Mistr meče se na mne nalepil jako máslo na chleba. Zaútočil a udeřil klasicky čítankovým úderem plným zloby, mocným šikmým sekem vedeným zprava a dolů. Uskočila jsem dozadu, jeho čepel hvízdla kolem mne. Popadla jsem ho za koženou vestu a čelem ho praštila do obličeje.

Tady to máte. Neohrabanost hadra.

Rudá krev mi zalila obličej. Šermíř obrátil oči v sloup a padl k zemi.

To nebylo dobré.

Otočila jsem se právě včas, abych spatřila, jak bizonodlak dorazil ke Curranovi. Pár okamžiků mu zabralo, než nabral rychlost, ale jak se k němu teď řítil, obrovský, rozložitý a frkal přitom zdeformovaným nosem, zdál se nezastavitelný.

Curran sledoval, jak se blíží, s lehce znuděným výrazem. V poslední chvíli ustoupil do strany a nastavil mu nohu. Kožoměnec zakopl a Curran mu pomohl k zemi nepříliš něžným strčením do zátylku. Bizonodlak se rozplácl na písku, zhroutil se jako padající mrakodrap. Jednou se otřásl a pak zůstal nehybně ležet, krk ohnutý v nepřirozeném úhlu.

Musel si ho tím pádem zlomit. Hrudník se mu ale stále zvedal a klesal. Alespoň že nezemřel.

Curran na něj poněkud zmateně hleděl.

Dali za námi ostře vyštěkla jakýsi rozkaz v jazyce, jemuž jsem nerozuměla, a vyhodila kus rýžového papíru do vzduchu. Tiše to luplo a papír zmizel.

S očekáváním jsme se zahleděli na lamii. Nic. Mávala rukama, očividně sbírala magii, aby mohla provést další ošklivé kouzlo.

Hm, takže Dali to tentokrát nevyšlo.

Nad lamiinou hlavou zaplála jasně fialová jiskra. Rozrostla se do zářivě rudých čelistí s démonickými zuby, připomínajícími jehly. Čelisti se zakously do lamie. Do krku, loktů a pasu. A pak zmizely. Ozvalo se hlasité křupnutí a lamie se zkroutila. Hlava jí padla na záda, jak se jí přetočil krk, kosti v loktech jí vylezly skrze kůži ven, zhroutila se na stranu jako kytka se zlomeným stonkem.

Pomalu jsem se otočila a s rozšířenýma očima se zadívala na Dali. Tajen pokrčila rameny. „Předpokládám, že to zafungovalo. No a?“

Dav začal šílet.

* * *

Jim na nás čekal u Zlaté brány s vyceněnými zuby. „Co se stalo s ‚vyhrát jen o vlásek‘?“

„Říkal jsi neohrabaně. Hele, ani jsem nepoužila meč, praštila jsem ho hlavou jako kretén.“

„Chlap s mečem tě napadl a tys ho odzbrojila a poslala v bezvědomí k zemi za méně než dvě vteřiny.“ Otočil se ke Curranovi.

Pán šelem pokrčil rameny. „Není moje vina, že neuměl padat.“

Jim přejel pohledem z Currana k Dali. „Co to sakra bylo?“

„Karmínové čelisti smrti.“

„A kdy jsi mi plánovala dát vědět, že dokážeš způsobit, aby se lidem obracely lokty na druhou stranu?“

„Říkala jsem ti, že sesílám kletby.“

„Říkala jsi, že nefungují!“

„Ne, řekla jsem, že nezafungují vždycky. A tahle se očividně povedla.“ Dali nakrčila čelo. „Stejně jsem ještě neměla možnost použít je proti živým protivníkům. Byla to nehoda.“

Jim se na nás chvíli díval, pak zlomil v rukou psací podložku, otočil se na patě a rozvážně odkráčel.

„Myslím, že jsme zranili jeho city,“ poznamenala Dali, chvíli sledovala Jimova vzdalující se záda, pak si povzdechla a vydala se za ním.

Curran se na mě zadíval. „Co jsem krucinál měl dělat? Chytit bizona do náruče, když se hroutil k zemi?“

* * *

Zpátky v našich ubikacích jsem popadla náhradní oblečení a šla se vysprchovat. Když jsem se vrátila, Rudá garda nám zrovna servírovala večeři. Dušené hovězí s čerstvým chlebem. Rafael hned po večeři kamsi zmizel a zbytek kožoměnců mě pozval na partičku pokeru.

Totálně mě roznesli v zubech. Očividně ve mně dokázali číst jako v otevřené knize. Slyšeli tep mého srdce, nosem vycítili změny v mém potu, počítali, kolikrát jsem mrkla, a věděli, jaké karty dostanu, dřív než jsem se na ně podívala. Kdyby šlo o svlíkací poker, obrali by mě i o kůži. Konečně jsem to vzdala a odebrala se ke své posteli. Číst si jednu z Doolittlových brožovaných knih, jelikož pan doktor měl zrovna plno práce. Vyklubal se z něj vášnivý karbaník. Čas od času jsem se na ně zadívala. Šest kožoměnců tam sedělo jako sochy s naprosto kamennými tvářemi. Téměř nepostřehnutelně rychle zvedali karty, aby se na ně mohli krátce zadívat. Připadalo mi divné usínat s někým jiným v místnosti, ale v jejich absolutní nehybnosti se skrývalo cosi hypnotického, protože mě to ke spánku opravdu ukolébalo.

Snila jsem o tom, že jsme s Curranem zabili dinosaura a pak si to spolu rozdali v blátě.

* * *

Kolem deváté jsme se já, Curran a Dali vydali ke Zlaté bráně, abychom přihlíželi, jak se Andrea, Rafael, Jim a Derek utkají se Zabijáky.

Magická vlna zalévala svět. Andrea se na mne zazubila, jak procházela kolem. Ve stehenních pouzdrech nesla své dva oblíbené SIGSauery a v rukou držela kuši. Když byla magie u moci, její pistole nebudou fungovat, ale asi chtěla být připravená, kdyby najednou došlo ke změně situace.

Jim a Derek s sebou nenesli nic, odění byli v totožných šedých teplákových soupravách. Rafael nesl dva taktické nože, oba pokryté černým oxidem, takže jejich čepele získaly teflonově černou barvu. Ten v levé ruce připomínal tvarem japonské tantó. Nůž vpravo měl oboustranné ostří a čepel lehce listového tvaru – úzkou u rukojeti, pak se podélně rozšiřovala a končila špičkou ostrou jako břitva. Hyenodlak byl oblečený v černé. Na sobě měl jen boty a obtažené kožené kalhoty, jež mu přiléhaly k postavě tak lichotivě, až člověku vynechávalo srdce, a nic víc.

Když kolem mne procházel, naklonil se ke Curranovi a podal mu papírový vějíř složený z jakéhosi letáku.

Curran se zadíval na papír ve své ruce. „Cože?“

„Mimořádné opatření, Vaše Veličenstvo. Pro případ, že by dáma omdlela.“

Curran se na něj zamračil.

Rafael šelmím krokem kráčel dál k jámě, pak se otočil, lehce se protáhl a mrknul na mne.

„Dej mi to,“ nařídila jsem Curranovi. „Potřebuju se ovívat.“

„Ne, nepotřebuješ.“

Zamířili jsme ke schodům, abychom měli lepší výhled. Když jsme se konečně usadili, Andrea rutinním pohybem napínala kuši. Před ní stáli s mírnými rozestupy tři kožoměnci.

Na opačné straně písčité plochy na ně čekali Zabijáci. Utvořili čtvercovou formaci.

Působili výrazně japonským dojmem. Jejich Kámen, obrovská, majestátní stvůra, musel vážit nejméně dvě stě kilo. Bylo to dva a půl metru vysoké stvoření s tmavě indigovou kůží, jeho paže připomínaly kmeny stromů. Nad kiltem se mu dmulo velké kulaté břicho, jako by spolklo dělovou kouli. Z hrubé hřívy tmavých vlasů mu vyrážely dva rohy a ladily se dvěma kly připomínajícími zuby, jež mu zdobily dolní čelist. Z drsné tváře s hrubými rysy mu čišel primitivní vztek, zatímco velký železný kyj v jeho ruce naznačoval, že by si ho na někom rád vybil. Oni, japonský obr.

Vedle něj na písku dřepěla šelma nápadně připomínající kamenné sochy strážící vchod do čínských svatyní. Houževnatá a svalnatá, prohlížela si dav vypouklýma očima sršícíma inteligencí. Boky měla temně rudé, hřívu krátkou a zakroucenou v rubínově červených prstýncích. Začichala a zatřásla nepřiměřeně velkou hlavou. Tlama zazívala, šelma ji otevřela doširoka, víc a víc, až se jí hlava téměř rozpadla na dvě půlky. Světlo zatančilo na zářivě bílých tesácích. Nebeský pes, pes Fu.

Za ním stála rusovlasá žena s úzkými rty, oděná v bílé košili a širokých černých kalhotách, držela jumi, štíhlý, dvoumetrový, tradiční japonský luk. Vedle ní byl asiat se světlýma, pronikavě zelenýma očima.

Lučištnice pohnula s jumi. S rozkročenýma nohama stála levým bokem ke svému cíli. Rafaelovi. Zdvihla luk nad hlavu a pak ho pomalu natahovala a nechala klesat, dokud se rovná linka dříku neocitla v souběžné úrovni s její lícní kostí.

Na špičce šípu zatančila stříbrná jiskérka a přeběhla po celé jeho délce, aby zaplála jasným světlem.

Na druhé straně čekala Andrea s kuší svěšenou podél boku. Rafael ležérně protáčel nůž v pravé ruce, takže čepel vypadala jen jako kovová šmouha.

Naklonila jsem se dopředu, lokty opřené o kolena, prsty na rukou propletené dohromady.

„Nejsou to děti,“ upozornil mě Curran. „Vědí, co dělají.“

V tom pro mě nebyl žádný rozdíl. Raději bych stokrát nakráčela do Jámy, než jednou zažila, že tam někdo z nich zemře.

Gong zaduněl.

Lučištnice vypálila.

Andrea bleskově zdvihla kuši a bez míření vypálila. V tom samém okamžiku Rafael uhnul ohnivému šípu z cesty, klouzavě, jako by měl tekuté klouby, a přeseknul střelu nožem. Kusy dopadly do písku, ještě syčely zbytkovou magií.

Hlava lučištnice sebou trhla dozadu. Střela z kuše ji zasáhla přímo mezi oči. Ústa se jí stačila zformovat do černého O, než padla na záda jako podťatá.

Muž vedle ní zavřel oči a také začal klesat k zemi. Jenže jeho tělo se písku nikdy nedotklo. Zachytily ho tenounké pramínky magie a obalily ho, utvořily kolem něj jemnou pavučinu, podepřely ho jako houpací síť. Tvář se mu uvolnila. Vypadal, že usnul.

Pes Fu zaburácel, znělo to spíš jako naštvaný rosomák než psovitá šelma. Z mordy mu vyrazil oblak načervenalého kouře. Zaútočil.

Překonal vzdálenost k našemu týmu třemi velkými skoky, každý dopad jeho drápatých nohou otřásl pískem jako úder perlíkem. Derek se mu vrhl do dráhy, v rozběhu ze sebe strhal kalhoty. Kůže mu pukla a pod ní se na světlo vyvalila srst. Svaly a kosti vzkypěly a psovu hlavu už popadl dvoumetrový vlkodlak. Noční můra a obrovitánský pes se srazili, vyslali do vzduchu spršku písku. Síla nárazu tlačila Dereka dozadu. Zaryl do písku vlčí paty a podařilo se mu psa zpomalit a nakonec zastavit. Pod šedohnědou srstí mu na zádech hrály šlachovité svaly.

Nebeský pes trhnul hlavou, snažil se podčlověka, polozvíře setřást. Derek mu zabořil drápy hluboko do masivního krku. Nalevo se z Jima ve výbuchu masa a zlatavé srsti stal jaguár.

Fu se vzepjal, pokoušel se použít drápy na předních nohou. V okamžiku, kdy odhalil břicho, Rafael a jaguárodlak k němu doslova vystřelili. Zableskly se nože a drápy a chuchvalce vnitřností nebeského psa se vyvalily ven v gejzíru krve. Derek trhnutím osvobodil drápy z protivníkova masa a uskočil stranou. Pes Fu se zapotácel a poroučel se k zemi.

Kožoměnci se zdvihli od jeho mrtvoly v naprostém tichu. Derekovy oči plály jantarově, zatímco Jimovy se proměnily ve studnice smaragdově zelené.

„Jim si zlepšil bojovou formu,“ odtušil Curran. „Zajímavé.“

Andrea za trojicí nabíjela kuši a vysílala střely. Kuše je jednu po druhé plivala vstříc obrovi. Tomu už z hrudníku trčely tři opeřené dříky. Ale nedosáhly požadovaného účinku. Jen zavyl a smetl je z masivního krunýře masa, jež bylo jeho trupem.

Andrea vypálila další ránu, tentokrát na čelo netvora. Střela se od obrovy lebky jen neškodně odrazila.

Za netvorem zatím bobtnala magie, rozkvétala okolo spícího muže jako květina. Dlouhé, průsvitné prameny se proplazily kolem nohou obra podobné plochým hádkům.

„To je špatné,“ zamumlala Dali za mnou. „Špatné, špatné, špatné…“

Pásy magie se spletly dohromady. Zaplálo oslňující světlo a z něj se vyvalilo jakési stvoření. Třímetrové, připomínalo sedícího člověka s žabíma nohama. Dřepělo si v písku, opíralo se o abnormálně dlouhé přední končetiny. Zády a nohama bylo spojené se spícím mágem. Z loktů mu na každé přední končetině rašily dvě sady předloktí, zakončené štíhlými prsty opatřenými úzkými drápy. Obrovská tlama zívala v místě, kde se měl nacházet obličej, tmavý trychtýř obrácený dovnitř. Srst se mu kovově leskla, jako by to stvoření někdo upletl ze stříbrné vlny.

Aréna ztichla.

Kožoměnci zacouvali zpátky. Andrea znovu nabila a vystřelila šipku přízraku do tlamy. Ta zmizela a pak bez napáchání větší škody vyletěla přeludu ze zad. Za nestvůrou tancoval oni, dupal obrovitýma nohama v písku.

Stvoření se lehce zaklonilo, nezdravě bledý hrudník se mu rozšířil a vychrlilo ze sebe třpytivý stříbřitý mrak.

Jemné kovové jehly se zabořily do písku. Jedna Jima škrábla a ten zavrčel. Stříbro.

Kožoměnci se stáhli. Monstrum neustále z tlamy vyvrhovalo nebezpečný kov a začalo se plazit dopředu. Pomalu a neohrabaně zatlačovalo tým k plotu na opačné straně.

Mrak zachytil Dereka, zahryzl se mu do trupu. Uskočil, jako by se popálil, a pak se stáhl pryč.

„Sejměte snílka,“ zamumlala jsem.

Jim vyštěkl krátký rozkaz, přes svištění jehel zabodávajících se do písku téměř nesrozumitelný. Derek se sehnul nalevo, Rafael vystřelil doprava, snažil se dostat za stvůru. Na boku stvoření vykvetla druhá ústa a nový proud jehel Rafaelovi zahradil cestu.

Sevřela jsem meč pevněji v ruce. Curran to vše pozoroval s bezvýrazným, kamenným obličejem.

Další povel. Rafael a Jim ustoupili dozadu, zatímco Derek se od monstra vzdaloval jen pomalu, těsně za jeho dosahem. Popadli Andreu za nohy a prudce ji zvedli. Vylétla přímo nahoru a vypálila jedinou střelu.

Šipka prošla hrudí spáče, vyjela mu ze zad. Probudil se s překvapeným výkřikem a snažil se střelu dostat ven. Poloprůhledné stuhy magie se zpřetrhaly. Dopadl do písku. Stříbřité pásy se začaly scvrkávat, odlupovat z kůže netvora, zanechávaly za sebou černé mezery, jak odpadávaly. Díry v těle stvoření se zvětšovaly, začínalo tát. Otočilo se a máchnutím rukou poslalo oni na krátký bezmotorový let. Modrý obr narazil do plotu. Stříbrná noční můra se začala plazit čím dál rychleji ke spáči. Záda a boky se jí už rozplynuly, ale přesto neustávala. Chvíli se tyčila nad svíjejícím se člověkem, pak se ohnula a pozřela ho jediným polknutím. Mágovy skřeky odumřely a bestie zmizela.

Dav vybuchl nadšením. Stovky lidí křičely najednou. Nalevo od nás chraptivý mužský hlas řval z plných plic: „Góóóóól!“

Oni se vyškrábal zpátky na nohy, aby čelil třem kožoměncům. Konec, který ho potkal, byl krátký a brutální.

Otevřela jsem dveře a vydala se dolů k bráně. Curran a Dali mě za okamžik dohnali.

O chvíli později už k nám ti čtyři klusali, pokrytí krví a poprášení pískem. Andrea proběhla bránou a objala mě. „Vidělas to?“

„Zatraceně dobrý zásah.“

„Na ošetřovnu,“ nařídil Doolittle energicky. „Rychle, než stříbro začne účinkovat.“

Prošli kolem nás. Jim věnoval Curranovi krátký pohled. Pán šelem lehounce přikývl.

Derek a Rafael průvod uzavírali. Zázračný chlapec ošklivě kulhal. Vzhlédl ke Curranovi a ztuhl.

„Výborně,“ odtušil Curran.

Derek se narovnal. V očích mu zahrála drobná, hrdá světélka. Prokulhal kolem nás a snažil se příliš neopírat o Rafaela.

* * *

Metr a půl od dveří se Andrea zhroutila. V jednu chvíli se usmívala a v další se skácela k zemi jako podťatá. Rafael pustil Dereka. Zachytila jsem ho přesně ve chvíli, kdy Rafael vzal Andreu do náruče.

„Otrava stříbrem,“ vyštěkl Doolittle. „Přineste ji sem.“

Andrea lapala po dechu. „Pálí to.“

Už jsem měla možnost potkat se s kožoměnci poraněnými stříbrem. Ošklivá, příšerně bolestivá záležitost. A já tomu Andreu vystavila.

Rafael ji odnesl do postranní místnosti, kde si Doolittle zřídil ošetřovnu, a položil ji na kovový stůl.

Andrea se otřásla. Na kůži se jí začínaly objevovat skvrny, podobně jako když se vyvolává fotografie. Prsty se jí prodloužily, nehty proměnily v drápy.

„Vydrž,“ natáhl se Rafael po její kožené vestě.

„Ne.“

„Nebuď směšná,“ zavrčel na ni.

Popadla ho za ruce. „Ne!“ Oči měla zdivočelé.

„A teď, mladá dámo…“ pravil Doolittle konejšivě.

„Ne!“

Záda se jí propnula. Svíjela se v křeči a kňučela, hlas jí vibroval bolestí. Proměňovala se a nechtěla, aby ji při tom někdo viděl.

„Potřebujeme trochu soukromí,“ řekla jsem. „Prosím.“

„Jdeme.“ Derekova tíha mi najednou zmizela z ramenou. Curran ho podepřel a odešel s ním do zadního pokoje. Dali a Jim ho následovali. Rafael tam zůstal, bílý jako stěna, stále svíral Andreu v náruči.

Zavrčela ochraptělým hlasem.

„Je to v pořádku,“ řekla jsem jí. „Jsme tady jen já, doktor a Rafael. Ostatní jsou pryč.“

„Chci, aby šel pryč,“ zalapala po dechu. „Prosím.“

„Máš křeče. Já tě držet nemůžu, protože jsi na mě moc silná, a doktor na to bude mít moc práce.“

„Rozřežte na ní oblečení,“ nařídil Doolittle energicky.

„Ne. Ne, ne, ne…“ Andrea začala plakat.

Rafael ji přitiskl k sobě, objal ji pažemi, hrudník přitisknutý k jejím zádům. „To je v pořádku,“ zašeptal. „V pořádku. Všechno bude v pohodě.“

Ani ne za minutu byla na stole nahá. Trup jí pokrývaly ohyzdné šedé tečky. Musela dostat přímý zásah jehlami. Andrea se znovu otřásla. Křeče se jí rozšiřovaly od hrudníku až k nohám. Vyjekla bolestí.

„Nebojujte s proměnou,“ řekl jí tiše Doolittle a otevřel koženou brašnu s nablýskanými nástroji. „Nechte ji, ať se vás zmocní.“

„Nemůžu.“

„Ale samozřejmě že můžeš,“ uklidnila jsem ji.

„Ne!“ zavrčela skrze zatnuté zuby.

„Neumřeš jen kvůli tomu, že se stydíš za hyení skvrnky. Už jsem tě v přirozené formě spatřila a Doolittlovi je to jedno. Ten už toho viděl spoustu. Že, doktore?“

„Ach, ty historky, jaké bych mohl vyprávět,“ uchechtl se Doolittle. „Tohle není nic. Úplná maličkost.“ Jeho tvář napovídala něco jiného, ale tu Andrea naštěstí vidět nemohla. „Za chviličku zase budete v pořádku.“

„A Rafael si myslí, že jsi ve své pravé formě sexy. Je to zvrhlík, pamatuješ? Ale no tak, Andreo. Ty to zvládneš.“

Rafael ji stále nepouštěl z náruče. „Proměň se, zlatíčko. Zvládneš to. Jen nechej tělo, ať si dělá, co chce.“

Šedé skvrny se rozšířily. Sevřela mi ruku ve svých, téměř mi rozdrtila prsty.

„Proměň se, Andreo. Pořád mi dlužíš oběd, nezapomínej na to.“

„Ne, nedlužím,“ vyhekla.

„Ale ano, dlužíš. Ty a Rafael jste utekli a já za vás musela zatáhnout účet. Jestli umřeš, tak se mi to bude strašně špatně vymáhat, a já jsem takový škudlil, že se s nezaplaceným účtem prostě nespokojím. No tak šup.“

Andrea zvrátila hlavu dozadu, narazila do Rafaelova hrudníku. Vykřikla. Na její postavě se začaly přeskupovat svaly, nabírat jiný tvar, vytvořily nové tělo. Štíhlé, dlouhonohé stvoření pokryté krátkou srstí. Tvář se jí proměnila v rovnovážný kompromis mezi hyeními a lidskými rysy. Na rozdíl od boudích kožoměnců, jejichž forma byla obvykle složená z hrůzných, disproporčně poskládaných rysů, Andrea působila krásně, elegantně a souměrně. Jaká škoda, že se tak neviděla.

Doolittle jí prohmatal břicho prsty levé ruky, v pravé držel skalpel. „Takže až teď říznu, zatlačíte. Hezky a lehce, přesně jak jste to cvičila.“

„Cvičila?!“

„Trénink vypuzování stříbra,“ pověděl jí Doolittle.

„Ale já netrénovala!“

Samozřejmě že ne. Předstírala, že není kožoměnec.

„Neví, jak to má udělat,“ řekla jsem mu.

Andreiným tělem znovu otřásly křeče. Rafael ji popadl a znehybnil. Z tváře se mu vytratila veškerá krev.

„Stříbro pálí. Vaše tkáň se před ním snaží stahovat, a tak se noří čím dál tím hlouběji do vašeho těla. Musíte s tím bojovat,“ informoval ji Doolittle. „Jde to proti všem vašim instinktům, ale až říznu, musíte se napnout a snažit se ho vytlačit z těla pryč.“

„To nezvládnu,“ zalapala po dechu Andrea.

„Ale zvládneš,“ oznámil jí Rafael. „Každý se naučí, jak to udělat. Zvládají to i děti. Ty jsi rytíř Řádu. Dokážeš z těla vytlačit tu zasranou jehlu, tak přestaň fňukat a litovat se.“

„Strašně tě nesnáším,“ zavrčela.

Doolittle umístil skalpel nad největší šedou skvrnu. „Připravená?“

Nečekal na odpověď a řízl. Z rány se vyvalila černá krev. Andrea mi drtivě sevřela ruku, vykřikla a napjala se. Jehla jí vyklouzla na břicho.

Doktor jí z kůže obvazem setřel stříbrem znečištěnou krev. „Hodná holka. Moc hodná. A teď znovu.“

* * *

Když bylo hotovo, Rafael odnesl Andreu do sprchy a do ucha jí při tom konejšivě mumlal něžnosti. Moje úloha skončila. Odešla jsem zpátky do ložnice, kde jsem zastihla Dali, jak ošetřuje Derekova záda a vytahuje mu z nich jehly. Na rozdíl od Andrey měl trénink, takže jeho ošetření probíhalo mnohem rychleji. Vtipkoval, když do něj Dali řezala, deformoval slova mezi monstrózními čelistmi, vrčel s předstíranou zuřivostí a pak dramaticky slíbil, „fe je va to fffchechny vvvabije!“ Curran se chechtal. Dali se uculovala. Jim se usmíval. Výjimečně se zdržel v ubikaci místo toho, aby pozoroval utkání.

Nemohla jsem tam zůstat. Pro jednou jsem chtěla být sama. Měla bych sledovat, jak tam do sebe v Jámě buší. Abych viděla, jak kvůli nenasytnému davu umírají lidé. To by mi jistě zdvihlo náladu. Neměla jsem kam jinam jít.

Až na chodbě mě dostihl šok po boji. Na kůži mi zatancovaly bolestivé jiskřičky. Nejdřív přišla úleva, následovaná vlnou elektrizující úzkosti.

Na opačném konci chodby se vynořila žena ve splývavém sárí v doprovodu dvou gardistů. Nesla s sebou zdobenou kovovou truhličku.

Stáhla jsem se zpátky k naší ubikaci a stoupla si před dveře. „Dárek. Pro muže s rozbitou tváří.“

Krabici jsem si od ní vzala. „Dohlédnu na to, aby ji dostal.“

Jen se jí rozšířil úsměv.

„Máš na sobě krásnou kůži,“ řekla jsem jí. „Jsem si jistá, že původní majitelka velmi hlasitě křičela, než jsi ji zabila.“

Stráže sáhly po zbraních.

„Ty budeš taky křičet, až si vezmu tu tvoji,“ odtušila.

Úsměv jsem jí vrátila. „Vyříznu ti srdce a nechám tě ho sníst. Nebo bys mi mohla ušetřit práci a spolknout si vlastní jazyk stejně jako tvůj šupinatý kamarád.“

Její úsměv nabyl na ostrosti. Sklonila hlavu a odešla. Stráže, jež ji doprovázely, ji ulehčeně následovaly.

Přinesla jsem krabici do ložnice a vysvětlila ostatním, odkud jsem ji vzala.

Derek se po ní natáhl a beze slova ji otevřel. Uvnitř ležela záplava lidských vlasů. Vzal je do drápů a vytáhl ven. Žádná krev. Jen tmavé vlasy svázané do koňského ohonu a useknuté. Zdvihl horní ret a odhalil špičáky. Liviiny vlasy.

„Snažili se ji tím nějak znetvořit?“ zeptala jsem se.

Dali zavrtěla hlavou. „Vlasy si stříhají vdovy. Vysmívají se mu. Pokud ji považuje za svou nevěstu, tak je v podstatě mrtvý muž.“

27.

Probudila jsem se kolem páté. Pak následoval trénink v tělocvičně, protahování, posilování s lehkými činkami, sprcha a snídaně. Rutina. Až na všechny ty stvůry, co se ráno usadily kolem stolu. Kožoměnci nehorázně rádi jedli. Byl div, že se stůl neprolomil pod tou horou jídla, kterou si objednali.

„Ta kukuřičná kaše je příšerná,“ zašklebil se Doolittle a počastoval hmotu v misce další hrudkou másla.

Dali olízla lžičku. „Ten, kdo ji vařil, musel být slepý a mít obě ruce levé.“

„Jak se dá tahle kaše vůbec zkazit? To bych rád věděl,“ pokrčil rameny Rafael. „Vždyť se pořádně nedá jíst, ani když je připravená správně.“

„Povím tvé matce, že jsi to řekl,“ oznámil mu Doolittle.

„Ten kukuřičný chleba je tvrdší než kámen.“ Jim vzal čtvereček žlutavého pečiva a zaklepal jím o stůl. „A klobásy chutnají jako papír.“

„Možná doufají, že se jim podaří vyhladovět nás k smrti,“ poznamenala Andrea.

„To už nám spíš zadělávají na pořádnou bolest břicha.“ Curran si přidal na talíř další slaninu.

Na lidi, kteří se tak často proměňovali ve zvířata a jedli kořist syrovou, byli rozhodně dost vybíraví.

„Kate umí s klobásami úplná kouzla,“ odtušil Jim.

V tu ránu se na mě zahledělo šest párů očí. Díky, pane Úžasný. Přesně to jsem potřebovala.

„No jasně,“ luskla Andrea prsty. „Ty buřty. Ty, co jsi přinesla na začátku měsíce? Nevěděla jsem, že jsi je vyrobila. Myslela jsem si, že jsi je někde koupila. Byly tak dobré.“

Úsměv měla andělsky nevinný. Začala jsem litovat, že neumím očima vystřelovat laserové paprsky.

„Co na klobásy ráda používáš, Kate?“ chtěl vědět Rafael, pohled samozřejmě prostý jakékoliv čertoviny.

Jaguárodlaky a jejich obrovské tlamy a do toho špetku hyenodlačího masa. „Zvěřinu a králičí maso.“

„To zní jako náramná klobása,“ odtušil Doolittle. „Podělíte se o recept?“

„Jistě.“

„Netušil jsem, že jsi expert na klobásy,“ poznamenal Curran s naprosto vážným obličejem.

Chcípněte. Chcípněte naprosto všichni…

Dokonce i Derekovu tvář ozdobil úsměv. Rafael se opřel čelem o stůl a lehce se otřásal smíchem.

„Nedusí se náhodou?“ zeptala se Dali s nakrčeným čelem.

„Ne, jen potřebuje chvíli na to, aby se vzpamatoval,“ poučil ji Curran. „Mladí boudí samci se strašně snadno vzruší.“

„S kým máme dnes bojovat?“ zeptala jsem se a přála jsem si, abych ho mohla praštit něčím těžkým po hlavě.

„S Růžovými bandity,“ řekl Jim.

„To je vtip, že?“ Andreino obočí se pokusilo schovat do vlasů.

Jim zavrtěl hlavou. „Ne. Vede je Francouz, říká si Cyklón. Mizerná sebranka.“

„Francouz mě zná,“ pověděla jsem jim.

Jim na mě upřel zrak. „Jak dobře?“

„Zjevně dost,“ informoval ho Curran. „Má z ní strach.“

„Viděl tě bojovat?“ zeptala se Andrea.

„Ano. I když dost dávno.“

„Jak dávno?“ chtěl vědět Jim. „Jak dobře zná tvé bojové schopnosti?“

Jestli se mě pokusí z boje stáhnout, rozcupuju ho na malé kousíčky. „Potkala jsem ho před dvanácti lety v Peru. Vážně pochybuju, že by si vzpomněl na mé šermířské finesy.“

„Co jsi dělala v Peru?“ zeptal se Rafael.

„Bojovala v Hoyo de Sangre (Španělsky „krvavá jáma“ (pozn. překl.).).“ Viděla jsem, jak tu informaci chvíli zpracovává. Ano, bylo mi třináct. Ne, nechci o tom mluvit. „Jak jsem řekla, není to podstatné. Je to profesionální gladiátor. Putuje od arény k aréně a sbírá trofeje. Je silný živlomág, ovládá vzduch a rád používá základní silná kouzla. Bude se na nás snažit použít vzdušný zámek nebo sevření. Koho dalšího má v týmu?“

Jim se zatvářil kysele, jako by kousl do citrónu. „Pokud budeme předpokládat, že zapojí nejlepší bojovníky, tak trola jako Kámen, golema Mistrem meče a jako Nůž upíra. Velmi starého.“

„Jak starého?“ zajímala jsem se.

„Jako Olathe,“ odpověděl Jim.

Vnitřně jsem se otřásla odporem. Olathe, Rolandova bývalá konkubína, používala upíry tak prastaré, že se jimi museli stát už před Změnou, první vlnou magie, kdy to ale technicky nemělo být možné. Upír představoval zrůdnost v neustálém vývinu. Čím byl starší, tím výrazněji se patogen immortuus podepisoval na změnách dříve lidského těla, a tím nebezpečnějším se upír stával.

„Golem je ze stříbra,“ informoval nás Jim. „Z těla mu na divných místech vyrážejí čepele. Je nepřirozeně rychlý. Dá se sice pořezat, ale ne bodnout. Kůží trola je taky téměř nemožné proniknout. Dělá mi to starosti.“

To by znepokojilo asi každého. Pokud bych pominula tři zbylé, jen samotný upír by mě zarazil. Tým v podobném složení bylo téměř nemožné porazit. Vamp byl smrtící a zákeřně rychlý. Se dvěma bojovníky navíc plus mágem bude téměř nemožné držet krvesaje dál od Dali.

Olathe své upíry získala z Rolandových stájí, když mu utekla. Kde Cyklón sehnal tak prastarého upíra, zvlášť pokud na tribuně seděl Vojevůdce Lidu?

Mohla bych rozdrtit upírovu mysl, ale tím bych se prozradila.

„Můžu se postarat o násosku,“ oznámila nám Dali. „Pokud nebude odliv magie.“

Jim se zašklebil. „To není obyčejný upír. Takového jsi ještě neviděla. Je starý.“

Zavrtěla hlavou. „Čím starší, tím lepší. Ale bude mě to stát všechny síly. Můžu to udělat jen jednou, a dost. A pak budu potřebovat šlofíka.“

Zadívala jsem se na Dali. Pokud upíra zneškodní, ostatní protivníci se na ni zaměří. Čtyři ku třem, zvláště pokud jsem brala v úvahu vzdušného mága. Existoval způsob, jak jí zajistit bezpečí. I za normálních okolností by to bylo hloupé a lehkomyslné. Ale s d’Ambrayem přihlížejícím z balkónu se ten nápad ukazoval jako přímo bezhlavě idiotský.

Jenže pokud selže, nic ji před upírem neochrání. Roztrhá ji na malé kousky a já ji uslyším křičet.

„Jestli dokážeš odrovnat krvesaje, můžu ti zaručit bezpečí po zbytek boje. Pokud bude magie u moci.“

„Jak?“

„Krevní clona. Uzavře tě, nepustí žádnou magii ani ven, ani dovnitř. Vyšleš kletbu a skočíš do clony. Ve chvíli, kdy do ní vstoupíš, uzamkne tě uvnitř. Nebudeš se schopná odtamtud dostat bez mé pomoci. Ale ani nikdo jiný dovnitř.“

Dali se kousla do rtu. „A co když to nebude fungovat?“

„Prostě mi budeš muset věřit.“

Dlouhou chvíli to zvažovala. „Tak dobře.“

Jim zavrtěl hlavou. „Měli byste si s sebou vzít čtvrtého.“

„Ne,“ odpověděli jsme s Curranem současně. Nechtěla jsem mít na svědomí víc přátel.

Doolittle si povzdechl.

Vstala jsem. „Bude to chtít trochu tréninku.“

* * *

Upír dřepěl vedle Cyklóna, vyzařovala z něj nekromantská magie. Jim měl pravdu. Tenhle byl opravdu starý. Už nebylo poznat, že kdysi chodil vzpřímeně. Čekal na všech čtyřech jako pes, jemuž náhodou narostly čtyři lidské končetiny zakončené drápy, ostrými a úzkými jako dýky. Poslední ozvěna lidství z něj vymizela už dávno. Stal se z něj tvor tak nechutně cizí a děsivý, až mi z toho běhal mráz po zádech.

Na těle mu nezbyl gram tuku. Hrubá kůže mu ke svalům připomínajícím ocelová lana lnula tak těsně, až krvesaj připomínal anatomický model politý voskem. Dílo šíleného sochaře. Ostré kostěné výrůstky mu vyrážely z kůže podél páteře, vytvářely na zádech stvoření rozeklaný hřeben. Chyběl mu nos, v obličeji už neměl ani stopu po nosních dírkách. Tvář měl i tak odpornou, čelisti mu z ní vystupovaly, poseté hustými řadami tesáků v šarlatových dásních. Ze zátylku zdeformované hlavy mu vyrůstal silný roh. Oči mu žhnuly hladově a temně rudě, dva rubíny zasazené do hlavy démona.

Našla jsem ostré, bolestné světlo jeho mysli a vyčkávala ve stínech. Pokud Dali selže, rozdrtím ho. Bez ohledu na to, jestli mě to prozradí.

Vedle upíra se tyčil trol. Obrovské stvoření, skoro tři metry vysoké. Kůži měl tmavě hnědou, pokroucenou a sukovitou, přerušovanou kusy hrubší hnědé. Člověku při pohledu na ni v mysli vyvstávalo jediné slovo: neproniknutelná. Silné nohy připomínaly kmeny stromů, zakončené je měl plochými, kulatými chodidly podobnými sloním. Neméně silný trup s kulatým břichem vypadal příliš tvrdě na to, aby se mu dalo říkat panděro. Masivní hrudník. Velmi široká ramena pokrytá vyrýsovanými svaly. Tlustý krk, jenž mohl mít v průměru víc než mé stehno. Kulatá hlava připomínající pahýl s plochou tváří. Oči hluboko vsazené do tmavých důlků, zakrslý nos perské kočky, úzká štěrbina úst. Vypadal, jako by ho někdo vytesal z gigantického kmene stromu a dovolil mu proměnit se v kámen. Do háje s kopím, dala by se na něm ztupit i motorová pila.

Úplně nalevo od nás čekal muž. Mladý, s tmavou kůží, hlavu čistě oholenou. Jeho postava připomínala profesionálního gymnastu, neměl na sobě nic, jen v rukou držel dvě naprosto stejné zbraně, něco jako nemanželské děti scimitaru a katany. Ještě jsem neviděla nic podobného. Po japonské čepeli podědily hladký, úzký profil a po arabském meči lehké zakřivení a rozšíření u špičky. Skoro metr dlouhé a v nejužším místě čtyři centimetry široké. Oba meče musely být jistě snadno ovladatelné a zároveň ničivé.

Ve chvíli, kdy jsme vkráčeli do Arény, se mladík začal proměňovat. Výrazné rysy se mu začaly světle lesknout. Postava mu zmohutněla šedou hmotou. Na ramenou se mu zformovala zbroj. Zdrsnělý nárameník na levém rameni, další, o něco slabší, na pravém. Na předloktích mu vyrašily obrovské chrániče. Široký pás mu zakryl slabiny a dolů se z něj spustil úzký pruh kovové látky, aby mu chránil přirození. Tělo se mu na okamžik vlhce lesklo a pak v jednom okamžiku uschlo, lesklé, hladké a našedlé. Všechno až na oči měl kovové. Stříbrný golem.

Meč ukázal mým směrem. Přesně to jsem potřebovala. Plecháče na steroidech. Dneska už se u nich nenosilo vandrovat po světě, vesele si u toho zpívat a hledat srdce (Narážka na Plecháče z Čaroděje ze země Oz, Dorotčina společníka na cestách (pozn. překl.).). Ne, na to byli mladí, kovoví Turci příliš ambiciózní. Tenhle týpek sice pořád chtěl získat srdce, ale zakrvácené a bijící, čerstvě vyříznuté z mé hrudi.

Zastavili jsme se na okraji písku. Magická vlna zalévala svět plnou silou. Dali polkla.

Já si s sebou nesla Zabíječe a taktický meč, který jsem si přivlastnila během magické erupce ve zbrojnici Smečky. Předala jsem druhý jmenovaný Curranovi. „Podržíš mi ho na vteřinku?“ Vzal si ho a já si Zabíječem rozřízla hřbet ruky. Hezká, mělká rána. Kolem ní se vyvalily rudé kapky. Dali sebou cukla a odvrátila se. Nechala jsem krev téct po ostří zbraně. Můj otec i Greg se právě obraceli v hrobě a křičeli na mě. Nakreslila jsem jí kruh přibližně půl metru v průměru a nechala v něm úzkou mezeru. Vytáhla jsem obvaz, přitiskla ho k ráně na ruce a držela ho tam, dokud nebyl úplně nasáklý.

Pak jsem ho podala Dali. Připevnila ho k psací podložce a postavila se před mezeru v kruhu. Bude jí stačit vteřina a krok zpátky, aby do něj vstoupila a obvazem za sebou clonu uzamkla.

Připlácla jsem na ránu kus náplasti. „Přesně jak jsme nacvičovali. Udělej s upírem, co musíš. Je jedno, jestli to zabere, nebo ne. Ustoupíš o krok do kruhu a zavřeš se tam. Rozumíš?“

„Ano.“

„Poslechni ji,“ odtušil Curran tiše.

Dali polkla. „Ano, můj pane.“

Zamířili jsme dopředu.

Upíra bude přitahovat pach čerstvé krve, obzvlášť té mojí. Navigátor tah ucítí a pošle ho za Dali. Na nás zbývali trol a golem. Do chvíle, než padnou, bude Cyklón v bezpečí.

„Priority, priority,“ zamumlala jsem.

Stáli jsme vedle sebe. „Zaútočíme nejdříve na trola,“ řekl Curran.

„Ano.“

Ve chvíli, kdy se upír zmocní Daliiny magie, a doufejme, že ne jí samotné, se po ní vrhne golem a pokusí se ji sejmout. Pokud Dali udělá všechno správně, měl by selhat, což by nám mělo dát pár vteřin navíc pro nerušenou konfrontaci s trolem.

Trol se zazubil.

„Jen se usmívej, krasavče.“ Protočila jsem meče, rozcvičovala jsem si tak zápěstí.

Curran si pohledem měřil golema. Ta zatracená věc byla celá ze stříbra.

„Golem patří mně. Nepokoušej se do toho míchat,“ zavrčela jsem.

„Všechno v téhle Jámě patří mně,“ oznámil mi nabubřele.

Při zvuku gongu mi málem explodovalo srdce.

Cyklón proti nám vyslal vlnu magie. Vzduch kolem mne zhoustl, obtočil se kolem jako mokrá pokrývka, ztěžknul, drtil a mačkal… Vzdušný zámek. Ztuhla jsem. Naproti mně stál Curran strnule jako socha. Ústa mu zdobil drobný úsměv. Také to kouzlo poznal.

Upír přeletěl po písku.

Golem se rozběhl ke mně.

Otřásl námi tvrdý, studený závan magie. Někde v davu se ozval chraptivý výkřik oznamující, že Pán mrtvých právě ztratil upíra. Jedna nula pro tebe, Dali.

Vzduch se kolem mne sevřel jako okovy a ztuhnul, uvěznil mě v smrtícím objetí. To by mohlo stačit.

Curranova postava prudce vyrostla, jak změnil formu. Na jeho místě teď stála dva a půl metru vysoká noční můra. Svalnatá, se sametovou, šedou srstí pokrytou tmavými kouřovými pruhy. Tentokrát se neproměnil v příšerného křížence člověka a lva, ale na ramenou lidského těla mu seděla lví hlava i s obrovskými čelistmi. Tohle dokázal jen Curran. Proměnit část svého těla do určité formy, zatímco zbytek udržoval v jiné.

Vyskočila jsem do vzduchu. Vzdušný zámek se roztříštil se zvukem trhajícího se papíru. Kouzlo bylo navržené tak, aby spoutalo panikařící oběť. Čím víc jste proti němu bojovali, tím tvrději vás svíralo. Ale pokud jste ho nechali usadit, mohli jste je rozbít jediným náhlým pohybem.

Golem se stočil doleva, zamířil k Dali. Cyklón se zapotácel, na okamžik omámený zlomením vlastního kouzla.

Trol šel po nás. Vyrazila jsem k němu, proklouzla pod jeho panděrem. Ať už byl ze dřeva, nebo ne, chodil, což znamenalo, že musel ohýbat kolena. Meči jsem zaútočila na jeho nohy, řízla jsem ho do zadní strany kolen. Nepadl na zem, ale ohnal se po mně.

Přesně tak. Soustřeď se na mě, ty přerostlé poleno.

Arénou se rozšířil nechutný smrad rozkladu, až mi začaly slzet oči.

Démonická obludnost, která dříve bývala Curranem, dopadla trolovi na záda. Příšerné lví čelisti se rozevřely doširoka a zezadu stvůře sevřely silný krk. Zableskly se bílé zuby, zahryzly se. Zaryly se mezi krční páteř a přerušily míchu lépe než nůžky. Trolovi spadla hlava do strany, tmavá krev se bublavě vyvalila z rány a začala mu stékat na ramena. Curran ho za hlavu popadl a utrhl mu ji. Tvář se mu proměnila v příšernou masku, napůl lidskou, napůl lví. Trolí hlavou mrštil po Cyklónovi.

Mág se ani nepokusil uhnout. Jen na nás ohromeně zíral. Hlava do něj narazila, smetla ho k zemi. Dopadl na písek jako pytel brambor. Bleskově jsem se otočila.

Dali se krčila uvnitř clony, zdviženýma rukama si instinktivně chránila hlavu. Tvář a rameno měla mokré krví, na košili měla dlouhou díru. Rána se jí však už stačila zatáhnout.

Golem na ni útočil, zbraně se mu v rukou míhaly téměř nepostřehnutelně rychle. Každá vysílala skrze kouzlo clony tmavě rudé vlny. Vedle Dali zplihle ležela hromada rozkládajícího se masa, na jejím vršku trůnil obdélník rýžového papíru. Na papíře zářil bledě modře jediný znak kanji (Kanji − souhrnný název znaků japonského písma (pozn. překl.).).

Zvládla to. Odrovnala upíra.

„Jsi v pořádku?“ křikla jsem na ni, až pozdě jsem si uvědomila, že mě nemůže slyšet.

Zdvihla hlavu, uviděla mě a ukázala mi zdvižený palec.

„Hej, plecháči!“ vyštěkla jsem. „Na co čekáš?“

Golem se otočil, zdvihl kolem sebe mrak písku a vyrazil ke mně. Čekala jsem na něj se zdviženými meči.

Udeřil. Čepel mi prošla kousek od tváře, proud vzduchu mi ovanul kůži. Byl nepřirozeně rychlý. Ale já takhle nebojovala poprvé. A rychlostí jsem se mu vyrovnala.

Úder, úder a ještě jeden.

Pokaždé jsem ho zablokovala, nechala jeho čepele sklouznout po mých. Tělem se mi rozšířilo povědomé teplo. Svaly se poddaly rytmu, pohybovala jsem se lehce. Možná byl rychlý a měl dobrý výcvik, ale já jsem se mu v tom vyrovnala a výcvik jsem měla lepší.

Z čepelí se stal vír. Smála jsem se a nepřestávala je blokovat. Opravdu tam chceš jít? Klidně. Tak do toho.

Jediná má šance tkvěla v tom, že ho unavím. Je těžké někoho trefit do oka. Naneštěstí to byla jediná část, kterou si stále ponechával lidskou.

Minuty plynuly rozsekané na kousky přívalem lesknoucích se čepelí. Dav ztichl, vzduchem se rozléhalo jen řinčení našich mečů. Nemohl to vydržet věčně a já se teprve rozehřívala.

Za golemem se vynořil Curran. Pohled na něj se mi nevyplatil. Dobře mířené bodnutí mi rozseklo levé rameno.

„Ne!“ vyštěkla jsem.

Curran se na golema zavěsil v medvědím objetí, snažil se mu rozdrtit krk. Stříbro na stvůře se rozvlnilo, z jejích zad vyrazily kovové ostny a probodly Curranovi hrudník.

Pán šelem zaburácel v agonii.

Ten zvuk Jámou otřásl. Bolestný řev a dunění hromu smíchané dohromady. Téměř mne dostalo na kolena. Někteří diváci vykřikli a zakrývali si uši.

Šedé pruhy pronikly skrz Currana, pohlcovaly jeho srst. A ten idiot se jen držel pevněji. Golem se zatočil kolem vlastní osy, ostny stále trčely Curranovi ze zad…

Celý svět se smrsknul jen na Currana a jeho bolest. Musela jsem ho osvobodit. Na ničem jiném nezáleželo.

Zaútočila jsem a nechala levý bok lehce nechráněný. Golem na fintu skočil. Udeřil, vložil do toho celou váhu. Nesnažila jsem se jeho útok zablokovat. Štíhlá čepel mi pronikla mezi žebry. Jako by mě zasáhl led, následovaný ostrým, bolestivým teplem.

Vrazila jsem mu Zabíječe do levého oka.

Naprosto perfektně vklouzl do měkké tkáně. Zabořila jsem ho hluboko, vložila jsem do toho veškerou sílu. Takový úder se podaří jeden ze sta.

Golem rozevřel doširoka ústa. Stříbrná kůže se mu otřásla, začala se mu stahovat z těla, a jak ustupovala, kdesi v hlubinách hrdla se mu rodil křik, nejdříve slabý, ale postupně sílil. Konečně se mu vydral z hrdla ven, bylo to překvapené, bolestné zavytí.

Curran se od něj odpoutal, zpřelámal ostny.

Z golemovy kůže se vytratily poslední stopy stříbra. Padl na kolena. Zapřela jsem se chodidlem o jeho rameno a vytáhla čepel ven. Padl obličejem do písku. Otočila jsem se a zamířila přes písek ke krevní cloně.

V záblesku rudé mi zkrystalizovala kolem ruky. V jednu chvíli Dali uzavíral průhledný karmínový sloup, pak se roztříštil a vypařil kamsi do ztracena. Popadla jsem ji a táhla odtamtud pryč. Za námi se škrábal na nohy Curran.

Dav vybuchl nadšením. Zatracené harpyje. Otočila jsem se na patě, zpražila je pohledem a pak na ně zaječela: „Do prdele s vámi se všemi!“

Diváci na to odpověděli jen o něco silnějším jásotem.

Energickým krokem jsem zamířila pryč z Jámy.

U brány Jimovi stačil jediný pohled na můj výraz. Ustoupil a nechal mě projít.

Oddusala jsem do našich ubikací, přímo do Doolittlovy provizorní ošetřovny. Curran mě následoval, plácnutím za námi zavřel dveře. Otočila jsem se k němu. Šelma ustoupila a Curran tam přede mnou stál v lidské formě. Na místech, kde mu ostny probodly kůži, měl hrudník pokrytý černými skvrnami.

Chvíli jsem se na něj mračila a pak jsem ho pěstí praštila do hrudníku, přesně na solar plexus. Zamručel.

Doolittle se tiše vytratil.

„Co to s tebou krucinál je? Zbláznil ses?!“ Rozhlížela jsem se po něčem bytelném, čím bych ho mohla přetáhnout, ale místnost byla víceméně prázdná. Možná tu měl mág-léčitel chirurgické nástroje, ale žádné těžké, tupé předměty, schopné způsobit přesně ten druh bolesti, jaký jsem chtěla, aby pocítil.

Narovnal se.

„Byl ze stříbra,“ zaprskala jsem mu do tváře. „Měla jsem to pod kontrolou. Co sis sakra myslel? Takový pěkný jedovatý golem, co s ním udělám? Skočím mu na záda! To bylo opravdu zatraceně chytré!“

Popadl mě a najednou jsem se ocitla přitisknutá k jeho hrudi. „Měla jsi o mě starost?“

„Ne, nadávám ti, protože jsem nepříjemná mrcha a strašně mě to baví!“

Usmíval se.

„Jsi nemožný idiot!“ oznámila jsem mu.

Jen se na mě díval. V očích mu zatančila šťastná, zlatavá světélka. Věděla jsem naprosto přesně, co znamenají. Zuřivost opadla a vystřídala ji lehká panika.

„Políbíš mě, a zabiju tě,“ varovala jsem ho.

„I tak by to mohlo stát za to,“ odtušil tiše.

Kdyby mě ještě chvíli držel, neovládla bych se a políbila ho sama. Byla jsem tak zatraceně šťastná, že je naživu… Když se topíte, sáhněte po čemkoliv, co je v dosahu. I stéblo postačí. „Krvácí mi bok, Vaše Veličenstvo.“

Pustil mě a zavolal Doolittla zpátky.

* * *

Doolittle mi zaklínáním zavřel rány, polohlasně nadával, chvíli mě do nohou píchal horkými jehlami a nakonec prohlásil mé reakce za normální. „Ta šikmá rána na rameni. Bolí?“

„Ne,“ zalhala jsem.

Povzdechl si, na tváři odevzdaný výraz mučedníka. „Proč se vůbec obtěžuji ptát?“

„Nevím. Pomohlo by, kdybych se tady rozbrečela jako malé dítě?“

Zavrtěl hlavou. „Když tak nad tím přemýšlím, zůstaňte radši klidná.“

Skvrny na Curranově hrudi se rozšiřovaly. Ukázala jsem na něj.

Doolittle mi podal skalpel. „Musím jít zkontrolovat Dali. Mám podezření, že by mohla být v šoku.“

Legrační. Moc v šoku mi nepřipadala, když jsem ji viděla naposledy.

Doolittle ale velmi odhodlaně odešel. Upřeně jsem pozorovala skalpel. Curran seděl na podlaze a ukazoval mi široká, svalnatá záda. No páni.

„Tak už začni,“ oznámil mi. „Nebo tady hodláš omdlít?“

„Uklidni se, princezno, nedělám to poprvé.“

Položila jsem prsty na první místo. Sval pod konečky mých prstů byl horký a nateklý. Trošku jsem přitlačila, aby cílové místo vystoupilo, a řízla. Ztuhnul. Z rány se vyvalila začernalá krev a zalesklo se v ní stříbro. Popadla jsem kleštičky a vytáhla ho ven. Mělo dva centimetry v průměru a nejméně pět na délku. Do hajzlu. Dost stříbra na to, aby se obyčejnému kožoměnci udělalo neuvěřitelně zle. Kolik těch ostnů v sobě mohl mít?

Upustila jsem bodec na připravený kovový tác, setřela Curranovi krev ze zad a přesunula se dál, jak nejrychleji to šlo.

Říznout, vytáhnout, utřít. Znovu a znovu.

Zavrčel jen jednou, a tiše.

„Už to bude,“ zamumlala jsem.

„Kdo tě to naučil?“ zeptal se.

„Krysodlak.“

„Znám ho?“

„Ji,“ opravila jsem ho. „Zemřela, je to dost dávno. Měla ráda mého otce.“

Devět ostnů.

Rány se mu zavíraly, svaly a kůže se znovu zacelovaly. Vstala jsem, navlhčila ručník a utřela mu záda úplně do čista. Lehce se naklonil dozadu, prodloužil dotek mých prstů na své kůži.

Měla jsem chuť ho po těch zádech pohladit. Místo toho jsem se donutila vstát, přeprala jsem ručník a hodila ho do koše, který k tomu účelu připravil Doolittle.

„Jako nový,“ řekla jsem mu a odešla dřív, než jsem udělala něco hodně hloupého.

28.

Bylo pozdě. Seděla jsem ve vyhřívané lázni ponořené hluboko do podlahy v místnosti bez oken. Na stropě se srážela pára a slabé elektrické lampy ozařovaly prostor matným světlem. Trysky nefungovaly ani za magie, ani za technologie.

Bolelo mě celé tělo. Bok, paže, záda. Golem mi dal zabrat.

Přemýšlela jsem, že bych se konečně vyškrábala z vany ven. Chodidla jsem měla svraštělá a bylo mi opravdu horko. Ale to znamenalo jít zpátky do pokoje, kde jsem přespávala. Dostali jsme se do finálového souboje a Rudá garda nás velmi bedlivě hlídala. Jediný další způsob, jak se dostat z pokojů, by byl skrz prvotřídní výslech a s obrovskou eskortou. I teď, když jsem seděla tady, přede dveřmi hlídalo několik gardistů.

Do mého zorného pole vstoupila světlá, orosená lahev corony. Držela ji ruka napojená na svalnatou paži pokrytou světlými chloupky.

„Dar na usmířenou,“ odtušil Curran.

Slyšela jsem, kdy vešel dovnitř? Ne.

Pivo jsem si vzala. Zastavil se na opačné straně vany. Na sobě měl jen bílou osušku. „Hodlám si sundat ručník a skočit do vody,“ oznámil mi. „Raději tě varuju předem.“

V životě nastanou chvíle, kdy pokrčení rameny vyžaduje téměř veškerou sílu vaší vůle. „Už jsem tě viděla nahého.“

„Nechtěl bych, abys s křikem utekla nebo něco podobného.“

„Moc si fandíš.“

Odložil ručník.

Ne že bych tak úplně zapomněla, jak vypadá neoblečený. Jen jsem si nepamatovala, že působí tak lákavě. Postavu měl dokonalou, pokud bylo jeho základním životním cílem přežít. Mohutnější, ale ohebnou. Vyrýsovanou, ale stěží by ho někdo označil za štíhlého. A břišní svaly měl tvrdé jako kámen.

Vstoupil do vany. Očividně nikam nespěchal.

Bylo to jako jít po provazovém mostě. Nedívat se dolů. Rozhodně ne pod úroveň jeho pasu… no, páni.

Ponořil se do vody blízko mne. Vzpomněla jsem si, že bych měla začít dýchat. „Jak jsou na tom tvá záda?“

„V pohodě,“ odtušil. „Díky.“

„To nestojí za řeč.“ Musela ho bolet.

„A co tvůj bok? Nebolí?“

„Ne.“

Jeho úsměv mi napověděl, že toho dneska máme oba dost.

Usrkla jsem trochu piva, ale pořádně jsem nevnímala jeho chuť. Mít Currana na druhé straně vany bylo jako stát tváří v tvář hladovému tygrovi bez mříží, které by nás oddělovaly. Nebo přesněji: hladovému lvovi s obrovskými zuby.

„Hodláš Jima vyhodit?“ snažila jsem se, aby to znělo nenuceně.

„Ne,“ řekl lev.

Nemohla jsem úlevně vydechnout. Slyšel by to.

Curran se protáhl, ramena si v celé masivní šíři opřel o stěnu lázně. „Přiznávám, že kdybych dával větší pozor, utnul bych to už v zárodku. Nikdy se to nemělo dostat do tohoto stavu.“

„Jak to myslíš?“

„Jim přebral dohled nad bezpečností osm měsíců před tím, než se objevil Rudý stalker. Wampyr byl jeho první velká zkouška. Podělal to. My všichni. A pak přišel Bran. Třikrát ukradl mapy, procházel Pevností, jak se mu zlíbilo, zaútočil na tebe, když jsme tě měli pod ochranou, a zneschopnil celý výzkumný tým včetně Jima. Ten to dodnes považuje za osobní selhání.“

„Uměl se teleportovat. Jak se dá cokoliv uhlídat před člověkem, který se prostě zčistajasna objeví a pak zase zmizí?“

Curran se poposunul podél stěny vany, zanořil se o něco hlouběji do vody. „Kdybych věděl, jak těžce to Jim nese, zdůraznil bych mu to. Pamatuješ si, když tě chtěl použít jako návnadu?“

„Pamatuju si, že jsem mu chtěla jednu vrazit.“

„To byl první signál, že je něco špatně. Jeho priority se změnily ve ‚vyhrát za každou cenu‘. Už tehdy jsem si myslel, že je to podivné, ale kolem se děla spousta šíleného svinstva, tak jsem to nechal plavat. Jim pak začal být paranoidní. To většina šéfů bezpečnosti sice bývá, ale Jim dal tomu slovu nový rozměr. Začal být posedlý vyhledáváním možných hrozeb, a když to Derek podělal a nechal si rozmlátit obličej, Jima to odrovnalo úplně. Nedokázal snést zodpovědnost za Derekovu smrt a za to, že bych kluka musel zabít. Chtěl to spravit za každou cenu. V podstatě tady ten problém už nějakou dobu byl, a já ho přehlédl. A jsem si zatraceně jistý, že se mi o něm dřív nezmínil.“

Drahý Pane šelem, jakožto šéf bezpečnosti vás musím varovat, že mám hluboko zakořeněný pocit vlastní neschopnosti. Jo, to dřív zamrzne peklo.

„Nemůžu vždycky se vším udržovat krok,“ pokračoval Curran. „A Jim byl jediný, kdo nikdy kvůli ničemu nezačal panikařit. Počítám, že na něj teď holt přišla řada. Takže abych odpověděl na tvou otázku… ne, nemám důvod ho někam překládat. Pro svou práci má nadání, a když vezmu v úvahu, proti čemu stojí, vede si ještě dobře. Kdybych ho vyhodil, tak ho budu muset nahradit někým, kdo má méně zkušeností a víc toho zkazí. Tohle je ponaučení. Tři měsíce tahání těžkých kamenů by mělo odplavit všechen jeho stres.“

Seděli jsme v tichosti. Usrkávala jsem pivo a cítila se lehce omámeně. Legrační, jak mě půl roku bez alkoholu proměnilo v padavku. Curran se zátylkem opíral o okraj vany, oči měl zavřené. Jen jsem zírala na to, jak jeho tvář vypadá, zdůrazněná tmavou barvou zdi. Pohledný parchant, jen co je pravda. Takhle uvelebený působil docela lidsky. Na nikoho nemusel dělat dojem. Nikomu rozkazovat. Tady to byl jen on, unavený, zraněný, toužící po několika vzácných okamžicích odpočinku a neodolatelně vzrušující. No to by mě zajímalo, odkud se vzal ten poslední postřeh. Určitě za něj mohlo pivo. Určitě.

Přese všechno jeho vrčení, výhrůžky a aroganci jsem se ráda pohybovala v jeho blízkosti. Cítila jsem se díky němu v bezpečí. Dost podivný pocit. Nikdy jsem nebyla v bezpečí.

Zavřela jsem oči také. To byla jediná možnost, jak situaci vyřešit. Pokud ho neuvidím, nebudu mít nutkání nad ním slintat.

„Takže ty jsi mě nechtěla vidět zraněného?“ odtušil. Hlas měl zdánlivě tichý a klidný. Podobal se úlisnému, hlubokému vrnění kočky, která něco chce. Přiznat, že mi záleží na jeho zdraví, by byla smrtelná chyba.

„Nechtěla jsem, abys musel zabít Dereka.“

„A kdyby se z něj stal lupus?“

„Postarala bych se o to.“

„A jak přesně jsi plánovala vynechat z toho Jima? Byl v té chvíli alfa s nejvyšší hodností. Byla to jeho povinnost.“

„Povýšila jsem se nad něj,“ řekla jsem mu. „Prohlásila jsem, že jelikož jsi přijal pomoc Řádu, stojím nad nimi všemi.“

Zasmál se. „A oni ti uvěřili?“

„Jo. Ještě jsem se pro zvýšení dramatičnosti na všechny hrozivě mračila. Naneštěstí mi oči nesvítí jako vám.“

„Nějak takhle?“ vydechl mi do ucha.

To mi okamžitě otevřelo oči. Stál blízko, dělilo nás jen deset nebo dvacet centimetrů. Ruce měl opřené o okraj vany na obou stranách vedle mě. Jeho oči připomínaly barvou roztavené zlato. Ale nebyl to přísný, smrtící přísvit pohledu alfy. Tahle zlatá byla vřelá a vábivá, skrývala v sobě náznak touhy.

„Nechtěj po mně, abych tě přetáhla lahví přes hlavu,“ zašeptala jsem.

„To neuděláš,“ zazubil se. „Nechceš, aby mi někdo ublížil.“

Vrhli jsme se po sobě současně. Srazili jsme se uprostřed, šílení potřebou a lačnící okusit toho druhého. V mysli se mi vyrojilo tisíc výstrah a varování, ale ignorovala jsem je. Do háje s tím. Chtěla jsem ho.

Našel rty ty moje. Když se jeho jazyk potkal s mým, skoro se mi zatočila hlava. Chutnal božsky. Polibky jsem mu oplácela. Rty, jazykem, zuby, přilnula jsem k němu. Jeho ústa se vydala na ohnivou cestu od úst přes hranu čelisti a dolů po krku. Celé tělo mi zpívalo vřelou, intenzivní radostí. Jeho hlas mi v uších zněl jako chraptivé zamumlání. „Jen jestli chceš… řekni ne, a přestanu.“

„Ne,“ zašeptala jsem, zvědavá, co udělá.

Curran se odtáhl. V očích měl potřebu, čistou, neskrývanou a téměř neovladatelnou. Polkl. „Tak dobře.“

Byla to ta nejerotičtější věc, jakou jsem kdy viděla. Natáhla jsem k němu ruku a přejela dlaní po jeho hrudníku, cítila jsem pod prsty, jak se mu napnuly svaly.

Ruku mi zachytil a něžně mě políbil do dlaně. Oči mu svítily horkým, pevně kontrolovaným chtíčem. Ruku jsem odtáhla, odpoutala se od zdi a políbila ho na krk těsně pod čelistí. Tohle byla čistá blaženost. Byla jsem beznadějně ztracená.

Zavřel oči a zavrčel. „Co to děláš?“

„Tahám smrt za vousky,“ zamumlala jsem a jazykem jsem hravě přejela po jeho kůži, zdrsnělé náznakem strniště. Voněl báječně, čistě a mužně. Ruce se mi vydaly nahoru po jeho bicepsech, pod lehkým tlakem mých prstů se mu svaly napjaly ještě o něco víc. Velmi usilovně se snažil stát bez pohnutí. Skoro jsem se rozesmála. Všechny ty chvíle, kdy mi říkal „zlato“… pomsta byla sladká.

„To znamená ano, nebo ne?“ zeptal se.

Sklouzla jsem k němu a na okamžik jsem jeho spodní ret jemně stiskla mezi zuby.

„Budu to brát jako ano.“ Ocelově pevné svaly na jeho pažích se mi pohnuly pod rukama. Popadl mě, přitáhl mě výš k sobě a políbil. Lačně a dychtivě. Objala jsem ho kolem krku. Pravou rukou mi vjel do vlasů, levou mi zabloudil na zadek a přitiskl si mě blíž. Cítila jsem na kůži klínu, jak je vzrušený, horce a tvrdě.

Konečně…

„Pusťte mě dovnitř,“ zavrčel Derek za dveřmi.

Běž pryč.

Strážný mu na to cosi řekl. Curran mi rukou sjel na ňadro, polaskal na něm citlivou kůži tak, až jsem měla pocit, jako by mnou projel elektrický výboj. Hrozilo mi, že se roztopím…

„Ano,“ zaprskal Derek. „Jsem člen jejich zatraceného týmu! Klidně se jich zeptejte.“

„Currane,“ zašeptala jsem. „Currane!“

Jen zavrčel a pokračoval dál. Dveře se rozlétly.

Praštila jsem ho zezadu do krku. Ponořil se. Pomoc. Utopila jsem Pána šelem.

Derek dlouhými kroky přikráčel k okraji vany. Curran se vynořil na opačné straně. Vypadal… uvrčeně. „Co se děje?“

„Žena od Smrtonošů přinesla další krabici. Je v ní ruka. Není Liviina, není na ní její pach, ale je to ženská ruka. Může být tak dva dny stará, možná víc. Museli ji dát někde k ledu.“

Zavřela jsem oči a nechala realitu zatnout do mě opět drápy. Nějaké ženě scházela ruka. Zbytek těla pravděpodobně skončil komusi na talíři. Útroby mi zkroutil pocit hnusu, následovaný vztekem a pobouřením.

„Předej ruku Rudé gardě. Do zítřka s tím stejně nemůžeme nic dělat,“ řekl Curran.

Derek odešel.

Curran si mě prohlížel z druhého konce vany, voda nás rozdělovala jako bojiště. Jeho oči stále připomínaly tekutý, čerstvý med, prosvícený zevnitř. Musela jsem se začít ovládat. Pro něj to byl souboj vůlí. Řekl mi, že mě dostane, já odpověděla ne. Chtěl vyhrát za každou cenu.

„Zmeškal jsi šanci. Už se k tobě nepřiblížím, takže můžeš ty své světlomety klidně vypnout.“

Pohnul se ke mně.

„Ne.“ Do toho „ne“ jsem vložila dost rozhodnosti. Zastavil se.

„Chtěla jsi mě,“ odtušil.

Kdybych mu lhala, jen by ho to potěšilo. Musím ho udržet na druhé straně vany, nebo se po něm zase vrhnu. „Ano, chtěla.“

„Co se stalo?“

„Vzpomněla jsem si, kdo jsem, a kdo jsi ty.“

„A kdo tedy jsem? Pouč mě.“

„Jsi chlap, který si rád hraje a nesnáší, když prohraje. A já jsem idiot, který na to neustále zapomíná. Otoč se, prosím, chci vylézt ven.“ A taky mě skoro dostal.

Pohodlně se opřel o stěnu vany, v podstatě se tam rozvalil. Nevykazoval žádné známky toho, že by se chtěl pohnout.

„Fajn.“ Ať už to máme za sebou. Dřepla jsem si na lavičku a rychle vstala. Voda mi dosahovala do půli stehen.

Vydal ze sebe drsný zvuk. Znělo to skoro jako zasténání.

Vyškrábala jsem se z vany, popadla ručník, obtočila ho kolem sebe a odešla. Už žádné cachtání ve vaně s horkou vodou. Na hodně, hodně dlouho.

29.

Vzbudila jsem se brzy. Příliš brzy. Hodiny na zdi ukazovaly půl čtvrté ráno. Ležela jsem s otevřenýma očima v posteli ještě několik minut, pak jsem ale vstala, vzala Zabíječe a vykradla se z ložnice k vnějšímu vchodu. Derek seděl na židli vedle něj. Zadíval se na mě žlutýma očima.

„Kde jsou strážní?“

Pokrčil rameny. „Asi střídání směn. Seděli u dveří posledních šest minut, pak najednou vstali a odešli.“

„Jak dlouho už jsou pryč?“

„Tři minuty.“

Mohlo jít o střídání stráží. Pochybovala jsem, že se Smrtonoši o něco pokusí.

Kletba Vlčího diamantu zaručovala, že se budou snažit jej vyhrát. A Martovy cíle klenot zahrnovaly, jelikož chtěl s jeho pomocí zaútočit na Smečku. Rákšasům se podle všeho nelíbily vyrovnané podmínky. Raději měli nějakou výhodu, a bez kamene by s nimi kožoměnci zatočili a vytřeli podlahu.

Když jsem myslela na zítřejší boj, cítila jsem se přiměřeně sebevědomě. Možná byl Mart nelidsky rychlý a nad jejich magií se rozhodně nedalo jen tak mávnout rukou, ale náš tým byl vyvážený a kožoměnci bojovali společně jako dobře naolejovaný stroj. A i když Smrtonoši vstoupili do Jámy jako tým, jejich utkání se většinou rozdrobilo na samostatné souboje.

„Hned se vrátím,“ sdělila jsem mu.

„Kam jdeš?“

Řekla jsem mu pravdu. „Chci vidět Jámu.“

Přikývl.

Proklouzla jsem halou a zamířila k cíli. Jen jsem chtěla prsty prohrábnout písek a utřídit si myšlenky, pak budu schopná znovu usnout. Nejrychlejší cesta vedla skrz tělocvičnu. Jenom jí budu muset projít a pak vyjdu těsně vedle Zlaté brány.

Vplížila jsem se dovnitř a překlusala místnost. Bude stačit chvilka a vyběhnu z brány do Jámy. Přehozy přikrývající ohromné světlíky ve střeše někdo nechal při přípravách na zítřejší mistrovské utkání sejmout. Měsíční svit písek postříbřoval.

U Jámy se v jeho světle koupaly siluety pěti postav. Hugh d’Ambray s Nickem po boku a ještě jedním mladým bojovníkem předávali Martovi a Cesaremu jakousi zabalenou věc.

Po zádech mi přeběhl mráz. Zastavila jsem se. Podlouhlý balík ze všeho nejvíc připomínal meč v plátně. Tak proto se stráže vytratily. Podplatil je, aby mohl provést výměnu.

Hugh nebyl hlupák. Viděl nás bojovat a uvědomil si, že zítra máme slušnou šanci zvítězit. Proto se rozhodl vyrovnat šance. Rozhodně jim nedával obyčejný meč.

Cesare zkřivil horní ret v úšklebku. Mart mi ukázal zuby a pak se oba Smrtonoši rozplynuli ve tmě. Hugh d’Ambray mě pozoroval a já mu pohled oplácela.

„Nepřekvapuje mě, že se Roland spojil s rákšasy. Jsou prastarou rasou, závislou na magii. Respektují jeho moc,“ řekla jsem. „A není zas až tak zarážející, že je chce použít k oslabení Smečky. Jsou zákeřní a krutí, ale nepříliš chytří. Pokud vyhrají, budou mnohem méně nebezpečnými protivníky než kožoměnci. A i když prohrají, Smečku to tak jako tak oslabí. Ale co mě ohromilo, je fakt, že Hugh d’Ambray podplácí Gardu a plíží se nocí jako zloděj, aby mohl rákšasům předat zbraň těsně před závěrečným utkáním. To mi přijde skoro jako podvádění. Jak nechutné.“

Přikráčel ke mně s lehkým přikývnutím. „Pojď se projít.“

Musela jsem zjistit, co jim předal. Záleželo na tom naše přežití. Šla jsem mu po boku, Nick a druhý bojovník se drželi pár kroků za námi. Procházeli jsme se po písku těsně kolem drátěného plotu.

„Líbí se mi, jak se pohybuješ. Nesetkali jsme se už?“

„Jen tak ze zvědavosti, co jsi jim dal?“

„Meč,“ odtušil.

Pche. „Muselo jít o něco velmi cenného. Chovají se ke zbraním jako k hračkám. Roztavili všechno vaše drahé elektrum, aby ho mohli vylít na tvář jednomu kožoměnci.“

Hughovi zacukaly koutky úst. Zvládl se ovládnout dřív, než mu škleb zkřivil tvář, ale ten náznak jsem stejně zachytila. Jedna nula pro mě.

„Takže meč je velmi výjimečný. Něco, co by se jim nemělo jinak svěřovat, cosi, co jim zítra dá větší šanci vyhrát. Je to jedna z Rolandových osobních zbraní?“

„Líbilo se mi, jak sis poradila s golemem,“ poznamenal. „Rychle, precizně, úsporně. Dobrá technika.“

„Dal jsi jim Zhoubu?“

Zbraň, kterou jim předal, měla širokou čepel. Mohla by to být Zhouba, i když jsem úpěnlivě doufala, že o ni nepůjde. Ten meč vládl magií, jež dokázala decimovat armády. Ne, muselo to být něco jiného. Meč, který se dal používat na kratší vzdálenosti.

„Kdyby sis nevybrala špatnou stranu, měl bych pro tebe využití,“ oznámil mi.

„Díky, že ses mě podobnou nabídkou nepokoušel urazit.“

„Není za co. Lituji, že zítra zemřeš.“

„A má smrt v tobě vzbuzuje lítost? Proč?“

Pokrčil rameny. „Plýtvání talentem.“

Stál tady přede mnou, náhrada za mého otce. Voron ho vycvičil stejně jako mne, i když Hugha nedostal k výchově už od narození. Bylo mu deset, když se ho Voron ujal. Byl to mistrovský šermíř. Otec mi pověděl, že ještě neviděl talentovanějšího bojovníka. A to jsem si myslela, že pouhé uznání, jak něco umím, je od něj kompliment.

„Proč mu sloužíš?“ zeptala jsem se.

Rysy se mu zamžily mírným zmatkem.

Opravdu jsem to chtěla vědět. Voron se o něj staral. Udělal z něj člověka, jímž dnes je. Rolandova magie ho jen udržovala mladého. Měl tělo a tvář muže sotva staršího než já, ale bylo mu už určitě kolem padesáti. Nestárnul. Žádného z Rolandových nejdůležitějších vazalů se nedotkl čas. Byl to jeho dar těm, kdo mu sloužili. Ale ten fakt samotný mu jistě nemohl stačit.

„Je silnější než já. Nenašel jsem nikoho jiného, kdo by mě mohl překonat.“ Hugh mě studoval pohledem. „Jak často musíš přijímat rozkazy od těch, kdo jsou slabší, hloupější nebo méně schopní než ty?“

Podařilo se mu zranit mou pýchu. „Dělám to, protože jsem se tak rozhodla.“

„Proč nechceš sloužit silnějšímu pánovi?“

„Protože má zkreslené představy, kterým nevěřím.“

„Má jen vidinu lepšího světa.“

„Lepší svět vykoupený krutostí bude prohnilý už od základů.“

„Možná,“ odvětil Hugh.

Zadívala jsem se mu do očí. „Svou věž v Atlantě nepostaví, dokud budu naživu.“

„V tom případě je štěstí, že zítra tvůj život skončí,“ usmál se Hugh. Myslel si, že jsem legrační. Přesně jak jsem chtěla.

„Zašermuješ si se mnou?“ zeptal se. „Máme spoustu času. Byl jsem ke Gardě štědrý.“

Ta nabídka mě lákala. Hugh byl nepřekonatelný šermíř, bojovník, jaký se najde jeden mezi miliony lidí. Zatrénovat si s ním by bylo téměř stejné, jako kdybych si mohla znovu zašermovat s Voronem. Ale už jsem měla jiné soupeře. A kdybych se zranila, nahrálo by mu to do karet. „Nemám čas dát ti lekci.“ Tak, a přemýšlej nad tím.

Otočila jsem se k odchodu.

„Zajímalo by mě, jak rychlá jsi,“ oznámil mým zádům.

Blonďatý šermíř na mne zaútočil zezadu. Klesla jsem na koleno, abych uhnula rozmazané šmouze, jež byla jeho zbraní, a nízko bodla Zabíječem. Vjel plavovlasému do břicha. Ze strany a nahoru, čepel s hlasitým lupnutím pronikla žaludkem a zabořila se hluboko do natlakované aorty. Musela jsem zapojit veškeré schopnosti, abych podobný úder mohla provést. Hughovi se přeci jen podařilo dostat se mi na kobylku.

Odstrčila jsem blondýna z meče. Čepel se vynořila pokrytá šarlatem. Sesul se k zemi. Uvnitř hrudníku mu vnitřnosti zaléval gejzír krve. Obyčejný člověk by byl na místě mrtvý. Ale blondýn měl požehnání Rolandovy krve. Bude mu trvat minutu nebo dvě, než zemře.

Zadívala jsem se na Hugha. Jeho výraz neprozradil nic, ale oči se mu rozšířily. Věděla jsem přesně, co mu teď běží hlavou. To samé, co vrtalo hlavou mně, když jsem viděla mistrovskou práci s mečem. Dokázala bych to udělat také?

Naše pohledy se setkaly. Mezi námi přeskočila totožná myšlenka jako jiskra. Jednoho dne se naše meče v souboji zkříží. Ale ne dnes, protože zítra se utkám se Smrtonoši. Musela jsem to zarazit.

„Zahodil jsi ho. Takový nepořádek, Hughu.“

O krok ucouvl. Až pozdě jsem si uvědomila, že jsem použila Voronovo oblíbené pokárání. Prostě mi uklouzlo. Do prdele.

Odešla jsem. Nepokoušeli se mě následovat.

* * *

Ráno kožoměnci meditovali. Pak jsme trénovali v tělocvičně. Jim nás podrobil stručnému brífingu. „Smrtonoši bojují jako samurajové. Jeden na jednoho. Nepoužívají žádné taktiky. Prostě utkání rozdělí do individuálních soubojů. Rádi bojují efektně, ale neztrácejí při tom na účelnosti.“

Všichni jsme dostali přidělený úkol. Můj byl jednoduchý. Mart. Nechtěla jsem bojovat s Martem. Brousila jsem si zuby na Cesareho. Ale Jimova strategie dávala smysl, a proto se jí budu držet. Dostanu šanci utkat se s Cesarem. Až příliš jsem ho toužila zabít, než abych se nechala odradit.

Žádné taktiky ani strategie nám však nebudou nic platné, dokud nezjistím, co za meč dal Hugh Smrtonošům. Měl spoustu jiných příležitostí, jak ho k nim propašovat, ale věděl, že neodolají a použijí ho. Nechtěl, aby byla jeho moc známa, až do závěrečného zápasu.

Roland vytvořil několik zbraní. Všechny měly zničující účinky. Jen při tom pomyšlení jsem musela skřípat zuby. Jistě dal Hughovi rozkaz, aby zajistil, že rákšasové vyhrají za každou cenu. Zajímalo by mě, jestli šermíři tahle povinnost leze na nervy.

Dvě minuty před polednem jsme se seřadili a vkráčeli do Jámy. Skrze světlíky nás zalévalo sluneční světlo. Kožoměnci byli všichni v bojové meziformě, dokonce i Rafael. Curran stál v jejich čele. Andrea s sebou nesla kuši a takové množství palných zbraní, že by jimi dokázala srovnat se zemí menší stát. A jelikož ani tak nebyla spokojená, naložila Dali další náboje.

Došli jsme až na konec podlahy a vstoupili na písek.

Naproti nám stálo sedm Smrtonošů ve dvou řadách. Přejela jsem je pohledem a pak se zaměřila na Marta uprostřed. Meč měl stále v pouzdře. Zatraceně. Který to je? Co ti Hugh dal?

Zkoumala jsem pohledem zbytek. Cesare po Martově levici. Obrovský rákšasa, stále ještě v lidské kůži, v rukou nesl dva khandy: těžké meče s oboustrannou, metr dlouhou čepelí. Už jsem měla možnost si je předtím vyzkoušet. Nebyl to zrovna můj šálek čaje. Příliš těžké a podivně tvarované.

Po Martově pravici stál Kámen rákšasů. Tři metry vysoký, podsaditý tvor s hlavou menšího slona i se širokými vějíři uší. Tuhou, tmavou pokožku postrádal, ta jeho měla nezdravou barvu, jako by trpěl žloutenkou. Oblečenou měl kroužkovou košili ze žlutého kovu, podezřele připomínajícího zlato. No, vypadá to, že i sloni rádi vyrážejí do bitvy barevně sladění.

Na rameni sloního muže sedělo štíhlé stvoření. Lysé, tmavě rudé jako syrová játra, kostnaté končetiny mělo zakončené drápy. Připomínalo lemura o velikosti menšího člověka, až na to, že mu ze zad rašila dvě široká křídla. Drželo v rukou dva hrubé talwary, krátké, široké, lehce zahnuté meče.

Druhou linii Smrtonošů tvořili tři zbývající bojovníci. První byla žena, která mi předtím donesla vlasy. Další místo zabíralo humanoidní stvoření se čtyřmi pažemi, oděné v plazí kůži, na které se střídaly skvrny zelené a hnědé. Řadu uzavírala Livie.

Plazí… věc byla abnormálně štíhlá, zelená a ozbrojená dvěma luky. Livie vypadala vyděšená k smrti, v rukou měla rovný meč. Hlavu jí oholili. Zuřivost se ve mně ozvala znovu, s křišťálovou jasností. Jistě, zachovala se hloupě a slabě. Ale nebyla bojovník. Neměli právo ji do toho zatahovat. To si nezasloužila.

Liviin pohled se setkal s mým. Oči měla zalité slzami.

Lovili nás jako kus masa. Ublížili Derekovi. Zlámali mu kosti, na tvář mu vylili roztavené elektrum, mučili ho a smáli se při tom. Zabíjeli kožoměnce a teď nutí mladou ženu bojovat v Jámě. Jejich samotná existence byla nespravedlnost sama. Zaslouží si zemřít. A já si to užiju. Dobrý bože, tohle si budu tak užívat.

Magická vlna byla v plném proudu. Dav diváků čekal, nabitý očekáváním a netrpělivostí. Martovu tvář ozdobil úsměv. Zbraň měl stále v pochvě.

Curran vedle mne přenesl váhu z jedné drápaté tlapy na druhou.

Na balkóně nad námi držela producentka Sofie obrovský žlutý kámen. Světélkující, citronově žlutý klenot ve tvaru slzy v jejích rukou připomínal spíše proud živoucího zlata, zachycoval světlo slunce a odrážel ho zpátky v oslňující hře odlesků.

Sofie zdvihla kámen nad hlavu, paže se jí třásly vypětím, a vykřikla: „Nechť Hry započnou!“

Kouzelnice rákšasů zamávala rukama ve vzduchu.

Protočila jsem své dva meče, Zabíječe v pravé ruce a taktickou čepel v levé.

Mart sáhl po pouzdře, popadl ho, vytáhl z něj meč a prázdnou pochvu odhodil na písek.

Před očima jsem měla jen čepel, širokou a karmínově rudou jako nejušlechtilejší rubín.

Čas se zpomalil. Vlekl se a v nastalé nehybnosti mnou otřásal vlastní tep, který mi zněl v uších nemožně hlasitě. Šarlatová hvězda. Jedna z Rolandových osobních pekelných zbraní. Meč, který koval pět let z vlastní krve. Měl moc vyslat třináct výbojů magie. Ty se jako očarované pily zaměřily na cíl, prošly čímkoliv, co jim stálo v cestě, a daný předmět nebo osobu rozpůlily. Nedalo se jim uhnout. Nedaly se zablokovat. Čepel sama nemohla být zlomena žádnou obyčejnou zbraní. Ani Curran by ji nezničil.

Všichni zemřeme. Na místě. Curran možná dokáže přežít tak dlouho, aby ho rákšasové roztrhali.

Nemohla jsem ho nechat umřít.

Obrátila jsem se. Pomalu, jako bych se pohybovala pod vodou, a ne vzduchem, a viděla ho, že mě pozoruje šedýma očima z šelmí tváře.

Co budu dělat? Jak ho udržím naživu?

Bude to v pořádku, vyslovil Curran, ale k uším mi jeho hlas nedorazil, natolik jsem byla ohlušená vlastní panikou.

Otočila jsem se zpátky. Mart popadl meč oběma rukama. Rudá čepel se leskla, jako by byla pokrytá čerstvou krví. Musím ji zničit, protože pokud dokončí útok, všichni zemřeme.

Krev. Meč byl vykovaný z Rolandovy krve, té samé, která mi proudila žilami. Možná přeci jen existuje způsob, jak zbraň zničit. Pokud se dokážu Hvězdy zmocnit.

Zazněl gong. Čas se vrátil k normálnímu tempu.

Vyrazila jsem.

Mart začal zvedat meč nad hlavu, aby mohl udeřit.

V životě jsem neběžela tak rychle. Písek kolem mne se rozmazal. Přede mnou se jasně tyčila jen špička meče, zdvihala se. Popadla jsem šarlatovou čepel a vrazila si ji do žaludku.

Bolelo to. Má krev zalila rudou hmotu meče. Mart na mě ohromeně zíral. Popadla jsem jeho ruku a zatlačila, aby do mne zbraň zajela hlouběji. Špička mi vyšla ze zad ven. Hlouběji. Až po záštitu.

Čepel ve mně pevně vězela jako klín ochromující, horké bolesti. Krev pokryla kov, vytvořila pouto s Rolandovou. Kolem mě se kožoměnci srazili s rákšasy. Zašeptala jsem slovo moci. „Hessaad.“ Můj.

Magie se stáhla do mého nitra. Opustila povrch mé kůže, špičky prstů na rukou i nohou, zaměřila se na meč. Po čepeli se rozběhly jiskry, vyslaly mnou vlnu bolesti. Cítila jsem se, jako by se mi někdo žaludkem pokoušel protáhnout ostnatý drát. Snažila jsem se zuby nehty držet reality a neomdlít. Aréna kolem mne se zatočila, proměnila se v pestrobarevný vír. Mezi rozmazanými šmouhami obličejů jsem zahlédla Hugha d’Ambray, jak stojí a upřeně na mne zírá, jako by spatřil démona.

Krev mého biologického otce zareagovala na moji, poznala ji. Meč byl můj. Teď mě poslechne.

„Ud,“ zašeptala jsem. Zemři. Slovo moci, které nikdy nezafungovalo, protože abyste něčemu mohli přikázat zemřít, museli jste nad tím nejdříve získat naprostou kontrolu.

Magie se mi vytrhla. Meč se v mém těle zkroutil, začal se chvět jako živá bytost, snažil se osvobodit. Agonie mne popadla v jednom oslepujícím záblesku. Vykřikla jsem.

Meč se roztříštil. Kusy čepele se snášely k zemi jako jemný rudý prášek. Uvnitř mých útrob se prach, který zbyl po zničeném meči, smíchal s krví a rozšířil se tělem. Rolandova krev mě spalovala, jako by mi někdo zalil vnitřnosti vařícím olejem. Tolik moci.

Oheň mi roztavil nohy. Upadla jsem na písek. Horké peklo uvnitř mě smažilo zaživa, až mi z očí vyhrkly slzy. Snažila jsem se pohnout, ale svaly mě odmítaly poslouchat. Každá buňka v mém těle hořela.

Celá věc zabrala pět nebo šest vteřin od začátku do konce. Na nabodnutí se na meč a vyřčení dvou slov to stačilo. Hugh měl pravdu. Dnes zemřu. Ale nezlomitelný meč byl zničený a Curran bude žít. A stejně tak i ostatní. Na pět vteřin práce to nebyl špatný výsledek.

Arénou otřásl příšerný řev. Trhla jsem hlavou. Curran viděl, jak jsem padla k zemi, a vyrazil ke mně. Slon se mu postavil do cesty, aby ho zastavil, ale Curran ho jedním úderem vykuchal, přeskočil ho a pokračoval ke mně. Není kam spěchat, Vaše Veličenstvo. Pro mě už je stejně pozdě.

Mart upustil nyní bezcenný jílec a popadl mě. Oči mu přetékaly zuřivostí. Curran se po mně vrhl.

Ale Mart vyskočil přímo do vzduchu jako šíp a Curranova drápatá pracka tak sevřela jen trochu písku. O půl vteřiny se opozdil, minul mne.

Jak Mart letěl vzhůru, vítr mi ovíval tvář. Připomínalo mi to tak trochu záhrobí, ale ještě jsem mrtvá nebyla. Jako duch necítíte bolest, a to můj případ rozhodně nebyl. Dobrý bože, tak strašně to bolelo.

Plachtili jsme nad pískem Arény, proplouvali záplavou zlatého slunečního světla, jež na nás útočilo skrze nejbližší světlík. Viděla jsem, že z Jámy unikli rákšasové živí jen tři. Mart, Cesare a Livie, kterou k sobě Cesare tiskl paží.

Z Martovy tváře začaly odletovat maličké vločky kůže, vznášely se ve vzduchu. Nadechl se a pak jako by se roztříštil na tisíc kousků, které zavířily ve vzduchu jako hejno vyplašených motýlů a zmizely v jasu, aby odhalily nové stvoření. Tohle bylo vysoké, se širokými rameny a úzkými boky. Jantarově zlatá kůže se mu napínala na vypracovaných svalech. Vodopád černých vlasů mu dosahoval k pasu. Oči připomínaly dva broušené safíry, ostře kobaltově modré. Dva klenoty na krásné tváři poznamenané arogancí a dravčí škodolibou radostí.

Mart už lidskou kůži nepotřeboval.

Přitiskl mě k sobě a já spatřila na Sofii na balkóně, jak křečovitě svírá Vlčí diamant. Řítili jsme se k ní. A zastavili se v úrovni jejích očí.

„Daruj mi kámen,“ nařídil jí Cesare a vztáhl k ní ruku. Kletba kamene byla zaměřená na Hlupáky, a ti vyhráli. Mart bude raději riskovat hněv klenotu než zuřivost kožoměnců dole.

Sofie polkla.

„Nedělej to,“ pravila jsem.

Pod námi Aréna hlučela rozhořčeným řevem.

„Daruj mi ten kámen, ženo,“ zopakoval Cesare. Vytetovaní hadi na jeho kůži zvedli hlavy a zasyčeli.

Sofiiny dlouhé, bledé prsty povolily sevření. Zlatá slza Vlčího diamantu z nich vypadla a skončila v Cesareho obrovské dlani.

„Je váš,“ řekla.

Ty náno pitomá.

Rákšasové zamířili vzduchem nahoru. Cestu jim přehradil světlík. Martova ruka vystřelila a těžké sklo se rozletělo v lesknoucí se záplavě úlomků. Proletěli jsme jimi a pak už jsme se vznášeli nad městem.

* * *

Ležela jsem ve zlaté kleci v kaluži vlastní krve. Potřísnila mi vlasy, tvář i oblečení. Vdechovala jsem její vůni a magii, která z ní vyzařovala, zahalila jsem se do ní jako plášť. Cítila jsem krev kolem sebe stejně, jako jsem vnímala prsty nebo ruce a nohy. I když opustila mé tělo, stále se mnou byla spojená. Už předtím jsem dokázala vytušit magii ve vlastní krvi, ale nikdy jsem ji necítila takhle.

V mém žaludku doutnaly drobné vločky moci, zbytky Rolandova meče. Tělo je postupně vstřebávalo, jednu po druhé. Jeho krev se smíchala s mou, propůjčovala jí sílu. Držela mě při životě a bolesti. Nehýbala jsem se, snažila jsem se šetřit tu trochu síly a magie, která mi ještě zbývala. Mumlala jsem zaklínadla, rty se mi téměř nehýbaly a snažila jsem se jimi donutit tělo, aby se začalo hojit. Nechtělo mne poslouchat, ale neustávala jsem. Nehodlám se jen tak vzdát a zemřít.

Bolest polevila natolik, že už jsem neslzela.

Vysoko nade mnou se nad sálem klenul zlatý strop obestřený stínem. V kombinaci s ním vytvářely vysoké zdi jeskyni podobný sál. Lesknoucí se řezby přecházely plynule v dlážděnou podlahu, pokrytou sametem v živých barvách a hedvábnými polštáři.

Natarádža, nejvyšší hlavoun lidu v Atlantě, se snažil vyzdobit si vlastní místnosti podobným způsobem. Ale sál na vrcholku Kasina bledl v porovnání s tímhle. Všechno Natarádžovo bohatství by stačilo možná tak na jeden panel zdejších zlatých stěn.

Zajímalo by mě, jestli se při navrhování interiéru nechal inspirovat návštěvou vimany. Spolupráce Lidu a rákšasů musela probíhat už pěknou řádku let.

Těsně za mnou se na úzkém kovovém podstavci vyjímal Vlčí diamant. Dvě trofeje potvrzující moc rákšasů. Drahokam a já. Kde je tvá kletba teď, ty pitomý kuse šutru?

Rovnoměrné hučení podbarvovalo mé myšlenky. Vznášecí mechanismus vimany. Během letu jsem ztratila vědomí. Když jsem se probrala, zrovna jsme přistávali na balkóně létajícího paláce, který právě seděl ve svěžím porostu džungle. Pak mě Mart hodil do klece. A tak jsem tady ležela, chycená mezi životem a smrtí, v kleci houpající se metr nad zemí jako nějaký zatracený kanárek.

Mart seděl dole mezi polštáři. Oblek profesionálního zloděje vyměnil za splývavý úbor tyrkysové barvy, který nechával ramena a paže odhalené. Obskakovaly ho tři ženy, připomínaly trochu kolibříky. Jedna mu umývala nohy, další mu přidržovala pití a poslední mu rozčesávala vlasy. Ostatní rákšasové seděli podél zdi v uctivé vzdálenosti od něj, pestrá směsice lidí a nestvůr v oděvech barvy různých klenotů. Někteří přicházeli, další zas mizeli skrze klenuté dveře ve zdech.

Mart mě upřeně pozoroval, jeho oči připomínaly dva kruté drahokamy. Nakonec odsunul ženy stranou a přikráčel k mé kleci. Přestala jsem se zaklínáním a jen tam ležela jako hadrová panenka. Měla jsem ještě dost síly na jeden útok. V okamžiku, kdy otevře klec, zlomím mu krk. Prsty mu zacukaly a v mém zorném poli se zjevila Livie. Oproti jantarové, rozmazané skvrně jeho kůže byla její bledá, téměř bílá.

Promluvil, melodická slova prokládal hrubšími zvuky.

„Říká, že jestli přežiješ, budeš mu sloužit. A pokud zemřeš, sní tě. Oberou ti maso z kostí, až tam žádné nezůstane.“

Kdyby mě snědli, stanou se ještě o něco silnějšími. Neměla jsem představu, jak bych tomu mohla zabránit. Kde je slovo moci pro samovznícení, když ho potřebujete?

Mart znovu promluvil, nenávistně mě pozoroval.

„Chce vědět, jestli rozumíte tomu, co řekl.“

Musela jsem přežít. Nedal mi jinou možnost.

„Rozuměla jste mu?“

Arogantní hajzl. Skrze kaluž mé krve proběhlo lehoučké zachvění. Nikdo si toho nevšiml.

Můj hlas se podobal spíše chraptivému zašeptání. Neměla jsem sílu na víc. „Nejdřív zabiju Cesareho. Pak zabiju jeho.“

Livie zaváhala.

„Pověz mu to.“

Z Martových rtů splynulo jediné, ostře znějící slovo. Livie sebou trhla, jako by ji šlehl bičem, a přeložila mi ho.

Mart mi ukázal dokonalé zuby v úsměvu a odkráčel zpět na své místo.

Ležela jsem nehybně, vdechovala výpary stoupající z mé krve. Zrak se mi rozmazal, pak se zase na pár chvil zaostřil, aby se znovu propadl do mlhavého závoje. Jediné, co zůstávalo neměnné, byla neustávající bolest v žaludku, krev kolem mne a má tichá zaklínadla.

Na okraji místnosti se zjevila mohutná postava a ještě rostla, jak se ke mně přibližovala. Cesare. Stále v lidské podobě. Vytetovaní hadi opět zvedli hlavy, syčeli a proplétali těla jeden s druhým. V ruce držel zlatý pohár.

Zastavil se u mé klece a cosi Martovi řekl.

Chystal se vypít mou krev. Posílí ho. Má krev posílí stvůru, která se pokusila zabít Dereka. Tak to tedy ne.

Cesare protáhl ruku mezi mřížemi a nabral krev do poháru. Parchant. Zahořela ve mně zloba. Prsty se mi zachvěly.

Tenké pouto magie stále spojovalo krev v číši se mnou. Cítila jsem to. Pořád byla mou součástí.

Přiložil pohár ke rtům.

Ne. Ta patří mně.

Popadl mě neovladatelný vztek, předala jsem ho krvi a donutila ji, ať se pohne, podobně jako bych ovládala končetinu. Poslechla mne.

Cesare vytřeštil oči. Snažil se drápy dostat ven rudý chuchvalec, který se mu najednou proměnil v ústech v pevnou hmotu, sténal při tom, jako by mu někdo vyřízl jazyk. Přesně tak, ty zasraný zkurvysyne. Vložila jsem do krve víc moci. Bolelo to, ale v té chvíli mi to bylo jedno.

Z tváře mu vyrazily ostré rudé jehly, probodly mu levé oko, rty, nos i hrdlo. Zaječel, ze znetvořeného oka mu po tváři tekl sklivec.

Odplata za Dereka. Užij si to, zarazo.

Nechala jsem krev zkapalnět a znovu ztuhnout. Jehly se stáhly a pak opět proděravěly jeho tvář. Cesare se svíjel, vyl a rval si nehty kusy tváře. Rákšasové se dali na útěk, někdo začal křičet. Strašně nerada jsem jeho mučení zkrátila. Chtěla jsem, aby to trvalo stejně dlouho, jako když mučil Dereka, ale to mi jistě nedovolí. Znovu jsem krvi dovolila změnit skupenství, proměnila ji v ostny, zkroutila ji, nechala roztát a vložila do ní závěrečnou dávku magie. Z Cesareho hrdla vyrazila čepel z krve. Pohnula se a úhledně vykreslila kolem jeho krku karmínový obojek. Pak jsem krev nechala být. Když ji přestala živit magie, proměnila se v černý prášek.

Roland měl moc ovládat krev a dát jí pevný tvar. Teď jsem se to naučila také. Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo mým vztekem, nebo faktem, že se ve mně rozpustil meč vytvořený z jeho krve, ale získala jsem podobnou schopnost a využila ji do nejmenší špetky, abych donutila Cesareho trpět.

Cesaremu spadla hlava z ramenou. Z pahýlu páteře mu slabě bublala krev a řinula se ven. Tělo se převážilo dozadu a s hromovým zaduněním se zhroutilo k zemi. Za ním jsem spatřila stát Marta. Něco řekl Livii a zasmál se. Olízla si rty a přeložila mi to. „Říká, že jste se konečně projevila jako užitečná.“

* * *

Čas uplýval pomalu. Mučivě, nekonečně pomalu. Rákšasové procházeli místností. Tichounce jsem mumlala zakrvácenými, rozpraskanými rty zaklínání. Snažila jsem se donutit tělo regenerovat, ale předtím silný proud vnitřní magie se zmenšil v pouhý pramínek. Válel se uvnitř, slabounký a nepoužitelný jako mokrý kapesník. Odmítal reagovat. Přesto jsem neustávala.

Na ruce jsem ucítila dotek studených prstů. Zaostřila jsem tím směrem a spatřila Livii, jak se ke mně sklání. Oči měla obrovské, tváře vlhké slzami.

„Je mi to líto,“ zašeptala. „Je mi líto, že jsem vás do toho dostala.“

„Nemusí. Není to tvoje vina.“

Tvář se jí zkřivila. Do dlaně mi vložila malý kus kovu.

Někdo zavrčel. Livie se rychlým krokem klidila pryč od klece. Zadívala jsem se na kov, který mi dala. Nůž.

Snažila se mi pomoct. Takže jestli se vydám na cestu do záhrobí, budu moci vzít někoho s sebou.

* * *

Temnota mě pomalu začala přemáhat. Plíživě, ale jistě se propracovávala od okrajů mého zorného pole ke středu. Bolest ustoupila za hradbu otupělosti. Stále jsem ji cítila, ale už nebyla tak vražedně ostrá. Umírala jsem.

Čekala jsem, kdy mi začnou před očima ubíhat výjevy ze života, ale nic takového se nedostavilo. Jen jsem měla před očima sál připomínající jeskyni, osvětlený kovovým lustrem, a mohla jsem pozorovat, jak se na vybroušených ploškách Vlčího diamantu láme světlo. Rty se mi tiše pohybovaly, stále jsem odříkávala hojivá kouzla. Podle všeho už jsem měla být dávno mrtvá. Pouze má tvrdohlavost a Rolandova krev mě udržovaly tak dlouho naživu. Ale nakonec se i má vůle vytratí a můj život s ní.

Vždycky jsem si myslela, že zemřu v nějaké bitvě nebo možná šťastnou rukou kohosi v temné uličce, ale nikdy jsem si nepředstavovala, že to bude takové. Ve zlaté kleci jako předkrm pro hordu stvůr.

Ale Curran bude žít stejně jako Derek, Andrea a Jim… kdybych si mohla vybrat znovu, neměnila bych. Jen jsem si přála… přála jsem si, abych měla víc času.

Znovu se mě pokoušela pohltit temnota. Možná byl čas odevzdat se jí. Už mě strašlivě unavovalo nepoddávat se bolesti.

Mezi rákšasy vypukl rozruch. Běhali sem a tam. Mart vstal z polštářů a začal štěkavě vydávat rozkazy. Klenutými dveřmi proběhla skupina rákšasů s bizarními zbraněmi v rukou. Mé slabé srdce začalo být rychleji.

To se přece nemohlo dít.

Odběhlo ještě víc rákšasů a pak jsem to zaslechla. Hluboké, burácivé zařvání připomínající předzvěst vzdálené bouře. Teď navíc ještě poznamenané zuřivostí.

Curran.

Měla jsem halucinace. Nemohl tady být. Slyšela jsem hukot vznášecích motorů. Pořád jsme letěli vzduchem.

Strašlivé lví zařvání otřáslo vimanou ještě jednou, tentokrát o něco blíž.

Do sálu se nahrnula vlna rákšasů ozbrojených až po zuby. Jedním z klenutých vchodů proletělo polámané tělo. Livie přiběhla ke mně a schovala se za mou klecí.

Příliv stvůr se nahrnul ke vchodu, chvíli tam proti čemusi bojovaly a pak byly nuceny se stáhnout. Prýštila z nich krev. Curran se vřítil do sálu.

Ve své obrovské bojové formě, šedou srst měl pokrytou krví. Znovu zařval a rákšasové se krčili před jeho hněvem. Klestil si mezi nimi cestu, jako by to byli vojáčci na hraní. Místností se rozléhalo vytí, jak se trhaly končetiny, lámaly kosti a spršky krve stříkaly všude okolo.

Přišel pro mě. Nemohla jsem tomu uvěřit.

Přišel pro mě.

Do paláce plného tisíců ozbrojených rákšasů uprostřed magické džungle. Ten hloupý, nepoučitelný chlap. Jaký mělo krucinál smysl zachraňovat ho, když teď budu sledovat, jak zbytečně zahazuje život?

Za Curranem do místnosti vrazila další obrovská šelma. S tmavou kosmatou srstí, obrovskou černou tlamu rozevřenou. Medvěd zařval a zaútočil na dav stvůr jako beranidlo. Obrovské tlapy se míhaly vzduchem, drtily pod sebou lebky.

Mahon, Atlantský medvěd.

Do mezery, kterou vytvořil, se nahrnulo další pekelné stvoření. Šlachovité, pokryté svaly a s pískově hnědou srstí posázenou skvrnami. Zbraně nepotřebovalo, stačily mu černé drápy na rukou. Z okrouhlých čelistí mu trčely tesáky. Šelma to byla groteskní a hrůzná, až člověk zapomínal strachy myslet. Její zavytí se na konci zlomilo v hyení zachechtání. Až mi naskočila husí kůže.

Curran se snažil prodrat až ke mně. Tělo mu pokrývaly rány a škrábance. Krvácel, ale stále pokračoval v cestě. Nezastavitelný ve svém vzteku. Nepřestával burácet. Jeho lví řev ochromoval smysly podobně jako zahřmění bouřky, otřásal člověkem do morku kostí. Rákšasů bylo příliš mnoho. Jedinou nadějí těch tří bylo, že protivníci zpanikaří natolik, až začnou ustupovat. Ale ani to jim nevydrží dlouho. Dříve nebo později rákšasům dojde, že několik stovek proti třem není zas tak málo. Jenže dokud je Curran bude ohlušovat burácením, nebudou schopní normálně uvažovat.

Mart si stoupl mezi mou klec a Currana. Zbytek rákšasů se stáhnul, ale Curran jako by si toho nevšiml. Zaútočil na něj.

Zaleskly se čepele, neskutečně rychle. Mart obratem uhnul z cesty a mečem Currana ťal přes záda. Pán šelem se bleskově otočil, netečný k vlastní bolesti, a drápy po něm seknul, rozpáral mu róbu. Na Martově zlatavé kůži vyrašila rudá krev. Srazili se. Meče udeřily, drápy se zaryly, zuby cvakly. Mart ponořil kratší čepel Curranovi do boku. Lev zavrčel bolestí, vytrhl se mu a padl k zemi, aby protivníkovi podrazil nohy. Mart upadl, ale hned se zase vyhoupl zpátky, meče stále v rukou. Setkal se s Curranem uprostřed pohybu. Hloupý tah. Pán šelem praštil Marta pěstí přímo do obličeje. Rákšasa přeletěl sál a sklouzl po podlaze, překulil se a pak se znovu postavil. Curran se hnal za ním.

Mart zavířil dokola jako derviš. Z jeho čepelí se stal smrtící vír. Curran se vrhl mezi ně, na srsti mu vykvetlo pár řezných ran. Pokusil se Marta popadnout. Rákšasa vystřelil přímo do vzduchu, vznesl se nad okolní dav.

Curran se napnul. Monstrózní svaly na jeho masivních nohou se smrštily jako ocelové pružiny. Vyskočil za Martem a v půli skoku do něj zaryl drápy. Popadl ho za nohu. Mart se ho sice snažil setřást, ale Curran na něm visel dál. Rval z rákšasova těla kusy masa, jak po něm šplhal nahoru. Pokřivená lví tlama se rozevřela. Zakousl se Martovi do boku. Zřítili se k zemi jako kámen a narazili do podlahy jen pár metrů ode mě. Mart se osvobodil z Curranova sevření, kluzký vlastní krví. Pohledem se zaměřil na Vlčí diamant, stále usazený na podstavci. Skočil po něm. Zakrvácené prsty se sevřely kolem klenotu. Ucouvl pár kroků a narazil zády do mé klece.

Vrhla jsem se k mřížím a zabodla mu Liviin nůž nad klíční kost, mezi levé rameno a krk. Kaluž mé krve se zachvěla, poslechla mě a ve formě stovek ostnů se mu zaryla do zad.

Klenot mu vyklouzl z prstů.

Ruce jsem mu obtočila kolem krku a snažila se ho uškrtit, ale neměla jsem na to dostatek sil.

Curran sebral Vlčí diamant z podlahy, popadl obrovskou levou rukou Martovo rameno a udeřil rákšasu topazem do obličeje.

Mart zaječel.

Curran ho zasypával údery, znovu a znovu do něj bušil drahým kamenem, až začala stříkat krev. Údery proměnily Martův dokonalý obličej v krvavou kaši. Meč mu vypadl z prstů. Curran nechal pěst naposledy dopadnout a pak ho oderval od klece. Zlámal přitom ostny z krve, které se rozplynuly v černý prášek. Zkroutil Martovi krk, aby mu rozdrtil vaz, a pak s ohlušujícím zařváním zamával na dav rákšasů jeho bezvládným tělem.

Dali se na útěk. Valili se ze sálu ven skrze klenuté dveře a vzájemně po sobě šlapali, jak se rychle snažili dostat pryč.

Curran zkroutil tyče mříží do stran.

„Ty sebevrahu pitomý,“ zasípala jsem. „Co tady děláš?“

„Oplácím ti laskavost,“ zaprskal.

Vytáhl mě z klece a uviděl ránu v mém břiše. Ve tváři v meziformě mu zacukalo. Přitiskl si mě k hrudi. „Zůstaň se mnou.“

„Kam bych… asi šla, Vaše Veličenstvo?“ Hlava se mi točila.

Za námi vyšší z šelem připomínajících nočních můru vytáhla zpoza klece Livii zkoprnělou strachem. „Bude to v pořádku,“ řekla jí obluda a jednou rukou ji popadla. V druhé držela Vlčí diamant. „Teta Bé je u tebe.“

Na druhém konci sálu se kdosi prodíral davem prchajících rákšasů. Zaleskl se meč a já ho poznala. Hugh d’Ambray. S Nickem po boku. Uviděl nás a cosi vykřikl.

„Co ten tady dělá?“ zavrčel Curran.

„Je to Rolandův Vojevůdce. Přišel si pro mě.“ Přišel si pro ženu, která zničila meč jeho pána.

„Tak to má smůlu. Jsi moje.“ Curran se otočil a rozběhl se. Unášel mě pryč. Hugh zaječel, ale proud prchajících rákšasů ho vytlačil ven z místnosti.

Ležela jsem schoulená v Curranových pažích, zatímco uháněl vimanou. Přidali se k němu i ostatní. Vysoké, chlupaté siluety. Už jsem ani nedokázala poznat, kdo je kdo. Jen jsem ležela a každý pohyb mi páteří vyslal víc a víc bolesti. Snažila se mě pohltit vlídná temnota.

„Zůstaň se mnou, zlato.“

„Zůstanu.“

A pak už jsem se nedokázala rozhodnout, jestli šlo o sen nebo noční můru. Nějak se mi však podařilo zůstat při vědomí celou cestu. I ve chvíli, kdy se vimana zakymácela, jakmile jsme z ní vyskočili, i jakmile narazila do zelených kopců za námi. Neztratila jsem ho ani při šíleném běhu skrz džungli. Poslední vjemy, na které si pamatuji, byly kamenné ruiny a Doolittlova tvář.

Epilog

Snila jsem o tom, že Curran vrčí: „Dej ji do pořádku!“ a Doolittle mu oponuje, že není Bůh a jeho moc uzdravovat má limity. Zdálo se mi, že mi Julie pláče u postele a vedle mne sedí Jim, že mi Andrea vykládá nějaký nechutně složitý příběh… všechny zvuky mi v hlavě splývaly dohromady, až jsem to nakonec nedokázala snést. „Mohli byste všichni laskavě na chvíli ztichnout? Prosím.“

Zamrkala jsem a uviděla Curranovu tvář.

„Ahoj,“ řekl mi.

„Ahoj,“ usmála jsem se. Byl tu. Živý. A já taky. Přežili jsme. „Říkala jsem těm lidem ve své hlavě, že by měli sklapnout.“

„Na to dneska existují léky.“

„Ty si pravděpodobně nemůžu dovolit.“

Pohladil mě po tváři.

„Přišel jsi pro mě,“ zašeptala jsem.

„Kdykoliv,“ ujistil mě.

„Jsi zatracený idiot. To tě baví takhle riskovat život?“

„Nevyjdu tak ze cviku. Když se tě snažím udržovat v bezpečí, alespoň zůstávám ve formě.“

Naklonil se ke mně a lehce mě políbil na rty. Natáhla jsem k němu ruce. Objal mě, přitiskl k sobě a dlouho mě držel. Zavřela jsem oči a usmívala se docela obyčejnou radostí nad dotekem jeho kůže na mé. Po chvíli mi začaly těžknout ruce. Něžně mě položil zpátky na polštář a odešel. Stulila jsem se pod peřinou. Cítila jsem se v bezpečí, v teple a naprosto dokonale šťastná. Znovu jsem usnula.

* * *

Mučení začalo hned ráno. Doolittle mi držel tři prsty před obličejem. „Kolik prstů vidíte?“

„Jedenáct.“

„Díkybohu,“ odtušil. „Už jsem si začínal dělat starosti.“

„Kde je Jeho Ignorantstvo?“

„Včera večer odešel.“

Chvíli jsem zápasila s návalem rozmanitých pocitů. S lítostí, že ho neuvidím, úlevou, že je pryč, štěstím, že je mu dobře a zvládne chodit. Vážně jsem hrozná.

Doolittle si povzdechl. „Mám vám povědět to co obvykle? Kde jste, jak na tom jste a jak jste se sem dostala?“

Zadívala jsem se na dlaka. „Musíme se přestat vídat, pane doktore.“

Tvář mu zkřivil kyselý výraz. „To říkáte tomu pravému.“

První návštěvník u mého lůžka ten den byl Jim. Tedy až těsně po tom, co do mě dloubali, píchali do mě jehly, měřili mi teplotu a vůbec se usilovně snažili přimět mě litovat, že jsem si nepospala ještě o několik dní déle. Jim vešel a tiše si sedl. Víc než kdy jindy vypadal jako šéf bezpečnosti Smečky, a ne jako nevrlý občasný kolega žoldák. Vážně se na mě zadíval a téměř obřadně pronesl: „Postaráme se o tebe.“

„Díky.“ V tu chvíli bych nezvládla větší množství péče. Doolittlovy procedury mě málem udolaly.

Jim na to odpověděl podivným lehkým kývnutím a odešel. Naprosto mě tím zmátl.

Pak se objevila Julie, která vyšplhala ke mně na postel a ležela tam s přežalostným výrazem, zatímco jsem ji peskovala za to, že Currana pustila z klece příliš brzy.

Pořád tam seděla a naslouchala mému poučování, když dorazil i Derek.

„Jak je Livii?“

„Odešla,“ odtušil. „Poděkovala mi, ale nemohla zůstat.“

„To je mi líto,“ řekla jsem mu.

„Mně ne,“ vložila se do hovoru Julie.

„Nečekal jsem, že zůstane,“ pravil Derek. Na tváři se mu usadil kamenný výraz, do hlasu nepronikly žádné emoce. Přes všechno, co jsem mu řekla, musel stále věřit, že do něj byla zamilovaná.

„Byl jsem její jízdenka pryč, nic víc. Jsem s tím smířený. Mimo to, časy se změnily…“ ukázal si na tvář.

Julie slezla z postele. „Pro tvou informaci, mně to vůbec nevadí!“

A oddusala pryč. Derek se na mě zadíval. „Co jí nevadí?“

Děcko se mi naprosto zbláznilo do parťáka, který je navíc vlkodlačí puberťák. Proč já? Proč? Co jsem komu udělala?

Zavrtala jsem se hlouběji do postele a přitáhla si přikrývku až k bradě. „Tvůj obličej. Nezáleží jí na tom, jak vypadáš. Dál si to budeš muset přebrat sám.“

Pak jsem zase spala, a když jsem se vzbudila, vešla dovnitř Andrea a Doolittla téměř vykopla ven. Přitáhla si židli a zadívala se na mě.

„Kde jsem a jak jsem se sem dostala?“ zeptala jsem se. Doolittle mi sice nabídl, že mi to vše objasní, ale věděla jsem, že Andrea mi to poví bez zbytečných přednášek.

„Jsi v Jimově bezpečném útočišti,“ řekla. „Poté co tě rákšasové unesli, Curran se zbláznil. Nakázal všem kožoměncům v Aréně, aby ho následovali…“

„Tím chceš říct, že jich tam bylo víc než jen my, Mahon a Teta Bé?“

„Ano, seděli v obecenstvu. Curran měl podezření, že by se rákšasové mohli pokusit o velkolepý závěr. Nepřerušuj mě. Následovali jsme Jima skrz Jednorožčí ulici do džungle, hnali se za vimanou, dokud nepřistála… ta zatracená věc musí na zem každých několik hodin, asi aby nepřetěžovali vznášecí mechanismus. Naběhli jsme dovnitř jako velká voda. Nevím, co se stalo pak, protože jsem byla ve skupině, která rozbila motory. Když jsem znovu uviděla Currana, nesl tě v náručí a vypadala jsi příšerně.“

„Fajn.“ Příliš se to nelišilo od toho, co jsem si myslela.

Andrea si mě změřila tvrdým pohledem a snížila hlas. „Roztříštila jsi Šarlatovou hvězdu.“

Do hajzlu. Nemyslela jsem si, že ten meč pozná. „Ech?“

„Zatraceně, projev aspoň trochu uznání. Jsem takhle blízko, abych získala titul Zbrojmistra v oboru palných zbraní.“ Andreina tvář se zkřivila. „Už jsem prošla všemi bezpečnostními prověrkami. Kdyby nebylo Teda, byl by ze mě certifikovaný rytíř s hodností. Vím, čeho je ten meč schopný.“

„Pověděla jsi to i ostatním.“

„Ano, to jsem udělala.“ A vypadala, že toho vůbec nelituje. „Řekla jsem jim, jak funguje, a že kdyby nebylo tebe, rákšasové by si nás dávno servírovali na stůl.“

„Byla bych radši, kdybys to neudělala.“

Na to zareagovala krátkým, úsečným gestem ruky. „To je vedlejší. Rozlámala jsi ho na kousky. Vykovali ho z Rolandovy krve, tys ho potřísnila svou a rozbila jsi ho. Nejsem pitomá, Kate. Prosím tě, nikdy si o mně nemysli, že bych mohla být tak hloupá.“

Dala si dvě a dvě dohromady. Jedině krev jeho krve mohla rozložit Rolandův meč. „Dcera?“ zeptala se.

Poznala by, kdybych jí lhala. „Jo.“

Tvář jí o stupeň pobledla. „Myslela jsem, že odmítal mít děti.“

„V případě mé matky udělal výjimku.“

„Je ještě naživu?“

„Zabil ji.“

Andrea si protřela obličej. „Ví o tom Curran?“

„Nikdo to neví,“ řekla jsem jí. Jsi moje nejlepší kamarádka. Jediná, kterou mám. Prosím, moc tě prosím, nenuť mě, abych tě zabila. Nedokážu to.

Zhluboka se nadechla. „Dobře,“ odtušila. „Je dobře, že to nikdo neví. A asi by bylo lepší, kdyby to tak zůstalo.“

Vzpomněla jsem si, že bych měla začít znovu dýchat.

* * *

„Tohle je směšné,“ zabručela jsem.

„Ticho, ty jedna!“ Andrea strčila klíč do zámku a otevřela dveře svého bytu. „Je to jen na několik dní. Zůstaneš tady se mnou. Slíbila jsem Doolittlovi, že se o tebe budu přes víkend starat. Mám ti prý zabránit v tom, aby ses pokoušela ‚dobývat další hrady‘.“

Mohla jsem si vybrat. Buď zůstat s ní, nebo strávit dalších čtyřicet osm hodin v Doolittlově péči. Byl to ten nejlepší mág-léčitel, se kterým jsem měla tu čest jednat. Také šlo o starostlivého, hodného člověka. Mnohem lepšího člověka, než jsem já. Ale čím déle jste zůstávali v jeho péči, tím se jeho syndrom matky kvočny zhoršoval. Začal by mě snad i krmit lžící, kdybych mu to dovolila. Zůstat u Andrey bude menším zlem.

„A pořád jsem přesvědčená, že sis ty kytky měla nechat,“ oznámila mi, když jsme procházely bytem.

„Byly od Saimana.“ Ten mi, věrný svému řemeslu, poslal kytici bílých růží s vizitkou a poděkováním. A nechal je na prahu Jimova bezpečného útočiště, jehož umístění neměl vůbec znát. Jima málem trefila mrtvice, když je uviděl. Na kartičce také stálo, že Sofie, producentka Her, se přiznala, že rákšasům dodávala úlomky Vlčího diamantu. Podle všeho najala několik falešných sázkařů a vsadila na rákšasy ohromné sumy, a to hned ze začátku, kdy ještě byli neznámou veličinou a kurzy nasazovali spíš proti nim. Saiman se nezmínil, co se s ní stalo. Jak ho znám, nic pěkného.

Andrea nakoukla do obýváku a ztuhla. Přesněji řečeno zkameněla jako socha s otevřenými ústy. Taška jí sklouzla z ramene a s bouchnutím skončila na podlaze.

Ze stropu Andreina obýváku visela obrovská věc. Nebyl to ani lustr, ani větrák. Jednalo se o úzké, dva metry vysoké, ohromné kovové… cosi. Zkroucené tak, že to připomínalo vánoční stromek, vyrobené z mosazného drátu a korunované knihami Lorny Sterlingové, prvním až osmým dílem, jež byly vějířovitě rozložené na samém vrcholku. Pod knihami z konstrukce vyráželo do všech stran několik úrovní drátěných větví, na nichž na úzkých zlatých řetízcích visely desítky jemných křišťálových ozdob. Ty tiše cinkaly, jak do sebe narážely. Každá měla mašličku a obsahovala kus látky. Bílý, pastelově růžový, modrý…

Andrea se jako náměsíčná natáhla po jednom ornamentu na stromečku a sundala ho. Rozevřel se jí v dlani. Zevnitř vyndala látkové cosi broskvové barvy, a když to roztáhla, zjistila, že jde o tanga kalhotky.

Zamrkala jsem.

Zírala na ně, neschopná slova, a pak jimi na mě zamávala, oči rozšířené tak, až připomínaly dva talíře.

„Abych radši šla,“ oznámila jsem jí a prchla. Doolittle se to nikdy nedozví.

Alespoň už vím, kam se Rafael během Půlnočních her vytratil.

* * *

Kobyla Smečky mě dovezla až k domu. Nespadla jsem z ní, což vyžadovalo hrdinské vzepětí vůle, tedy aspoň na mé straně. Nečekaly na mě žádné zbožňující davy připravené zasypat mě květinami a medailemi. Jaké smutné zklamání.

Zastavila jsem se u domovníka pro nový klíč, vyškrábala se po schodišti až k bytu a prohlédla si nový zámek. Velký, lesklý a kovový. Bez poskvrnky nebo škrábance. Dokonce i klíč měl v sobě vyryté bizarní drážky, takže by celá sada měla být pravděpodobně naprosto odolná proti vloupání. Zkuste se dostat přes tohle, Vaše Veličenstvo.

Odemkla jsem dveře, vstoupila dovnitř a zabouchla je za sebou. Skopla jsem boty z nohou a zašklebila se při náznaku bolesti, která se ozvala od žaludku. Bude trvat ještě dlouho, než se rána úplně zahojí. No, alespoň že už nekrvácí.

Veškeré napětí ze mě spadlo. Zítra si začnu dělat starosti s Hughem d’Ambray, Andreou a Rolandem, ale teď jsem byla jednoduše šťastná. Můj byt, mé území, známé vůně, povědomý koberec pod nohama, moje kuchyň a v ní na židli můj Curran… krucinál, počkat… cože?!

„Ty!“ zadívala jsem se na zámek a pak zase na něj. Toliko ke dveřím odolným proti vloupání.

Klidně dokončil sepisování čehosi na kus papíru a přiblížil se ke mně. Srdce se mi rozbušilo jako splašené. Z jeho očí se na mě smály drobné zlaté jiskřičky. Papír mi předal a usmál se. „Nemůžu se dočkat.“

Jen jsem na něj zírala jako idiot.

Nadechl se mého pachu, otevřel dveře a odešel. Zadívala jsem se na papír.

Příští dva měsíce nebudu mít čas, takže datum bych stanovil na 15. listopadu.

MENU

Chci jehněčí nebo srnčí steak. Opékané brambory s medovým máslem. Kukuřičné klasy. Rohlíky. A jablečný koláč, stejný jako jsi dělala předtím. Moc mi chutnal. Měl by se podávat se zmrzlinou.

Dlužíš mi večeři, při níž bys mě měla obsluhovat nahá. Nejsem ale úplné zvíře, takže si můžeš vzít kalhotky a podprsenku, pokud budeš chtít. Ty modré s mašličkou budou stačit.

Curran,

Pán šelem Atlanty

Ilona Andrews

Magie útočí

1. vydání

Anglický originál Magic Strikes

Překlad Hana Šimečková

Obálka Adam Dragon

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 255. publikaci

Ostrava 2011

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai