Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magie krve

Magie zabíjí

Magie na vzestupu

Magií zlomená *

Magie změny *

Magie střelného prachu

* Připravujeme, české názvy se můžou ještě změnit

FANTOM Print

2014

Copyright © 2013 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-699-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-700-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Našim otcům, ať už jsou kdekoliv

Poděkování

Rádi bychom poděkovali Anne Sowardsové, naší editorce, že v nás věří a vždy pracuje na tom, aby byla kniha co nejlepší. Rádi bychom také poděkovali naší agentce Nancy Yostové, za přátelství a všechnu její pomoc.

Na tvorbě těchto knih pracovalo mnoho dalších lidí. Michelle Kasperová, produkční editorka, a Jamie Snider, její asistent, kteří dohlíželi na proces přetvoření rukopisu v hotovou knihu. Judith Lagermanová, umělecká ředitelka, Juliana Kolesvová, umělkyně, a Jason Gill, návrhář přebalu, kteří vytvořili tak úžasnou obálku. Amy Schneiderová dostala těžký úkol zkorigovat a dát do pucu ten náš nepořádek. Rebecca Brewerová, asistentka Anne, a Sarah E. Youngerová z Literární agentury Nancy Yostové se statečně snažily vypořádat s našimi požadavky. Vám všem jsme hluboce vděční.

Zvláštní poděkování patří beta čtenářům, kteří nám pomáhali knihu vylepšit: Erice Brooksové, Ying Areeratové, Hasně Saadaniové, Lauře Hobbsové, Michelle Kubeckové, Wendy Baceskiové, Joyce Casementové, Williamovi Stonierovi a dalším.

A nakonec díky vám, drazí čtenáři, že věříte v Kate Danielsovou a její podivný svět.

1.

Protočila jsem kopí. „Ještě jednou mi budeš odmlouvat, a dostaneš domácí vězení.“

Julie obrátila oči v sloup s veškerým pohrdáním, jakého jen bylo čtrnáctileté dítě schopné, a odhrnula si světlé vlasy z obličeje. „Kate, a kdy to jako použiju v normálním životě?“

„V nejbližších pěti vteřinách, abys mi zabránila tě probodnout.“

Za šestadvacet let svého života jsem vystřídala spoustu povolání. Nikdy jsem nezkoušela učit. Většinou jsem zabíjela lidi nejrůznějšími vynalézavými, krvavými způsoby. Julie ale byla mojí chráněnkou, měla jsem za ni zodpovědnost a cvičení s kopím jí prospěje. Posilovalo svaly, reflexy a zlepšovalo rovnováhu. Až přejdeme k výuce boje s mečem, bude je potřebovat.

Před pár desítkami let se magie vrátila do našeho světa, rozdrtila civilizaci založenou na technologiích a s ní i jakoukoliv iluzi bezpečí. Magie a technologie stále bojovaly o svět, přetahovaly se o planetu jako dvě děti peroucí se o míč. A když vládlo jedno, nefungovalo to druhé.

Policisté se snažili ze všech sil udržovat pořádek, ale polovinu času nefungovaly telefony a všichni dostupní členové sboru řešili naléhavější stavy nouze jako například zachraňování školáků před hejnem hladových harpyjí. Zdrojů a zásob bylo málo, život neměl příliš velkou cenu, takže lidem nedělalo problém okrádat a vykořisťovat druhé. Ti chytřejší nevycházeli v noci z domu. Pokud vás nedostaly podvratné živly, postaraly se o vás ty magické s obrovskými zuby.

Každý zodpovídal za svou vlastní bezpečnost a spoléhali jsme se na magii nebo chladné a střelné zbraně. Julie sice ovládala vzácnou a vysoce ceněnou magii, ale v boji jí nebude nic platná. Možná viděla barvy magie, ale to jí nepomůže zabít upíra. Andrea, moje nejlepší kamarádka, ji učila střílet. Já bych se ze tří metrů nedokázala trefit ani do slona, i když bych ho tou puškou nejspíš dokázala ubít k smrti. Ale mohla jsem ji naučit, jak používat zbraně nablízko.

Udeřila jsem kopím směrem k Juliinu pasu, pomalu jako šnek. Zatočila kopím jako veslem a plácla jím po tom mém, srazila ho k zemi.

„A?“

Věnovala mi naprosto bezvýrazný pohled. Většinu času brala trénink vážně, ale byly dny, kdy jí to v hlavě prostě přepnulo a mozek přestal spolupracovat s tělem. Nejspíš existoval nějaký způsob, jak ji z toho vytrhnout, nějaká správná „maminkovská“ slova, která by zabrala, ale Julii jsem našla před rokem na ulici a celá ta věc s rodičovstvím pro mě byla pořád nová. Má matka zemřela dřív, než jsem si na ni mohla vytvořit nějaké vzpomínky, takže jsem se na praktické zkušenosti nemohla spoléhat.

A jako by toho nebylo dost, použila jsem magii, abych Julii zachránila život. Nemohla odmítnout můj přímý rozkaz, i když to nevěděla, a já se rozhodla, že se to nedozví. Několikrát mi to ujelo a zjistila jsem, že s tím má hodně co do činění intonace. Dokud jsem jí dávala instrukce a neštěkala po ní rozkazy, nedělalo jí nejmenší potíže mě ignorovat.

Lesy Smečky kolem nás překypovaly životem. Odpolední slunce jasně svítilo. Listí šustilo v lehkém vánku. Po větvích sem a tam běhaly veverky, naprosto je neodrazoval fakt, že v jejich těsném sousedství žije několik stovek masožravých dlaků. Někde v dálce se ozývalo bručení motorových pil. Hrozilo totiž, že úzká cesta vedoucí do Pevnosti bude brzo neprůchodná, takže dnes ráno vyrazil tým kožoměnců ven, aby pár stromů porazil.

Vzduchem plul žlutý motýl. Julie ho pozorovala.

Stáhla jsem kopí, protočila ho v ruce a tupým koncem ji šťouchla do levého ramene.

„Jau!“

Povzdechla jsem si. „Prosím tě, dávej pozor.“

Julie se zašklebila. „Bolí mě ruka.“

„Tak příště ten úder zablokuj, ať tě nebolí ještě něco dalšího.“

„Tohle je týrání dětí.“

„Nefňukej. Děláme veslařský blok.“

Protočila jsem kopí znovu ostrým koncem dopředu a opět bodla jejím směrem, velmi pomalu. Julie přitiskla zbraň k zemi a v téhle pozici zůstala.

„Nestůj s tam s tím kopím jak tvrdé y. Máš možnost zaútočit, tak bys s tím mohla něco udělat.“

Zdvihla zbraň a polovičatě se pokusila mě bodnout do hrudi. Dala jsem jí vteřinu, aby se stáhla zpátky, ale ani se nepohnula. To by stačilo. Měla jsem toho dost.

Protočila jsem znovu kopí a podrazila jí nohy. Padla na záda a já zabodla zbraň do země jen pár centimetrů od jejího krku. Zamrkala, světle plavé vlasy rozházené kolem hlavy.

„Co s tebou dneska je?“

„Kevin se zeptal Maddie, jestli by s ním nechtěla jít k Měsíčnímu tanci.“

Medvědodlačice Maddie byla Juliina nejlepší kamarádka a Měsíční tanec zase způsob Smečky, jak dovolit pubertálním kožoměncům trochu si zařádit. Každý páteční večer, pokud zrovna nevládla magie, vytáhli ven reproduktory a z hradeb na plné pecky řvala taneční hudba. Když vás nějaký kluk pozval na taneček pod měsícem, samozřejmě šlo o velkou věc. Ale to pořád nevysvětlovalo, proč se mé chráněnce najednou vypařily z hlavy dva měsíce tréninku s kopím.

„No a?“

„Mám jí pomoct vybrat, co si zítra vezme na sebe,“ oznámila mi Julie a dál se válela na zemi jako lenochod.

„A to je důležitější než trénink?“

„Ano!“

Vytáhla jsem kopí ze země. „Tak dobře. Běž a dělej, co potřebuješ. V sobotu budeme trénovat o hodinu déle.“ Když se dostala do podobné nálady, žádná síla na světě ji nedokázala přinutit k soustředění, takže trénink by byl stejně jen ztrátou času.

Z mláděte lenochoda se v mžiku proměnila v čipernou gazelu a vyskočila zpátky na nohy. „Děkuju!“

„Jistě, jistě.“

Zamířily jsme z lesa ven. Svět se na okamžik zastavil a pak nás zalila vlna magie, utopila lesy kolem. Motorové pily zakašlaly a ztichly, jejich řev nahradilo hlasité nadávání.

Tomuhle úkazu se oficiálně říkalo Pozměnová rezonance, ale všichni o něm mluvili jako o magických vlnách. Přicházely odnikud a přelily se přes svět, zhasly elektřinu, zasekly spalovací motory i pistole, a odnikud se zhmotnily stvůry. Pak magie opět zmizela, elektrická světla naskočila a palné zbraně zase získaly svou smrtonosnost. Nikdo nedokázal předpovědět, jak silná vlna bude, nebo jak dlouho vydrží. Život byl díky tomu trochu chaotický, ale přežívali jsme dál.

Stromy se rozestoupily a odhalily před sebou rozhlehlou travnatou pláň. Uprostřed se zdvihala k nebi Pevnost jako člověkem vytvořená hora. Názorná ukázka toho, co se stane, když se sejde několik stovek hluboce paranoidních a nadlidsky silných lidí a rozhodnou se, že by chtěli bezpečné místo, kam složit hlavu. Z jednoho úhlu Pevnost připomínala moderní opevněné sídlo, z jiného zase středověkou baštu. Blížily jsme se k ní ze severu, takže jsme měly výhled na hlavní věž. Odsud vypadala jako ponurý, zlověstný mrakodrap, i se střešním bytem, kde jsme s Curranem měli naše doupě.

Ale nebylo to tak vždycky. Nezačalo to mezi námi tak, že bychom se na sebe podívali a okamžitě se rozhodli, že jsme našli spřízněnou duši. Když jsme se potkali, on si o mně myslel, že jsem zbrklý žoldák, který nerespektoval autority, protože se mu zrovna zachtělo, a já zase, že je to arogantní parchant s tolika problémy, že by jimi mohl naplnit Pevnost od sklepa po střechu. Ale teď jsme byli spolu. Je Pánem šelem a já jeho chotí, takže jsem se najednou dostala do vedení patnácti set kožoměnců, největší smečky na Jihu. Tu zodpovědnost jsem nechtěla, a kdybych měla na výběr, utekla bych od ní tak daleko, jak jen by to šlo. Taková však byla cena, abych s ním mohla zůstat. Milovala jsem ho a stál mi za to. Stál mi za to všechno.

Obkroužily jsme Pevnost a prošly širokou, otevřenou branou na vnitřní nádvoří. Skupina kožoměnců pracovala na jednom ze smečkových vozidel, upraveném jeepu, jehož nafouklá, zdeformovaná kapota pod sebou ukrývala dva motory. Jeden na benzín, druhý na očarovanou vodu. Když jsme procházely kolem, zamávali na nás. Zamávaly jsme jim nazpátek. Kožoměnci mě přijali mezi sebe, částečně protože jsem o svou pozici bojovala a nedala jim na výběr, částečně také proto, že i když byl Curran férový, měl velmi malou toleranci pro voloviny. Ne vždy jsme se ve všem shodli, ale pokud se ke mně někdo odvolal osobně, Curran mě nepřehlasoval, a Smečce se líbilo, že mají možnost druhého názoru.

Vyztužené ocelové dveře stály rozevřené dokořán. Pozdní květen byl v Georgii horký a v létě bude ještě hůř. Pokoušet se vybavit Pevnost klimatizací byla předem prohraná bitva, takže teď každé okno a dveře zely dokořán, aby se vytvořil alespoň průvan. Prošly jsme úzkou chodbou a vydaly se nahoru po obrovském schodišti, prokletí mé existence. Nenáviděla jsem ho už poprvé, kdy jsem po něm musela vystoupat, a zranění kolene onu nenávist jen prohloubilo.

Druhé patro.

Třetí patro. Pitomé schody.

„Choti!“

Naléhavost v tom hlase mě donutila se otočit. Chodbou ve třetím patře ke mně běžela starší žena, oči doširoka rozevřené, ústa pootevřená. Meredith Coleová. Maddiina matka.

„Chtějí je zabít!“ Chytila se mě. „Hodlají zabít moje holčičky!“

Všichni kožoměnci v chodbě ztuhli. Vztáhnout ruku na alfu bez předchozího svolení se počítalo jako napadení.

Tony, jeden z Doolittlových asistentů, se vynořil zpoza rohu, běžel směrem k nám. „Meredith! Počkejte!“

Doolittle pracoval jako hlavní mág léčitel Smečky. Zalila mě vlna děsu. Léčitel Smečky by zabil dítě jen z jediného důvodu.

„Kate? Co se děje? Kde je Maddie?“ Julii přeskočil hlas o tóninu výš.

„Pomozte mi!“ Meredith mi stiskla paži, až mi kosti zaprotestovaly. „Nedovolte jim, aby zabili moje děťátka.“

Tony se zastavil, nebyl si jistý, co má dělat dál.

Podařilo se mi udržet hlas vyrovnaný. „Ukažte mi je.“

„Tudy. Má je Doolittle.“ Meredith mě pustila a ukázala kamsi do chodby.

„Co se děje?“ vypískla Julie.

Vydala jsem se ostrým krokem chodbou. „To za malou chviličku zjistíme.“

Tony nás dohnal a připojil se k nám. Chodba vedla k nemocničnímu křídlu.

„Je vzadu,“ řekl Tony. „Zavedu vás tam.“

Ujal se vedení a my ho následovaly přes nemocniční křídlo až do kulaté místnosti. Z ní vedlo šest dlouhých, úzkých chodeb, šedých, betonových tunelů. Tony si vybral ten přímo před námi. Na konci na nás čekaly ocelové dveře s příznačnými stříbrnými odlesky. Došli jsme až k nim, zvuk našich kroků se odrážel od stěn. Dveře strážily tři závory, každá z nich silná jako moje zápěstí. A teď byly odemčené. Najednou mi bylo těžko u srdce. Nechtěla jsem vidět, co je za nimi.

Tony popadl masivní kovový držák, sloužící jako klika. Napnul svaly a dveře otevřel. Za nimi se nacházela místnost pohroužená do šera. Vešla jsem dovnitř. Po mé pravici stál vedle několika židlí Doolittle, černoch, jemuž bylo těsně kolem padesáti, s tmavou kůží a vlasy prokvetlými stříbrem. Otočil se, aby se na mě zadíval, a jeho obvykle vlídný pohled mi pověděl vše, co jsem potřebovala vědět. Mé nejhorší obavy se naplnily. Nebyla naděje na uzdravení.

Po mé levici stály dvě vězeňské cely, zalité modrým světlem vílamp. Každou celu obepínaly mříže z oceli a stříbra. Neviděla jsem na nich žádné dveře. Jediný přístup do cely byl v přední části, skrze otvor, jehož mechanismus připomínal dvířka výdejního automatu.

Uvnitř cel čekaly dvě stvůry. Groteskně znetvořené, jejich těla vypadala jako strašlivý výplod noční můry, složená z částí připomínajících lidské, příliš velkých drápů a chomáčů husté srsti. Choulily se v rohu svých cel a snažily se přitisknout k sobě, i když je oddělovaly mříže a plexisklo. Pohled na jejich tváře s příliš velkými čelistmi a podivně pokřivenými zuby vás nejen zmrazil na místě, ale pamatovali jste si ho celý život.

Stvoření po levici zdvihlo hlavu. Upřely se na nás dvě lidské modré oči, plné děsu a bolesti.

„Maddie!“ Julie klesla na zem u mříže. „Maddie!“

Druhá stvůra se pohnula. Poznala jsem kštici hnědých vlasů. Maddie a Margo. Z Juliiny nejlepší kamarádky a jejího dvojčete se stávali lupové.

Každý kožoměnec stál před volbou. Zachovat si lidskost tím, že bude dodržovat řád, přísnou disciplínu a neustále se držet na uzdě, nebo se poddat násilným nutkáním, vyvolávaným přítomností Lyk-Vé, viru kožoměnců, a stát se šíleným lupem. Lupové vraždili, mučili a vyžívali se v bolesti ostatních. Už si nedokázali udržet čistě lidskou nebo zvířecí formu. Jakmile se z kožoměnce stal lupus, nebylo cesty zpátky. Smečka je musela nechat uspat.

Ve chvíli příliš velkého stresu se množství Lykosova viru v těle kožoměnce prudce zvýšilo. Doba dospívání, se všemi hormonálními změnami a emocemi jako na horské dráze, byla nejvíc stresujícím životním obdobím, jemuž kožoměnci čelili. Čtvrtina dětí ho nepřežila.

„Povězte mu,“ žadonila Meredith. „Povězte mu, že mé děti nesmí zabít.“

Doolittle se na mě zadíval.

Smečka měla složitý způsob, jak vyhodnotit pravděpodobnost lupismu, založenou na množství viru v krvi. „Jaké je Lykosovo číslo?“

„Dva tisíce šest set jednotek u Maddie a dva tisíce čtyři sta u Margo,“ řekl.

Když počet jednotek překročil tisícovku, změna v lupa byla téměř naprosto jistá.

„Jak dlouho už jsou v tomhle stavu?“ zeptala jsem se.

„Od dvou hodin včera v noci,“ oznámil mi Doolittle.

Byl konec. Byl konec už před čtrnácti hodinami. Jen jsme se snažili oddálit nevyhnutelné. Kruci.

Julie se křečovitě držela mříží. Srdce se mi stáhlo do tvrdého, bolestivého uzlíku. Ještě před pár měsíci vypadala úplně stejně jako ony, směs zvířete a člověka, tělo znetvořené virem. Pořád jsem měla noční můry, v nichž jsem nad ní stála, zatímco na mě vrčela připoutaná k nemocniční posteli, a když jsem se vzbudila, vždycky jsem zamířila k jejímu pokoji i uprostřed noci, abych se přesvědčila, že je naživu a v pořádku.

„Choti, prosím. Moc tě prosím,“ zašeptala Meredith. „Uzdravila jsi Julii.“

Neměla ani potuchy, co po mně žádá. Cena byla příliš vysoká. I kdybych souhlasila… což by se nestalo… vyhnat virus z Juliiny krve vyžadovalo účast celého sesterstva čarodějnic, moc několika pohanských kněží a to, že jsem skončila vyčerpaná téměř k smrti. Byla to jednorázová záležitost a já ji nemohla zopakovat.

„Julie se uzdravila díky vlastní magii,“ zalhala jsem tiše.

„Prosím!“

„Je mi to tak líto.“ Ta slova chutnala na jazyku jako rozdrcené sklo. Nemohla jsem nic udělat.

„To nemůžete!“ otočila se Julie ke mně. „Nemůžete je zabít! Nevíte, co se může stát. Možná se z toho ještě dostanou.“

Ne, nedostanou. Věděla jsem to, ale stejně jsem se krátce zadívala na Doolittla. Zavrtěl hlavou. Pokud by měla děvčata jakoukoliv šanci na zotavení, už by se u nich projevily známky zlepšení.

„Jen potřebují víc času.“ Meredith se držela Juliiných slov jako tonoucí stébla. „Jen víc času.“

„Počkáme,“ řekla jsem.

„Jenom to budeme prodlužovat,“ poznamenal Doolittle tiše.

„Počkáme,“ zopakovala jsem. Alespoň to jsme pro ni mohli udělat. „Pojď se se mnou posadit, Meredith.“

Sedly jsme si do křesel naproti sobě.

„Jak dlouho?“ zeptal se tiše Doolittle.

Krátce jsem se zadívala na Meredith. Upřeně hleděla na své dcery. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Tak dlouho, jak bude potřeba.“

* * *

Zkontrolovala jsem hodiny na zdi. V místnosti jsme strávili přes šest hodin. U dívek se neprojevila žádná změna. Čas od času jednu nebo druhou popadla zuřivost, a bily tělem do plexiskla, vrčely v bezmyšlenkovitém běsu a pak zase padly vyčerpaně zpátky na podlahu. Jen dívat se na ně bolelo.

Doolittle na pár hodin odešel, ale teď byl zpátky, seděl sám u zdi na opačné straně, tvář měl popelavě šedou. Neřekl ani slovo.

Před několika minutami do místnosti vešla Jennifer Hintonová, alfa klanu vlků. Chvíli tu stála, opírala se o zeď a objímala si rukama břicho a dítě v něm. Tvář staženou ve ztrápeném výrazu, úzkost v jejích očích hraničila s panikou. Přibližně deset procent vlkodlaků se stávalo lupy už při narození.

Meredith sklouzla ze židle. Posadila se na podlahu vedle plexiskla a začala zpívat. Hlas se jí třásl.

„Princi můj maličký spi…“

Bože.

Jennifer si přitiskla dlaň na ústa a prchla z místnosti.

„Ptáčkové sladce již sní…“

Margo se pohnula a připlazila se blíž k matce, jednu pokroucenou nohu přitom táhla za sebou. Maddie ji následovala. Společně se všechny tři choulily a tiskly se k plexisklu. Zoufalá Meredith nepřestávala zpívat. Její ukolébavka byla zrozená z roků a roků lásky a naděje, a to všechno teď umíralo. Oči se mi zalily slzami.

Julie vstala a vyklouzla pryč z místnosti.

Poslouchala jsem, jak Meredith zpívá, a přála si, abych v sobě měla víc magie. Jiné magie. Přála jsem si, abych zmohla víc. Co si pamatuju, můj adoptivní otec Voron se ze mě snažil vytvořit zbraň. Moje nejstarší vzpomínka je, jak jím zmrzlinu a na kolenou mi leží šavle. Naučila jsem se spoustu bojových umění, rvala se v arénách a písečných jamách, dokázala jsem odejít do divočiny a vynořit se odtamtud o měsíce později, aniž by mi to nějak ublížilo. Dokázala jsem ovládat nemrtvé a ukrývala jsem to před světem. Dokázala jsem z krve vytvořit pevné bodce a použít je jako zbraň. Naučila jsem se několik slov moci, slov v řeči tak prapůvodní, tak silné, že ovládala samotnou podstatu magie. Člověk je nemohl pouze znát, buď je ovládl, nebo zemřel. Bojovala jsem s nimi a přivlastnila si je. Při vrcholu magické tsunami jsem moc jednoho použila, abych donutila armádu démonů před sebou pokleknout.

A nic z toho mi teď nedokázalo pomoct. Měla jsem všechnu tu moc a nebyla jsem schopná pomoci dvěma vyděšeným dívkám a jejich matce, která si mohla vyplakat oči. Dokázala jsem jenom ničit, zabíjet a drtit v prach. Přála jsem si, abych to mohla nějak zažehnat, prostě zamávat rukama a zaplatit jakoukoliv cenu, jíž bylo potřeba, aby zase bylo všechno v pořádku. Tak zoufale jsem to chtěla nějak napravit.

Meredith ztichla.

Julie se vrátila, nesla s sebou tyčinku Snickers. Třesoucími se prsty ji rozbalila, rozlomila sladkost napůl a pak obě poloviny hodila do cel skrze otvory.

Maddie vztáhla ruku se čtyřmi pahýly místo prstů a jedním deseticentimetrovým drápem. Nabodla na něj tyčinku a přitáhla si ji k sobě. Vyhákla čelist a zahnutými zuby ukousla maličký kousek čokolády. Měla jsem pocit, že mi pukne srdce.

Margo se vrhla proti sklu, vrčela a plakala zároveň. Patnácticentimetrové plexisklo se ani nezatřáslo. Vrhala se proti němu znovu a znovu a kvílela přitom. Meredith trhla rameny pokaždé, když tělo její dcery narazilo do průhledné stěny.

Dveře se otevřely. Uviděla jsem povědomé svalnaté tělo a krátké plavé vlasy. Curran. Musel být mimo Pevnost, protože místo obvyklých tepláků na sobě měl džíny. Když jste se na něj zadívali, měli jste z něj dojem nesmírné síly. Široká ramena a mohutný hrudník mu napínaly triko. Na pažích se mu rýsovaly vypracované bicepsy. Břicho měl ploché a tvrdé. Všechno na něm vypovídalo o čisté fyzické síle, spoutané, ale připravené kdykoliv se uvolnit. Pohyboval se jako kočka při lovu. Elegantně, hbitě a naprosto tiše. Kradl se chodbami Pevnosti jako lev v kamenném doupěti. Kdybych na něj narazila v temné uličce a neznala ho, velmi rychle bych odtamtud prchla.

Jeho fyzická přítomnost byla znepokojující, ale tu pravou moc měly jeho oči. V okamžiku, kdy jste se zadívali do jeho šedých duhovek, věděli jste, že nenechá žádné znevažování své autority bez odezvy, a když mu zaplály zlatem, bylo vám jasné, že brzy zemřete. Osud má zřejmě smysl pro ironii, protože se zamiloval zrovna do mě. Já jeho autoritu vyzývala každý týden.

Nepodíval se na mě. Když většinou vstoupil do místnosti, naše pohledy se setkaly na jeden tichý okamžik v bezeslovném: Ahoj, všechno v pořádku? Ani se na mě nepodíval a výraz měl pochmurný. Něco bylo hodně špatně. Ještě něco kromě Maddie.

Prošel kolem mne za Doolittlem a podal mu malý plastikový sáček naplněný olivově zelenou pastou.

Doolittle váček otevřel a přičichl si k obsahu. Oči se mu rozšířily. „Kde…“

Curran zavrtěl hlavou.

„To je panacea?“ Meredith se ke mně prudce otočila, do očí se jí náhle vrátil život.

Panaceu vyráběli kožoměnci v Evropě a střežili její tajemství jako ten největší poklad. Smečka se ji snažila zpětně analyzovat a vyrobit už léta, ale bezvýsledně. Bylinná směs snižovala šance lupismu při porodu o sedmdesát pět procent a dokázala zvrátit poloviční proměnu u jedné třetiny dospívajících. V Atlantě býval jeden člověk, který ji pašoval v malých dávkách do města a pak ji prodával Smečce za nehorázně vysoké ceny, ale před pár týdny ho kožoměnci našli plavat v rybníce s podříznutým hrdlem. Jimův bezpečnostní tým vrahy vystopoval k jižnímu pobřeží. Odpluli mimo naši soudní pravomoc. Teď držel Curran v ruce sáček s panaceou. Co máte za lubem, Vaše chlupaté Veličenstvo?

„Je tam dost jen na jednu dávku,“ řekl Doolittle.

Kruci. „Můžeš sehnat víc?“

Curran zavrtěl hlavou.

„Musíte si vybrat,“ oznámil Doolittle.

„Nemůžu.“ Meredith se schoulila.

„Nenuťte ji si vybrat.“ Jak by ksakru mohla upřednostnit jedno dítě před druhým?

„Rozdělte ji,“ rozhodl Curran.

Doolittle zavrtěl hlavou. „Můj pane, máme šanci zachránit jednu z nich…“

„Řekl jsem, že se rozdělí,“ zavrčel Curran. Oči mu zaplály zlatem. Měla jsem pravdu. Stalo se něco hodně špatného a nešlo jen o Maddie a Margo.

Doolittle zaklapl ústa.

Curran se stáhl dozadu, kde se opřel o zeď se zkříženýma rukama.

Pasta byla rozdělena na dvě stejné porce. Tony každou smíchal s půl kilem mletého hovězího a upustil je do cel. Děti se vrhly na maso, začaly ho olizovat z podlahy. Vteřiny pomalu uplývaly, táhly za sebou minuty.

Margo sebou trhla. Kožešina na jejím těle se vpila znovu do kůže. Kosti se jí znovu složily do správného tvaru, zmenšily se a vyrovnaly… Vykřikla a na podlahu už padla lidská dívka, nahá a zakrvácená.

Díky. Díky, ať už jsi tam nahoře kdokoliv.

„Margo!“ zavolala Meredith. „Margo, zlatíčko, odpověz mi. Odpověz mi, drahoušku.“

„Mami?“ zašeptala Margo.

„Zlatíčko!“

Maddiino tělo se otřáslo. Ruce a nohy se jí zkroutily. Pokřivení jejího těla se zmenšilo, ale zvířecí rysy stále zůstávaly. Najednou mi bylo těžko u srdce. Nezabralo to.

„Je dole na dvojce,“ oznámil nám Doolittle.

Koeficient proměny ukazoval, nakolik tělo postoupilo mezi fázemi proměny. „Co to znamená?“

„Je to určitý pokrok,“ řekl. „Kdybychom měli víc panacey, dovolil bych si být i optimistický.“

Ale neměli jsme. Tony totiž sáček jen tak nevysypal. Rozřízl ho napůl a pak vnitřek otřel masem a zbytky seškrábal tupou hranou nože. Maddie se stále proměňovala v lupa. Museli jsme sehnat víc panacey. Museli jsme ji zachránit.

„Nemůžeš ji zabít!“ Julii přeskočil hlas o tóninu výš. „Nemůžeš!“

„Jak dlouho můžete udržet dítě v umělém spánku?“ zeptal se Curran.

„Na jak dlouho to bude potřeba?“ zeptal se Doolittle.

„Tři měsíce,“ řekl Curran.

Doolittle se zamračil. „Žádáte mě, abych ji uvedl do kómatu.“

„Dokážete to?“

„Ano,“ řekl Doolittle. „Další alternativou je usmrcení.“

Curranův hlas zněl stroze. „Všechna usmrcení dětí spojená s proměnou v lupa jsou pozastavena s okamžitou platností. Namísto toho je uspěte.“ Otočil se na patě a odešel.

Zastavila jsem se na půl vteřiny, abych řekla Julii, že bude všechno v pořádku, a pak se rozběhla za ním.

Chodba byla prázdná. Pán šelem byl pryč.

2.

Stoupala jsem po Schodišti osudu až k vrchnímu patru. Chtěla jsem se rozběhnout za Curranem, ale Julie byla stále vyděšená a Meredith v jednu chvíli objímala první dceru, aby v příští plakala nad tou druhou, a nedokázala se rozhodnout. Byla proti tomu, abychom Maddie uvedli do kómatu. Chtěla více panacey a nedokázala pochopit, že žádná není k dostání. Bylo potřeba tří lidí, Doolittla, Julie a mne, a přes dvě hodiny, než se konečně nechala přesvědčit, že je nutné Maddie uvést do umělého spánku. Když jsem odešla z nemocničního oddělení, Curran byl dávno pryč. Stráže u vchodu ho viděly odejít, ale nikdo nevěděl, kam zamířil.

Dorazila jsem ke strážnímu stanovišti u vchodu do našeho patra. Žít v Pevnosti znamenalo, že jste měli asi tolik soukromí jako v petriho misce. Dvě nejvrchnější patra hlavní věže byly mým útočištěm. Tam nemohl vstoupit nikdo, dokud jej osobní stráž Pána šelem neschválila, a ta se k návštěvníkům nestavěla dvakrát vstřícně.

Sedět v tmavé místnosti a sledovat, jak trpí dítě, zatímco duše jeho matky při tom kousek po kousku umírá… to bylo víc, než jsem dokázala snést. Musela jsem něco dělat. Musela jsem to ze sebe dostat, abych nevybuchla.

Kývla jsem na stráže a odešla do chodby s dlouhou skleněnou stěnou, za níž se skrývala naše soukromá tělocvična. Sundala jsem si boty a vkročila dovnitř. Tam už na mě čekaly činky, některé volné, jiné připevněné ke strojům. V rohu viselo na řetězech několik těžkých boxovacích pytlů, hned vedle boxovací hrušky. Na hácích na stěně byly pověšené meče, sekery a kopí.

Voron, můj adoptivní otec, zemřel, když mi bylo patnáct, a poté se o mne staral opatrovník, Greg Feldman. Ten strávil roky shromažďováním sbírky zbraní a artefaktů, které mi pak odkázal. To všechno teď bylo pryč. Rozhodla se nás navštívit moje teta a z kusu Atlanty zbyly jen kouřící ruiny a odnesl to i byt zděděný po Gregovi. Teď jsem sbírku pomalu znovu budovala. Neměla jsem v ní žádné cenné zbraně až na svou šavli, Zabíječe, ale všechny kousky byly funkční a kvalitně vyrobené.

Setřásla jsem ze zad pochvu se šavlí, položila ji na podlahu a udělala pár kliků, abych se rozehřála. Vlastní váha mi nestačila, takže jsem pak přešla k boxovacímu pytli, abych do něj mohla vší silou bušit pěstmi a trefovat se do něj kopy z otočky. Tlak, stupňující se ve mně posledních pár hodin, mě poháněl vpřed. Pytel se otřásal pod náporem úderů.

Nebylo fér, že se z dětí stávali lupové. Nebylo fér, že to přicházelo bez varování. Nebylo fér, že se s tím nedalo naprosto nic dělat. Nebylo fér, že kdybych někdy s Curranem měla děti, skončím jako Jennifer, budu se hladit po břiše a obávat se budoucnosti. A pokud by se z našich dětí stali lupové, musela bych je zabít. Ta myšlenka mě přinutila pustit se do pytle skoro nepříčetně. Nezvládnu to. Kdybychom s Curranem měli dítě, nedokázala bych ho zabít. Neměla bych na to. Jen na to myslet na mě zapůsobilo jako skok do ledové vody.

Bušila jsem do pytle skoro hodinu a pak jsem přešla k činkám, abych se zase vrátila k pytli. Snažila jsem se dohnat sama sebe k vyčerpání. Když se dost unavím, přestanu myslet.

Ale únava, ani vyčerpání se nedostavovaly. Posledních pár týdnů jsem se zotavovala, trénovala, dobře jedla a milovala se, kdy se mi zrovna zamanulo. Měla jsem větší výdrž než ten králíček na baterie ze starých reklam. Nakonec jsem se jednoduše poddala fyzické námaze. Když jsem konečně přestala, tělo mi pokrýval pot a svaly mě bolely.

Sundala jsem čerkaskou šavli ze zdi a zdvihla Zabíječe. Ta šavle mě stála malé jmění, před mnoha lety, ještě v době, kdy jsem pracovala pro Cech žoldáků. Nechala jsem si ho ve svém starém domě, takže přežil hrůzovládu mé tety.

Zdvihla jsem dva meče – čerkaská šavle byla těžší a zahnutější, Zabíječ zase lehčí a rovnější – a začala sekat kolem sebe, abych si uvolnila svaly. Jedním mečem jsem dělala široký, zářivý kruh před sebou, druhým za sebou, pak jsem je vyměnila a neustále zrychlovala tempo, dokud mě neobklopoval vír ostré oceli. Zabíječ zpíval a hvízdal, když prořezával vzduch, jeho světlá matná čepel připomínala paprsek ocelového slunce. Změnila jsem směr, přešla do obrany a trénovala tak asi dalších pět minut za chůze. Když jsem se otočila, uviděla jsem Barabáše stát za sklem.

Promykodlaka Barabáše vychovali v klanu boud. Milovali ho, ale velmi brzy vyšlo najevo, že nezapadal do hyenodlačí hierarchie, a tak mi ho Teta Bé, alfa klanu boud, nabídla k službám. On a Jezábel, další potížista Tety Bé, mi dělali smečkové chůvy. Jezábel mi hlídala záda a Barabáš měl tu nezáviděníhodnou úlohu navigovat mě skrze zákony a politiku Smečky.

Byl štíhlý a bledý. S pocitem méněcennosti se snad narodil, takže se pokoušel dělat dojem vším, dokonce i vlasy. Ty mu stály na hlavě, zářivě zrzavé a upravené do špičatých ostnů, takže vypadal, jako by mu hořela hlava. Dnes jeho účes působil obzvlášť agresivně, vlasy se mu na hlavě ježily jako po zásahu elektrickým proudem.

„Ano?“

Barabáš otevřel skleněné dveře a vkročil do tělocvičny, oči upřené na pohybující se meče. „Neber si to špatně, Kate, ale někdy mě děsíš.“

„Barabáši, rostou ti pěticentimetrové drápy, na benči jsi schopný zdvihnout shetlandského poníka, a já tě děsím?“

Přikývl. „A to pracuju s některými hodně děsivými lidmi. To už o něčem vypovídá. Jak to, že se nepořežeš?“

„Praxe.“ Cvičila jsem s meči už od chvíle, kdy jsem byla dost vysoká, abych jimi neškrtala o zem.

„Vypadá to působivě.“

„To je víceméně účel. Tenhle styl boje se používá, když tě někdo srazí z koně a jsi obklopený nepřáteli. Je uzpůsobený tak, aby ti pomohl dostat se z davu, jak nejrychleji to jde. Když tě při tom lidé uvidí, většinou se rozhodnou, že by měli být rychle někde jinde.“

„O tom nepochybuju. A co když před tebe skočí nějaký namachrovaný šermíř?“ zeptal se.

Zdvihla jsem Zabíječe, protočila zápěstí a opsala zbraní symbol nekonečna.

„Ležatá osma.“

„Motýlek.“ Zrychlila jsem a přidala dolů to samé druhým mečem. „Jeden motýlek výš, jeden níž, prohodit paže a opakovat, dokud je to nutné. Krk, břicho, krk, břicho. Tak si nemůže být jistý, co si má hlídat dřív, takže ho buď zabiješ, nebo ti raději uhne, a ty můžeš pokračovat v chůzi, dokud se nedostaneš z davu. Potřeboval jsi něco?“

„Curran je zpátky.“

Zastavila jsem se.

„Vrátil se asi před hodinou, chvíli tady stál a koukal na tebe, a pak zamířil nahoru. Myslím, že jsem zaslechl dveře na střechu. Myslel jsem si, že by možná mohl sejít dolů, ale už je to nějaká doba, tak jsem si říkal, že bys to třeba chtěla vědět.“

Položila jsem šavli, popadla Zabíječe s pochvou a zamířila na konec chodby ke krátkému schodišti. První patro vedlo do našich soukromých pokojů, druhé na střechu. Střecha byla naším útočištěm. Místem, kam jsme chodili, když jsme chtěli předstírat, že jsme sami.

Zatlačila jsem do těžkých kovových dveří, otevřela je a vystoupila ven. Přede mnou se rozprostírala střecha, široký obdélník z kamene, lemovaný metr vysokou zdí. V dálce na obzoru se zdvihala kostra Atlanty oproti obloze zalité měsíčním světlem. Kolem poničených budov se vinula mlha, takže vypadaly světle modré, téměř průsvitné. Prázdná slupka města kdysi překypujícího životem teď připomínala spíš přelud. Noc už se téměř chýlila k ránu. Neuvědomila jsem si, kolik času uběhlo.

Curran klečel na nějaké lepence uprostřed. Pořád na sobě měl to samé šedé triko a džíny. Před ním ležel na boku jakýsi masivní černý hlavolam. Připomínal polovinu barelu s dlouhými kovovými kusy trčícími do stran, které měly nejspíš sloužit jako nohy. Další půlka barelu čekala obrácená vzhůru nohama po levé straně. Kolem se válely nejrůznější šroubky v malých plastikových sáčcích a poblíž ležel návod, jehož listy se převracely ve vánku.

Zadíval se na mě. Jeho šedé oči připomínaly barvou dešťové mraky, pohled měl vážný a pochmurný. Vypadal jako někdo smířený s osudem, který se mu ale moc nelíbil. Ať už přemýšlel nad čímkoliv, rozhodně to nebude nic dobrého.

„Ahoj, drsňáku.“

„To mám říkat já,“ oznámil mi.

Snažila jsem se znít uvolněně. „Co to stavíš?“

„Gril s udírnou.“

To, že máme gril a naprosto funkční ohniště asi tak tři metry za sebou, asi muselo uniknout jeho pozornosti.

„Kde jsi ho sehnal?“

„Rafaelovi lidé ho vytáhli ze sutin jednoho obchodu specializujícího se na výbavu domů. Poslal mi jeden jako dárek.“

Podle počtu součástek musel být ten gril s udírnou složitější než jaderný reaktor. „Přečetl sis návod?“

Curran zavrtěl hlavou.

„Copak, bál ses, že by ti mohli odebrat průkazku chlapa?“

„Hodláš mi pomoct, nebo si ze mě jen budeš dělat legraci?“

„A nemůžu dělat obojí?“

Našla jsem návod, nalistovala správnou stránku a podala mu těsnění a matky. Nasadil je na šroubky a utáhl prsty. Šroubky mu pod rukama trochu zaprotestovaly. Kdybych tu věc někdy chtěla rozložit, budu potřebovat velký klíč. A možná i kladivo, abych mohla do klíče praštit, když se nebude chtít pohnout.

Curran srovnal závěsy s vrškem udírny. Nevypadaly správně.

„Myslím, že je máš naopak.“

Zavrtěl hlavou. „Bude to sedět.“

Silou protlačil šroubky skrze díry v pantech, utáhl matky a pak se pokusil spojit vršek se spodním dílem. Pozorovala jsem ho, jak ho asi šestkrát otočil. Dodal další šroubky, utáhl a pak se upřeně zadíval na zmrzačenou udírnu. Víko bylo naopak a vzhůru nohama.

Curran ho znechuceně zpražil pohledem. „K čertu s tím.“

„Co tě trápí?“

Opřel se o zeď. „Povídal jsem ti už někdy o tom, jak jsem jel do Evropy?“

„Ne.“

Přešla jsem k němu a postavila se vedle něj.

„Když mi bylo dvacet dva, Mike Wilson, alfa Ledových běsů, přišel s pozvánkou na Iberský summit.“

Mike Wilson vedl smečku na Aljašce. Šlo o jedinou smečku ve Státech, která velikostí konkurovala té naší.

„Wilsonova žena pocházela z Evropy, myslím, že z Belgie, a každých pár let se plavili přes Atlantik, aby navštívili její rodinu. Teď jsou rozvedení. Rozhádali se, tak vzala jejich dceru a vrátila se zpátky domů k rodičům.“

Vzhledem k tomu, že její domů bylo za Atlantským oceánem, asi se od Wilsona vážně chtěla dostat pryč. „Mike o své dítě nebojoval?“

„Ne. Ale před deseti lety byli ještě stále svoji. Cestou na summit se zastavili v Atlantě, a Wilson mě pozval, jestli bych s nimi nechtěl jet do Španělska. Vypadalo to, že je smlouva o dodávkách panacey v podstatě na stole, a tak jsem se přidal.“

„Jak to šlo?“

„Čekal jsem, že to půjde špatně. Ukázalo se, že jsem byl přehnaně optimistický.“ Curran zkřížil ruce na prsou, až se mu vyboulily bicepsy. „Poměry v Evropě jsou jiné. Hustota osídlení je větší, magické tradice jsou rozšířenější a většina staveb byla dost stará, aby odolala magickým vlnám. Kožoměnci jsou tam početnější, začali se organizovat do smeček a zabírat si území mnohem dříve. Summitu se účastnilo devět různých smeček, deset párů alfů, všichni silní, připravení mi rozsápat hrdlo v každé vteřině, a ani jeden nejednal upřímně. Když se mnou mluvili, všichni se široce usmívali, ale jakmile jsem se otočil, blýskali mi za zády drápy.“

„To zní jako legrace. Zabil jsi někoho?“

„Ne. Ale měl jsem opravdu chuť. Šakalodlak z jedné smečky mě kontaktoval a chtěl uzavřít smlouvu, že mi bude prodávat panaceu. Další den jsme našli venku jeho mrtvolu. Místo hlavy měla kámen o velikosti pneumatiky.“

„Legrace.“

„Jo. Vzal jsem s sebou deset lidí, patřili mezi nejlepší bojovníky ve Smečce. Myslel jsem si, že jsou to všichni féroví a loajální lidé. Vrátil jsem se se čtyřmi. Dva zemřeli při nešťastných náhodách, tři odlákaly lepší peníze a jeden se oženil. Smečka byla stále mladá. Ztráta každého z nich bolela, a nemohl jsem s tím udělat naprosto nic. Zabralo měsíce, než se to mocenské vakuum vyřešilo.“

Do hlasu se mu vloudila ozvěna staré nespokojenosti. Musel nad tím týdny přemýšlet, rozebírat každý okamžik a snažit se přijít na to, co mohl udělat jinak. Přála jsem si, abych mohla zasáhnout skrze čas a pár lidí praštit.

„Přijeli jsme tam v menšině a hůře vyzbrojení, a vrátili se domů s prázdnou. Řekl jsem, že už nikdy.“

Vyčkávala jsem. Muselo za tím být něco víc.

„Jeden z alfů, které jsem potkal, byl Jarek Kral. Drsný, zákeřný zkurvysyn. Vlastní kus východních Karpat a neustále své území rozšiřuje. Je posedlý vlastním dědictvím. Myslí si, že je nějaký král. Většina jeho dětí zemřela. Buď se z nich stali lupové, nebo proto, že jsou to jeho děti. Dospělosti se dožila jen jediná dcera a tu se pokusil podstrčit mně.“

„Cože chtěl?“

Curran se ke mně otočil. „Když jsme se vrátili na loď, čekala tam na mě sedmnáctiletá holka jménem Desandra se vzkazem. Jarek plánoval, že si ji vezmu, a on mi za každý rok manželství zaplatí, pokud budu souhlasit, že mu pošlu jednoho ze svých synů. Nejlépe dva, pro jistotu, pokud by ten první zemřel, ale bude mu stačit jeden.“

Okouzlující. Čtvrt hodiny s Curranem v jedné místnosti by napovědělo každému, kdo má trochu rozumu, že se nedá koupit a nikdy by své děti neprodal.

„Takže to mám brát tak, že jsi jeho štědrou nabídku nepřijal?“

Curran zavrtěl hlavou. „Ani jsem s ní nemluvil. Prostě jsme ji poslali tam, odkud přišla. Jarek ji provdal do jiné smečky, Volkodavům z Ukrajiny.“

Zabíječům vlků, hm? Zajímavé jméno pro smečku kožoměnců.

„Desandra s nimi pár měsíců žila a pak si to Jarek rozmyslel, takže se musela rozvést. Později ji prodal do jiného manželství, tentokrát v italské smečce jménem Belve Ravennati.“

„Je to hodný a milující otec.“ Vyskočila jsem na parapet. O špatných otcích bych mohla napsat knihu, ale Desandra by mi nejspíš hodně šlapala na paty.

Curran zdvihl koutek rtu v pohrdavém úšklebku. „Není to její otec, ale pasák. Během posledního Iberského summitu se s Belve Ravennati nějak nepohodl. Naštvali ho, takže nakázal Desandře, že se má zase vrátit domů. Desandra dostala hysterický záchvat. Její současný i bývalý manžel byli na summitu, tak se vyspala s oběma. A teď je těhotná a čeká dvojčata, testy plodové vody ukazují, že jde o DNA obou otců.“

„A jak to vlastně funguje?“

„Přesně to jsem říkal taky,“ zašklebil se. „Musel jsem se zeptat Doolittla. Existuje pro to dokonce i termín, moment…“ Vytáhl z kapsy u džínů kousek papíru a přečetl ho: „Heteropaternální superfekundace. Očividně to znamená dvojčata, každé od jiného otce. V životě jsem o tom neslyšel, ale Doolittle tvrdí, že se to prý opravdu děje, a u kožoměnců častěji než u normálních lidí. Podle toho, co řekl, existují jednovaječná a dvojvaječná dvojčata. Ta dvojvaječná vzniknou, když jsou uvnitř matky oplodněná dvě vajíčka najednou. To superněco se stává, když je oplodní různí otcové.“

„Pořád nechápu, proč by měla tahle šílená patálie být náš problém.“

Curran se zašklebil. „Jarek ovládá obrovský kus Karpat. Snažil se sňatek s Desandrou udělat přitažlivějším, a tak se dohodl, že Desandřin prvorozený zdědí výnosný horský průsmyk. Podle všeho Jarek při hádce s Desandřiným manželem prohlásil, že kdyby otěhotněla, tak ji raději zabije a nebude mít žádné vnuky, než aby se průsmyk dostal do pracek Belve Ravennati.“

Zabít ženu, aby usmrtil dítě v jejím lůně. To znělo děsivě povědomě. „A udělal by to?“

Curran polohlasně zaklel. „Je to složité. Jarek měl vždycky velkohubé řeči a jednoho ze svých synů zabil během výzvy. Ale Jarek, kterého si pamatuju, se taky všemožně snažil zanechat po sobě dynastii. A teď podle všeho veřejně vyhrožuje, že zvažuje zabít vlastní dceru, která je jeho jedinou šancí, aby ta dynastie mohla pokračovat. Už mu nezbyly žádné děti, jen Desandra. Musí se tam dít ještě něco dalšího. Ať už je to jakkoliv, Desandra mu musela věřit, protože když si uvědomila, že je těhotná, chytil ji naprostý rapl. Těhotenství skrývala, dokud se tři smečky znovu nesešly, a pak jim to veřejně naservírovala. Jarek se ji pokusil napadnout na místě a skoro rozpoutal válku, protože se na něj další dvě smečky sesypaly, aby ho zastavily.“

„Jistě. Všichni chtějí průsmyk.“ A mrtvá Desandra by nemohla porodit.

„Přesně. Nakonec našli někoho neutrálního, a ten pozval Desandru k sobě, aby mohla zůstat daleko od všech ostatních. Byla u něj většinu svého těhotenství, ale za dva měsíce má termín a tři smečky tam přijedou, aby byly u porodu. A podle toho, které dítě se narodí první, pak může jedna nebo druhá smečka požadovat dědictví. Karpaty jsou přímo mezi územím Volkodavů a Belve Ravennati, takže obě smečky průsmyk zoufale chtějí. Ani jeden z otců tomu druhému nevěří, a Jarkovi věří ještě méně. Chtějí někoho silného, aby ohlídal ji a její děti, a posloužil jako nestranný svědek porodu, dokud se nerozhodne o dědictví. Smečky mě pozvaly, abych se tím někým stal já.“

Kusy skládačky zapadly dohromady. „A zaplatí ti panaceou.“ Tak ji musel dostat.

Curran přikývl. „Deset barelů. Vydrželo by nám to tak na deset měsíců až rok.“

Mohli bychom zachránit Maddie. Mohli bychom zachránit Jennifeřino nenarozené dítě. Kdybych otěhotněla s Curranem… tu myšlenku jsem pevně vytlačila z mysli. Nemohla jsem na tenhle svět přivést žádné děti. Ne, dokud můj otec stále dýchal. Ale kdyby… „Musíme tam jet.“

Curran vypadal, jako by se zakousl do shnilého jablka. „Ano, musíme.“

Rok, kdy se žádné dítě nezmění v lupa. Vybavil se mi záblesk Maddiiny hrůzné polozvířecí tváře. To, jak se na ni Meredith dívala ztrápeným pohledem, tvář staženou bolestí, pro mě bylo veškerou potřebnou motivací. Před pár krátkými měsíci jsem byla ve stejné pozici jako ona, obklopená hrůzným mlžným snem, ze kterého se chcete probudit a dozvědět se, že je vaše dítě v pořádku. Chcete to tak moc a tak zoufale, že uděláte cokoliv, dáte cokoliv za nějaký magický lék, nebo za alespoň maličkou šanci na zlepšení. Chcete, aby ta noční můra konečně skončila, ale to se nikdy nestane. Dá se vůbec nějak vyčíslit hodnota možnosti, že se tomu vyhnete?

Curran si prohlížel kusy udírny. „Hučeli do mě, že když jsem tak daleko, budu neutrální a férový. Žádný z jejich sousedů se dobrovolně nepřihlásil.“

„Už teď ji mají na neutrálním území,“ zamyslela jsem se nahlas. „Nedává smysl, že by nedokázali najít někoho dost silného, aby udržel tři smečky v lati, někde blíž. Je to, jako by někdo jel až z Los Angeles, aby najal osobního strážce z Atlanty.“

„Mhm. Jejich verze příběhu tak úplně nesedí. Desandra je stále naživu, což může znamenat dvě věci. Jarek ji vlastně nechce tak usilovně zabít, z čehož vyplývá, že mě nepotřebují, nebo ji mají v pevnosti, kde je naprosto v bezpečí a on se k ní nedostane. A v tom případě mě taky nepotřebují.“

„Zeptal ses jich na to?“

„Prohlásili, že když budou všechny tři smečky na jednom místě ve stejnou dobu, jsem jediný dost silný, abych zajistil, že se to tam nepromění v jatka.“

Líbilo se mi to čím dál méně. Dali nám jenom nepřesvědčivé důvody, ale chtěli výhradně Currana a zamávali nám kvůli tomu před nosem panaceou. Věděli, že neodmítne. „Je to past.“

„Samozřejmě že vím, že je to past.“ Curran vycenil zuby. „Slíbili nám něco, o čem vědí, že nemohu odmítnout, a nechali Smečku, aby se to dozvěděla. Včera jsme se potkali s jejich vyslanci, jen já a Jim. Když jsem se vrátil ze setkání, krysy a šakalové už mi nechali zprávy, jestli mi můžou jakýmkoliv způsobem pomoci.“

„Chytré.“ Kožoměnci byli horší drbny než babky na pavlači. A právě teď se zvěsti o deseti sudech panacey rozšiřovaly skrz Smečku jako lesní požár. Pokud by Curran odmítl jet, všichni rodiče s dětmi mladšími dvaceti let by se vzbouřili a napadli Pevnost.

Smečka měla jen velmi malý kontakt s evropskými kožoměnci. Došlo na nějaké menší, váhavé obchodní dohody, ale jediná věc, která Currana doopravdy zajímala, byla panacea, a evropské smečky ji nechtěly prodávat ani se o ni dělit.

Zadívali jsme se na sebe.

„Udělal jsi něco, čím bys mohl upoutat jejich pozornost?“ zeptala jsem se. „Proč my? Proč teď?“

Zavrtěl hlavou, do hlasu se mu vloudil náznak zavrčení. „Neudělal jsem nic a nevím.“

„Co by od nás tak mohli chtít?“

„To netuším. Ale zjistím to, tak nebo tak.“

„Co říkal Jim?“

„Taky neví. Pátrá po tom.“

Jim Shrapshire byl lstivý a vychytralý, jak jen to šlo. Jako šéf bezpečnosti Smečky schraňoval informace, jako by šlo o zlato. Pokud nevěděl, co se děje, buď na tom nezáleželo, nebo to bylo opravdu hodně špatné. Vsadila bych se, že tentokrát to bude opravdu špatné.

„Kdy bychom tam měli být?“

„Jak nejrychleji to jde. Teď je v malém městě na pobřeží Černého moře. Pokud vyplujeme lodí ze Savannah přes Atlantik, čekají nás tři týdny cesty nebo víc, pokud se po cestě nic nestane.“

Museli jsme vyjet rychle. Nejhorší překážka bude najít loď. Plavby přes Atlantský oceán ne vždycky vyšly. Přeplout Černé moře taky nebylo nejlehčí. Řekové mu přezdívali Pontos Axenos, nepřátelské moře. V naší době byly řecké mýty povinnou četbou zachraňující životy. Pokud jste jich přečetli dost, věděli jste, že Černé moře rozhodně není zábavné místo.

„Kde u Černého moře?“

„V Gruzii.“

Kolchida. Práce osobních strážců v zemi zlatého rouna, draků a čarodějek, kam se plavili Argonauté a téměř tam zemřeli. „Měli bychom ty podmínky stanovit písemně.“

„Kate, ty si myslíš, že bych z podobného setkání odešel bez smlouvy?“ Zdvihl štos papírů, předtím zatížených krabicí, a podal mi je. Přelétla jsem je pohledem. Tři klany nás společně chtěly najmout, abychom ochránili Desandru před všemi hrozbami a jednali v jejím nejlepším zájmu, dokud se její děti nenarodí a pak ještě tři dny po porodu.

„To ‚jednání v nejlepším zájmu‘ je vážně hodně široký pojem,“ zamyslela jsem se nahlas.

„Mhm. Taky jsem se nad tím zamýšlel. Někdo musel naléhat, aby se to tam dodalo.“

„To skoro zní, jako by nebyla tak úplně při smyslech a měli strach, že by si mohla ublížit.“ Uvědomila jsem si, že se na mě Curran dívá. „Ano?“

„Pozvánka je pro Pána šelem a jeho Choť. Pochopím, pokud se rozhodneš nejet.“

Jen jsem se na něj dívala. Vážně? Znamenal pro mě všechno. Kdybych měla obětovat život, jen aby přežil, tak bych to udělala bez mrknutí oka, a on by udělal to samé. „Promiň, mohl bys mi to zopakovat?“

„Budeme muset přeplout oceán uprostřed období hurikánů, jet do cizí země plné nepřátelských kožoměnců a dělat chůvu těhotné ženě, zatímco budou všichni kolem nás spřádat intriky a čekat na příležitost, aby nás mohli bodnout do zad.“

Pokrčila jsem rameny. „No, když to podáš takhle, tak to zní docela špatně…“

„Kate,“ zavrčel.

„Ano?“

„Snažím se ti tu říct, že tam jet nemusíš. Já ano, ale ty můžeš zůstat tady, jestli chceš.“

Haha, to tak. „Myslela jsem si, že jsme tým.“

„To jsme.“

„A zrovna teď vysíláš trochu matoucí signály.“

Curran hluboce, hrdelně zavrčel.

„To je sice působivé, ale nemá to moc velkou informační hodnotu, Vaše Chlupatosti.“

„Bude to stát za prd,“ oznámil mi. „Bude to stát o něco míň za prd, když pojedeš se mnou. Jestli chceš, abych k tobě byl naprosto upřímný, tak tady to máš: Potřebuju tě. Potřebuju tě, protože tě miluju. Tři měsíce bez tebe budou peklo. Ale i kdybychom nebyli spolu, pořád bych tě potřeboval. Jsi dobrá bojovnice, jako osobní strážce už jsi pracovala a vyznáš se v magii. Mezi námi není moc lidí, co ji umí používat, a nevíme, jestli ostatní smečky někoho nemají. Jestli na nás zaútočí tímhle způsobem, nebudeme mít žádnou možnost, jak se bránit.“ Rozpřáhl ruce. „Ale miluju tě a nechci, aby se ti něco stalo. Nebudu tě žádat, abys jela se mnou. To je, jako bych se postavil před rozjetý vlak a řekl ti: ‚Hej, miláčku, pojď se postavit ke mně.‘“

Seskočila jsem ze zdi a postavila se vedle něj. „Kdykoliv.“

Jen se na mě díval.

„Ještě nikdy jsem nezabila vlak. Mohla by to být docela legrace.“

„Jsi si jistá?“

„Jednou jsem umírala v kleci uprostřed paláce vznášejícího se nad kouzelnou džunglí a nějaký idiot tam šel, ten palác dohonil a probil se skrze stovky rákšasů, jen aby mě zachránil.“

„Na to si pamatuju,“ utrousil.

„Tehdy jsem si uvědomila, že mě miluješ,“ pověděla jsem mu. „Byla jsem v kleci a slyšela tě řvát.“

Uchechtl se. Napětí v jeho ramenou povolilo. Objal mě a já ho políbila. Chutnal jako Curran. Mužsky, zdravě, a byl můj. Tu chuť bych poznala kdekoliv.

„Jdu s vámi, Vaše Pošetilosti. Mě se jen tak nezbavíte.“

„Děkuju.“

Navíc bude fajn vypadnout z Atlanty. Pryč od Hugha d’Ambray, vojevůdce mého otce.

Moje rodinná minulost byla složitá. Kdyby můj opravdový otec zjistil, že stále dýchám, pohnul by nebem i zemí, jen aby se ujistil, že už se znovu nenadechnu. Dvacet šest let se mi dařilo schovávat se všem na očích. Ale pak se moje cesta protnula s Hughem d’Ambray a před několika měsíci nejspíš zjistil, kdo asi jsem. Nevěděla jsem, jestli si je stoprocentně jistý, ale určitě musel mít silné podezření. Dříve nebo později mi zaklepe na dveře, a já nebyla připravená. Tělo se mi zahojilo a učila jsem se, jak z vlastní krve vytvářet zbraně a zbroj. To patřilo mezi nejsilnější schopnosti mého otce, ale potřebovala jsem víc praxe.

Ten výlet nějaký čas zabere a každým dnem jsem sílila. Hodně štěstí s pátráním, až budu za oceánem, Hughu.

Curran se ke mně postavil blíž. Opřela jsem se o něj. Pod námi se do dáli rozprostíral les a za ním se po pravé straně černaly na obzoru pokroucené rozvaliny Atlanty.

Úzkost a napětí ve mně najednou dosáhly vrcholu. Ta slova vyšla ven sama od sebe. „Kdybychom měli děti, jak moc je pravděpodobné, že by se z nich stali lupové?“

„Ta pravděpodobnost je menší než u ostatních,“ řekl Curran. „Patřím mezi První a my tak často neblázníme.“

První byli tak trochu jiný druh kožoměnců. Rychlejší a silnější, měli větší kontrolu nad vlastní proměnou. Ale pořád v sobě měli Lyk-Vé a nesli si s sebou tu hrůznou možnost lupismu. „Je to možné?“

„Ano.“

Cítila jsem, jak ve mně sílí úzkost a napětí, jako bych byla natahovací hračka a někdo otáčel klíčkem. „A jaké jsou šance?“

Povzdechl si. „To nevím, Kate. Pokud si pamatuju, v naší rodině se nikdo lupem nestal, ale byl jsem příliš mladý, abych se na podobné věci ptal. Jen vím, že je to méně pravděpodobné. Dostaneme tu panaceu, kotě. Slibuju ti, že ji seženeme.“

„Já vím.“

„Chceš mít děti?“

Snažila jsem se nějak zpracovat myšlenku, že bych s Curranem měla děti. A to nebyla ani konkrétní myšlenka, jen vzdálený, neurčitý nápad, a zkoumat ho nějak blíž mi teď přišlo příliš komplikované. Snažila jsem se představit si, že jsem těhotná, a nedařilo se mi to. Co kdyby mě otec našel a děti zabil? Co kdyby se z nich stali lupové?

Curran se tvářil velmi zvláštně. Uvědomila jsem si, že se objímám vlastníma rukama.

Hej, zlato, chceš mít děti? Podívej, já se ti tady místo odpovědi raději schoulím do klubíčka. Bleh. Byla jsem pitomá.

„Možná. Jednou. Až se věci uklidní. A ty bys chtěl mít děti?“

Obtočil kolem mne paže. „Jistě. Později. Nikam nespěchám.“

Oblil nás závan větru, svěží, nesoucí příslib nového dne. Jak jsme tam stáli, slunce se vynořilo z lesů, úzký zlatý srpek tak zářivý, až z něj bolely oči.

Seženeme pro Maddie panaceu a uděláme to spolu. Na ničem jiném teď nezáleželo.

3.

Když jsme s Curranem sešli ze střechy a začali se shánět po snídani, přepadl nás Barabáš s horou papírů.

„Co to je?“ zamyslela jsem se nahlas při pohledu na pěticentimetrový štos.

„Tohle všechno musíte vyřídit, než odjedete k Černému moři.“ Ukázal na nejbližší konferenční místnost. Tam už na stole ležela vyskládaná snídaně. Talíře s míchanými vajíčky, hromady slaniny, kupy párků a hory smaženého masa se dělily o místo se džbány s kávou a věžemi naskládaných palačinek. Jejich vůně zavířila kolem mne. Najednou jsem umírala hlady.

„To ví celá Pevnost, že odjíždíme?“ zeptal se Curran.

„Jsem si jistý, že pár lidí stále spí, ale všichni ostatní ano.“ Barabáš položil štos na stůl a přidržel mi židli. „Pro tebe.“

„Jsem hladová a na tohle nemám čas.“

Barabášův pohled byl nelítostný. „Tak si ho udělejte, alfo. Máte dvě ruce. Můžete číst a jíst zároveň.“

Curran se zazubil.

„Užíváš si mé utrpení?“ zeptala jsem se.

„Bavím se tím, že jsi schopná vběhnout do přestřelky jen s mečem v ruce, ale při vyhlídce na papírování panikaříš.“

Barabáš položil vyšší štos před něj. „A to je pro vás, můj pane.“

Curran zaklel.

Kožoměnci si užívali výhod rychlého metabolismu, který jim pomáhal bleskově zpracovávat živiny a nabrat energii pro změnu podoby. Ale ten samý metabolismus je nutil, aby se nacpávali. Sledovat Currana při jídle byla děsivá zkušenost. Nehltal, ani si necpal jídlo do pusy rukama, jen ho snědl ohromné množství. Myslela jsem si, že si na to časem zvyknu, ale když se pustil do třetího vrchovatého talíře, překvapeně jsem zamrkala. Včera v noci musel zmeškat večeři.

Dveře do konferenční místnosti se otevřely a dovnitř vkráčel Jim jako blížící se bouře. Metr osmdesát, s tmavou, hladkou kůží a pohledem, který vás nutil couvat a ohlížet se po nejbližším východu. Jim sloužil Smečce jako šéf jejích bezpečnostních složek. Znali jsme se už z dřívějška, když jsme oba pracovali pro Cech žoldáků a občas jsme zakázky plnili jako tým. Já potřebovala peníze a on nedokázal při práci strpět nikoho jiného.

Jim se opřel o stůl. „Jedu s vámi.“

„Ne,“ řekl Curran. „Potřebuju tě tady. Musíš za mě vést Smečku, zatímco budu pryč.“

„Ať se o to postará Mahon.“

Mahon Delany, alfa klanu mohutných, sloužil jako smečkový Popravčí. Vychoval Currana, poté co jeho rodinu zavraždili lupové, a ze všech čtrnácti alfů Smečky byl pravděpodobně ten nejrespektovanější. Ale ne všichni ho měli rádi.

„Šakalové by se vzbouřili a ty to víš,“ řekl Curran. „Ty dokážeš klany udržet pohromadě. Mahon ne. Je staromódní a neumí v tom chodit. Jestli ho postavím do vedení, vrátíme se doprostřed občanské války.“

„Kdo ti bude hlídat zadek, až tam budeš? A není to jen o tom, co budou dělat, ale někdo musí uvažovat, co by mohli spáchat a jak by to mohli provést. Kdo to pro tebe udělá?“

„Ty ne,“ odtušil Curran. „Potřebuju tě tady.“

Jim se ke mně otočil. „Kate?“

Jestli si myslel, že se budu míchat mezi ně, tak se zbláznil. „Podívej, kolik papírování ještě musím vyřídit. Teď nemůžu mluvit, mám moc práce.“

Jim dosedl ztěžka do židle a vypadal, že by nejradši někoho uškrtil.

Barabáš přede mne položil další papír. Jaj.

„Měl bys nechat Kate, ať se o to postará,“ poznamenal Jim. „Nikdy jsi nedělal osobní stráž v takovém rozsahu. Ona je v tom zkušenější a je docela dobrá.“

Ukázala jsem na něj kusem slaniny. „Nejsem jen docela dobrá. Jsem zatraceně skvělá a ty to víš.“

„Probrali jsme to,“ řekl Curran. „Bude hlídat Desandru, já zase budu vrčet a jednat se smečkami. Když mi řekne, ať zatlačím, tak zatlačím. Zvládneme to, Jime.“

„Nebo si alespoň myslí, že ano,“ poznamenal Barabáš, vzal papír, který jsem zrovna podepsala, a fouknul na inkoust.

„Vezměte si s sebou Barabáše,“ oznámil nám Jim najednou. „Pokud s sebou nechcete mě, vezměte tam Barabáše. Je zákeřný, paranoidní, a když se do něčeho pustí, dokáže tím být posedlý. Je pro to jako stvořený.“

Curran se na mě zadíval. Já se zase zadívala na Barabáše. Ten vycenil rovné, ostré zuby. „No, jak bych mohl po podobném doporučení říct ne?“

„Koho tam chceš jako podporu?“ zeptala jsem se.

„George,“ řekl Barabáš.

George se celým jménem nazývala Georgetta a vyhrožovala smrtí všem, kdo se ho opovážili opravdu použít. Byla to Mahonova dcera a ve Smečce zastávala post soudní zapisovatelky.

„Zná zákony,“ řekl Barabáš. „A je naprostým opakem nervní osoby.“

„Jestli s sebou vezmeš George, Mahon bude chtít jet taky,“ poznamenal Jim.

„To není vůbec na škodu,“ řekl Curran. „Mahon je zatraceně dobrý bojovník, a alespoň se ti tady nebude do ničeho plést. Navíc je to medvěd. Karpaťané ho budou respektovat.“

„Jelikož jedu já,“ ozval se Barabáš. „Jezábel bude chtít taky.“

„Ne.“ Jezábel, moje další boudí chůva, měla zatraceně výbušnou povahu.

„Můžu se zeptat proč?“

„Nepohádali jste se ve středu s Ethanem?“

Barabáš ucouvl. Ethan byl jeho přítel. Jejich vztah sice začal báječně, ale teď se velmi rychle rozpadal. „Nebyla to hádka, ale vášnivá diskuze.“

„A víš, jak jsem na to přišla?“

„Jsem si jistý, že mi to povíš.“

„Viděla jsem, jak Jezábel kamsi dusá s odhodlaným výrazem, a musela jsem strávit další půl hodiny vysvětlováním, proč vašemu vztahu nepomůže, když Ethanovi zláme nohy. Na každou urážku reaguje s přehnanou silou. Jedeme na místo, kde budeme v menšině, kde nás budou neustále provokovat a urážet. Jedna špatně umístěná rána pěstí, a skončili jsme.“

„To je pravda,“ přiznal Barabáš. „Pokusím se jí to sdělit co nejněžněji.“

„A co Keira?“ nadhodil Jim.

Curran zdvihl obočí. „Jsi si jistý?“

„Ano.“

„Kdo je Keira?“ zeptala jsem se.

„Moje sestra,“ řekl Jim.

„Ty máš sestru?“ Věděla jsem, že Jim má rodinu. Jen jsem je nikdy nepotkala ani nezahlédla.

„Má tři,“ doplnil Curran.

„Jak to, že jsem ji nikdy nepotkala?“

„Ale potkala,“ řekl Jim. „Jen si ji nepamatuješ, protože jsem ti neřekl, kdo to je.“

„Takže tvoje rodina podléhá utajení a informace o ní podáváš, jen když je to nezbytně nutné?“

Věnoval mi tvrdý pohled. „Přesně tak.“

Když se vtip odrazí od nafučeného jaguárodlaka, udělá při tom nějaký zvuk? „Jsi si jistý, že chceš s námi poslat svou sestru za oceán? Vzhledem k tomu, že ani já nemám dost vysoký stupeň prověření, abych ji mohla poznat a tak vůbec.“

„Keira je armádní veterán,“ řekl Jim. „Je dobrá a nepodrazí vás.“

Snažila jsem si představit ženskou verzi Jima, a místo toho mi před očima vyvstal obrázek Jima v šatech. Ta představa byla znepokojivá.

„Už ses jí alespoň zeptal?“ zajímal se Curran.

„Vím, že pojede.“

„No, takže ji bereme, pokud neřekne ne.“

Podepsala jsem asi šest dokumentů a moje kupka se stále odmítala zmenšovat. To se mi na stole ty papíry mezitím množily nebo co?

„Kde seženete loď?“ zeptal se Jim.

„Můžeme využít nějakou komerční linku a svést se s nimi.“

„To nepůjde,“ oznámil Jim. „Plavba přes Atlantský oceán je svinská záležitost. Dá se dostat na druhou stranu asi za tři týdny, ale možná budete muset s těmi deseti sudy panacey rychle vypadnout, a nemáte žádnou záruku, že se loď vrátí zpátky včas. Musíte si najít loď a posádku, která zůstane trčet v přístavu a bude na vás asi tak měsíc čekat.“

„Tak jednu najmeme,“ řekl Curran. „Nebo koupíme. Na tom mi nezáleží.“

„Nevím, jestli se to podaří. A není to jen otázka peněz. Musíme sehnat zkušeného kapitána a posádku za krátkou dobu.“ Jim zabubnoval prsty o stůl a vstal. „Musím na tom zapracovat.“

Nahoru vyšel mladý muž a zastavil se ve dveřích. Pohyboval se naprosto neslyšně, jako duch. Postavu měl stále štíhlou, ale už mu začínala mohutnět, krátké hnědé vlasy a ten druh obličeje, který vás dokázal zarazit na místě. Nebylo to zas tak dávno, kdy se lidé zastavovali a koukali na něj, protože byl krásný. Teď to dělali, protože si nebyli jistí, co člověk s podobnou tváří udělá.

Když býval ještě hezký, Jim ho využíval pro výzvědnou práci. Lidé odepsali Dereka Gaunta jako hezkého chlapečka s prázdnou hlavou, ale jemu neuniklo nic. Neměl zrovna šťastné dětství. Zatvrdilo ho, byl disciplinovaný a nemilosrdný, každému úkolu se plně oddal.

Pak se ale přihodily špatné věci, a Derek za to zaplatil svou tváří. Dobrá stavba kostí mu zůstala, ale kvůli poranění mu zhrubly dříve čisté rysy a vytratil se z nich jakýkoliv náznak jemnosti. Pohled hnědých očí mu ztvrdl a nabyl na odtažitosti, a když se rozhodl být nepříjemný, změnil se v naprosto bezvýrazný. Ten pohled jsem vídávala u bojovníků veteránů v arénách. Říkali, že nejste lidská bytost, ale předmět, který je nutné odstranit.

Ten pohled mi dělal starosti. Derek byl můj kamarád. I kdyby se proti mně obrátila celá Smečka, on se postaví za mě. Ale jeho vtip, ta jiskra, která pro něj byla tak typická, chladla a vyhasínala. Jestli zmizí docela, bude to s ním hodně špatné. Už jsem v podobné pozici kdysi byla, a vyhrabat se z toho dalo jen těžce.

Curran předstíral, že ho nevidí, Derek neřekl nic. Jen tam stál.

„Ano,“ pověděl mu Curran, aniž by se otočil.

Derek přikývl a beze slova odešel. Teď už nás bylo pět. Barabáš, George, Mahon, Derek a předběžně i Keira. Smlouva uváděla, že si můžeme vzít doprovod, ale Karpaťané chtějí, aby to nebylo víc než patnáct lidí. S Curranem jsme se dohodli na deseti, kromě nás. Bylo to hezké číslo a dávalo najevo, že se nebojíme.

Jim tam s námi seděl a měl ten lehce skelný pohled napovídající, že tři čtvrtiny jeho mozku jsou teď zaměstnané něčím jiným.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se ho.

Zadíval se na mě. „Kde ksakru najdu loď…?“

Stráž se přiblížila ke dveřím.

„Ano?“ zeptala jsem se.

„Teta Bé je tady a chce mluvit s chotí.“

Setkat se s alfou klanu boud bylo jako strčit ruku do drtiče odpadků, který se mohl kdykoliv zapnout.

Curran vstal. „Musím jít.“

„Zbabělče,“ oznámila jsem mu.

Uculil se na mě. „Uvidíme se později, zlato. Jime, pojď, ty musíš taky.“

Zamířili chodbou pryč.

Zadívala jsem se na Barabáše. „Odsud vede jen jediný východ. Jak se jí plánují vyhnout?“

„Schovají se ve strážnici, dokud neprojde kolem. Mám Tetu Bé uvést dovnitř?“ zeptal se Barabáš.

„Nemám šanci uniknout, že?“

„Ne.“

Povzdechla jsem si. „Tak dobře. Ať už to máme za sebou.“

Alfa klanu boud byla oblečená do veselých bílých letních šatů se vzorem překrývajících se květů máku. Vlasy měla stáhnuté do volného, bezstarostného uzlu a na hlavě posazené sluneční brýle. Kdybyste přidali slamák a piknikový košík, bylo by to jasné.

Tetě Bé bylo něco málo přes padesát, ale byla to padesátka, po níž většina žen toužila. Kůži měla hladkou, make-up decentní, ale precizně nanesený, postavu štědrých tvarů, ale stále ohebnou a v kondici. Rty měla často roztažené v úsměvu, hlas samou sladkost a sušenky, ale když se na vás doopravdy zadívala, chloupky na zátylku se vám postavily do pozoru, protože jste si uvědomili, že je chytrá, nemilosrdná a zatraceně nebezpečná. Vládla klanu boud a kohokoliv schopného udržet na uzdě více než tři tucty hyenodlaků jste nikdy nemohli brát na lehkou váhu. Už jsem ji viděla v akci. Jen máloco mě dokázalo vyděsit, ale jí se to dařilo. Prozatím byla Teta Bé v mém rohu ringu, ale nedělala jsem si žádné iluze. Naše přátelství mělo své meze. Kdybych přestala být užitečná pro ni a její ovečky, vmžiku zapomene moje jméno.

Za ní do místnosti vkročila Andrea Nashová, moje nejlepší kamarádka a současná beta samice klanu boud. Malá, blonďatá a smrtící, byla zasnoubená s Rafaelem, synem Tety Bé. Lidé měli Andreu moc rádi. Vypadala mile a vstřícně. Taky se dokázala trefit do teček u kostky domina z velké dálky a proměňovala se v příšeru s drápy velkými jako mé malíčky.

Usmála jsem se na Tetu Bé a ukázala na stůl. „Prosím, připojte se ke mně.“

Pro kožoměnce měla nabídka jídla zvláštní význam. Mohlo jít o vyjádření milostného zájmu, nebo o potvrzení statusu alfy. Strana nabízející jídlo tak dávala najevo, že se cítí zodpovědná za ty, kdo ho přijímali. I když mě Teta Bé s tím zvykem obeznámila, než jsem se stala Chotí, stejně se mě pokusila nakrmit. Jelikož jsem teď v hierarchii stála výš než ona, situace se obrátila.

„Klidně.“ Teta Bé se posadila po mé pravici. Andrea zaujala pozici za ní jako její beta.

Krátce jsem se na ni zadívala. „Vážně?“

Andrea si povzdechla. „Tak dobře, ale nesmíš to nikomu říct.“ Posadila se do židle vedle mě. Podala jsem jí talíř.

„Co vás sem přivádí po všech těch schodech?“

„Starost o tvé zdraví a pohodu.“ Teta Bé vložila kousek slaniny do palačinky, zavinula ji a maličko z ní ukousla. „A přirozeně také starosti o budoucnost mého klanu.“

Přirozeně. „Jedná se o tu výpravu k Černému moři?“

„Samozřejmě. Zmínil Curran ten incident s Desandrou?“

A je to tady. „Ano.“

„Zmínil také, že jsem to byla já, kdo doprovázel to ubohé děvče zpátky k jejímu otci?“

No páni. „Ne.“

„Jak zapomnětlivé.“ Teta Bé si znovu ukousla z palačinky. „Na tu výpravu jsme jeli s mým zesnulým manželem. Jeho rodina pocházela z Pyrenejského poloostrova. Polovina našeho klanu pochází z Afriky, ta druhá z Pyrenejí, ale to bych odbočovala. Co je hlavní, byla jsem tam. Potkala jsem Desandřina otce Jarka Krala. Je to troglodyt.“

Zakuckala jsem se hltem kávy.

„Primitiv. Bezohledný, násilnický vandal bez špetky svědomí.“

Páni.

„Vzešel z ničeho, a tak je posedlý vybudováním své ‚královské linie‘. Je tak posedlý předáním svých mizerných genů, že se z toho zbláznil, a to mu v hlavě už dřív nějaké to kolečko chybělo. Všechny jeho děti kromě Desandry zemřely. Buď nějak přišly k úrazu, nebo se z nich stali lupové, a on s ní obchoduje, jako by šlo o výstavní chovnou jalovici. A ona je k tomu svolná. Desandra je předložka.“

Tak fajn. Tohle byl očividně den plný upřímných odhalení ze strany boudího klanu.

Dolila jsem si víc kávy. Curran měl pravdu. Jestli se Jarek tak upnul k myšlence vlastní dynastie, neměl by být ochotný zabít svou jedinou dceru kvůli horskému průsmyku. Karpatští kožoměnci hráli nějakou komplikovanou hru a měla jsem pocit, že si při tom hodlají čutat s našimi useknutými hlavami.

Teta Bé se zadívala na svůj hrneček. Barabáš jí ho naplnil kávou.

„Díky, drahoušku. Kate, musíš pochopit, jak tě tam budou brát. Curran je Pán šelem. Mezi alfy je neobvyklý. Většina alfů vede smečku složenou z jednoho druhu kožoměnců, občas mezi sebou mají jednoho nebo dva jiného druhu, a většina z nich musí odrážet výzvy rivalů uvnitř i zvenčí svého teritoria. Curran vládne obrovské prosperující smečce a jeho konkurence tady ve Státech je minimální. Své teritorium má jisté.“

„To protože nikdo tady není tak hloupý, aby ho vyzval,“ dodala Andrea.

„Přesně tak. Ale karpatští alfové si plně neuvědomují, čeho je schopný, a pro ně Curran představuje příležitost. Buď ho budou chtít zabít, aby se mohli chvástat… nebezpečná záležitost, a většina z nich nejsou sebevrazi… nebo získat výhodu tím, že s ním uzavřou spojenectví. Co je hlavní, je pro ně cenný. Ty na druhé straně pro ně nemáš žádnou hodnotu. Neznají tě a tím, že se s tebou spřátelí, nic nezískají. Pro ně jsi jenom Curranovo chvilkové pobavení, které přerostlo v posedlost. Překážka, již je nutno odstranit, protože nejjednodušší cesta ke Curranovi vede skrz ženu.“

„Nebo přes panaceu.“ Pořád jsem si nebyla jistá, kam tím míří.

„Mám své pochyby, jak moc jsou ochotní se s tou panaceou rozloučit.“ Teta Bé si srolovala další palačinku. „Ale jsem si jistá, že jakmile vystoupíš z lodi na pevnou zem, stane se z tebe cíl. Na tom se shodnout můžeme?“

„Jestli si chtějí zatancovat, ráda jim tu možnost dopřeju.“

Teta Bé si povzdechla. „O tvých bojových schopnostech nemám naprosto žádné pochybnosti, drahoušku. Myslím si, že všichni tady vědí, že se o sebe dokážeš postarat. Jen mám starost, abychom tě nenašli na dně nějaké horské rokliny s rozbitou hlavou, poté co jsi zakopla a spadla ze stezky při nějaké ‚politováníhodné‘ nehodě. Nebo na tebe naprostou náhodou spadne střecha jedné z těch okouzlujících evropských chat. Nebo tě někdo nechtěně střelí do zad z kilometrové vzdálenosti. To by bylo strašné. Všichni by Curranovi vyjádřili upřímnou soustrast a pak by mu do ložnice poslali krásnou, mladou, soucitnou dívku zabalenou jen do pěkné mašle, aby ho utěšila.“

Naklonila jsem se dopředu. „To si vážně myslíte, že by se spokojil s cenou útěchy?“

Naklonila se ke mně. „Nechci to zjistit. Také vím, že Mahon přemýšlí, že pojede. A když se ten starý medvěd rozhodne, tak toho většinou dosáhne.“

Jak to kruci zjistila? „To máte v klanu mohutných špehy?“

„Mám špehy všude.“

Zadívala jsem se na Andreu, která si nakládala na talíř malou horu slaniny.

„Byla si sednout na šálek čaje s Mahonovou ženou,“ prozradila mi.

Teta Bé se na ni zadívala. „Budeme spolu muset zapracovat na auře tajemna.“

Andrea pokrčila rameny. „Je to moje nejlepší kamarádka. Jí lhát nebudu.“

Zdvihla pěst a já do ní trkla tou svojí.

Teta Bé si povzdechla. „Mahon zmeškal poslední výpravu. Z našeho ostudného selhání viní sám sebe. Zůstal doma, vedl Smečku a skoro rozbořil všechno, co Curran tak tvrdě vybudoval. Připomeň mi někdy, abych ti pověděla, co udělal šakalům. Mahon není na tvé straně. Bude tě podporovat, protože si tě Curran vybral, ale v jeho očích je pro Currana i ten nejubožejší kožoměnec mnohem přijatelnější družka než ty. Není to osobní. Mahon v životě zažil mnoho neštěstí a kvůli tomu je poněkud úzkoprsý, co se týká nekožoměnců. Nikdy se nesníží k tomu, aby ti ublížil, ale kdyby se ti něco nešťastnou náhodou stalo, ulehčeně si vydechne a bude doufat, že si Curran najde nějakou milou kožoměnčí dívku.“

Mahon a já jsme dosáhli vzájemného porozumění. Nebyli jsme nejlepší kamarádi, ale pochybovala jsem, že by mě bodnul do zad. Takový prostě nebyl. „Dostanu na konci téhle přednášky alespoň sušenku?“

„Potřebuješ v týmu přítele,“ řekla Teta Bé.

„A proto pojedu s tebou,“ nacpala si Andrea kus slaniny do pusy a žvýkala.

„Ale jsi šelmočlověk, to nebude vadit?“ Andrein otec začal svůj život jako zvíře, jež získalo schopnost proměnit se v člověka. Takže byla šelmočlověk. Někteří kožoměnci věřili, že někoho, jako je ona, byste měli zabít na místě.

„Je jim to jedno,“ řekla Teta Bé. „V některých věcech jsou Evropané víc zpátečničtí, v jiných ne. V Karpatech je spousta kožoměnců. Šelmolidé jsou sice vzácní, ale nepovažují je za podivnost. Andrea bude v pořádku.“

„A Rafael pojede s námi,“ dodala Andrea. „Takže budeš mít dvojitou zálohu. Dokud tě budeme mít na očích, nikdo tě nezabije.“

Takže o tom všem to bylo. Sušenka nakonec bude. „Jůů. Nevěděla jsem, že ti na mně tak záleží. Jsem dojatá.“

„To bys měla být.“ Andrea se zakousla do dalšího proužku slaniny. „Jsem ochotná opustit něžné ochranitelské objetí své budoucí tchyně jen kvůli tobě.“

„Ohledně toho,“ řekla Teta Bé. „Já jedu taky.“

Dobrý bože, ta sušenka byla otrávená.

Andree spadla brada a já tak měla výhled na kus polorozžvýkané slaniny, na nějž bych nejradši zapomněla.

„Takže o tom taky slyšíš poprvé?“ zeptala jsem se.

Přikývla. „Na tom jsme se nedomluvily! Shodly jsme se, že já a Rafael pojedeme s ní.“

Teta Bé pokrčila rameny. „Tak už to u alfů bývá. Můžeme změnit názor.“

Andrea na ni zírala s pootevřenou pusou. „A co klan?“

„Leigh a Tybalt se o něj postarají v naší nepřítomnosti. Tři měsíce bez nás vydrží.“

„Curran to neschválí,“ pověděla jsem jí. Nebyla jsem si jistá, jestli bych to schválila já.

„Ale schválí, pokud se ho zeptáš, drahoušku. Co teď řeknu, nesmí opustit tuhle místnost.“ Teta Bé položila vidličku. „Jakákoliv Choť, která vyhovuje Mahonovi, je pro nás špatná. Kdyby bylo po jeho, ty, Kate, bys nikdy neměla Curranovy děti. A ty,“ obrátila se k Andree, „nikdy nebudeš sedět v Radě smečky. Jsi šelmočlověk. Nezabije tě, ale můžeš se vsadit, že udělá všechno, co bude v jeho silách, aby tě odtamtud vytlačil. Tvoje děti… moji vnukové a vnučky… budou vyrůstat s vědomím, jaké to je, když jsi o stupeň horší než všichni ostatní.“

V tom okamžiku zábavná blondýnka zmizela a na Andreině místě seděl chladnokrevný zabiják s prázdným pohledem. „Jen ať si to zkusí.“

„Ne!“ V očích Tety Bé zaplála jasná, rudá světélka, jako byste zasvítili skrz rubín. „Nechceme, aby to zkoušel. Je nás příliš málo na to, abychom mohli zareagovat. Musíme být o krok napřed před svými protivníky. Musíme je donutit, aby reagovali oni na nás. Ty budeš hlídat záda jí, Rafael zase Curranovi, a já dohlédnu na naše společné zájmy. Budeš potřebovat panaceu, drahoušku. Věř mi. A já se ujistím, že ji dostaneme.“

Andrea zdvihla ukazováček a otevřela pusu.

„A to je poslední slovo, Andreo.“

Andrea zaklapla ústa.

„Promluv si o tom s Curranem. Proberte to spolu. Já se budu balit. Díky za báječnou snídani.“

Teta Bé vstala a odešla.

Čekaly jsme, dokud za ní nezapadnou dveře v chodbě.

„Přivádí mě k šílenství,“ zavrčela Andrea na účet Tety Bé.

„To myslí vážně?“

„Poslední dobou je trochu posedlá,“ řekla Andrea. „Od chvíle, kdy jsem se stala betou klanu a pak mě Rafael požádal o ruku, mluví jen o tom, jak odejde do důchodu a další roky stráví rozmazlováním vnoučků nebo vnuček. Teoretických vnoučků a vnuček. S Rafaelem na ně nespěcháme. Ona ale tvrdí, že je unavená.“

„Připadá ti unavená?“

„Ta mě ještě přežije. Bude ze mě stará bába a ona bude ještě tehdy slibovat, že jednou odejde do důchodu. Ten pohled znám. Pojede s námi na tu výpravu, ať už se nám to líbí nebo ne.“

Povzdechla jsem si.

Andrea zavrtěla hlavou. „Takže Černé moře? To je to místo, kde bylo zlaté rouno a Jáson nechal z dračích zubů vyrůst armádu?“

„Ano, tam.“

„A co se vlastně s Jásonem potom stalo?“

„Oženil se s Médeou, princeznou čarodějkou pocházející z Kolchidy.“

„A žili šťastně až do smrti?“

„Opustil ji kvůli jiné ženě, tak zabila jejich děti, nasekala je do jídla a nakrmila ho jimi.“

Andrea odložila zpola snědený párek na talíř a odstrčila ho od sebe. „No, alespoň tam budu, abych ti hlídala záda.“

A už teď se mi dýchalo o něco lehčeji. „Díky.“

Andrea se zašklebila. „Není zač. Musím jít za Rafaelem a říct mu, že jeho drahá matinka jede taky. Z té nové informace bude určitě nadšený.“

Zamířila jsem najít Currana. Jak jsem ho znala, nejspíš byl teď někde zahrabaný s Jimem a snažili se dokončit seznam kožoměnců, které budeme brát s sebou. Vsadila bych se, že to „někde“ bylo Jimovo ne až tak tajné doupě dvě patra pod horní částí Pevnosti.

Jim svou práci vážně miloval, a nějak se mu vždycky podařilo najít lidi, kteří ji zbožňovali stejně jako on. Společně tu záležitost špionáže dokázali pozdvihnout na novou úroveň. Přišlo mi, že nestačilo jen projít chodbou k jejich odpočívárně. Měla jsem si k tomu sehnat černý plášť, dramaticky se tudy proplížit a blýskat noži.

Byla jsem od místnosti asi pět metrů, když mě Mahonův hlas zastavil na místě. „…nezpochybňuji její schopnosti. Je hrdá, nedisciplinovaná a nenechá si od nikoho nic líbit. Jedeme do jednoho velkého průseru. Budou útočit na její vzhled, váš vztah, její lidský status, a já mám obavy, jak se zachová v podobném stresu.“

S Mahonem se nikdy neshodneme. Tak to prostě bylo. Rozhodla jsem se, že nechci ani nepotřebuji jeho uznání, tak jsem se přestala snažit.

„Kate bude v pořádku,“ řekl Curran.

„Je to špatný nápad.“

„Slyšel jsem tě už napoprvé,“ upozornil ho Curran. „Kate jede s námi. Děláš si zbytečně velké starosti.“

Vešla jsem do místnosti. Curran, Jim a Mahon stáli kolem malého kuchyňského stolu. Curran i Jim drželi v rukou hrnky, pravděpodobně obsahovaly Jimovu patentovanou kávu. Černou jako dehet a stejně tak tekutou. Na stole ležel list papíru. Seznam s deseti jmény. Curran s Jimem dali dohromady seznam účastníků, který jsem hodlala změnit.

„Zrovna jsem byl na odchodu,“ zabručel Mahon a vyšel z místnosti.

„Kávu?“ zeptal se Jim.

„Ne, díky.“ Věděla jsem naprosto přesně, jak chutná. „Teta Bé, Rafael a Andrea by se rádi zúčastnili také.“

Curran zdvihl obočí. „Proč?“

„Teta Bé říkala, že má starost o mé zdraví a pohodu.“

„Spíš má starost, jak dostat do svých pracek panaceu,“ poznamenal Jim.

„Jo, to zmínila.“ Zadívala jsem se na Currana. „Podívej, bereme deset lidí. Ty si vybereš pět a já taky pět. Jestli se mnou pojedou Teta Bé, Rafael, Andrea, Barabáš a Derek, o mou polovinu je postaráno.“

„To zní slušně,“ řekl Curran. „Mohl bych Dereka započítat jako jednoho ze svých. Tak bys mohla vzít ještě člověka navíc.“

„Ne, to je v pořádku. Ty bys o něm měl rozhodnout.“

„Vážně mi to nevadí,“ pověděl mi Curran.

„Mně taky ne. Ty mi dáš Tetu Bé. Za to si tu možnost výběru zasloužíš.“

„Kruci,“ utrousil Jim se znechuceným výrazem. „Jste jako starý pár, co našel dvacku na parkovišti. ‚Ty si ji vezmi.‘ ‚Ne, ty si ji vezmi.‘ Nedá se to vydržet.“ Položil kávu na stůl a zavrtěl hlavou.

„Fajn,“ zakončil to Curran. „Jestli chceš Dereka, je tvůj. Takže máme plno.“

„Budeme muset škrtnout ze seznamu Paolu. Krysy budou naštvané,“ upozornil ho Jim.

„O krysy se postarám,“ řekl Curran.

4.

Stála jsem na travnatém kopci. Přede mnou hořelo zapadající slunce s bolestivě oslnivou intenzitou, šarlatové a rudé mraky se vznášely jako obvazy na otevřené ráně krvácející oblohy. Dole na pláni, proti paprskům klesajícího slunce, stavěli lidé věž. Magie se kolem nich čeřila a bouřila, jak se nahrubo opracované kameny vznášely do vzduchu, zvedané mocí lidské vůle. Kdesi ve velké dálce k obloze čněla další.

Chtěla jsem to zastavit. Všechny mé instinkty vřískaly, že je to špatné. Že je to nebezpečné a špatné a nakonec budeme všichni trpět. Jestli ji dokončí, stane se něco strašného. Chtěla jsem sejít tam dolů a kameny rozprášit.

Nemohla jsem se pohnout.

Zalil mě studený pot. Nedokázala jsem odtrhnout oči. Mohla jsem jen pozorovat, jak věž kámen po kameni roste jako monument moci mého otce a jeho ambicí. Stavba neustávala, nezastavitelná jako prastará legie, jako tank drtící vše, co mu stálo v cestě.

Někdo se pohnul přímo přede mnou. Napjala jsem síly, abych odtrhla pohled od celé scény, a spatřila Julii. Vítr si pohrával s jejími světlými vlasy. Dívala se na mě, zírala na mě vyděšenýma očima. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Julie!“

Prudce jsem se posadila na posteli. Kolem vládla temnota, měsíční světlo procházející dovnitř otevřeným oknem ji zvládlo jen zředit, ale úplně ji nezahnalo. Měla jsem pocit, že mám vlhkou tvář. Přejela jsem si prsty po čele. Odtáhla jsem je a byly mokré. Pot. Bezva. Mívala jsem noční můry o Rolandovi, a že mě najde, ale ty přestaly, když mě Curran v noci objímal. Nikdy nebyly tak živé.

Možná se mě Roland snažil najít. Představila jsem si, jak sedí kdesi daleko, několik států odsud, a vysílá pokřivené sny jako televizní věž. Potřebovala jsem vyšetřit hlavu. Až na to, že kdokoliv by se o to pokusil, nejspíš by s křikem hodně rychle utekl.

Přikrývka vedle mě byla zmuchlaná. Curran musel vyklouznout z postele uprostřed noci. No, to by to vysvětlovalo. Byl pryč a dívat se na Maddie, proměňující se v lupa, mnou otřáslo. Bylo to stresem. Jednou mě můj drahý otec najde, ale dneska ne.

Musela jsem zkontrolovat Julii. Nebudu schopná usnout, dokud to neudělám. Vyklouzla jsem z postele, natáhla si tepláky a vydala se ven, dolů po schodech. Dveře do Juliina pokoje byly lehce pootevřené. Podivné. Zaťukala jsem klouby na lebku se zkříženými hnáty na ceduli s velkým nápisem NEVSTUPOVAT, zabírající většinu dveří. Žádná odpověď.

Janice, žena kožoměnec, jíž táhlo na čtyřicítku, vystrčila blonďatou hlavu ze strážního stanoviště po mé pravici. „Vzala si deku a polštář a šla dolů.“

„Kdy?“

„Asi před dvěma hodinami.“

To byla jedna v noci. Bylo jen jediné místo, kam by Julie mohla zamířit.

O pět minut později jsem tiše vešla po špičkách do ztemnělého pokoje. Jediné světlo vycházelo ze skleněné rakve přede mnou. V ní se v zelenkavé tekutině Doolittlovy léčivé směsi vznášela Maddie. Několik trubiček nitrožilní výživy vedlo z jejích paží ke kovovému stojanu se sáčky. Julie seděla na podlaze vedle ní, sesunutá na pokrývce, lokty opřené o kolena, tvář schovanou v dlaních.

Ach, Julie. Přešla jsem pokoj a posadila se vedle ní. Jestli mě slyšela, nedala to na sobě znát.

Z Maddiina těla vystupovaly kosti v podivných úhlech, svaly se jí napínaly na pokroucené kostře jako napolo rozpuštěná guma. Tu a tam jí z lidské kůže vyrážely chomáče srsti. Levá strana její dolní čelisti se vyboulila ven, rty byly příliš krátké, aby dokázaly zakrýt kost. Skrze mezeru jsem v jejích ústech viděla lidské zuby. Pravá ruka, téměř naprosto lidská, vypadala tak tence a křehce, jen o něco málo víc než kost potažená kůží.

Když jsem tady seděla a pozorovala ji, srdce se mi stáhlo do tvrdého, bolestivého uzlíku. Nešlo jen o Maddie. Bylo to zoufalství a ztrápenost její matky a sestry. Panika ve výrazu Jennifer. Skrývaný strach v obličeji Andrey, která přišla včera v noci Maddie navštívit. Sledovala jsem svou nejlepší kamarádku, jak zkřížila ruce na prsou a snažila se přesvědčit sebe samu, že ji tohle v budoucnosti nečeká. Rafaela milovala. Chtěla děti a rodinu, a z obou Rafaelových bratrů se stali v pubertě lupové a museli být usmrceni. Když Teta Bé říkala, že budou potřebovat panaceu, myslela to vážně.

Šlo o neodbytný ledový děs uvnitř mě, který našeptával: Tohle by mohlo být i tvoje dítě.

Maddie, vtipná, milá holčička, kterou jsme všichni znali a brali ji za samozřejmost. Museli jsme ji zachránit. Já ji musela zachránit. Jestli bych měla dokázat jen jedinou věc, pak jí vrátím zpátky její život.

Julie se napřímila. Oči měla zarudlé, kůži kolem nich oteklou. Zapřála jsem si, abych něco mohla udělat.

„Nebolí ji to.“

„Já vím.“ Julie popotáhla.

„Čtu jí. Její máma taky, a Doolittlovy sestřičky. Není tu sama.“

„Tím to není.“

„Tak co se děje?“

„Snažím se pochopit proč.“ Hlas se jí zlomil. „Proč?“ Otočila se ke mně a zadívala se na mě jasnýma očima, zalitýma slzami a přetékajícíma bolestí. „Je to moje nejlepší kamarádka. Mám jen jednu. Proč se to muselo stát zrovna jí?“

Otázka za milion dolarů. „Byla bys raději, kdyby se to stalo Margo?“

„Ne.“ Julie zavrtěla hlavou. „Ne. Je jí příšerně, protože ona je v pořádku a Maddie není. Objala jsem ji a pověděla jí, že jsem moc ráda, že se z toho dostala.“

„Jsem na tebe pyšná.“

„Není to vina Margo, že ten lék nezafungoval. Jen nechci, aby to byla zrovna Maddie. Chci, aby byla v pořádku. Je to, jako by musela zaplatit cenu.“

„Zaplatit cenu? Za co?“

„Za magii. Že existují kožoměnci. Jakože jsou silní a rychlí, a někdo z nich za to musí zaplatit. Ale proč ona?“

To bych taky ráda věděla. Přesně na tu samou otázku jsem se ptala sama sebe, když jsem našla Vorona mrtvého, když jsem spatřila zbytky těla Grega Feldmana a když Julie ležela na nemocniční posteli nacpaná sedativy tak, že jí srdce bušilo jen stěží. Tolik jsem toho chtěla Julii ušetřit. Ubíjelo mě, že se mi to nepodařilo. Nevěděla jsem, proč některé lidi stíhala tragédie za tragédií, jako by je život zkoušel, a ostatní si žili blaženě, nedotčení smutkem.

Pověděla jsem jí pravdu. „To nevím. Myslím si, že je to proto, že dítě je to nejdražší, co člověk má. Všechno má svou cenu, a nikdy nejde o nic, co by sis mohla dovolit obětovat. Je to vždycky někdo, koho miluješ.“

Julie na mě upřeně hleděla. „Proč?“

„To nevím. Tak to prostě vždycky je.“

Julie se odtáhla. „Tak to nechci. Jestli to tak má být, nikdy nechci mít děti.“

Život konečně poznamenal Julii dost hluboko. Teď se moje dítě rozhodlo nemít vlastní děti. Ne proto, že by nechtěla být matkou, ale protože se příliš bála světa, do kterého by je přivedla. To bylo tak neuvěřitelně na hovno. Měla jsem chuť do něčeho bodnout.

Julie se na mě dívala, čekala na něco.

„Jestli chceš mít děti nebo ne, je tvé rozhodnutí, Julie. Ať už se je rozhodneš mít nebo ne, Curran a já tě budeme milovat pořád stejně. Nemusíš mít vůbec starosti, že bychom tě přestali mít rádi.“

„To je dobře, protože já děti nechci.“

Mezi námi se rozhostilo ticho.

„Odjíždíš,“ řekla.

„Ano. Máš strach?“

Julie pokrčila rameny. „Jsi alfa a musíš jít.“

„Přesně tak.“

„A pokud někdo má dostat ten lék, jsi to ty. Chápu to.“ Mluvila tichounce a žalostně. „Neumři. Hlavně mi tam neumři, ano?“

„Nemám to v plánu. Vrátím se s panaceou a dostaneme Maddie z té léčicí nádrže.“

„Slyšela jsem Jima, jak mluví,“ ozvala se tiše Julie.

No páni.

„Říkal, že je to past a že se možná nevrátíte.“

Díky, pane Optimisto sluníčkový, že mi tak věříte. „Ví hlava špionů, že ho špehuješ?“

„Ne. Jsem moc opatrná a on se moc často nedívá nahoru.“

Jednou budu muset zjistit, co tím myslela. „Je to past. Lidé, kteří ji nastražili, si myslí, že jsme hloupí a slabí. Slibuju ti, že jestli se nám pokusí ublížit, když se tam dostaneme, budou toho hluboce litovat. Odplujeme v dál s panaceou a oni tam budou sedět v kaluži vlastní krve a snažit se udržet vnitřnosti pohromadě. Už jsi viděla, že se dokážu o nebezpečné věci postarat.“

„Ale vždycky ti při tom někdo ublíží, Kate. Hodně.“

„Ale já přežiju a oni ne.“ Objala jsem ji jednou rukou. „Neboj se, zvládneme to.“

„Tak dobře,“ řekla. „Já jen…“

Sevřela ruce k sobě, zadívala se přímo před sebe.

„Ano?“

„Mám špatné sny.“

Já taky. „A o čem se ti zdá?“

Otočila ke mně hlavu, výraz měla ztrápený. „O věžích. Vidím, jak je někdo staví na trávě. Jsou to strašné věže. Podívám se na ně, a brečím. A pak vidím tebe a ty se na mě díváš a voláš na mě…“

Ale ne. Po páteři mi přejely ledové drápy.

Proč bychom měly ten samý sen? Musela to být magie. Jestli byl sen výsledkem mojí magie, nebo Rolanda pátrajícího po mně, neměl by Julii ovlivnit. Neměl jak se o Julii dozvědět.

Rituál. To bylo nejpravděpodobnější vysvětlení. Když jsem uzdravila Julii, smíchala jsem její krev se svou vlastní. Část mé magie přešla na ni. Teď jsme měly společné sny. Pokud jsme měly štěstí, byl to jen vedlejší efekt mé magie, rozprostírající se kolem, když jsem spala. Pokud jsme měly smůlu, Roland se mě snažil najít tím, že ke mně bude vysílat vize, a Julie ten signál zachytila taky.

Kruci.

Něco z toho se muselo odrazit na mém výrazu, protože se na mě Julie zaměřila. „To něco znamená, že jo? Co to znamená, Kate? Viděla jsem tě. Bylas v mém snu. Viděla jsi mě taky?“

Tenhle rozhovor jsem nechtěla vést. Ne tady a teď. Vlastně jsem ho nechtěla vést vůbec.

„Pověz mi to, prosím! Musím to vědět.“

Neplánovala jsem vlastní pohřeb, ale člověk si neplánuje, kdy umře. Pokud by se mi něco stalo, Julie by zůstala bez odpovědí. Musela se dozvědět alespoň něco. Na jejím místě bych to vědět chtěla.

„Kate, prosím…“

„Ticho, buď tak hodná.“

Vštěpovali mi potřebu skrývat se od chvíle, kdy jsem začala rozumět slovům. Během posledního roku se počet lidí znajících mé tajemství zvýšil z jednoho na pět, a jen o tom přemýšlet ve mně probouzelo iracionální nutkání, kdy jsem zvažovala, jestli zabít všechny, co o tom vědí. Nemohla jsem je zabít. Byli to mí přátelé a rodina, již jsem si zvolila… ale zlomit celoživotní trénink bylo zatraceně těžké.

Kdybych jí o tom nepověděla a zemřela, bude dělat chyby. Roland ji najde a využije ji. Ještě si to neuvědomovala, ale stala se z ní zbraň stejně jako ze mě. Stvořila jsem ji a měla za ni zodpovědnost. Musela jsem ji udržet v bezpečí a ostatní ochránit před ní.

„Co ti teď povím, uslyšíš jen jednou. Nepiš si to do deníčku, neříkej to nejlepší kamarádce, nereaguj, pokud o tom někdy uslyšíš. Rozumíš?“

„Ano.“

„Existují lidé, kteří by tě zabili, kdyby o tobě věděli. Mluvím velmi vážně, Julie. Tohle je smrtelně vážná konverzace.“

„Chápu,“ oznámila mi.

„Učili jste se ve škole teorii první Změny?“

„Jistě,“ přikývla. „Před tisícovkami let existovaly magie a technologie v rovnováze. Když začali lidé pracovat s magií, čím dál víc ji posilovali, dokud to vychýlení nebylo tak velké, že technologie začala ve vlnách zaplavovat svět. To byla první Změna. Magické civilizace zkolabovaly. Teď se děje to samé, jen přicházejí vlny magie místo technologických. Někteří lidé si myslí, že je to cyklus a že se to tak děje pořád dokola.“

Fajn. Základy znala. O to to bude jednodušší. „Už jsi mě slyšela mluvit o Voronovi.“

„Tvém tátovi,“ dodala Julie.

„Voron nebyl můj biologický otec. Můj otec… můj skutečný otec chodil po zemi před tisícovkami let, kdy magie vládla plnou silou. Tehdy býval králem, dobyvatelem a čarodějem. Byl velmi mocný a měl pár radikálních názorů, jak by měla společnost vypadat, a tak společně s pár sourozenci vybudoval obrovskou armádu a řádili po území, známém dnes jako Saudská Arábie, Turecko, Írán a východní Egypt. Svět byl jiným místem i zeměpisně, a můj táta, král čaroděj, měl k dispozici obrovské úrodné území, na němž si založil království. Magie ho udržovala naživu po stovky let, a podařilo se mu vybudovat říši stejně pokročilou, jako je naše civilizace. A kamkoliv šel, budoval věže.“

Julie zamrkala. „Ale…“

„Počkej, dokud neskončím s vyprávěním. Prosím.“ Slova se mi zasekla v hrdle a musela jsem se nutit, abych je vyslovila. „Když přišla první Změna, technologie začala mít navrch nad magií. Magická města se začala rozpadat. Můj otec pochopil, co se děje, a rozhodl se, že je čas na dlouhého šlofíka. Uzavřel se kdesi, nikdo neví kde nebo jak, a usnul. Tenoučký pramínek magie stále zůstával ve světě a stačil, aby ho udržel naživu. Spal, dokud ho neprobudila Změna, naše apokalypsa. To pak vstal, čilý jako rybička, a celý žhavý se pustil do budování své říše znovu od základů. Nemůže se zastavit. Dává to jeho existenci smysl. Tentokrát začal s nemrtvými.“

„S Lidem,“ doplnila Julie, v očích se jí zračilo pochopení.

„Přesně. Můj otec se rozhodl, že si začne říkat Roland, a kolem sebe začal shromažďovat lidi se schopností ovládat nemrtvé. Vytvořil z nich organizaci známou jako Lid.“

Lid stál na pomezí obchodní korporace a výzkumného institutu. Profesionální a brutálně výkonní, udržovali si ohromné stáje plné upírů a měli pobočku v každém významnějším městě.

„Nikdo o Rolandovi nikdy nemluví,“ pověděla jsem jí. „Většina lidí ani neví, že existuje. A skoro nikdo, ani navigátoři, neví, že krátce poté, co se probudil, se můj otec zamiloval. Jmenovala se Kalina a také ovládala mocnou magii. Dokázala kohokoliv přinutit, aby ji miloval. Kalina chtěla dítě a Roland se rozhodl, že ho s ní počne. To dítě jsem byla já.“

Julie otevřela ústa. Zdvihla jsem ruku. Pokud mě znovu přeruší, možná jí to nezvládnu dopovědět.

„Můj otec měl vždycky problémy se svými dětmi. Byly mocné a chytré, a jakmile trochu zmoudřely, pokusily se ho zabít. Roland změnil názor a rozhodl se, že bude lépe, když se nikdy nenarodím. Matka věděla, že aby mě zachránila, bude muset utéct. Potřebovala ochránce, a Voron, Rolandův vojevůdce, se zdál jako dobrá volba. Voron byl k Rolandovi připoutaný krevním rituálem. Matka využila každou kapku své moci, aby se do ní Voron zamiloval, takže se z toho lehce zbláznil.“

„Takže ho vlastně využila,“ řekla Julie.

„Přesně tak. Společně utekli. Má matka porodila, ale Roland se k nim blížil. Věděla, že je Voron líp vybavený, aby udržel dítě naživu, a Roland ji nikdy nepřestane pronásledovat, a tak se rozhodla zůstat pozadu a získat nám nějaký čas. Roland ji dohonil a zabil. Voron se mnou utekl a pak zbytek života strávil tím, že mě trénoval, abych mohla jednoho dne zabít vlastního otce.“

Julie pobledla.

Čekala jsem, až to všechno zpracuje.

„Chceš ho zabít?“

To byla komplikovaná otázka. „Pokud budu muset, udělám to, ale nebudu ho kvůli tomu hledat. Mám Currana a tebe. Zrovna teď chci vás oba udržet v bezpečí. Jestli mě Roland někdy najde, tak se mě určitě pokusí konfrontovat, a já nevím, jestli to přežiju, Julie. Pamatuješ si fotku muže, kterou jsem ti ukazovala? Hugha d’Ambray?“

Dala jsem ji Julii před pár týdny a pověděla jí, že je to nepřítel. Tehdy jsem nebyla připravená na dlouhé vysvětlování.

„Ano.“

„Hugh nahradil Vorona. Je to Rolandův nový vojevůdce. Moc lidí o tom ztraceném dítěti neví, ale on ano. Náhodou na mě narazil a teď se o mě velmi zajímá.“

A teď přišla ta těžká část. „Když se z tebe stával lupus, nedokázala jsem tě uzdravit. Nikdo by to nedokázal. Tak jsem…“ tě obrala o svobodnou vůli, „…vyčistila tvou krev svou, abych z ní vypálila Lyk-Vé. Byla to jediná možnost. Jinak bych tě musela zabít.“

Julie na mě upřeně hleděla.

„Teď jsme spojené. Něco z mé magie přešlo na tebe. Moje krev kontaminovala tu tvoji. Dnes jsem měla sen. Viděla jsem planinu, západ slunce a věže. Viděla jsem tam i tebe a volala na tebe.“

„Takže co to znamená?“ zašeptala Julie. „Znamená to, že je Roland v našich hlavách?“

„To nevím. Nevím, jestli vidíme minulost nebo budoucnost, nebo si s námi můj otec hraje ze vzdálenosti několika států. Ale ať už je to kruci cokoliv, není to dobré. Musíš být opatrná. Nenechávej svou krev nikde, kde by se dala najít. Pokud budeš krvácet, spal obvazy. Pokud budeš krvácet hodně, polij to místo bělidlem nebo ho zapal. Ukrývej, co nejvíc magie můžeš. Neplánuju umřít. Vrátím se a pomůžu ti to nějak vyřešit. Ale kdyby se nám něco stalo, Jim o tom ví. Můžeš mu věřit.“

Dveře za námi se otevřely. Doolittle vkročil do místnosti.

„Doolittle o tom ví taky,“ pověděla jsem jí. „V mém pokoji jsou nějaké knihy. Nechám ti seznam, co by sis měla přečíst…“

Maddie se pohnula. Přes hruď jí přejela boule, jako by jí těsně pod kůží klouzal tenisový míč.

„Mimovolné pohyby,“ oznámil mi Doolittle. „Není se čeho bát.“

Uvědomila jsem si, že svírám jílec Zabíječe, a pustila ho. Pokud by se z Maddie stal lupus, vyskočila z nádrže a vrhla se po Julii, bez zaváhání bych jí setnula hlavu. Z té myšlenky se mi stáhl žaludek.

Julie měla oči jako dva talíře.

„Bude to v pořádku,“ pověděla jsem jí.

„To si nemyslím,“ řekla Julie. „Nic není v pořádku. Nic nebude znovu v pořádku.“

Vstala.

„Julie…“

Sledovala jsem ji, jak odchází. Dveře se za ní zaklaply. Tak to nešlo zrovna, jak bych chtěla. Chtěla jsem to probrat znovu, ale v životě druhé šance nepřicházejí zase tak často.

Doolittle se na mě zadíval. „Je dobře, že jste jí to řekla.“

Necítila jsem se dobře. Cítila jsem se naprosto příšerně. „Potřebuju laskavost.“

„Pokud je to v mé moci,“ pověděl mi.

„Curran i já jsme oba sepsali závěť. Pokud se nevrátím, Meredith se o Julii postará. Už jsem s ní mluvila. Ale jestli se nevrátím, v nějaké chvíli za vámi může Julie přijít pro odpovědi. Chci, abyste mi odebral krev. Mohlo by pomoct, když ji podrobíte zkoumání.“ Už jednou ji trochu analyzoval. Bude to ten nejlepší člověk, který by ji mohl zkoumat dál.

Doolittle si protřel obličej, zaváhal… jako by se rozhodoval… a pak prohlásil: „Ta výprava je hloupý počin.“

„Je šance, že uspějeme.“

„Velmi malá šance. Nemůžeme jim věřit. Nehodlají dodržet sliby.“

„Donutím je ty sliby dodržet, pokud budu muset. Nemůžu sedět vedle Maddie a dívat se, jak den po dni umírá. To prostě nezvládnu.“

„Já také ne,“ poznamenal. „Obávám se, že to jen prodlužujeme. Odkládání nevyhnutelného vede pouze k většímu utrpení. Proto musí být smrt rychlá a bezbolestná.“

„Jednou jste mi řekl, že nemáme na výběr, čím jsme. Ale dokážeme se rozhodnout, kým budeme. A já jsem člověk, který musí teď nastoupit na loď, nebo se nebude nikdy schopný podívat Maddiině matce do tváře. Vezmete mi prosím krev?“

Doolittle si povzdechl. „Samozřejmě že ano.“

„Kate?“

Curranův hlas se ozval v mém snu. Mmmm… usmála jsem se a otevřela oči, ještě stále v polospánku. Curran se nade mnou nakláněl. Můj pohledný psychopat. Když jsem se vrátila z rozhovoru s Julií, vlezla jsem si do postele. Vzbudila jsem se o pár hodin později, když vklouzl do peřin vedle mě. Přitáhl si mě k sobě. Jeho tělo tak krásně topilo přitisknuté k mému. Pomilovali jsme se a já mu usnula na hrudi.

„Kate?“ zopakoval Curran. „Zlato?“

Natáhla jsem ruku a pohladila ho po tváři, jen abych se ujistila, že je opravdu u mě. „Měl bys se mnou zůstat v posteli.“

„To bych moc rád,“ řekl. „Ale zrovna jsem mluvil s Barabášem.“

„Hm?“ Byl opravdu nemožně pohledný. Takovým tím drsným stylem typu zabiju-všechno-co-se-hýbe. Přesně tak, jak jsem to měla ráda. „Co říkal?“

„Saiman na nás čeká v konferenční místnosti. Říkal, že ti dluží laskavost, a Barabáš ho zavolal, aby ho tvým jménem pozval do Pevnosti.“ Curranovy oči na okamžik zazářily zlatem. „Mohla bys mi to nějak vysvětlit? Jsem jedno velké ucho.“

O deset minut později jsme s Curranem kráčeli chodbou ke konferenční místnosti. Když žijete v budově se skvělou akustikou, navíc obývanou lidmi s nadpřirozeně dobrým sluchem, naučíte se hádat polohlasně. A přesně to jsme právě dělali.

Před měsícem mi pozdě v noci zavolali z Cechu žoldáků, aby mě informovali, že někdo unesl Saimana. Saiman obchodoval s informacemi a byl expert na magii. Mazaný obchodník, který strkal prsty do všeho možného, od nelegálních gladiátorských zápasů až po pochybné záležitosti dovozu a vývozu. Za své služby si účtoval nehorázné sumy, ale protože jsem ho bavila, v minulosti mi nabídl slevu. Konzultovala jsem s ním pár případů, ale neustále se mě snažil dostat do postele, aby dokázal nějaký svůj filozofický názor. Jeho snahy jsem tolerovala do chvíle, než dostal ten stupidní nápad předvádět se se mnou před Curranem. Pán šelem a já jsme zrovna v té době prožívali těžší období v našem vztahu a Curran tu přehlídku nevzal zrovna dobře. Dal to najevo tím, že proměnil Saimanovo skladiště plné luxusních aut v hromadu pomačkaných plechovek. Od té doby Saiman, který se nejvíc ze všeho bál fyzické bolesti, žil ve smrtelné hrůze z Currana.

Saiman si u Cechu žoldáků udržoval VIP účet pro chvíle, kdy potřeboval použít hrubou sílu, takže když se pár gaunerů rozhodlo, že je dobrý nápad unést ho a požadovat výkupné, jeho účetní zavolal do Cechu a odtamtud zase zavolali mně. S únosci jsem se vypořádala a Saimana zachránila. Na oplátku mi dlužil laskavost. Včera jsem mu zavolala a pověděla mu, že bych si ji ráda vybrala.

Úspěšně jsem to všechno zvládla utajit před Curranem právě kvůli tomu, že by začal vyvádět. A všechno tohle mu teď vysvětlit se ukázalo trochu složité.

„Účetní zavolal a řekl mi, že Saimana unesli. Co jsem měla ksakru dělat? Nechat ho tam?“

„Nech mě přemýšlet… ano!“

„No tak jsem ho tam nenechala.“

„Nezáleží mu na tobě. Kdybys při jeho záchraně umřela, bylo by mu to jedno. Nikdo ani nevěděl, kam jsi šla.“

„Jim to věděl.“ Aaaa, to jsem neměla říkat.

Curran se zastavil a upřeně se na mě zadíval.

„Vzala jsem si s sebou posily,“ pověděla jsem mu.

„Koho?“

„Grendela a Dereka.“

Curran nakrčil blonďatá obočí. Uvědomil si, že o tom Derek věděl, a nenapráskal mě. To jsem mu asi neměla říkat taky.

Nejlepší obranou je okamžitý útok. „Reaguješ přehnaně.“

„Odešla jsi uprostřed noci, abys zachránila člověka bez špetky svědomí, jemuž naprosto nezáleží na tvém bezpečí, který spřádal plány a snažil se tě zmanipulovat, aby ses s ním vyspala. A když zjistil, že to nejde, zachoval se jako zbabělec a vystavil tě nebezpečí. Jak bych měl reagovat?“

„Co jsem posledně kontrolovala, ještě pořád jsem velká holka. Jsem dospělá, dokážu si sama zavázat boty a umím mávat mečem. Nemusí se ti to líbit.“

„Kate!“

„Dluží nám laskavost. A hodně velkou.“

„Nepotřebuju od něj žádnou laskavost,“ zaprskal Curran.

„Ale ano, potřebuješ. Pamatuješ si na to skladiště plné luxusních aut, které jsi zdemoloval?“

Curran se na mě prostě jen díval.

„A jak tam ta drahá zahraniční auta dostal?“

Náhlé pochopení na něj dopadlo jako tuna cihel. Zamračený výraz zmizel. „Dovezl je sem lodí.“ Vydal se chodbou dál, přidal do kroku.

„Přesně tak.“ Srovnala jsem s ním tempo.

„A vyhnul se celní správě, protože ta auta přijela na jeho plavidle. Má vlastní flotilu.“

„Bingo.“

Zahnuli jsme za roh. Žena kožoměnec mířící naším směrem nás spatřila a pokusila se náhle změnit směr. Curran na ni ukázal. „Sežeň pro mě Jima, prosím.“

Dala se do běhu.

„Ale nevíme, jestli jeho lodě vůbec plují do Středozemního moře,“ ozval se Curran.

„Ale ano, víme. Během Půlnočních her si přivezl z Řecka minotaura.“

Došli jsme až ke dveřím a otevřeli je.

V severní konferenční místnosti na nás čekala nádherná asiatka. Mohlo jí být těsně pod třicet, dokonalou postavu měla průměrně vysokou, obdařenou štíhlým pasem, přecházejícím v delikátní křivky a dlouhé nohy. Tmavě zelené úpletové šaty s nařaseným výstřihem a kapucí jí lnuly k tělu a podtrhovaly krásu jejích tmavých vlasů.

Kožoměnec, jenž ji hlídal, se na ni koukal jako na vzteklého psa zahnaného do slepé uličky.

Curran nezaváhal ani na vteřinu. „Saimane, vypadáš skvěle. Díky, že ses tak vystrojil.“

Žena vzhlédla a v jejím pohledu jsem uviděla povědomý přezíravý nádech.

„To jsi sem přišel jako žena, aby tě Curran nemohl zbít?“

Žena se zašklebila. Přes tvář a paže jí přejely podivné vybouleniny, asi jako by někdo tágem strčil do biliárových koulí a ty se roztočily, a rozběhly se jí pod kůží do všech stran. Donutila jsem vlastní žaludek, aby zůstal na místě.

„Ne,“ ozvala se žena, zatímco se svaly na jejím těle plazily po kostře, natahovaly se, kroutily a měnily tvar v odpudivém divadle. „Prostě jsem měl předtím ještě jinou schůzku.“

Kráska přišla o vlasy, ňadra nahradila plochá mužská hruď, boky se jí zúžily. To všechno se stalo současně v groteskně koordinovaném procesu. Na jazyku mě zapálily žaludeční šťávy. Proměna kožoměnců byla výbušná, rychlý sled pohybů v rámci několika vteřin. Saimanova připomínala spíš kontrolované metodické přizpůsobení. Když jsem ho musela sledovat, žaludek mi vždycky zpanikařil a pokoušel se mermomocí vyprázdnit. Na dlouhou chvíli jsem zavřela oči. Když jsem je otevřela, štíhlý plešatý muž zkřížil své nové paže na prsou. V neutrální formě Saiman připomínal nepopsanou stránku. Ani ošklivý, ani krásný, průměrná výška, nevýrazné rysy, všední barva kůže, drobnější postava. V úpletových šatech vypadal naprosto směšně. Měla jsem náhlou chuť se rozesmát, ale ovládla jsem se.

„Přinesl jsem s sebou nějaké peníze.“ Ukázal na kufřík vedle sebe. „Pokud vím, tak standardní poplatek cechu za záchranu uneseného je deset procent z ceny výkupného. Klidně si to přepočítejte.“

Samozřejmě. Peníze. To byla Saimanova běžná reakce. Svého dluhu se mohl nejjednodušeji zbavit tím, že se vyplatí.

Curran mu mávnutím ruky nabídl židli. „Nemáme zájem o peníze. Dáš si něco k pití?“

„Je to otrávené?“

„Je sobota,“ ozvala jsem se. „Jed servírujeme jen v pracovní dny.“

„Ano, nejsme úplní divoši.“ Curran se posadil. „Shawne, mohl bys prosím donést trochu vody pro mě a Kate, a skotskou pro našeho hosta?“

Kožoměnec kývl a odešel.

„Lepší?“

Saiman se na mě ani nepodíval. „Omlouvám se, rád bych na to odpověděl, ale pokud se pokusím o konverzaci, hrozí, že mě tvůj chlupatý milenec roztrhá na kousky.“

Ty malicherný dětino.

„Ani v nejmenším,“ oznámil mu Curran. „Dnes ráno neplánuju nikoho trhat na kusy.“

Shawn vkročil do místnosti s tácem, na němž stál džbán s vodou, karafa naplněná jantarově zlatou skotskou a tři skleničky. Curran si ho od něj převzal a položil na stůl. „Díky.“

Shawn odešel, Curran nalil do dvou skleniček vodu a do třetí skotskou. „Není důvod, proč bychom se nemohli chovat civilizovaně.“

Tón jeho hlasu byl lehký, výraz měl uvolněný a přátelský. Pán šelem ve vzácné formě. Tu loď jsme opravdu potřebovali.

Saiman usrkl jantarového nápoje a dlouhou chvíli ho převaloval na jazyku. „Takže. Odmítli jste moje peníze, naservírovali mi třicetiletou Highland Park, a jsme ve stejné místnosti přibližně pět minut, a ještě se mi nikdo nepokusil zlámat kosti. To mě vede k názoru, že vás něco přitlačilo ke zdi a vy mě kvůli čemusi zoufale potřebujete. Umírám zvědavostí, o co jde.“

Na jeho místě bych mnohem opatrněji volila slova.

„Mám pro tebe obchodní nabídku,“ řekl Curran. „Rád bych najal jednu z tvých přepravních lodí, aby nás dva a deset mých lidí někam dovezla. Zaplatíme ti rozumnou rentu.“

„Moji rozumnou, nebo vaši rozumnou?“ Saiman si prohlížel svůj drink.

„Naši. Pak nebudeš nadále dlužit Smečce a my ti trochu ulehčíme život. Například přestaneme blokovat tvé nákupy nemovitostí.“

„Ty jsi blokoval jeho nákupy?“ zadívala jsem se na Currana.

„Já osobně ne.“

„Smečka a mnoho jejích zmocněnců.“ Saiman stáhl obsah skleničky a dolil si. „Když jsem se rozhodl usilovat o nějaký projekt, Smečka se nevyhnutelně pokusila dorovnávat nabídku, takže se cena vyšplhala nahoru, a pak se stáhli a já musel výslednou částku zaplatit. Bylo to nanejvýš nepříjemné.“

To bych se vsadila.

„Vždycky jsi mi přišel jako člověk, který si užívá pozornost,“ řekl Curran.

„To bylo naprosto nefér.“ Saiman na něj namířil ukazováček ruky, v níž držel sklenici. „Půjdu rovnou k věci. Vím, že se delegace kožoměnců vylodila v Charlestonu. Vím, že Desandra Kral, dříve ze smečky Obluda, čeká dvojčata, a taky vím, že jste byli pozvaní jako její osobní stráž a vyjednavači při řešení dědictví, a že vám za to zaplatí panaceou.“

Saiman ve zkratce. Neměla jsem ponětí, jak se tohle všechno dozvěděl, ale stalo se.

„Potřebujete loď. Ta bude muset být stavěná na oceán, bude muset mít zkušenou posádku a kajuty k ubytování nejméně patnácti lidí. Kam míříte?“

„Do Gagry, na severním pobřeží Gruzínské republiky.“

Saiman zamrkal. „Chcete říct do Černého moře? Vážně chcete do Černého moře?“

„Ano,“ řekl Curran.

Přikývla jsem. „Ano, chceme.“

Říct mu Myslíme si, že jde o léčku a Raději bychom si uřízli nohu, než abychom tam jeli by mohlo ohrozit získání lodě a nabourat naši pověst drsňáků.

Saiman si nalil další dávku skotské. „Nemůžu si pomoct, abych nepodotkl, že si ty tři smečky mohly najít někoho ve větší blízkosti, aby jednal jako neutrální čtvrtá strana.“

„Tvůj názor bereme na vědomí,“ odtušil Curran.

„Zkoušel jsi někdy zpětně zjistit složení panacey?“ zeptala jsem se.

„Ano, po pravdě řečeno zkoušel,“ řekl Saiman. „Můžu vám dát přesný list přísad a jejich množství. Tajemství není v chemickém složení, ale v procesu přípravy, který nejsem schopný napodobit. Abych to podal jednoduše, vaří ji magií, a já neznám recept. Jsem si taky docela jistý, že panaceu vyrábí jediná osoba nebo organizace, která ji dále rozprodává po Evropě.“

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Je veřejným tajemstvím, že před pěti lety tvůj partner nabídl tři sta tisíc dolarů a ochranu Smečky komukoliv, kdo by mu prodal recept a předvedl proces přípravy. Kdyby panaceu vyrábělo více smeček, našel by se určitě někdo dost zoufalý, aby jeho nabídku přijal.“

Curran se zašklebil. „Teď je to pět set tisíc.“

„Pořád žádní zájemci?“ Saiman zdvihl obočí.

„Ne.“

Saiman zatočil s whisky ve skleničce. „Řekněme, že vám seženu loď. Plavba přes Atlantský oceán je nebezpečný podnik. Se všemi těmi hurikány, piráty a mořskými příšerami je velmi reálná možnost, že půjdete ke dnu, a rozhodně ne v metaforickém smyslu toho úsloví. Přepravuju věci přes oceán přes deset let, a stejně každý rok ztratím dvě až čtyři lodě. Kdybyste na moři předčasně skonali, vaši gauneři by mě z toho vinili.“

„To je dost pravděpodobné,“ poznamenal Curran.

„Pokud zemřete… a ne mojí vinou, samozřejmě, pravděpodobnost mého přežití se dost snižuje. Čekáte, že budu riskovat svou loď, posádku a finance jen kvůli chabému příslibu možné dobré vůle. Snažím se na tom najít nějaké výhody, ale nedaří se mi to.“

„Ty budeš riskovat svou loď, posádku a peníze, zatímco my budeme riskovat naše životy,“ řekl Curran. „A když už jsme u tohohle tématu, zaručuju ti, že pokud další loď z tvé flotily uprostřed noci připluje vedle nás a její posádka se nás pokusí zavraždit a potopit loď, aby ukryla důkazy, tak to rozhodně nepřežiješ.“

Saiman se opřel do židle a zasmál se.

„Co chceš?“ zeptala jsem se ho.

„Status Přítele Smečky,“ řekl Saiman. „Udělený před odjezdem.“

Kdyby se stal Přítelem Smečky, byl by naším spojencem. Ten status zaručoval, že se kožoměnci nebudou plést do jeho záležitostí, a pokud by se zdálo, že bude Saiman v přímém nebezpečí, vrhnou se mu na pomoc. Také by pak mohl volně navštěvovat pobočky kožoměnců, aniž by ho někdo okamžitě zadržel.

„Ne,“ řekl Curran. „Tak velký přístup ti nedám.“

„Nejenom to. Ale kdyby ses stal Přítelem Smečky a pak potopil loď s námi na palubě, kožoměnci by tě kvůli tomu nemohli stíhat,“ řekla jsem.

„To si opravdu myslíš, že bych tě utopil, Kate?“

„Bez mrknutí oka,“ odpověděla jsem. „Pořád mi dlužíš, Saimane.“

„A snažím se s vámi spolupracovat, ale musíte mi vyjít vstříc.“

„Ne,“ řekla jsem. „Nedostaneš status Přítele Smečky, dokud se nevrátíme.“

Saiman se usmál. „V tom případě jsme v patové situaci.“

Zadívali jsme se na sebe.

„Co kdybych jel s vámi?“

„Cože?“ Musela jsem se přeslechnout.

„Připojím se k vám při tom báječném dobrodružství, Kate. Kdyby se naše plavidlo potopilo, nebude mě z toho nikdo vinit, protože budu na palubě.“

„A proč bys to dělal?“ zeptal se Curran.

„Stejně bych se měl podívat do Středozemí. Mám tam obchodní záležitosti.“

„Ne,“ řekla jsem.

Oba se na mě zadívali.

„To není špatný nápad,“ namítl Curran.

„To jste se vy dva zbláznili? Je to příšerný nápad. Za prvé, vy dva se nenávidíte.“

„Není pravda, že ho nenávidím.“ Saiman pokrčil rameny. „To je moc silné slovo.“

„Kdybych ho nenáviděl, tak už je mrtvý,“ dodal Curran.

Byli šílení. „Jak dlouho trvá přeplout Atlantský oceán?“

Saiman se zamračil. „Záleží na magických vlnách, ale obecně od dvanácti do osmnácti dnů.“

Otočila jsem se na Currana. „Zůstaneme spolu trčet na malé lodi nejméně dva týdny. Co se stane, když se druhý den začne nudit?“

„Bude to v pořádku,“ řekl Curran. „Zvládneme to. Jestli se nám vymkne z rukou, přivážeme ho ke stěžni.“

Saiman mu věnoval posměšný pohled. „Pojedeme Rush. Pohání ji očarovaná voda, pára a dieselové motory. Nemá dost silné stěžně, aby mě udržely.“

Curran vydechl. „Tak tě zamkneme ve sklepě.“

„V base,“ opravil ho Saiman.

„Jak myslíš.“ Curran mávl rukou.

„Sepište formální smlouvu,“ podotkla jsem. Saiman byl ješitný a někdy zbabělý, ale měl směšně silnou pracovní morálku. Pokud ho chytíme do tenat nějaké smlouvy, neporuší ji.

„Ale ano, to uděláme,“ ujistil mě Curran. „Promluvme si o číslech.“

O patnáct minut později spokojený Saiman odešel v doprovodu Shawna. Nesl si svůj kufřík a náš. Byl šťastný, Pán šelem rovněž, tak proč jsem z toho měla špatný pocit?

„Budeš toho litovat,“ oznámila jsem Curranovi.

„Já vím. Nemáme na vybranou. Musíme získat panaceu.“ Naklonil se ke mně a políbil mě. „Miluju tě. Díky za loď. Díky, že do toho jdeš se mnou.“

Projelo mnou lehké zachvění. „Taky tě miluju.“

Panacea znamenala, že každé dítě narozené ve Smečce bude mít o čtyřicet procent větší naději na přežití. Znamenala, že Maddie bude zase sama sebou. Aby ji dostal, Curran potlačí svou hrdost. Dohodne se se Saimanem, bude smlouvat s Karpaťany, kteří ho dříve ponížili, překročí Atlantský oceán a půlku kontinentu. A já ho při každém kroku podpořím. Curran byl zodpovědný za blaho Smečky, a stejně tak i já.

„Musíme získat panaceu,“ souhlasila jsem. A to bylo vše.

5.

Karavana smečkových vozů řvala a duněla na cestě. Magická vlna byla při plné síle a motory na očarovanou vodu vydávaly tolik hluku, že si všichni raději pozavírali okénka.

Curran řídil. Na zadním sedadle vedle sebe seděli Derek a Barabáš.

Julii jsme nechali v Pevnosti. Chtěla s námi jet do přístavu a pak si to zase rozmyslela. Rozloučili jsme se. Objala mě a rozplakala se. Tak zoufale a smutně, že jsem skoro plakala s ní. Seděla jsem s ní dvacet minut, dokud už jsme nemohli odjezd dál odkládat. Když jsem odcházela, ještě pořád brečela. Doufala jsem, že to nebude moje poslední vzpomínka na ni.

Když šlo o Julii, vždycky se mi to dařilo všechno nějak pokazit.

Dálnice se mezi mělkými slanisky klikatila jako had. Rákos a tráva se lehce kývaly ve větru, tu a tam nám odkryly výhled na mokré bláto, jak odliv vysál z močálů vodu. Kolem probleskla dopravní značka, žlutý kosočtverec se želvou, okamžitě následovaná další, trojúhelníkem s červeným okrajem, na němž byla také želva, jen jí z tlamy trčel tmavý trychtýř.

„Co to znamená?“ zeptal se Barabáš ze zadního sedadla.

„Přechod magických želv.“

„To jsem pochopil, ale co ten druhý?“

„Pozor, magické želvy.“

„Proč?“

„Plivají oheň.“

Curran se tiše uchechtl pod nosem.

Cesta zatáčela. Vystřelili jsme na dřevěný most, prkna pod tlakem pneumatik lehce duněla. Další kilometr a projeli jsme skrze masivní kovovou bránu přístavu.

„Saiman říkal, že je kde?“ zeptal se Curran.

Zkontrolovala jsem papír. „Kotviště číslo dvě. Těsně pod mostem.“

Ruiny mostu Eugene Talmage Memorial Bridge se nám vynořily před očima jako na zavolanou. Betonové podpěry smutně trčely z vody a přes ně visela ocelová lana jako potrhaná pavoučí síť. Projeli jsme kolem trosek a Curran zaparkoval před molem. Na vodě už na nás čekala obrovská loď, dobrých sto dvacet metrů dlouhá, dva černé stěžně se jí zdvihaly nad palubou. O lodích jsem nevěděla skoro nic, ale i já jsem dokázala odhadnout, že nešlo o žádnou obchodní loď. Spíš připomínala armádní plavidlo a obrovské dělo připevněné k palubě před kapitánským můstkem ten dojem jen zdůrazňovalo.

Curran si loď prohlížel. „To je kutr třídy Hamilton, patřil Pobřežní stráži.“

„Jak to víš?“

„Koupili jsme dělo z lodě vyřazené z provozu. Teď stojí na přední věži u brány do Pevnosti.“

„Myslíš si, že Saiman koupil kutr Pobřežní stráže? Kolik peněz…“

„Miliony,“ oznámil nám Barabáš suše.

Jen jsme upřeně hleděli na loď.

Po nástupním můstku sešel muž. Mohutný se širokými rameny, oblečený do jednoduchého svetru a džínů. Tvář mu zdobila krátká hnědá bradka. Vypadal, že se živí vlastníma rukama.

Vystoupili jsme.

Zamířil k nám. Zadívala jsem se mu do očí a spatřila povědomou nadřazenost. Byl si bolestně vědom, že svět obývají lidé obdaření nižší inteligenci, než má on sám, a ten pohled jasně říkal, že s lítostí rezignoval a snížil se na jejich úroveň. Saiman.

„Mohu vám představit Rush?“ řekl nám. „Dříve kutr Pobřežní stráže Spojených států Rush, nyní jen Rush. Sto patnáct metrů dlouhý, třináct metrů vysoký, s výtlakem tří tisíc dvě stě padesáti tun. Dvě plynové turbíny, čtyři generátory na očarovanou vodu, maximální rychlost během magie dvacet uzlů, za technologií dvacet devět. Rychlopalné dělo OTObreda, sedmdesát šest milimetrů, tři balisty a spousta dalších serepetiček a vymoženůstek, které z téhle lodi dělají nejlepší kousek z mé flotily. Vítejte na mé vlajkové lodi.“

„Rozhodně jsi nešetřil, co?“ řekla jsem.

Saiman se uculil, ukázal světu rovné bílé zuby. „Pokud nemůžu cestovat bezpečně, pak raději vůbec.“

* * *

Stála jsem na palubě Rush, vdechovala slaný, mořem prosycený vzduch a pozorovala, jak nakládají naše zásoby. Námořnici na lodi u vedlejšího mola přihlíželi také. Měli jeřáb. My zas Eduarda Ortegu, který bral dvousetpadesátikilové bedny a nenuceně je házel na palubu, kde je chytali Mahon a Curran, a pak je ukládali do nákladního prostoru.

Lidští námořníci vypadali, že jim není úplně dobře od žaludku. Byla jsem ráda, že Eduardo jede s námi. Mahon si mohutného buvolodlaka vybral jako zálohu a nikdo proti tomu nic nenamítal.

Rush se hemžila rodinnými příslušníky členů výpravy a dalšími kožoměnci. Jim pochodoval kolem a cosi si polohlasně mumlal. George ukazovala kajuty své matce. Vítr si pohrával s nepoddajnou aureolou jejích dlouhých tmavých kudrn, které se neúspěšně pokusila ukáznit gumičkou. Mahonova žena, plnoštíhlá, spokojeně vypadající černoška, následovala svou dceru s hrdým úsměvem na tváři. George postavou víc připomínala otce, byla vyšší, podsaditější a měla širší ramena než svá matka, ale rty jim zdobil totožný úsměv. Zářivý a nakažlivý. Nebyla jsem typ, který by se často usmíval, ale když se na vás ty dvě usmály, bylo těžké jim to neoplatit.

Paluba se mi hýbala pod nohama. V okamžiku, kdy jsem přesunula váhu, abych to vykompenzovala, loď se mi zase snažila uniknout. Naposledy jsem se plavila před skoro třemi lety. Očividně to nebylo jako jízda na kole.

Na druhou stranu Andree to nevadilo. Opírala se o zábradlí po mé levici a usmívala se. Vedle ní stál Rafael. Kde byla Andrea maličká a blonďatá, Rafael byl zase vysoký, štíhlý a tmavý, na ramena mu spadaly téměř černé, vlnité vlasy. Taky byl zatraceně přitažlivý. Někteří muži měli onu nepopsatelnou vlastnost, určitou auru mužské smyslnosti. Zadívali se na vás a vy jste věděli, že sex s nimi bude nezapomenutelná zkušenost. Rafael neměl jen auru, ale vyzařoval vlastní svůdné tornádo. Taky patřil mezi jedny z nejnebezpečnějších bojovníků s nožem, které jsem kdy potkala. A miloval Andreu víc, než ryby milují vodu. A ona mu to oplácela a blýskala pistolemi pokaždé, když se k němu nezadaná žena zatoulala příliš blízko.

Barabáš mi stál po druhém boku a vypadal, že bude každou chvíli zvracet. „To se vždycky takhle hýbe?“

„A bude to horší,“ pověděl mu Rafael.

„Zvykneš si na to,“ slíbila mu Andrea.

Po mole se blížila žena, mířila k lodi. Šla s nenucenou, lenivou elegancí, vypovídající o síle a dokonalé rovnováze, a to i přes nebezpečně vysoké podpatky černých kožených bot, které měla na sobě. Chůze kožoměnců. Ta je vždycky prozradila.

Černé džíny jí těsně lnuly k bokům, rezavě červená blůza a džínová bunda zdůrazňovaly její křivky. Vlasy měla vyčesané do hřívy tmavých pevných spirálek. Kopírovaly její pohyby, a jak šla, jen podtrhovaly její ladnou, elegantní chůzi. Otočila se, takže jsem spatřila její tvář. Byla překrásná. Pleť v barvě kávy, srdcovitému obličeji dominovaly dvě chytré tmavé oči a plná, smyslná ústa.

Eduardo zdvihl další kontejner a pak ji uviděl. Tvář mu pohasla. „Ahoj, Keiro.“

Ha! Takže takhle vypadá Jimova sestra.

Keira na Eduarda mrkla. „Ahoj, mňamko.“

Eduardo byl v obličeji najednou bílý jako stěna. Bedna proletěla vzduchem, prosvištěla nad palubou, aby na druhé straně lodi padla do vody.

Keira se zasmála hlubokým kontraaltem a pokračovala.

„Pardón!“ zavolal Eduardo.

„Co to, sakra?“ zavrčel Curran.

„Omlouvám se, tahle byla trochu lehčí.“

„Ty jsi ji hodil, ty ji budeš lovit z vody.“

Jestli v té bedně byly moje zásoby bylinek a zbraně, tak budu zatraceně vytočená.

Keira vyšla na palubu. „Ahoj, Barabáši.“ Nabídla mi ruku. „Keira. Jimova sestra.“

„Kate. Jimova kamarádka.“ Potřásly jsme si rukama. Měla pevný stisk.

„Ahoj, Rafaeli. A ty musíš být Andrea. Ta z Řádu, že?“ zeptala se Keira.

„Ano,“ odpověděla Andrea.

„Ráda tě poznávám.“

„Co se stalo mezi tebou a Eduardem?“ zeptal se Barabáš.

Keira se zazubila. „Legrační historka. Když Eduardo poprvé zavítal do města, rozhodl se, že pro něj naše zákony neplatí, takže ani nepřišel a neřekl Smečce ahoj. Jim mě poslal, abych ho přivedla. Možná jsem ho tak trochu lovila. Pro legraci.“

„Lovila?“ zeptal se Barabáš.

„Mhm,“ přisvědčila a pak se znovu usmála, pomalu a líně roztáhla rty. „A možná jsem mu tak trochu naznačila, že buvoly považuju za vybranou lahůdku.“

Smečkový džíp zastavil u mola. Jeho dveře se otevřely a jeep ze svých útrob vychrlil Doolittla a dva z jeho asistentů. Léčitel Smečky si prohlédl loď, přikývl, vytáhl zezadu z auta tašku a zamířil na palubu. Jeho asistenti ho následovali, nesli nejrůznější tašky a bedny.

Ehm. „Co se děje?“

„Nemám tušení.“ Barabáš se zadumaně zadíval na Doolittla. „Ať už jde o cokoliv, moje chyba to není.“

„Zdravím.“ Doolittle se vyškrábal na palubu. „Prosím, kde jsou naše kajuty?“

„Proč byste potřeboval kajutu. Jedete snad s námi?“

Vytáhl se do své plné výšky. „Ano, přesně tak. Jedu.“

„A kdy se o tom rozhodlo?“ Curran mi o tom nic neřekl. A ani Doolittle se nezmínil, když jsem za ním šla.

„Dnes ráno. Kajuty, má paní?“

Hmmm. Možná se Curran zapomněl zmínit, jako obvykle. Ukázala jsem ke schodům. „Přímo dolů.“

„Tudy.“ Doolittle zamířil po schodech pryč. Jeho asistenti ho následovali.

Barabáš se naklonil přes zábradlí a pozvracel se.

„Uvědomujete si, že jsme ještě ani nevypluli?“ ozval se Saiman zezadu.

Barabáš mávl jeho směrem rukou, aniž by se na něj podíval.

Saiman zavrtěl hlavou.

Něco mě napadlo. „Saimane, jak hlasité jsou ty magické generátory?“ Když jste jeli v autě na očarovanou vodu, váš sluch většinou dost trpěl. Generátory byly pravděpodobně větší.

„Strojovna je o hodně větší než prostor pod obvyklou kapotou auta,“ oznámil mi Saiman. „Generátory lodě jsou spíše ponořené ve vodě, než aby ji držely v sobě jako motory, a strojovna samotná je odzvučená. Mělo by být slyšet jen příjemné hučení, nic víc. Jinak by se námořníci z toho neustálého hluku zbláznili.“

A šel dál.

O půl hodiny později byla poslední bedna naložena a zajištěna. Doolittlovi asistenti odešli. Posádka se sehraně pohybovala po palubě jako při složitém tanci, připravovali loď k vyplutí. Andrea s Rafaelem změnili místo. Poslední členové rodin opustili loď.

Barabáš si prohlížel dav shromážděný na molu. Horní ret se mu zachvěl v předzvěsti vrčení. „Do prdele se vším.“

Otočil se, až málem narazil do Currana, a zamířil dolů po schodech.

Jeho Chlupatost se opřela o zábradlí vedle mě. „Co má za problém?“

Tlumeně jsem mu odpověděla. „Ethan se s ním nepřišel rozloučit. Před pár dny Barabášovi pověděl, že si není jistý, jestli má jejich vztah budoucnost. Proto jsem musela Jezábel přesvědčit, aby Ethanovi nezlámala nohy.“

Curran zavrtěl hlavou. „Hádám, že teď si je naprosto jistý.“

„Jop.“

Pomocní námořníci odházeli lana.

„Říkal čtyři generátory na vodu, že?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„Je pravidlem, že čím větší motor, tím déle nahazování trvá. Čtyři gigantické generátory, a posádka má kolik, dva tucty lidí? Zajímalo by mě, za jak dlouho se jim podaří je rozběhnout.“ Taky můžeme zůstat trčet v přístavu další hodinu.

„Proč tady cítím Doolittla?“ zeptal se Curran.

„Prošel tudy, když mířil do své kajuty.“

„Aha. Počkat, cože?“

„Říkal, že jede s námi. Myslela jsem si, že to byl tvůj nápad.“

„Cože?“

„Tvrdil, že o tom bylo rozhodnuto.“

„A taky bylo.“ Doolittle vyšel po žebříku k nám. „Já se tak rozhodl.“

Paluba kolem nás najednou ztichla a všichni se zadívali na Currana. Abych neměla pocit, že o něco přicházím, zadívala jsem se na něj také.

„Proč?“ zeptal se Curran tiše.

„Víte, z jakých složek se skládá panacea?“

„Poznám je, když si přičichnu,“ řekl Curran.

„Ale nevíte, jak je silná. Nemůžete vědět, jestli opravdu zafunguje, jak má. Nevíte, jak ji otestovat.“

„A co Smečka?“

„Ale prosím. Nechávám ji v péči pěti mágů léčitelů, kteří mají k dispozici nejnovější technické vybavení. Vy budete mít jenom mne.“ Doolittle nás všechny přejel pohledem. „Polovinu lidí tady jsem přivedl zpátky z pokraje smrti. Pokud bych vás nechal o samotě, zahodíte i to málo rozumu, které máte, a budete proskakovat ohněm, lámat si kosti a pokoušet se útočit na stvoření mnohem větší, než jste vy sami. Jestli v téhle hlouposti hodláte pokračovat, měl bych u toho být, abych se ujistil, že se všichni vrátíte domů živí.“

Doolittle sice úplně nevycenil zuby, ale kdyby měl srst, určitě by se naježil.

Curran se usmál. „Jsme rádi, že vás máme na palubě, pane doktore.“

Léčitel překvapeně zamrkal. Očekával větší odpor a teď mu Curran vzal vítr z plachet. „Přesně tak,“ vysoukal ze sebe konečně, pak se otočil na patě a odešel.

Saiman vyšel na palubu a zastavil se blízko špičky lodi. „Mohli byste na okamžik?“

Všichni se zadívali na Saimana.

„Za chvíli vyplujeme. Rád bych vás požádal, abyste ztichli, ať posádka může začít.“

Všichni sklapli.

Saiman se opřel dozadu. Přeběhla přes něj jemná změna. Vypadal, že sem na palubu lodi patří. Otevřel ústa a začal zpívat. Hrubým, ale jasným a jistým hlasem.

„Starej Storm Along je mrtvej a tlí!“

Posádka se chytila melodie a sborově začala zpívat také. „Aj, aj, aj, starej Storm Along!“

„Starej Storm Along je mrtvej a tlí!“ zvolal Saiman znovu a hlasitěji.

„Aj, aj, aj, starej Storm Along!“

Cosi dole pod lodí se pohnulo, jako když se obr pomalu probouzí z hlubokého spánku.

„To je námořnický popěvek,“ zašeptal Curran.

Magie vyrazila ze Saimana a jeho posádky, spojila se v jeden celek a vsákla se do ocelové kostry lodi, jako by ji mohli oživit svými hlasy a přivlastnit si ji.

Starej Stormy chcíp, já kopal mu hrob.

Aj, aj, aj, starej Storm Along!

Vzal stříbrnej rýč a kopal mu hrob.

Aj, aj, aj, starej Storm Along!

Něco v samém srdci lodi se rozvrnělo. Hluboko dole zajiskřila vlna magie. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Píseň a magie se proplétaly dohromady a vtáhly mě do sebe. Chtěla jsem se přidat, i když jsem neznala slova a můj hlas by nejspíš vystrašil ryby v celém oceánu. Posádka teď zpívala z plných plic, Saimanův hlas se proplétal v melodii s ostatními, tvořili mocný sbor, rytmus písně připomínal tlukot srdce.

Jeřábem železným zdvihl ho vejš.

Aj, aj, aj, starej Storm Along!

A se zlatým řetězem do hlíny leh.

Aj, aj, aj, starej Storm Along!

Generátory na očarovanou vodu naskočily, vychrlily magii v úchvatné kaskádě. Rush se otřásla a odlepila se od mola.

Oblil nás vítr, zatahal mě za vlasy. Lodí proběhl další záchvěv. Rush vyplula kupředu, zamířila na oceán. Posádka se roztleskala. Saiman se s širokým úsměvem uklonil. Neměla jsem vůbec představu, že něco takového zvládne.

„Vypluli jsme,“ poznamenal Curran.

„Ano, to ano.“ Dorazíme tam, budeme bojovat a vrátíme se.

Na první bouři jsme narazili po dni plavby. Oceán se přeléval a kypěl, jeho vody byly olověně šedé a zpěněné. Dělaly se obrovské vlny, každá velká jako dům, a náš kutr nadskakoval nahoru a dolů, kýval se jako papírová lodička. Voda bušila do trupu a plavidlo se převážilo na jednu stranu, až jsem si myslela, že se převrátí a všichni se utopíme, jen aby se v další vteřině zhouplo na opačný bok.

Saiman se přivázal venku. Když jsem se zeptala posádky, jestli ho nechtějí jít zkontrolovat, ujistili mě, že loď potřebuje, aby někdo hlídal vepředu, a že je to jeho oblíbená zábava. Dostala jsem se až na můstek a zadívala se krátce ven. Vypadalo to tam jako v noční můře. Vítr a voda spolu zápasily v zuřivém souboji živlů. Saiman upřeně zíral do větru se širokým úsměvem, zatímco mu déšť zaléval tvář a oceán předstíral, že je pohybující se horský masiv. Vlny se vzdouvaly a zalévaly palubu, a on vždy na chvíli zmizel z dohledu za závojem vody.

Zatímco si Saiman bláznivě užíval venku, zbytek se choulil v podpalubí. Jeden po druhém jsme se shromáždili v jídelně. Ve více lidech se všechno táhne líp, nebo sdílené neštěstí, poloviční neštěstí. Oboje z toho se tu dalo použít. Zdálo se, že ze všech pasažérů to nejhůře snášeli Eduardo a Barabáš. Eduardo byl bledý a tiše se modlil, zatímco Barabáš objímal svůj kýbl a obličej měl nazelenalý. Nakonec nás promykodlak informoval, že je příhodné, že tady umře, když dostal kopačky, a že je mu líto, že nás stáhne ke dnu s sebou. Eduardo mu pověděl, ať sklapne, a nabídl mu, že ho hodí do záchranného člunu. To pak Barabáš předvedl, že promykodlaci dokáží vystartovat během zlomku vteřiny, a nabídl Eduardovi, že si pohraje s jeho vnitřnostmi. Rozsadili jsme je do opačných rohů jídelny. Stulila jsem se ke Curranovi a usnula jsem. Kdyby se loď rozhodla potopit, stejně bych s tím nemohla nic udělat.

Magie přemohla technologie krátce po půlnoci. Nad ránem se oceán uklidnil, a loď se přestala pokoušet napodobit opilého námořníka po prvním dni volna na pevnině.

Posnídali jsme a pak jsem se vytratila z lodní jídelny a vyšplhala na palubu. Moře bylo dokonale klidné, připomínalo nekonečný průsvitný křišťál, vybroušený do sametové hladkosti. Loď klouzala nad bezednými modrými hlubinami, magické motory ji poháněly kupředu téměř bezhlučně. Oceán i obloha jako by neměly konce.

Několik dlouhých minut jsem pozorovala moře a pak se rozhodla prozkoumat palubu. Na zádi jsem našla obrovské prázdné prostranství označené písmenem H. Přistávací plochu pro helikoptéry. Žádný vrtulník v dohledu, takže jsem vkráčela na plošinu. Tolik hezky volného místa. Po spaní na podlaze jsem se cítila trochu divně. Trocha námahy mi udělá dobře. Protáhla jsem se, otočila a kopla do vzduchu. A ještě jednou. Přešla jsem do rychlé kombinace úderů, vyskočila a neviditelného protivníka zasáhla chodidlem do brady.

„Paráda,“ poznamenal Curran za mnou.

Nadskočila jsem leknutím dobrých třicet centimetrů, ale podařilo se mi dopadnout na zem s relativní důstojností. Zase se mu podařilo ke mně nepozorovaně přiblížit. Čas zachránit si tvář. „Ne. Jakápak paráda. Tohle by ho jen trochu odhodilo nazad.“

„Nemluvil jsem o tom kopu, zlato.“

Ach… aha. „Jak milé, Vaše Chlupatosti.“ Couvla jsem pár kroků dozadu a rozpřáhla paže. „Chceš si hrát?“

Sundal si boty.

O pět minut později jsme se váleli po plošině a on napínal svaly, aby se osvobodil z páky, kterou jsem mu nasadila předtím, než mě na helipad přirazil.

„Konečně jsem pochopil, co vás jednoho na druhém tak přitahuje,“ oznámil nám Saiman suše.

Vzhlédla jsem. Stál metr nebo dva od nás.

„Pouč nás.“ Curran se pokusil vykroutit z páky. Tak na to zapomeň. 

„Oba dva berete násilí jako předehru.“

Zasmála jsem se.

Derek přešel k nám, pohyboval se líným vlčím krokem. Sundal si boty a ponožky a klesl k zemi, kde začal dělat kliky na jedné ruce. Nepřestal s tím ani o patnáct minut později, kdy se na helipadu vynořili Barabáš a Keira a začali trénovat. Barabáš byl neskutečně rychlý, ale Keira a Jim zjevně sdíleli stejné geny, protože nepolevovala v tempu.

Pak je následovali Andrea a Rafael, po nějaké době se k nám připojili i Eduardo, George a Mahon. Sledovat Eduarda a Mahona, jak zápasí, bylo jako sledovat dva přetlačující se nosorožce. Narazili do sebe a pak funěli a napínali svaly nejmíň deset minut, aniž by se pohnuli o píď. Konečně se odpojili se zbrunátnělými tvářemi a pak si potřásli rukama.

„Díky,“ řekl Eduardo.

„Dobrý zápas,“ odpověděl Mahon.

Rafael si sundal košili. Pod ní měl černé, upnuté tílko, které nechávalo ramena odhalená. Andrea zdvihla obočí, očividně si ten pohled užívala. Rafael vyšel na helipad s jednoduchým, patnácticentimetrovým nožem v ruce. To byla jediná zbraň povolená během smečkových soubojů, a během maratónu útoků kožoměnců, které mi zajistily místo Paní šelem Smečky, jsem se ho naučila velmi dobře používat. K Rafaelovi se připojil Barabáš. Bojovali spolu, tančili přes helipad rychlí jako blesk. Základní rozdíl mezi bojovníkem s mečem a bojovníkem s nožem netkvěl v rychlosti nebo síle. Když se mistr meče rozhodl pozvednout zbraň, výsledek nebyl vždy jistý. Mohl chtít svého oponenta zranit nebo ho odzbrojit. Ale když bojovník vytáhl nůž, měl v úmyslu zabíjet.

Teta Bé vyšla na helipad ve volných kalhotách na jógu. „Jen jsem se přišla protáhnout. Kate, chceš mi pomoct?“

„Jistě.“

Když jsem o půl minuty později letěla vzduchem, už se mi to nezdálo jako tak dobrý nápad.

„Dávejte na sebe pozor,“ ozval se Doolittle. Seděl stranou a četl knihu.

„Přidáte se k nám, pane doktore?“ zeptal se Rafael.

„Já se sluním,“ odpověděl mu Doolittle. „A užívám si knihu. Neobtěžujte mě svými hloupostmi.“

Barabáš zdvihl složku. „Dokud jsme tu všichni, musím vás krátce obeznámit se situací.“

„Možná později?“ řekla Keira. „Mám své plány.“

„Jaké plány?“ Barabáš zúžil oči a zadíval se na ni.

„Chtěla jsem odejít kousek dál a hluboce se někde na sluníčku zamyslet.“

„Se zavřenýma očima?“ zeptala se George.

„Pravděpodobně.“

„Sedněte na ni někdo, než nám uteče.“ Barabáš zdvihl složku. „Mám v popisu práce se ujistit, že tam nikdo z vás nepůjde naslepo. Teď jsme tady všichni, tak si to budete muset protrpět, ať už se vám to líbí nebo ne.“

„Ale…“ začala Keira.

Curran se na ni krátce zadíval.

„Aha, tak dobře.“ Natáhla se na palubu. „Poslouchám.“

„Všichni už jste slyšeli o Desandře a jejích dvojčatech,“ začal Barabáš. „Ale v tomhle sporu se o ty děti ani tak moc nejedná. Jde o území. Karpaty tvoří pohoří ve tvaru obráceného cé, procházející skrze mnoho různých států včetně Polska, Slovenska, Maďarska, Rumunska, Ukrajiny a Srbska. Tyhle hory jsou největším zalesněným územím v Evropě a nachází se tam asi tak třetina všech rostlinných druhů v Evropě.“

Keira zívla.

Barabáš protočil oči. „Jde tu o to, že je to ráj pro kožoměnce. Kilometry a kilometry hor a lesů, jezer a řek. Skvělá zásobárna čerstvé vody a lovné zvěře. Terén je drsný a lidská populace malá. Mohli byste tam vysadit batalion Rangerů, a ti by tam bloudili roky a stříleli po stínech.“

„To zní dobře,“ zahřměl Mahon.

„Taky je. Nejlepší země. Takže ten chlap, Jarek Kral, na to přišel ještě ze začátku. Probil se do čela malé vlčí smečky a dalších dvacet let strávil tím, že vraždil, smlouval a spřádal plány, jak získat víc území. Teď ovládá velký kus Karpat na jihovýchodě. Je to mocný zkurvysyn a má velké problémy s kontrolováním vlastního vzteku. Nikdy nezapomene urážku a chová zášť dlouhou dobu. Jednou nějaký medvědodlak řekl cosi, co se Jarkovi moc nelíbilo. O tři roky později ho Jarek spatřil na nějaké večeři, bodl ho nožem, vytrhnul mu srdce z těla, mrštil jím na zem a rozšlapal ho na kaši. Pak se vrátil na své místo a dojedl, co měl na talíři. Proslavil se tím.“

„To zní jako milý člověk,“ utrousila George.

„Tady máme jeho fotku.“ Barabáš předal fotku Eduardovi po levici. „Jarek je sice mocný, ale má problém. Za třicet let se mu podařilo zplodit jedenáct dětí. Ze sedmi se stali lupové, dvě společně s jejich matkou mu zabila konkurenční smečka při jednom přepadu, jedno vyzvalo Jarka, a prohrálo. Takže mu zůstala jen Desandra. Jarek je jako náš Mahon. Zajímají ho dynastie a spojenectví. Ubíjí ho, že nemá syna.“

Mahon si povzdechl. „Jen počkejte, až budete žít tak dlouho jako já. A syna mám. Jen nejsem jeho první otec, to je všechno.“

Curran se zazubil.

Fotografie Jarka se dostala konečně až ke mně. Upřeně z ní hleděl muž hodně přes čtyřicet s nevěřícným, pohrdavým výrazem, jako by zrovna šlápl na červa a šokovalo ho, že se tomu tvorečkovi podařilo přilepit na jeho podrážku. Vlnité hnědé vlasy mu spadaly kolem tváře až na široká ramena, ale rysy jeho tváře nijak nezměkčovaly. Měl je narýsované širokými tahy. Velké oči pod šikmým huňatým obočím, velký nos, široká ústa, pevná brada, hranatá čelist. Byla to výrazná tvář, mužná a silná, ale chyběla jí jakákoliv jemnost. Nevypadal jako gauner, ale spíš jako muž bez svědomí, který zabíjel, když se mu to zrovna hodilo.

Někoho takového bych si nechtěla poštvat proti sobě.

Curran mi nakukoval přes rameno. „Ano, to je on.“

Opřela jsem se o něj a předala fotku Rafaelovi.

„Takže zpátky k Desandře,“ pokračoval Barabáš. „Nikdo nechtěl s Jarkem navázat spojenectví, protože nedokáže zrovna držet slovo. Tak se pokoušel smlouvat prostřednictvím své dcery. Desandra samotná nemá ani vindru, ale její prvorozený syn zdědí Prislopský průsmyk. Jde o průsmyk v severním Rumunsku, na okraji jeho území, jímž prochází siločára. Když jedete z Ruska, Ukrajiny nebo Moldávie do Maďarska nebo Rumunska, musíte se dát tím průsmykem. Což nás přivádí ke dvěma ostatním smečkám.“

Zdvihl fotku. Kolem stolu seděla rodina. Tři mladíci, jeden muž v důchodovém věku a tři ženy. „Volkodavi. Smíšená smečka, zčásti polská, kus pochází z Ukrajiny, další bůhví odkud. Jejich území se opírá o Karpaty na východě na Ukrajině, mají pod kontrolou východní kopce. Tady je Radomil, Desandřin první manžel.“

Barabáš podal fotografii Eduardovi, který ji předal George. George zamrkala a posadila se rovněji. „Páni.“

„Že jo?“ uculil se Barabáš.

Andrea se k nim naklonila. „Hmm. Můj typ teda není.“ Naklonila se k Tetě Bé, aby jí ho ukázala. Ta zdvihla obočí.

Fotka šla z ruky do ruky, dokud se nedostala až ke mně. Radomil byl hezký. Jinak se to říct nedalo. Vlasy v barvě sytě zlaté blond mu ve vlnách spadaly z hlavy, lemovaly dokonale symetrickou tvář. Široká ústa měl roztažená ve šťastném úsměvu, odhalovala bílé zuby. Náznak strniště na bradě, vysoké lícní kosti, lahvově zelené oči rámované tmavě plavými řasami.

Curran se mi díval přes rameno, studoval tu fotku s dokonale neutrálním výrazem.

„Radomilův starší bratr a jeho sestra víceméně vedou smečku,“ řekl Barabáš. „Moc o nich nevíme. Podívejte se sem.“ Zdvihl další fotku. Dva rodiče se dvěma dospělými syny, oběma pohlednými, s krátkými tmavými vlasy, oříškovýma očima na úzkých tvářích s pečlivě oholenými hranatými bradami.

„Gerardo a Ignácio Lovari, synové Isabelly a Kosima Lovari. Zajímá nás Gerardo.“

„Ne, drahoušku,“ ozvala se Teta Bé. „Zajímá nás Isabella. Už jsem ji potkala. Ta žena vládne Belve Ravenatti. Všechny divoké šelmy Ravenny se zodpovídají jí, včetně jejích dvou synů. Jsou velmi disciplinovaná smečka. Většina z nich jsou vlci, a soustřeďují se na získávání všeho možného.“

„Snažte si zapamatovat jejich tváře. Všichni tihle lidé tam budou,“ řekl Barabáš. „A to nás přivádí k půvabnému cíli naší cesty. Přesněji řečeno, jedeme do Abcházie. Je to sporné území na hranicích mezi Ruskem a Gruzií, a pro všechny zúčastněné je přímo přes moře. Jednou za padesát šedesát let o ně ty dva státy vedou válku, a změní se v území jednoho nebo druhého státu. Místní smečku tvoří šakalodlaci. Není moc velká, ale je jich dost, aby nás zvládli všechny zabít. Nevíme o nich nic. Ale můžeme si být jistí několika věcmi.“ Barabáš zdvihl prst. „Za prvé, alfa pár se stane tím nejpravděpodobnějším cílem.“

Všichni se zadívali naším směrem. Curran se usmál.

„Tak bych to udělal já,“ řekl Mahon. „Rozdělte alfy, a rozdělíte smečku. Pokud se to udělá správně, smečka se obrátí proti sobě.“

Stát se něčím cílem mě zrovna nenaplňovalo nadšením, ale nebude to poprvé.

Zdvihl druhý prst. „Za druhé, pokusí se snížit naše počty.“

„Kamarádská výpomoc,“ řekl Curran. „Nikdo nepůjde nikam bez doprovodu. Vyberte si kamaráda a držte se pospolu.“

„Za třetí,“ zdvihl Barabáš tři prsty. „Nevěřte nikomu. Nevíme, kde nás ubytují, ale nebudeme mít žádné soukromí. I když budou vaše pokoje prázdné, můžete si být jistí, že někdo poslouchá i to, jak dýcháte. Pokud zrovna nebudete venku a nebudete mít kolem sebe rozhled na kilometr, neprobírejte nic důležitého.“

„A za čtvrté,“ navázal Curran. „Na každém kroku se nás pokusí vyprovokovat. Společně nás tam všechny tři smečky chtějí. Každá zvlášť ne. Svolili k podobnému vyjednávání jen z jediného důvodu. Ani jedna ze smeček není dost silná, aby porazila obě dvě ostatní. Pokud spolu budou dva klany bojovat, třetí vítěze zničí.“

„Takže i kdyby vyhráli, stejně prohrají,“ poznamenala Andrea.

Curran přikývl. „Pro ně představujeme jen vedlejší ztráty. Smečky mají své plány, a některé závisí na tom, že nás vyprovokují k násilí. Ať už vám řeknou cokoliv, od nás nesmí padnout první rána. Našemu chování se nesmí dát nic vytknout.“

„To bude taková legrace,“ zamumlala George tónem obvykle vyhrazeným pro naříkání nad prací navíc, která se člověku nakupí na stole v pátek, těsně před koncem pracovní doby.

„Jak říkáš.“ Rafael se zazubil. „Tohle budou ty nejlepší prázdniny na světě.“

„Boudy,“ nakrčila nos George.

Dokud Rush poháněly velké technické turbíny, oceán kolem zůstával pustý, ale jakmile hluk zmizel, kolem se shromáždil život. Vodou jako šipky prokmitávali delfíni, skákali nad hladinu. K nim se připojovaly často větší, duhově zbarvené ryby, které se ve vzduchu otáčely. Jednou se objevil obrovský rybí stín, dlouhý jako loď sama, ale tiše proklouzl pod námi a pak se vydal vlastní cestou. Vedle našeho plavidla se bleskově míhala sem a tam třpytivá hejna ryb.

Asi po týdnu cesty jsme spatřili mořského hada, zrovna když jsme využívali helipad. Oceán byl hladký jako sklo, když se z vody najednou vynořila na elegantním krku dračí hlava o velikosti auta. Stříbrné šupiny zajiskřily na slunci… Vodní had se na nás díval tyrkysovýma očima, velkýma jako kola od vozu, a pak se znovu ponořil pod vodu. Saiman říkal, že šlo jen o mládě, jinak by nastalá situace byla mnohem složitější.

Ráno sedmnáctého dne jsme propluli Gibraltarským průlivem. Byl mnohem méně působivý, než jsem čekala. Na jedné straně bylo nějakou dobu vidět pás zeleného pobřeží, než ustoupil modři vody. Absence jakéhokoliv dramatu byla zklamáním.

Pokračovali jsme dál. O tři dny později jsem se vyškrábala na palubu do krásného dne. Křišťálově modrá voda se rozkládala kolem, kam jen oko dohlédlo. Tu a tam narušovaly modř slabé obrysy útesů a náznaky vzdálených ostrovů. Průsvitné závoje oblačných řas se táhly přes nebe jako tenká vlákna zimní námrazy na okně. Magie byla u moci a Rush klouzala po vodě jako rychlý, ocelový pták.

Sedla jsem si na palubu s kávou. Vítr si pohrával s mými vlasy. Saiman se postavil poblíž mne.

„Nikdy bych tě netipovala na námořníka,“ pověděla jsem mu.

„Já sám sebe taky ne. Bylo mi sedmnáct, když jsem se dostal na loď s lovci krabů, kvůli důvodům naprosto nesouvisejícím s lovem mořských tvorů. Ucítil jsem v mokrém vzduchu sůl, paluba se pod mýma nohama pohnula a já na ní strávil další tři roky. Byl jsem tam opravdu šťastný. Ale dávám přednost chladným mořím. Mám rád led. Volání krve, řekl bych. Aesir nebo Jotun, stačí si vybrat.“

„Proč jsi odešel?“

Saiman zavrtěl hlavou. „Není to něco, o co bych se chtěl podělit. Stačí jen říct, že jsou chvíle, kdy si myslím, že jsem měl raději zůstat.“

Naklonil se dopředu, přejel obzor pohledem a poprvé od chvíle, kdy jsme vypluli z přístavu, se zatvářil pochmurně.

„Potíže?“

Saiman kývl směrem k nekonečným vodám. „Vjeli jsme do Egejského moře.“

„Bojíš se, že se postarší občané začnou vrhat z útesů, protože má tvoje loď špatné plachty?“

Barabáš vyšel na palubu a zamířil k nám.

„Nikdy jsem legendu o Théseovi nechápal,“ pověděl mi Saiman. „Nebo spíš, chápu jeho motivaci zabít minotaura, aby ukázal, že je schopný vůdce. Ale nedochází mi důvod, proč se Aegeus vrhl do moře.“

„Myslel si, že jeho synovi se nepodařilo zabít minotaura, a zemřel,“ pověděla jsem mu.

„Takže se rozhodl zemi už tak vzdávající hold cizí mocnosti ještě víc destabilizovat tím, že se zabije a zničí tak zavedenou královskou dynastii?“ Saiman zavrtěl hlavou. „Myslím, že je jasné, co se stalo. Théseus vedl invazi na Krétu, zničil jejich superzbraň v podobě minotaura, vrátil se domů a rozhodl se převzít vládu tím, že svého drahého tatíka shodí z útesu. Všichni předstírali, že to byla sebevražda, a Théseus pokračoval dál ve svém díle, aby založil Athény a sjednotil Atiku pod svou vlajkou.“

Barabáš se krátce, štěkavě zasmál. „Asi má pravdu.“

„Mám raději tu druhou verzi,“ řekla jsem.

Saiman pokrčil rameny. „Tvá slabost pro romantiku tě jednou udolá, Kate. Ale abych ti odpověděl na otázku – nedělají mi starosti Řekové se sebevražednými sklony, ale jejich mnohem násilnější krajané. Egejské moře je rájem pirátů.“

Tvá slabost pro romantiku tě jednou udolá, Kate… blá blá blá. „Proto máš přimontované vepředu to dělo? Nebo je to z jiných důvodů? Protože bych si nemyslela, že muž s tvými schopnostmi pociťuje nutnost si něco kompenzovat.“

Barabáš se uculil.

„Zapomněl jsem, že mluvit s tebou je jako pokoušet se hladit kaktus,“ poznamenal Saiman suše. „Díky, že jsi mi to připomněla.“

„Vždycky a ráda.“

„Nic si tím nekompenzuji. Existují dva druhy pirátů. Většina z nich je prospěchářská, vpřed je žene výdělek, a vražedné sklony mívají podle situace. Zabíjení je pro ně prostředek k dosažení cíle. Zhodnotí plavidlo o téhle velikosti a uvědomí si, že bitva na moři by je vyšla draho a jejich šance na vítězství jsou malé. Naneštěstí existuje ještě druhý typ pirátů: ti zbrklí, hloupí nebo šílení. Rush je neodradí, naopak ji považují za skvělou trofej. Pokud by ji zajali, měli by vlajkovou loď se slušnou palebnou silou a mohli by si díky ní udělat jméno. Nedá se s nimi vyjednávat…“

Z východního okraje nejbližšího ostrova se odlepil malý kutr. Saiman se na něj zadíval. K první lodi se připojila další, pak třetí a čtvrtá…

Saiman si rezignovaně povzdechl. „Fajn. Kate, běž prosím a sežeň si svého surovce. Někdo nás hodlá přepadnout.“

„Já za ním zaběhnu.“ Barabáš odklusal pryč.

Teď se naším směrem hnal tucet kutrů. S magií u moci nám bylo to obrovské dělo k ničemu.

Rozezněl se zvon. Tři zazvonění, pauza. Další tři zazvonění, pauza. Nějaká žena vyštěkla hlubokým hlasem: „Bojová pohotovost! Všechen personál ať zaujme bojové pozice. Bojová pohotovost!“

„Neměl bys být na můstku?“ zeptala jsem se.

„Loď může mít jen jednoho kapitána,“ vysvětlil Saiman. „Russell je schopný dokonale zvládnout jakýkoliv stav nouze, a já nechci podrývat jeho autoritu svou přítomností.“

Kožoměnci se v čele s Curranem vyřinuli na palubu. Andrea mávala kuší. Rafael kráčel vedle ní, nesl si nože. Lodě mířily přímo k nám. Pán šelem zastavil vedle mě. „Plánuješ na ně najet?“

„To by bylo zbytečné. Jejich lodě lépe manévrují. Jednoduše by se rozjely do stran.“

Z přední lodě se do oceánu potopil nějaký člověk. To musel být signál, protože ostatní piráti také začali skákat přes palubu, jako by na jejich lodích hořelo.

„Co to, sakra?“ zamumlal Eduardo.

„Jak jsem řekl, hodlají nás přepadnout a nalodit se,“ vysvětlil Saiman bolestně trpělivým tónem.

Nad námi na vršku brigy dva námořníci ovládali řecký polybolos, obléhací stroj, připomínající samostříl na steroidech. Protipěchotní zbraň střílela velké šípy do samostřílu se smrtící přesností, a pro větší zábavu byla ještě samonabíjecí a opakovací jako samopal.

Vodou k nám mířily štíhlé siluety.

„To mají trénované delfíny?“ zeptala se George.

„Ne tak úplně,“ Saiman ucouvl ke středu paluby.

Delfíni se řítili k Rush, pod hladinou téměř letěli.

Vytáhla jsem Zabíječe.

„Utvořte perimetr,“ zavolal Curran. „Nechte je, ať se dostanou na palubu, kde je hezky sucho. Nedovolte jim, ať vás stáhnou do vody.“

Uprostřed paluby jsme utvořili kruh.

„Tohle je naprosto směšné,“ poznamenala Teta Bé.

Keira se protáhla. „Zábava… va… va…“

Něco ze strany narazilo do trupu. Horní okraj paluby sevřela deformovaná šedá ruka a zábradlí přeskočil tvor, z nějž ještě odkapávala voda. Až na kožený popruh byl nahý, stál na krátkých svalnatých nohou, a i když se pohyboval vzpřímeně, vypadal, jako by se hrbil. Na silné, lesklé kůži mu zahrálo slunce. Největší část těla tvořila hruď, s hladkým širokým sudovitým pasem. Široká ramena dávala oporu dvěma masivním pažím s překvapivě malýma rukama. Krk měl silný neúměrně k tělu, vzadu na něm trčel hrb, podpíral hlavu ozbrojenou dlouhými delfíními čelistmi, plnými zubů ostrých jako břitva. Z masité tváře se na nás upíral pár lidských očí. Velký parchant. Nejméně dvě stě kilo.

Delfínodlak. Štípněte mě někdo.

Řecké legendy vyprávěly o pirátech, kteří zajali boha Dionýsa, plánovali ho znásilnit a pak prodat do otroctví. Rozzuřený bůh je proměnil v delfíny. Jejich potomci byli očividně naživu a dařilo se jim, pořád udržovali rodinný byznys.

Pirát nás zpražil pohledem. To byl zatracené silný krk. Údery na hrdlo budou naprosto ze hry.

Přes zábradlí přeskočili další piráti. Jeden, druhý… sedmý… třináctý. Třináct kousků. Počkat, patnáct. Osmnáct… dvacet jedna. To nemluvilo zrovna v náš prospěch.

„Možná si přišli půjčit cukr,“ poznamenala jsem.

Andrea se krátce, štěkavě zasmála. Curran mi položil dlaň na rameno. „To bude docela dost cukru, asi pečou hodně velký dort.“

Vedoucí delfínodlak otevřel čelisti, ukázal nám zuby uzpůsobené, aby propíchly zmítající se kořist a nepustily ji. Z tlamy mu vyšla polohlasná zpěvavá slova, zdeformovaná a s těžkým přízvukem. „Dejte nám loď i náklad, a můžete jít.“

„Lže,“ řekl Saiman. „V posledním půlroce jsem kvůli nim ztratil dvě lodě. Pozabíjejí nás jako dobytek, jen aby získali náklad.“

„Mluvíš řecky?“ zeptal se Curran.

Saiman pokrčil rameny. „Přirozeně.“

„Zeptej se ho, jestli si to předem promyslel.“

Saiman melodicky zatrylkoval.

Delfínodlak na něj vyvalil oči, jako by mu narostla druhá hlava.

„Opusťte tuhle loď,“ oznámil jim Curran, hlas se mu prohloubil. Brzy vybuchne. „A přežijete. Tohle je první a poslední varování.“

Saiman to přetlumočil.

Delfín ucouvl a ukázal na Currana. „Nejdřív zabiju tebe. Pak znásilním tvoji ženu.“

Curranovy oči zazářily zlatem. Už jsem viděla lidi, kteří si do pusy nacpali pěst. Tohle bylo poprvé, kdy jsem do ní viděla zaraženou ploutev.

Curranovo tělo vybuchlo. Ta proměna byla tak rychlá, že se zdála okamžitá. Jednu vteřinu vedle mě stál muž, v té další se nade mnou tyčilo monstrum, přes dva metry vysoké. Svalnaté tělo mu pokrývala šedá srst, tmavé přízračné pruhy ji přetínaly jako jizvy po ranách bičem. Gigantická lví tlama se rozevřela. Zablýskly se tesáky zahnuté jako šavle. Vyšel z ní mohutný zvuk, drsný, hrubý, nebezpečný, obdařený nefalšovanou prapůvodní silou a zuřivostí. Asi jako by vás vyzvalo k boji tornádo. Udeřil vás přímo do žaludku, obešel veškerou logiku a uvažování, zasáhl vás přímo do uzlu nervů, které vás donutily ztuhnout. Slyšela jsem ho už tucetkrát, a stejně mnou vždycky otřásl.

Delfínodlaci ještě nikdy neměli tu čest, takže se zachovali přesně jako většina lidí, když se setkala s rozzuřeným lvem. Ztuhli a přikrčili se.

Vrhla jsem se vpřed, rovnou z vytasení přešla do seku. Hlavní pirát mě uviděl a zdvihl paži, aby úder srazil stranou. Ostří Zabíječe projelo masem a kostmi zápěstí jako horký nůž máslem. Ruka padla na palubu. Pirát se chytil za pahýl a vykřikl, vysokým, uši trhajícím zavřísknutím. Ponořila jsem mu meč do břicha a jedním trhnutím ho vykuchala.

Piráti mě obklopili ze všech stran. Kožoměnci za mnou zavrčeli jako jeden velký, děsivý sbor: hluboký řev kodiaka a jeho dcery se mísil s vytím vlků, naštvaným prskáním jaguára, a do toho všeho se hyeny vyšinutě chechtaly.

Rozřízla jsem hrudník nejbližšímu útočníkovi, dalšímu rozsekla bok a dodělala ho podříznutím krku. Vzduch naplnil pach krve. Za mnou se Derek pohnul, lámal krvácejícím pirátům vazy a končetiny dřív, než se stačili vzpamatovat.

Dalšímu delfínodlakovi jsem udělala zející otvor ve slabinách. Padl k zemi, a cvakal při tom zuby. Skrze mezeru mezi těly jsem spatřila, jak Curran zdvihl jednoho z pirátů a o koleno mu zlomil páteř. Odhodil bezvládné tělo stranou. Obrovská lví tlama se znovu otevřela a kohosi kousnul do ramene. Ozvalo se zapraskání kostí, následoval je zoufalý výkřik, při němž tuhla krev v žilách.

Po levé straně se velký delfínodlak vrhl dopředu, rozrážel kožoměnce do stran. Zahvízdla šipka z kuše, proletěla vzduchem a zabořila se mu do oka. Pirát se otočil a dvoumetrová žíhaná noční můra, Teta Bé v bojové formě, na něj zaútočila, drápy mu rozervala břicho. Vrazila ruku hluboko do rány a pak vytrhla plnou hrst bledých vnitřností. Zůstávala jsem v pohybu, prosekávala si cestu skrze šedá, lesklá těla.

Do paže se mi zakously zuby, zaryly se do svalu. Obrátila jsem meč a bodla Zabíječem hluboko do pirátova krku. Zabublal. Mezi zuby mu vytryskla krev, zapálila mě v ráně jako oheň, jak má krev zareagovala na Lykosův virus v té jeho. Zakroutila jsem zbraní a prořízla mu hrdlo. Pirát padl k zemi. Po mé levici dva delfínodlaci narazili v plné rychlosti do Eduarda a skočili s ním přes palubu.

Do háje. Ve vodě měli výhodu. Změnila jsem kurz, snažila jsem se prosekat si cestu do strany.

Další pirát mi zablokoval cestu. Bodla jsem. Stočil se do boku před mým úderem a čepel se mu zabodla do silného hrbolu na krku. Delfín zavřískl a narazil do mě. Úder mě zdvihl ze země. Okamžik jsem letěla a narazila zády do stěny kajuty s pořádným zaduněním. Jau.

Pirát po mně skočil. Příliš rychlý, abych se mu vyhnula, příliš těžký, abych ho nabodla na Zabíječe přímo. Zdvihla jsem levou nohu. Tělo do mě narazilo, plnou vahou se mi opřelo do nohy. Zahnutými delfíními zuby mi zacvakal u tváře. Zatraceně těžký zkurvysyn. Zavrčela jsem, ohnula koleno o něco víc a nechala ho vklouznout přímo na špičku mého meče. Hezky a pomalu.

Trhnul sebou a pak se začal na čepeli svíjet jako po zásahu elektrickým proudem, vlastní vahou mi přimáčkl nohy na místě. Vytáhla jsem levou rukou vrhací nůž a bodala ho do boku, snažila se mu proměnit vnitřnosti v kaši. Delfín se začal svíjet. Zuby mi roztrhl oblečení, poškrábal mi bok. Bodala jsem ho znovu a znovu. Krev mi zalila ruku, vystříkla mi na obličej jako horký gejzír. Pirát zavřískl, vysoké, zoufalé zakvílení přešlo v bublání a pak se na mě sesunul. Víc než dvě stě kilo mě přišpendlilo na místě. Napjala jsem se. Tělo se ani nepohnulo. Kruci.

Najednou byla tíha pryč. Delfín se chvíli vznášel asi metr nade mnou a pak byl odhozen neuctivě stranou. Šedá příšera ušpiněná od krve si dřepla vedle mě.

Curran.

„To ses rozhodla zdřímnout si? Ale no tak, Kate, při tomhle boji tě potřebuju. Přestaň se tady válet.“

Ten hajzl. Překulila jsem se zpátky na nohy a popadla meč. „Myslíš si, jak jsi vtipný, hm?“

Zprava na nás zaútočil další delfín. Curran mu podrazil nohy, popadl ho za rameno a stáhl mu paže zpátky, abych pirátovi mohla podříznout hrdlo a bodnout ho dvěma rychlými údery do srdce.

„Jen chci říct, že bys měla přiložit ruku k dílu. Sexy tělo a flirtování tě zas tak daleko nedostanou.“

Sexy tělo a flirtování, hm? Až skončím se zabíjením lidí… „To všechno jsem se naučila od tebe, chlapečku.“

Další pirát na nás zaútočil. Klesla jsem k zemi, přeťala mu vazy za kolenem, zatímco ho Curran omráčil hlavičkou a pak mu vyrval hrdlo. Pirát padl k zemi.

„Chlapečku?“ zeptal se Curran.

„Nebo bys byl radši, kdybych ti říkala hezoune?“

Paluba byla najednou prázdná a loď zabarvená krví. Tu a tam se válely šedé mrtvoly, potrhané a dorasované drápy a zuby. Obrovský huňatý kodiak se procházel líně po palubě, z tlamy mu odkapávala krev. Poslední pirát běžel k Andree a Rafaelovi blízko přídě. Andrea stále v lidské formě zdvihla kuši. Rafael stál vedle ní, lehkonohý, z nožů mu odkapávala krev. Vedla k nim cesta posázená mrtvolami, ježícími se střelami z kuše. Pirát zamířil k ní. Do hrdla se mu zaryly dvě šipky z kuše. Zabublal, ale setrvačnost ho nesla stále vpřed. Rafael ho nechal přiblížit na tři metry a pak ho ubodal ve víru precizních úderů.

Za nimi černý panter velký jako poník praštil delfínodlaka obrovskou tlapou. Lebka piráta kožoměnce se rozbila, pukla jako vaječná skořápka.

Po levé straně se humanoidní stvoření vyškrábalo na palubu, štíhlé, chlupaté s kulatou hlavou a krátkými, kulatými oušky. Z příliš velkých prstů mu trčely neúměrně dlouhé, ostré hnědé drápy. Napnul se a vytáhl dalšího, mnohem většího tvora na palubu. Ten na ni dopadl se šplouchnutím vody jako hromada rozježené hnědé srsti, obrátil se a z napolo lidské, napolo buvolí tlamy vyzvrátil slanou vodu. Eduardo.

Narudlá šelma klesla vedle něj, vycenila ostré bílé zuby. Jasně rudé oči barvy zralých jahod přetínala horizontální zornička podobně jako u koz. Vypadal díky nim démonicky. Znala jsem jen jediného kožoměnce s takovýma očima. Barabáše.

„To nevíš, jak se plave?“ Jeho výslovnost byla téměř perfektní.

Eduardo vyzvrátil víc vody na palubu. „Nikdy jsem to nepotřeboval.“

„Plujeme přes oceán. To tě nikdy nenapadlo, že by ses to mohl naučit?“

„Hele, já se snažil. Prostě vejdu do bazénu, chvíli tam sebou plácám a pak se stejně potopím.“

Před námi flotila lodí prchla kamsi za ostrovy. Palubu pokrývala těla. Spočítala jsem je. Čtrnáct. Žádné tělo nepatřilo našim. Byli jsme zranění, zakrvácení, ale naživu. Piráti ne.

Takové zbytečné ztráty na životech.

A bavilo mě to. Milovala jsem každou vteřinu. Krev, nával adrenalinu, omamné uspokojení, když jste udeřili a viděli jste, jak si úder našel cíl… Voron uspěl. Vychoval mě a trénoval, aby se ze mě stal zabiják. A ani šťastné, poklidné týdny v Pevnosti s mužem, kterého jsem milovala, to nedokázaly změnit. Už před dávnou dobou jsem se smířila s tím, co jsem, ale někdy, jako třeba právě teď, při pohledu na palubu pokrytou mrtvolami, jsem cítila tichou lítost nad člověkem, kterým jsem mohla být.

Curran, nahý a pokrytý krví, mě objal lidskou paží. „Jsi v pořádku?“ zeptal se tiše.

Přikývla jsem. „A ty?“

Uculila se a přitiskl mě k sobě, až mi kosti zaprotestovaly.

„Gratuluju,“ vysoukala jsem ze sebe. „Boj jsem přežila, ale tvé objetí mě dodělalo.“

Uculil se a pustil mě. Oba jsme to zvládli.

„Máme jednoho živého,“ zavolal Rafael.

Přešli jsme na místo, kde dřepěl. Mladý muž, mohlo mu být lehce přes dvacet, s hlavou plnou tmavých kudrn, ležel na zádech, pravou nohu měl zkroucenou pod sebou v podivném úhlu, tvář staženou bolestí. Rafael držel špičku nože nad jeho játry.

Muž upřeně zíral na Saimana. Zdvihl ruku a cosi řekl, slova se z něj spěšně sypala.

Saiman se ho na něco zeptal. Muž odpověděl.

Saiman se zadíval na Currana. „Má pro nás nějaké informace, které by se vám mohly obzvlášť hodit. Poví vám to, když ho necháte jít, a tak dále…“

„Fajn,“ řekl Curran.

Saiman na piráta kývl. Ten něco spěšně řekl a pak se zadíval na mě. Saiman se na mě zadíval také.

„Co je?“

Saiman se zahleděl na Currana. „Zdá se, že tohle je jen pro tvé uši. Věřím, že je v našem nejlepším zájmu udržet tuhle konverzaci jako soukromou.“

„Dejte nám trochu prostoru,“ řekl Curran.

Lidé ustoupili.

„Chceš, abych s tebou zůstala?“ zeptala jsem se.

Natáhl se ke mně a stiskl mi ruku. „Ne.“

Ustoupila jsem s ostatním. Saiman se ke Curranovi naklonil a něco mu zašeptal. Tiše spolu mluvili. Saiman se piráta na cosi zeptal. Muž odpověděl. Saiman to přetlumočil.

Curran se otočil, výraz mu potemněl. Vytratil se z něj veškerý humor. Vyhledal můj pohled a neřekl nic. To není dobré.

„Jak to dokážeš vydržet?“ zamumlala Andrea vedle mě. „Já bych u něj byla okamžitě.“

„Nepověděla jsem mu o záchraně Saimana,“ zamumlala jsem nazpět. „Jestli potřebuje něco udržet v tajnosti, jsem s tím smířená. Poví mi to, až bude připravený.“

„Dejte ho pod zámek,“ křikl Saiman.

Dva námořníci přišli, zdvihli piráta a odnesli ho pryč.

„Dáme to tady do pořádku,“ zavolal Curran.

Lidé se rozmístili po palubě. Zamířil ke mně.

„Špatné zprávy?“ zeptala jsem se.

„Nic s čím bychom si neporadili.“

Kývla jsem na něj a šli jsme pomoci námořníkům drhnout vnitřnosti a krev z paluby.

6.

Do přístavu v Gagře jsme dorazili při setmění. Nejdřív jsme spatřili hory, nízké trojúhelníkovité vrcholky pokryté sytě smaragdovou zelení, jako by je obalil hustý mech. Západ slunce za námi uhnul doprava, jak se loď stočila do chráněného přístavu. Tmavé, téměř fialové vody Černého moře zesvětlaly v modrou.

Všech dvanáct se nás shromáždilo na palubě. Kožoměnci vypadali neklidně. Dokonce i George, která všemu čelila s úsměvem, vypadala pochmurně. Stála vedle otce a objímala se rukama, vítr jí čechral tmavé kudrny vlasů.

„V pořádku, drobku?“ zeptal se Mahon.

„Mám z toho špatný pocit,“ zamumlala. „To je všechno.“

„Mám vyvěsit vlajku?“ zeptal se Saiman.

„Ano,“ řekl Curran.

Černošedě pruhovaná vlajka Smečky s černou lví tlapou vystoupala po stěžni vzhůru.

Břeh se přibližoval. Hory se v něžných křivkách vlnily k moři a zase od něj, nechaly si úpatí omývat vodou. Pláž tvořil úzký pás země, pokrytý oblázky. Kamenná mola se natahovala do vln, jako by nás lákala k sobě, a za nimi na úbočí hory seděly domy z bílého kamene, s kolonádami obrácenými k moři. Připadaly mi řecké, ale většinu věcí o Řecku jsem měla načtenou z knih.

Voda ztyrkysověla. Rush zpomalila a pak zastavila.

„Na co čekáme?“ zeptala jsem se.

„Na signál z přístavu,“ odvětil Saiman. „Doporučoval bych, abyste si sbalili věci.“

Už jsme měli dávno sbaleno. Všechno, co jsem si s sebou hodlala vzít, jsem dala do batohu, který mi Barabáš promptně zabavil. Jako alfa jsem očividně neměla dovoleno nosit vlastní zavazadla.

O dvacet minut později z mola někdo vystřelil modrou světlici.

„Můžeme přistát,“ oznámil nám Saiman. „Jakmile se vylodíte, odjíždím. Mám obchodní schůzky v Tuapse, Oděse a Istanbulu. Vrátím se asi tak za týden.“

To mi naprosto vyhovovalo. Saiman se rád bavil, a už tak budeme mít plné ruce práce na to, abychom hlídali ještě jeho.

O čtvrt hodiny později posádka přivazovala Rush k molu. Stála jsem na zalidněné palubě vedle Currana. George mě nakazila svou úzkostí. Chtěla jsem pryč z lodi. Chtěla jsem se potkat s Desandrou a dát se do práce. Naneštěstí jsem nemohla začít pochodovat tam a sem jako tygr v kleci, protože by mi devět lidí okamžitě sdělilo, že se to nehodí.

„Uvítací výbor,“ oznámil nám Rafael.

Otočila jsem se. Po molu k nám spěchalo čtrnáct lidí. Šest párů mužů v tmavých kabátech, převázaných v pase. Většina z nich byla opálená, tmavovlasá a štíhlá, několik z nich mělo krátké bradky. Každý si nesl přes rameno přehozenou pušku a u pasu dýku. Vypadali jako hejno tmavých vran, letících ve dvou řadách.

Před nimi šly dvě ženy. První na sobě měla tmavomodrou blůzu a džíny. Byla asi v mém věku, tmavé vlasy stažené do copu, kůže jí hrála lehce do bronzova. Měla zajímavou tvář, s velkými, výraznými rysy: velkýma očima, širokými ústy a ostře řezaným nosem. Dívce vedle ní mohlo být jen něco málo přes dvacet. Byla menší, bledší, s užším pasem, oblečená do bílých šatů. Vítr si pohrával se záplavou čokoládově hnědých vlasů a jejím oblečením. Průsvitná látka se vlnila, vypadala díky ní étericky a lehoučce. Skoro se nad hrubým betonem vznášela.

Dívka zamávala směrem k nám. „Currane!“

Znala ho.

Curran polohlasně zaklel. „To mě podrž. Oni ji do toho zatáhli.“

A on ji očividně taky.

„Currane!“ Zamávala znovu, postavila se na špičky a pak si pospíšila k nám.

„Lorelei?“ zavolal Curran.

Dívka se usmála. Páni. Tolik záře, že noc právě zesvětlala.

Námořníci spustili nástupní můstek a Curran se po něm vydal v okamžiku, kdy zazvonil o molo. Očividně se nemohl dočkat, až ji potká.

„Kdo je Lorelei?“ zeptala jsem se tiše.

„Lorelei Wilsonová,“ ozval se Mahon. „Je dcerou alfy Ledových běsů.“

Lorelein otec vedl smečku na Aljašce, největší skupinu kožoměnců ve Spojených státech. Byla to ta dcera, která s matkou odešla, když se Wilson a jeho evropská manželka rozvedli. No nebylo to bezva?

„Jak pokoušet Pána šelem?“ zamumlal Barabáš. „Jednoduše. Nabídněte mu kožoměnčí princeznu.“

Teta Bé se natáhla a dala mu něžný pohlavek.

„Už teď ji nenávidím,“ pověděla mi Andrea. „A George taky, že ano?“

„Já si myslím, že je roztomilá,“ nabídla George vedle mě svůj komentář. „Měli bychom jí dát mléko a sušenky, a když slíbí, že bude potichu, bude moct sedět u stolu s dospělými.“

„Ukaž trochu úcty,“ řekl jí Mahon. „Je dědičkou Ledového běsu.“

George zdvihla obočí. „Vážně, tati?“

Na molu Curran dorazil až k procesí. Žena v modré se uklonila. Lorelei udělala krok dopředu, paže zdvižené, aby ho objala, ale pak se náhle zastavila, jako by se ovládla, a také se uklonila. Curran cosi řekl. Usmála se znovu.

Dotkla jsem se jílce Zabíječe, jen abych se ujistila, že je na svém místě.

„Diplomaticky, Kate,“ připomněl mi Barabáš tiše. „Diplomaticky.“

Naklonila jsem se k němu blíž. „Zjisti, kdo ji pozval, jaké má k nám vazby, a jestli od ní vedou nějaké nitky, kdo za ně tahá.“

Přikývl.

Vydala jsem se po můstku. Drsný beton byl pod mýma nohama suchý. Podařilo se mi po něm sejít pomalu a rozvážně, přejít molo trvalo malou věčnost. To muselo být opravdu tak dlouhé? To na něm chtěli zaparkovat transportér?

Konečně jsem se dostala na doslech.

„Vyrostla jsi,“ říkal zrovna Curran.

„Už je to deset let.“ Lorelei mluvila s lehoučkým přízvukem. Nebyl úplně francouzský, ani úplně italský. „Zrovna mi bylo jednadvacet.“

Přiblížila jsem se k nim. Lorelei měla překrásné oči, velké a světle modré, orámované hustými řasami. Vysoké lícní kosti, zjemněné hladkou kůží, a náznak kulatosti, který patřil k mládí, úzký nosík a plná růžová ústa. Hnědé bohaté vlasy jí spadaly po ramenou v uvolněných vlnách. Vyzařovalo z ní mládí, krása a zdraví. Vypadala… svěže. Byla jsem jen o pět let starší než ona, ale vedle ní jsem si najednou připadala stará.

Curran se na ni díval. Ne stejně, jako se díval na mě, ale díval se. Uvnitř mě se rozhořel podivný pocit, horký a plný vzteku, zapíchal mě žhavými jehličkami v krku. Uvědomila jsem si, že je to žárlivost. Hádám, že všechno je jednou poprvé.

„Viděl jsi mého otce?“ zeptala se Lorelei. „Jak se mu daří?“

„Potkali jsme se loni,“ pověděl jí. „Nic se nezměnilo, pořád je to stejně houževnatý mrzout.“

Přešla jsem k němu a postavila se vedle něj.

Lorelei zdvihla obočí. Oči se jí rozšířily, přes zorničky jí přejel slabý nazelenalý přísvit. „Vy musíte být ta lidská Choť.“

Ano, to jsem já, lidský invalida. „Jmenuji se Kate.“

„Kate,“ zopakovala, jako by to jméno ochutnávala na jazyku. „Je to velká čest vás poznat.“

Curran se na ni usmíval tím pohledným sexy úsměvem, který mi většinou zlepšil den. Strčit Lorelei z mola, aby se vykoupala v oceánu, by nebylo diplomatické, i když jsem to strašně moc chtěla udělat. „Nápodobně.“

„Tolik jsem o vás slyšela. Ale kde jsem nechala vychování. Musíte být hladoví a unavení.“

Žena v modré udělala krok vpřed, pohybovala se s elegancí kožoměnců. Když její oči zachytily světlo z lodi, zaplály jí zeleně. Takže to byli ti místní šakalodlaci, o nichž se Barabáš zmiňoval. Její pohled mi napověděl, že přišla, viděla a dostala krvavé triko za účast.

Žena v modré se uklonila. „Jmenuji se Hibla. Jsem tady, abych vám dělala průvodce.“ Ukázala na muže vedle sebe. „Jsme džigitové Gagry.“

O Abcházii jsem si něco málo načetla. Slovo „džigit“ znamenalo obratného jezdce nebo zuřivého válečníka. Džigitové se na mě dívali, paprsky večerního slunce jim zasvítily do očí. Jop, všichni byli kožoměnci. Všichni až na mě.

„Doprovodíme vás do pokojů, až budete připravení.“

Curran zamával na loď. Naše malá smečka začala sestupovat dolů po molu. Pár okamžiků, a stáli za námi.

Lorelei se poklonila Mahonovi. „Zdravím Kodiaka z Atlanty.“

Mahon se uculil do vousů. „Co se stalo? Když jsem tě viděl naposled, byla jsi takhle velká.“ Ukázal rukou ke svému pasu.

Lorelei se usmála. „Zas tak malá jsem nebyla.“

Mahon se uchechtl.

Další na řadě byla Teta Bé, usmívala se tak oslnivě, že jsem zatoužila po slunečních brýlích. Její hlas byl tak sladký, že byste ho mohli namazat na toust. „Takže ty jsi dcera Mika Wilsona. Musí na tebe být tak pyšný. Jsi krásné děvče.“

„Děkuji.“ Lorelei skoro zářila.

Ach, ty naivko. Když se na tebe bouda usmívá, není to dobré znamení. A zvlášť tahle bouda.

„Jménem Gagry vám tímto nabízím pohostinnost našeho krásného města,“ ozvala se Hibla. „Gagra vás vítá s veškerým svým teplem, jezery a vodopády, sady a plážemi. Ale buďte předem varováni, že pokud jste sem přišli s násilnými úmysly, necháme vaše mrtvoly vranám. Nebude nám dělat potíže zabít vás všechny do jednoho.“

„Úžasný proslov,“ poznamenala Keira. Jimova sestra se usmívala a nevypadalo to přátelsky.

„Díky. Tvrdě jsem na něm pracovala. Prosím, následujte mě.“

Drželi jsme se za ní, z mola jsme sešli na cestu dlážděnou kamením. Hibla udržovala energický krok, recitovala k nám hrdelním hlasem s lehkým přízvukem: „Vítejte v Abcházii. Město Gagra je nejteplejším místem u Černého moře. Máme tu báječné mikroklima s teplými zimami a příjemnými léty. Najdete tu ty nejmimořádnější památky.“

Jako by předčítala z neviditelného cestovního průvodce.

Když jsme šli, Curran se díval na Lorelei.

„Pěstujeme tady nejrůznější ovoce: broskve, meruňky, churmu, granátová jablka, mandarinky, citróny a vinnou révu. Náš region je známý svými víny.“

To je pěkné. Možná bych mohla najít nějakou láhev vína dost tvrdou, abych jí přetáhla Currana po hlavě a jemu se rozsvítilo.

„Které smečce sloužíte?“ zeptal se Barabáš.

„Džigitové z Gagry nepracují pro žádného z našich hostů. Jsme oddaní místní smečce a pánovi hradu.“

Bylo to, jako bych vstoupila do jiného světa. Za oceánem jsme měli drolící se mrakodrapy. Tady stály hrady obývané pány. No, technicky vzato se Pevnost dala považovat za hrad, a lidé Curranovi říkali pane, ale bylo to z prosté funkčnosti jako běžný pozdrav. Tady to vyslovovali se slavnostní, skoro nábožnou úctou.

„Je pán hradu kožoměnec?“ zeptal se Curran.

„Ne, je to člověk,“ vysvětlila Lorelei.

„Lord Megobari je přítel,“ pokračovala Hibla. „Naše ekonomika vždycky stála na turistickém ruchu. Po Změně se region zhroutil. Sužovaly nás přírodní katastrofy a válka. Naše město a naše životy byly v troskách. Rodina Megobari nám pomohla. Postavili nemocnice, obnovili cesty a přivedli k nám zpátky práci. Za to nežádají nic na oplátku, jen naši ochranu, kterou jim poskytujeme zadarmo a velmi rádi.“

Fajn. Rodina Megobari byla jasně složená ze samých světců a místní šakalí smečka by zemřela, jen aby je udržela naživu. Když vezmu v potaz, jak nás její muži propalovali pohledem, museli jsme se ujistit, že našeho hosta nenaštveme, protože tihle džigití kožoměnci brali své povinnosti smrtelně vážně.

Všichni jsme následovali Hiblu skrze město. Vílampy v Gagře zářily světle levandulovým světlem, proměňovaly stavby z pevného kamene v lehký přelud. Magie stékala dolů po úzkých zakroucených cestách. Úhledné uličky, některé dlážděné, jiné stále pokryté drolícím se asfaltem, se táhly po stranách hory, všechny stoupaly do svahu vzhůru, lemovaly je domy nejrůznějších tvarů a velikostí. Perská, řecká a moderní architektura se tam setkávaly a křižovaly město jako brázdy ze tří odlišných lodí.

Prošli jsme kolem majestátního sídla, jež by se hodilo pro maurského prince. Olemované palmami, zvedalo se do výše tří pater s úzkými, klenutými okny, zdobenými parapety a tesanými reliéfy na kamenné zdi lehkostí a jemností připomínajícími krajku. Kdysi musely být zářivě bílé, ale teď se z nich sloupala barva a odhalila pod sebou zelené zdivo. Vedle stála budova pískové barvy v řeckém stylu s dórskými sloupy a okamžitě za ní následovaly trosky moderního paneláku, rozptýlené po horském svahu. Zbytek světa se zdál tisíce let vzdálený. Až mě někdy unaví Smečka nebo život plný čekání, až mě Roland najde, mohli bychom si najít podobné místo, opuštěný, tichý koutek světa. Nikdo by nás tady nenašel.

Tedy nikdo kromě Lorelei.

„Když ses potkal s mým otcem, zmínil mě aspoň?“

„Ne,“ pověděl jí Curran. „Ale nešlo o společenské setkání. Jsem si jistý, že na tebe často myslí.“

Další budova, dříve krásná a teď zdevastovaná. Spočítala jsem patra. Sedm. Příliš vysoká. Magie nenáviděla vysoké moderní budovy a útočila na ně s neuvěřitelnou zaujatostí. Tahle budova byla rozhodně opuštěná. Černé díry prázdných oken nabízely výhled na zuhelnatělý vnitřek. Když magické vlny rozkládaly budovu, nejdřív se pustily do rozemílání stěn na prach. U téhle byste nenašli žádné pozměnové poškození.

„Co se tady stalo?“ zeptala jsem se.

„Válka,“ řekla Hibla.

„S kým jste válčili?“ zeptala se George.

„Sami se sebou. Abcházie je na hranicích mezi Ruskem a Gruzií. Před padesáti lety tady bojovali. Sousedé se obrátili proti sousedům. Rodiny se rozdělily. Rusko vyhrálo. Město bylo očištěno.“ To poslední slovo vyplivla, jako by bylo posázené ostrým sklem. „Všechny Gruzínce zabili nebo vyhnali do exilu.“ Kývla k další budově s okny pobitými prkny. „Město to poznamenalo napořád. Magie zničila jiné budovy, ale trosky po válce zůstaly.“

„To je velká škoda,“ řekla Teta Bé. „Vaše město bylo nádherné.“

„A taky znovu bude,“ řekla Hibla.

Nepřestávali jsme stoupat stále výš. Cesta z města se zužovala. Po obou stranách nám bránily ve výhledu hustě rostoucí stromy s větvemi spletenými dohromady liánami. Ve vánku poletovaly drobné světlušky. Stromy najednou skončily a my vystoupili na náměstí. Vlevo, daleko dole pod námi, omývalo nekonečné moře úzkou stužku pobřeží. Přímo před námi se něžně vlnily hory a táhly se až k vodě.

„Hrad.“ Hibla ukázala daleko napravo, přímo za nás. Otočila jsem se. Obrovitánská kamenná stavba se tyčila na vršku hory, kamenné hradby se zdvihaly jako přirozené pokračování skály, na níž byla postavená. K nebi čněly široké obdélníkové věže kryté světle modrými střechami. Dlouhé úzké vlajky plápolající ve větru na tenkých vížkách na obrovské hlavní budově zachytily poslední paprsky zapadajícího slunce a zazářily, jako by hořely.

„Jak je starý?“ zeptal se Mahon.

„Loni na podzim jsme oslavili dvacet let od jeho postavení.“

Páni. Pozměnová stavba. Množství práce, kterou do ní museli vložit, bylo závratné. Jak kruci vůbec dokázali dostat tolik kamene po hoře nahoru?

„Prosím.“ Hibla nás vybídla mávnutím ruky. „Tudy nahoru po cestě.“

Vydali jsme se svižným tempem dál po hoře. Jen o trošku rychleji, a musela bych se dát do běhu. Stezka byla strmá a světlo rychle sláblo. O deset minut později jsem se začala potit. Kožoměnci vedle mě vypadali čilí jako rybičky.

„Pro Choť to musí být velmi unavující,“ ozvala se Lorelei vedle mě.

To bylo trochu nečekané. Měla vážně starost?

„Cesta je strmá a ona nemá výhodu nočního vidění.“

Dívala se na Currana. Ne, neujišťovala se, že jsem v pořádku. Mluvila o mně, jako bych tu ani nebyla. Stylem, jakým by se někdo ptal: Nemá váš pejsek žízeň? Nepotřebuje misku s vodou?

„Možná by jí někdo mohl přivést koně…?“ navrhla Lorelei.

Koutkem oka jsem postřehla, jak Barabáš a George ztuhli. Ano, vím, že mě urazila. Tak se laskavě uklidněte. „Díky za starost. Zvládnu to.“

„Ale prosím, to nic není. Mohla byste se zranit. Vím, že i něco tak malého jako podvrtnutý kotník může pro člověka představovat velký problém…“

Nesmím praštit princeznu smečky, nesmím praštit princeznu smečky…

„Nechtěli bychom, abyste měla potíže držet krok.“

Dobře, teď zašla příliš daleko. Věnovala jsem jí široký, vlídný úsměv.

Curran okamžitě nasadil neutrální výraz. „Zrovna jsme sem přijeli, kotě. Je ještě příliš brzy, abys začala zabíjet lidi.“

Lorelei se rozšířily oči. „Nechtěla jsem vás nijak urazit.“

Ale ano, chtěla.

„Je mi to tak líto. Měla jsem jen starost. Prosím, odpusťte mi to.“

A pokud bych teď něco řekla nepřátelským tónem, budu vypadat jako mrcha já. Vyšachovala mě. Tak fajn. Vždycky jí to můžu oplatit příště. „Nedělejte si starosti.“

Zahnuli jsme za zatáčku. Před námi se zlověstně tyčil hrad, jeho velikost byla šokující. Do jeho hradeb by se vešly nejméně dvě Pevnosti. Taky měl silné hradby. Musely být metr nebo i víc silné.

Hibla zdvihla hlavu a zavyla, vysokým, děsivým šakalím hlasem. Rozlehlo se to kolem nás a stoupalo až k obloze. Další zavytí se ozvala v odpověď. Zacinkal kov a masivní brána se otevřela dokořán.

Hibla se uklonila. „Můj pane, má paní. Vítejte na hradě Megobari.“

Zhluboka jsem se nadechla a vešla po Curranově boku do hradu.

Měla jsem pravdu. Hradby byly metr osmdesát silné. Napočítala jsem šest balist a čtyři velkorážné protipěchotní děla na hradbách, a to jen při letmém pohledu. Tenhle hrad byl postavený, aby odolal útoku nadpřirozeně silných nepřátel. Rodina Megobari měla spoustu peněz na rozhazování, a použila je, aby se ozbrojila až po zuby.

Dloubla jsem do Currana loktem. „Mají větší hrad.“

Mrknul na mě. „Můj je vyšší. A není to ani tak o velikosti hradu, ale o tom, co s ním uděláš.“

U brány nestáli na stráži žádní viditelní hlídači, ale když jsme procházeli pod padací mříží, měla jsem pocit, že mě někdo sleduje. Byla jsem si na sto procent jistá, že kdybych udělala neočekávaný pohyb, někdo mým směrem vyšle šíp. Otázka zněla, jestli by se obtěžovali s varovným výstřelem. Neměla jsem dvakrát chuť svou teorii ozkoušet v praxi.

Přešli jsme hlavní nádvoří a následovali Hiblu do hlavní budovy. Po městě jsem napůl očekávala vyřezávané reliéfy a zdobené římsy, ale vnitřek hradu byl stejně strohý jako vnějšek. Hnědý kámen, chodby rovné jako šíp a klenutá okna. Bez dveří, ale vybavený výklenky, umístěnými tak, že kdyby se nepřátelé dostali do hradu, stačilo by pár bojovníků ozbrojených palnými zbraněmi, aby dokázali zadržet příval útočníků. Všechno bylo funkční, pevné a úzkostlivě čisté.

Na chodbě jsme prošli kolem dvou kožoměnců, oba muži měli plavé vlasy a zírali na nás s neskrývanou nenávistí. Pohled jsem jim oplatila. Koukání nic nestojí. Jestli si budete chtít sáhnout, zaplatíte za to paží nebo nohou. Vaše volba.

„Vaše pokoje se nacházejí ve třetím patře,“ řekla Hibla. „Večeře se bude podávat v deset.“

„Na člověka je to dost pozdě,“ poznamenala jsem. V Pevnosti jsme obvykle jedli kolem deváté. Kožoměnci nevstávali moc brzy vzhledem k tomu, že polovinu noci většinou probděli.

„Rodina Megobari respektuje zvyky svých hostů,“ vysvětlila Hibla.

„Uvidíme se všichni na večeři,“ řekla Lorelei a zadívala se přímo na Currana.

„Budu se těšit,“ odpověděl.

Pocítila jsem touhu do něčeho bodnout a zadupala ji. Lorelei odešla kamsi chodbou.

„Kde je Desandra?“ zeptal se Curran.

„Je ve svých pokojích. Ty se také nacházejí ve třetím patře.“

Curran se k ženě otočil. „Hiblo, potřebujeme vidět Desandru. Okamžitě.“

Andrea podala tašku Rafaelovi a postavila se vedle mne. Derek zaujal místo vedle Currana.

„Tak dobře.“ Hibla řekla něco ve zpěvavém místním jazyce.

Tucet ozbrojený dýkami se rozpojil. Osm šlo se zbytkem skupiny, vedl je starší muž, a čtyři šli s námi. Vyšli jsme po těch samých schodech a pak Hibla zamířila doprava, zatímco zbytek kožoměnců šel vlevo. Následovali jsme ji ke kovovým dveřím, hlídaným mužem a ženou ve stejných tmavých džigitských kabátech. Když Hibla odemkla dveře, ustoupili stranou.

Zalil mě zápach hnijícího ovoce. To není dobré.

Vstoupili jsme do obrovské místnosti. Takhle velký byl můj první byt, pokud byste mu vybourali všechny zdi. Rozlehlý strop mohl mít plných deset metrů na výšku, masivní dřevěné trámy nahoře zahalovalo šero. Všude po podlaze se válelo rozházené oblečení. Některé umazané, jiné potrhané, vrstvu přerušovaly tu a tam pokrčené papíry, talíře umazané od zbytků jídla a úlomky rozbitého skla. U jedné stěny stála obrovská dřevěná postel, vystlaná vysokou vrstvou polštářů a zmuchlaných pokrývek. Na ní seděla těhotná žena, dlouhé vlasy zacuchané, zplihle spadající dolů na purpurové šaty. Vzhlédla a duhovky jí zasvětélkovaly kožoměnčí oranžovou.

Zadívala jsem se na Andreu. Ta mi pohled oplatila. Říkal mi to samé co její výraz. Tahle práce bude stát za houby.

„Zdravím, Desandro,“ řekl Curran.

„Jdi se vycpat.“

„To je milé,“ oznámil jí. „Páchne to tady po shnilém jídle.“

Desandra pokrčila rameny. „Proč jste tady?“

Mluvila beze stopy přízvuku, jako by se narodila ve Spojených státech.

„Přišli jsme se o tebe postarat.“

„To jsou kecy, a vy to víte.“ Vycenila na nás zuby. „Dohodnete se s jedním z klanů, co vám zaplatí víc, a ty malé parazity v mém břiše jim prodáte. Tak jen do toho, udělejte to. Pro mě se tím nic nezmění. Nikdy se pro mě nic nezmění.“

„Už jsi skončila?“ zeptal se Curran.

„Mohl jsi mě od toho všeho vzít,“ zavrčela.

„V Atlantě bys nevydržela ani týden,“ řekl.

Bodla prstem mým směrem. „A ona je lepší? Po celém tom tvém divadýlku: ‚Já jsem Pán šelem a nikdo pro mě není dost dobrý,‘ ses spároval s člověkem? Vážně? S člověkem? Jsi stejný jako oni.“ Mávla rukou k Hible a džigitům. „Je ti u prdele, co se stane s tvou lidskou ženou, kdyby ji někdo vyzval. Proč prostě neodejdeš?“

Curranovi na čelisti zahrály svaly. „Mysli si, co chceš, ale zůstanu a budu tě chránit.“

„Vážně si myslíš, že ti za to dají panaceu? Ale no tak, ani ty nejsi tak hloupý.“

Curranovy oči na okamžik zazářily zlatem. Musela jsem to utnout v zárodku a rychle, než se situace vyhrotí.

Položila jsem mu dlaň na rameno. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybys nám dal trochu prostoru.“

Krátce se na mě zadíval.

„A jestli by ti to nevadilo, ocenila bych, kdybys sem poslal Doolittla.“

Curran zavrtěl hlavou a zadíval se na Dereka. „Uzavřete místnost. Nikdo nesmí dovnitř, pokud ho Kate osobně neschválí.“

„Ano, můj pane,“ řekl Derek.

Curran odkráčel z místnosti.

„Přesně tak!“ zavolala za ním Desandra. „Běž si!“

Derek zaparkoval u dveří.

Prohlédla jsem si ložnici. Už jsem podobný nepořádek viděla u Julie v pokoji, když si procházela fází, kdy nechtěla chodit do školy. „Hiblo, proč je pokoj tak špinavý?“

„Paní nám ho nedovolí uklidit,“ vysvětlila Hibla. „Její otec jednou nařídil, abychom to udělali. Poslechli jsme, ale paní ho vrátila do předchozího stavu během týdne.“

Přesně to jsem si myslela. Zadívala jsem se na Desandru. „Můžu přijít blíž?“

Upřeně se na mě zahleděla.

Vyčkávala jsem.

„Jistě,“ pokrčila rameny.

Přešla jsem pokoj a šlapala přitom po oblečení. Neměla jsem na výběr. Něco mi zakřupalo pod botou. Posadila jsem se vedle ní na postel.

„Chápu, co děláš. Máš pocit, že nemáš nad svým životem kontrolu, a tahle ložnice je tvoje místo a můžeš si tady dělat, co chceš. Tady máš vše pod kontrolou. Bohužel, jídlo na podlaze není zdravé. Hnije. Roste na něm plíseň a ta se ti může dostat do plic.“ A ten nepořádek nám hodně ztěžoval její hlídání.

Ušklíbla se na mě. „Jsem kožoměnec.“

„Kožoměnci jsou proti nemocem hodně odolní, ale ne imunní. Ve zkaženém jídle se taky množí brouci a smrdí. Po skleněných střepech se nedá bezpečně chodit. Lidé, kteří ti nosí jídlo, nemusí být vždycky kožoměnci. Mohli by se zranit. Dělají jenom svoji práci.“

„Je mi to jedno.“

„Špinavý pokoj ti nepomůže opravdu získat vládu nad vlastním životem, ten boj tě čeká tam venku.“ Ukázala jsem na otevřené dveře. „Díky tomu nepořádku vypadáš jako mentálně nepříčetná, a to lidem naznačuje, že je v pořádku, aby se k tobě nechovali jako k člověku.“

Desandra si zabořila dlaně do zknocených vlasů. „Co ode mě chceš?“

„Mám tvé svolení, abych mohla uklidit pokoj?“

„Proč ti na tom tak záleží?“

„Protože jsem hrdá na svou práci. A zrovna teď mám za úkol postarat se o tebe a udržet tě v bezpečí. Tahle ložnice není pro tebe a tvé budoucí děti bezpečná, a kvůli tomu nepořádku bude těžší tě ochraňovat.“

Desandra se na mě upřeně zadívala. „A co kdybych ti vyrvala hrdlo?“

Zapátrala jsem v paměti po všech těch hádkách s Julií. „Proč bys to dělala? Nic zlého jsem ti neprovedla.“

„A co když řeknu ne?“

Andrea pokrčila rameny. „Když řekneš ne, tak to tady neuklidíme. Ale musím ti říct, že to tady smrdí, a ten smrad ti nasákl do vlasů a do oblečení.“

Když jste kožoměnci řekli, že smrdí, byla to ta nejhorší urážka, tedy alespoň ve Spojených státech. Jestli ji nedonutí jednat tohle, tak už nic.

Desandra mi zavrčela do tváře.

„Jsem na tvé straně,“ pověděla jsem jí. „Jestli chceš ukázat, že nad sebou máš kontrolu, měla bys to zvážit.“

„Nechci, abyste tady něco uklízely.“

„Tak dobře.“ Vstala jsem.

Udělala jsem deset kroků ke dveřím, než změnila názor: „Tak dobře. Ukliďte to tady.“

„Díky.“ Otočila jsem se k Hible. „Přineste prosím odpadkové pytle, prostředky na čištění a koše.“

Desandra zavrčela. „To jsi vždycky taková předložka?“

„Ano.“

„Takže se vždycky musíš ptát na dovolení?“

„Je alfou atlantské Smečky,“ oznámil jí Derek, aniž by se otočil. „Zabila dvacet dva kožoměnců za jedenáct dní, aby se jí stala, a má stejnou moc jako Pán šelem. Nemusí se nikoho ptát na dovolení.“

To mi teď zrovna nepomohlo. „Jsem tady jen z jediného důvodu. Abych tě udržela v bezpečí. Jednám ve tvém nejlepším zájmu. Nezajímá mě, kdo se narodí první, a nebudu brát žádné úplatky. Pokusím se ti co nejlépe vyhovět, ale pokud tě bude něco ohrožovat, udělám, cokoliv bude potřeba, abych tě udržela v bezpečí. Pokud to bude znamenat, že tě musím svázat do kozelce a nacpat do vany, tak to udělám a nebudu se ohlížet, jestli přitom zraním tvé city.“

Desandra si povzdechla.

Hibla se objevila s pytli a vozíkem naplněným čistícími potřebami včetně zahradních rukavic. Nasadila jsem si je a začala sbírat nepořádek. Andrea se ke mně přidala. Desandra nás sledovala asi pět minut, snažila se ignorovat, že tam vůbec jsme, pak vstala z postele a začala dusat kolem a zdvihat oblečení.

Tak nás našel Doolittle, jak na všech čtyřech sbíráme nepořádek.

„Co se děje?“

Napřímila jsem se. „Tohle je doktor Doolittle. Je to mág léčitel Smečky.“

„Doolittle?“ Desandra na něj zamžourala. „To jako vážně?“

„Rozhodl jsem se, že si tak nechám říkat.“ Doolittle na ni zamžoural zpátky a pak se rozhlédl po místnosti. „No panečku. Tak, mladá dámo, mohla byste mi říct, proč jste tak špinavá?“

Desandra se posadila na podlahu a zadívala se na něj s bezmocným výrazem. „Protože se mi to tak líbí.“

„Uvědomuju si, že bydlíte na hradě,“ řekl jí Doolittle tím trpělivým, uklidňujícím hlasem, kterému jste nedokázali odporovat. „Nicméně jsem tady použil toaletu a zdá se, že tu úspěšně zabudovali moderní vodovodní potrubí.“

„Nemůžete mě donutit, abych se umyla,“ prohlásila Desandra.

„Má paní, nejsou vám dva roky. Vlastně to vypadá, že už jste dosáhla dospělosti, a jsem si vcelku jistý, že vás nikdo nedokáže donutit k čemukoliv, co byste sama nechtěla. Pojďte se posadit na postel, prosím.“

Zadržela jsem dech. Desandra si znovu povzdechla, vstala z podlahy a usadila se na posteli. Tiše jsem vydechla. Doolittle jí položil prst na zápěstí, měřil jí puls.

„Někdo se blíží,“ oznámil nám Derek.

„Kdo je to?“

„Jarek Kral.“

Připojila jsem se k němu ve dveřích. Andrea se přesunula doprostřed místnosti, mezi nás a Desandru, a zkontrolovala svou kuši.

Muž na fotografii, kterou jsem viděla na Barabášově brífinku, k nám kráčel chodbou. Osobně vypadal větší, vyšší a mohutnější, s druhem hrubé síly, která vám při boji dokázala hodně zavařit.

Zadívala jsem se na Desandru. „Chceš vidět svého otce?“

„Záleží na tom?“ zeptala se, na tváři výraz jasné porážky.

„Mně ano.“

„Pak ne. Nechci ho vidět.“

Jarek Kral dorazil až ke dveřím. Zblízka vypadal stejně jako na fotce. Stejné vlnité hnědé vlasy, stejná velká tvář s hrubými rysy. Mohly by být o něco uhlazenější, kdyby nebyly poznamenané krutostí. Podobné typy jsem znala. Takový člověk dokázal vybuchnout nad nejmenší maličkostí a choval se pak násilně.

Pohrdavý úšklebek měl osobně taky větší.

Zastavil se u dveří. „Uhni,“ rozkázal mi s přízvukem.

„Vaše dcera teď nechce návštěvy,“ pověděla jsem mu.

Upřeně se na mě zadíval tmavýma očima s těžkými víčky, jako by si až teď uvědomil, že mu stojím v cestě. „Kdo jsi?“

„Můžete mi říkat Kate. Jsem Chotí Pána šelem.“

„Uhni.“ Oči mu zaplály zelení.

„Ne.“

Za mnou někdo zalapal po dechu.

Zaburácel na mě: „Kdo ti řekl, že tohle můžeš?“

A je to tady, hupli jsme přímo do jezera plného dramatu, a ani jsme si nestačili sundat šaty. „Vy sám.“ Vytáhla jsem z kapsy smlouvu. „Tenhle dokument říká, že mám sloužit nejlepším zájmům vaší dcery. Rozhodla se, že je v jejím nejlepším zájmu, když s vámi zrovna teď nebude mluvit. Tohle je váš podpis. Ten mi dává veškerou potřebnou autoritu.“

Vytrhl mi papír z ruky a roztrhal ho.

„Mám další kopii,“ oznámila jsem mu.

„Vyrvu ti hrdlo!“ zavrčel na mě.

Jaký otec, taková dcera. „Pokud se o to pokusíte, nedožijete se svých vnoučat a moje práce tady skončí. Dostanu se domů dřív. Tak to zkuste, prosím. Už mi to chybí.“

Svraštil obočí. Horní ret se mu zachvěl.

„Napadení Choti se bere za vyhlášení války,“ pověděl mu Derek.

Jarek hrdelně zavrčel. Očividně se neobtěžoval s tím, že by si někdy ve slovníku vyhledal slovo „sebekontrola“.

Sáhla jsem za sebe a položila dlaň na jílec Zabíječe. „Tohle je poslední varování. Nepokoušejte se vejít dovnitř.“

„Co se děje?“ Po schodech se k nám blížil muž. Plavovlasý, vysoký a svalnatý, za jeho rysy by se nemusel stydět žádný anděl. Desandřin první manžel Radomil, patřící do klanu Volkodavů. Za ním šla žena, o něco málo starší než já, štíhlá, s bohatou kšticí zlatých vlasů spletených do copu, aby jí nepadaly do tváře.

„Do toho se nepleť!“ zaprskal Jarek. „Už jsi toho natropil dost!“

Radomil po něm střelil odpověď v řeči, které jsem nerozuměla. Z Jarka se vyřinul proud slov.

„Ty prase!“ zavrčel na něj Radomil anglicky. „Ty hnusné prase! Nech Desandru na pokoji!“

„Vypadni mi z cesty!“ zařval Jarek.

„Jestli se Kral nehodlá chovat podle smlouvy, proč bychom měli my?“ ozvala se plavovláska.

Nechala jsem je, ať tam po sobě řvou. Nechávalo mě to chladnou, pokud se jeden z nich nepokusí dostat do ložnice.

Blížil se k nám vysoký, tmavovlasý muž. Kde Radomilova tvář zářila zdravým opálením, tenhle vyzařoval auru inteligence a unavené všímavosti. Uviděl Jarka a Radomila. Nakrčil tmavá obočí. Stiskl rty do pevné linky. Přes duhovky se mu přelila žlutá. Ajaj.

Muž zrychlil. Muselo to být jedno z dvojčat Belve Ravennati, ale netušila jsem které.

Aniž by Ital zpomalil, napřáhl se a máchl pěstí po Jarkovi. Velikán uhnul stranou a úder tak namísto toho trefil Radomila. Ten zavrčel jako zvíře a skočil po Italovi.

Zleva se do chodby nahrnulo víc lidí, vedla je starší tmavovlasá žena.

Jarek něco vyštěkl. Radomil a Ital spolu zápasili, vrčeli na sebe.

„Jestli se promění, zavřeme dveře na závoru,“ zamumlala jsem.

Derek přikývl.

Radomil strčil do svého protivníka, podrazil mu nohy. Tmavovlasý muž padl k zemi s vlčím zavrčením. Každou chvíli obrostou srstí a pak se to všechno jen neskutečně zhorší.

Chodbou se rozlehlo děsivé hyení zachechtání, vysoký, šílený smích, který vás donutil se zachvět.

Všichni se najednou zastavili. V chodbě stála Teta Bé.

„Takže tohle se stalo z našich evropských bratrů a sester,“ poznamenala a její hlas se nesl hradem. „Perou se v chodbách jako rozmazlení školáci. Není divu, že jste pro nás poslali, abychom vám pomohli.“

Jedna nula pro Tetu Bé!

Alfa klanu boud se zadívala na tmavovlasou ženu. „Ahoj, Isabello. Dlouho jsme se neviděly.“

„Zdravím, Beatrice,“ ucedila tmavovlasá žena mezi zuby.

„Ten, co se tu válí na podlaze, je tvůj syn?“

Isabella vyštěkla krátký rozkaz. Tmavovlasý se překulil na nohy a poslušně k ní přiklusal. Isabella mu dala facku. Ozvěna plesknutí se rozlehla chodbou. Italové se otočili na patě a bez dalšího slova odešli.

Zadívala jsem se na Jarka Krala. Ukázal na mě prstem, otevřel ústa, pak je zase zaklapl a zamířil pryč.

Plavovlasá žena Radomilovi cosi řekla. Odtáhl se od ní a odpochodoval.

„Musíte mému bratru odpustit,“ pověděla nám blondýnka. „Je to velmi hodný muž, jen nerozumí politice.“ Svraštila obočí. Ukázala mi za rameno. „Kdo je ten muž?“

„Je to lékař,“ odpověděla Andrea.

„Lékař? Je něco v nepořádku?“

„Ne,“ řekla jsem. „Ne, jen provádí rutinní prohlídku pacienta.“

Vážně vypadala ustaraně. „Bude jí odebírat krev? Desandro, můžu tě držet za ruku, jestli chceš.“

„V pořádku,“ zavolala na ni Desandra.

Vylovila jsem z truhly vlastní paměti hlas z Řádu. Nepoužila jsem ho snad měsíce, od doby, kdy jsem opustila řady Rytířů milosrdné pomoci. „Omlouvám se, ale budu vás muset požádat, abyste odešla.“

„Dobře, dobře. Jen… netrapte ji. Už si toho vytrpěla dost.“ Žena se otočila a pospíšila si dolů po schodech za Radomilem. Ohlédla jsem se přes rameno. Doolittle držel velkou stříkačku naplněnou narůžovělou tekutinou. Desandra si pohladila břicho.

„Na co to je?“ zeptala jsem se.

„Amniocentéza,“ vysvětlil Doolittle. „Je to rutinní vyšetření plodové vody. Chceme se ujistit, že všechno pokračuje, jak má.“

Teta Bé se k nám přiblížila. „No, to šlo hezky.“

„Řekla jsi mému otci ne,“ pověděla mi Desandra.

„Jistě.“

„Za to tě zabije,“ řekla.

„Možná zjistí, že je to mnohem těžší, než se zdá, drahoušku,“ ujistila ji Teta Bé. „Večeře se blíží. Kate, možná by ses měla jít převléct. Jsi cítit po moři. Vy dvě jděte. Já s Derekem pohlídám Desandru, zatímco se přichystáte.“

Obrátila jsem se k Derekovi. „Pošlu sem Eduarda. Až bude Desandra připravená, vy dva ji doprovodíte. Pokud někoho nebude chtít vidět, nesmí do místnosti.“

„Rozumím,“ řekl Derek.

„Pokoje jsou jen o něco dál na chodbě,“ řekla Teta Bé. „Počkej, kousek s tebou půjdu, pak zamířím zpátky.“

Kráčely jsme chodbou.

„Říkala jsem ti to,“ pověděla mi Teta Bé.

„Cože?“

„Ale prosím, Kate. Ta mladá svěží bytůstka na molu? Dokonce byla oblečená v bílé.“

„A?“

„Ale nic, drahoušku. Jen se zamýšlím nad tou barvou. Je taková panenská a svatební.“

Ano. Všimla jsem si. Pokud se snažili Currana ovlivnit tím, že mu šoupnou Lorelei pod nos, nepočínali si zrovna nenápadně.

„Vaše dveře jsou první napravo. Andreo, ty a Rafael bydlíte naproti. Zbytek má pokoje dál na chodbě,“ řekla Teta Bé. „Zvuk se tady opravdu nese. Můžete slyšet skoro cokoliv, takže když zavoláte, všichni přiběhneme.“

Rozumím. Nic vyřčeného v pokojích nebude soukromé a naši hostitelé pravděpodobně budou mít nastražené uši. „Dobré vědět.“

„Zkontrolovala jsem to a ta večeře je formální. Vezmi si na sebe šaty, Kate.“

Udusila jsem zavrčení a společně s Andreou jsme pokračovaly chodbou.

„Už jsme měly daleko horší zakázky,“ poznamenala Andrea.

„Mhm. Mám z celého toho místa špatný pocit.“

„Stejně jako já,“ oznámila mi.

Zastavily jsme se u našich dveří. Počkala jsem, dokud Andrea neotevře ty svoje a nevejde dovnitř, a pak jsem vkročila do našeho pokoje a zavřela za sebou dveře.

Na ložnici to byl dost prostorný pokoj, na kamenných stěnách visely tapiserie a koberce. Za otevřenými dveřmi po levici bylo vidět koupelnu. Velká dřevěná postel s nebesy a baldachýnem čekala ve středu místnosti i s hedvábnými polštáři a průsvitnými purpurovými záclonkami. Vypadala, jako by vyskočila rovnou z historické romance, které Andrea tak ráda četla.

Curran vyšel z koupelny.

Ukázala jsem na postel. „Někdo vykradl starý hudební videoklip.“

„Já vím. A taky příšerně vrže.“

„Bezva. Takže když se rozhodneme pomilovat, klidně bychom s tím mohli jít i do chodby. Polovina hradu o tom bude stejně vědět.“

Curran překonal vzdálenost mezi námi. Tiše mi zašeptal do ucha. „Nevidím žádné průzory, ale někdo nás poslouchá. Slyšel jsem ho, jak za zdí dýchá.“

Takže jsme byli uvěznění v téhle kamenné kleci se smečkou labilních kožoměnců, snažili se hlídat ženu, které by se urgentně hodila pomoc psychologa, a špioni poslouchali každý náš nádech.

Objala jsem Currana a položila mu hlavu na rameno. „Už jsem ti říkala, jak strašně moc mám ráda Pevnost?“

„Ne.“

„Zbožňuju ji.“

Uculil se. „I schody?“

„Zvlášť ty schody.“ Schody oddělovaly naše vrchní patro od všech ostatních a zdi jsme měli odzvučené.

Políbil mě. Jeho rty se přitiskly na mé a svět přestal na dlouhou chvíli existovat. Když jsme se od sebe odtrhli, bylo mi naprosto jedno, jestli nás někdo poslouchá. V Curranových očích hrály zlatavé jiskřičky. Jemu to zjevně taky nevadilo.

„Máme dost času?“ zeptala jsem se.

Zadívala jsem se na hodiny. Dvacet minut před desátou. „Ne, přijdeme pozdě.“

„Takže dnes v noci.“

Uculila jsem se na něj. „To si piš.“

Hlídat Desandru, dostat panaceu, vrátit se domů. Jednoduchý plán. Jen jsme ho museli dovést až do konce.

Večeře se měla podávat v giganticky velké síni a já tam vešla zavěšená do Curranovy paže. Pán šelem na sobě měl černý oblek a šedou košili. Curran mě vždycky dokázal ohromit, ať už na sobě měl džíny a triko, tepláky nebo vůbec nic, ale tohle bylo nové. Oblek dělaný na míru lichotil jeho postavě a zároveň mu dovoloval svobodný pohyb. Kdyby musel změnit formu, slabé švy zajišťovaly, že se na něm rozpadne s minimální námahou.

Za celou dobu, co jsme byli spolu, jsem ho ve formálním obleku viděla přesně dvakrát. Dnes podruhé. Currana byste mohli popsat mnoha slovy. Byl nebezpečný, mocný… nesnesitelný. Elegantní mezi ně obvykle nepatřilo, a jak kráčel vedle mě, zapřála jsem si, abych měla po ruce foťák nebo kameru a tu chvíli nějak zaznamenala. A pak ho s ní mohla vydírat.

Znovu pokrčil rameny.

„Jestli s tím nepřestaneš, rozpadne se na tobě.“

„Měl jsem si vzít džíny.“

„Pak bych vedle tebe vypadala směšně.“ Měla jsem si vzít džíny taky.

„Kotě, ty nikdy nevypadáš směšně.“

„Moudrý muž,“ poznamenala Teta Bé za námi.

Na sobě jsem měla černé šaty. Stejně jako Curranův oblek byly ušité na zakázku smečkovými krejčími speciálně pro náš výlet. Elastická látka ke mně lnula jako druhá kůže, vyvolávala klamný dojem, že mě omezuje v pohybu. Umně nařasená sukně spadala dolů v rovných liniích, skrývajících fakt, že je dostatečně široká, abych v ní kopla útočníka vyššího než já do hlavy, a šikmý pás přes pravé rameno zajišťoval, že ze mě nespadnou, pokud bych se musela rychle pohnout. Šaty musely taky dělat divy s mým zadkem, protože mě po něm Curran stačil dvakrát pohladit od chvíle, kdy jsme opustili naše pokoje.

Ale ani ty nejlepší šaty nenabízely možnost, jak schovat Zabíječe, tak jsem se o to ani nesnažila. Do šatů krejčí všili látkovou pochvu na meč, lemovanou kůží, a tak si mohla bezpečně hovět na mých zádech. Nechala jsem si vlasy zapletené. Jednoduché černé střevíčky s nízkým podpatkem mi k nohám přilnuly jako papuče. Cítila bych se lépe ve vlastních botách, ale ty se k šatům nehodily. Dokonce i já jsem měla nějakou úroveň.

Musela jsem se vzdát nožů, ale na zápěstích jsem měla náramky a na krku dlouhý náhrdelník, vše vyrobené z pleteného stříbra. Vypadaly jako kousky kroužkové zbroje a byly asi tak stejně těžké. Curran trval na tom, že bych si ty nové luxusní šperky měla pořídit. Vzhledem k tomu, že jsme byli zavření na hradě plném nepřátelských kožoměnců, nehádala jsem se s ním.

Za námi vešla Desandra, vtisknutá mezi Barabáše a Dereka. Za nimi následovali Teta Bé, Mahon a George, průvod uzavírali Andrea a Rafael. Rafael byl zosobněním kultivované elegance v černé, zatímco Andrea byla oděná do rezavě rudé. Ta barva připomínala krev a neuvěřitelně jí to slušelo.

Doolittle odmítl jít na večeři a zůstal ve svých pokojích. Požádal Eduarda a Keiru, aby se k němu připojili. Z tohohle místa jsem začínala být paranoidní. Když jsme odcházeli, zavřeli se vevnitř a zajistili dveře na závoru. Doufejme, že se Keira nerozhodne naplnit své fantazie o buvolím steaku.

Rozlehlá velká síň s vysoko čnícími stěnami připomínala jeskyni. Čtyři velké stoly, každý dost velký, aby se kolem něj posadilo nejméně dvacet lidí, někdo rozmístil ve dvou řadách, mezi nimi zůstával velký volný prostor. Na opačném konci síně stál na vyvýšené platformě čelní stůl ve tvaru hranaté podkovy.

Přejela jsem místnost pohledem, hledala možné hrozby. Tři východy. Jedním jsme zrovna přišli, další po levici, třetí byl napravo, u každého stáli dva džigitové. Pokud si sednu kdekoliv kromě stolu v čele, vždycky budu zády alespoň k jedněm dveřím. Bleh.

Po levé straně vedlo nenápadné schodiště na ochoz pro hudebníky, vysoký vnitřní balkón se táhl po celé délce levé zdi, ponořený ve stínech. Nespatřila jsem tam žádný pohyb, ale kdybych chtěla někoho zabít, postavila bych ostřelovače právě tam.

Nic z toho ve mně nevzbuzovalo vřelé pocity.

Po síni se pohybovalo asi padesát lidí, někteří spolu klábosili v malých skupinkách, jiní o samotě. Muži na sobě měli obleky nebo smokingy. Ženy večerní šaty. Většina očí se blýskala kožoměnčím svitem. Lidé se otáčeli a dívali se na nás, na Currana, na jílec mého meče vykukující zpoza mého ramene. Pár mužů se mi dívalo níž, na hruď. Byli to kožoměnci, a ti byli nechvalně známí tím, že se dali zabít jen těžko, zatímco já byla jen člověk. Naostřený kus kovu na mých zádech jim naprosto nedělal starosti. Byla jsem podivnost, lidská družka. Hodnotili mě jako koně na trhu, a moje prsa na ně očividně dělala větší dojem než zbraň.

Curran zatnul zuby.

„Zrovna jsme sem přijeli,“ zašeptala jsem. „Je ještě příliš brzy, abys začal zabíjet lidi.“

„Pro mě není nikdy příliš brzy,“ poznamenal.

„Dvojí metr, hm?“

Hibla se k nám vydala přes síň a zavedla nás k našim místům. Curran a já jsme seděli u stolu uprostřed, po pravé straně příliš velké dřevěné židle, která si strašně moc chtěla hrát na trůn a musela patřit osobě sedící v čele stolu. Čestné místo. Hurá. Aspoň že jsem zády seděla k pevné zdi.

Curran se usadil, já vedle něj, Desandra vedle mě, Andrea jí hlídala druhý bok a zadívala se na balkón. Vedle ní seděl Rafael, pak Mahon a Teta Bé. George zůstala stát za svým otcem. Barabáš se postavil za mne.

„Přešlapuješ za mnou,“ pověděla jsem mu.

„To taky mám.“

Usadila jsem se do velké židle. Balkon pro hudebníky se zlověstně tyčil nad námi po pravé straně. Vadilo mi to. Neviděla jsem tam. Pokud na nás někdo vystřelí, nedozvím se o tom, dokud nebude příliš pozdě. To jsme taky na Desandřinu hlavu mohli připevnit terč.

„Hiblo?“

Naše průvodkyně se ke mně naklonila. „Ano, paní?“

„Mohla byste mi říct, kdo vybral tahle sedadla?“

„Lord Megobari.“

Bezva. Kdybychom si přesedli, nejspíš by ho to k smrti urazilo, a navíc všechna místa u tohoto stolu nabízela skvělý cíl.

Curran se ke mně naklonil. „Co se děje?“

„Nelíbí se mi ten balkon nahoře. Není bezpečný.“

Lidé se začali otáčet ke vchodu přímo naproti nám.

„Někdo se blíží,“ oznámil mi Barabáš.

Curran se nadechl. „Kral.“

Jarek Kral vkráčel do místnosti. Na sobě měl černý oblek a mašíroval si to, jako by mu všichni v místnosti měli co nevidět přísahat věrnost. Pár lidí ho pražilo pohledem, zatímco další se pokoušeli splynout se zdmi sálu. Za ním šli čtyři muži, pohybovali se sehraně jako dobře secvičená jednotka. Způsob, jakým si prohlíželi místnost kvůli hrozbám, naznačoval zkušenosti. To mě nepřekvapovalo. Nepřišel mi jako typ, který by si snadno dělal přátele.

Jarek zamířil přímo k našemu stolu a posadil se na opačnou stranu trůnu. Dva z jeho mužů se posadili vedle něj, zatímco dva zbylí zůstali stát za nimi. Barabáš nás stručně obeznámil s Kralovými lidmi. Tohle byl jeho vnitřní okruh. Dva bratři s příjmením Guba, muž ve středním věku vypadající, že by mohl prorážet zdi, a Renok, Kralův zástupce, vysoký kožoměnec kolem pětatřiceti s boxerskou bradou, lemovanou krátkou tmavou bradkou.

Jarek se zadíval na Currana. „Vidím, že jsi vyrostl, kluku.“

To vážně nazval Currana klukem? Ano, nazval.

„Vidím, že jsi zestárl,“ opáčil Curran. „Vypadáš menší, než si pamatuju.“

„Na tebe jsem pořád dost velký.“

„Nikdy jsi nebyl a nikdy nebudeš. Už nejsi nejmladší, Jarku.“

„Posledně jsem tě chtěl zabít, ale měl jsi s sebou Wilsona. Teď jsi úplně sám. Tentokrát se mi to podaří,“ usmál se Jarek, připomínalo to spíš kontrolované vycenění zubů.

Curran mu to oplatil. „Přeju si, abys sebral dost odvahy a zkusil to. Už teď se nudím.“

Pokud by se Jarkovi podařilo Currana vyprovokovat k fyzickému násilí, byla by to Curranova vina. I kdyby vyhrál, odjeli bychom domů s prázdnou a Desandra by nejspíš nežila dost dlouho, aby mohla porodit.

Do sálu vešli Belve Ravennati a zabrali si místa na levé straně podkovy. Teta Bé zamávala na Isabellu. Isabella ji svědomitě ignorovala. Její dva synové se posadili vedle ní. Vypadali velmi podobně, oba měli tmavé vlasy, inteligentní všímavé oči a pečlivě upravené špetky tmavého strniště na čelistech. Vyšší a štíhlejší měl výrazné oči, světle oříškově hnědé, rámované tmavými řasami. Ostře kontrastovaly s jeho téměř černými vlasy. Druhý byl menší, trochu podsaditější, s tmavýma očima. Jeden se jmenoval Gerardo a druhý Ignácio, ale nemohla jsem si vzpomenout, který je který. Nedokázala jsem si ani vybavit, který z nich si vzal Desandru, ale byla jsem si docela jistá, že ten menší z bratrů dostal facku.

Naklonila jsem se k Desandře. „Který z nich je otec?“

„Ten pěkný,“ pověděla mi, hlas přetékající smutkem.

Díky, to mi vážně pomohlo. „Oříškové oči, nebo hnědé?“

„Oříškové. Gerardo.“

Takže ten menší, vyfackovaný byl Ignácio.

O okamžik později pravým vchodem prošli Volkodavi a zaujali svá místa na pravé straně podkovy. Dobrý nápad. Takhle se snížila na minimum šance, že by mohli přeskočit stůl k Belve Ravennati a navzájem se povraždit vidličkami.

Lidé si sedali na místa. Večeře každou chvíli začne.

„Nejsi hoden, abys seděl u tohohle stolu,“ řekl Jarek.

Druhé kolo.

„Zkus se mnou pohnout,“ řekl Curran.

„Jsi nic. Vždycky budeš nic,“ oznámil mu Jarek. „Jsi slabý jako tvůj otec.“

Ty parchante. Natáhla jsem pod stolem ruku ke Curranovi a stiskla tu jeho. Stisk mi oplatil.

„Můj otec má syna vládnoucího největší smečce na jihovýchodě Spojených států,“ opáčil Curran. „Jak velké teritorium ovládá Budek? Vlastně počkej. Tvůj syn žádné nemá, protože jsi ho zavraždil.“

Do síně vešla šňůra sloužících, koulela před sebou ohromné sudy.

„V těch barelech je pivo?“

„Říká se jim soudky, Kate,“ vysvětlil za mnou Barabáš tiše. „A věřím, že by měly být plné vína.“

Lyk-Vé, virus zodpovědný za vznik kožoměnců, se k alkoholu choval jako k jedu a zbavoval se ho okamžitě, jakmile pronikl do krevního oběhu. Ale když kožoměnci pili dost rychle a ve velkém množství, dokázali se dostat do stavu omámenosti. Mimo to, v síni byli i obyčejní lidé. Tohle místo byl už tak natlakovaný hrnec. Jedno špatné slovo, a vybuchne. Kdo by kruci do takové výbušné směsi chtěl přidávat ještě alkohol?

„Vládneš tam u vás jen z jediného důvodu. Vaše země je plná zbabělých psů,“ oznámil Jarek. „Nehodíš se ani k tomu, abys mi seškrábal hovno z boty. Pojď sem a já ti ukážu, jak vypadá opravdový alfa.“

Prostě nebyl schopný sklapnout.

„Třicet let jsi spřádal plány a manipuloval lidmi, a moje teritorium je desetkrát větší než to tvoje,“ odtušil Curran lehce znuděným tónem. „Mohl bych se podobného území vzdát, a ani by mi nechybělo.“

Na levé straně pražil Gerardo pohledem Radomila u protějšího stolu. Barely s vínem stále přibývaly. Mohlo by se to zhoršit ještě víc?

„Měl jsi šanci se ke mně připojit,“ řekl Jarek. „A tys ji poplival. A teď si myslíš, že můžeš přijít a nařizovat mi, co mám dělat se svou dcerou?“

„Uvolněte cestu pro pána hradu,“ zavolal nějaký muž. Džigitové u vchodu přímo naproti nám se postavili do pozoru.

„Tvoje dcera je dospělá žena,“ řekl Curran. „Může mluvit sama za sebe.“

„Dokud nebude patřit jinému muži, je moje a můžu si s ní dělat, co chci,“ ucedil Jarek.

To by stačilo. Naklonila jsem se dopředu. „Hej, ty. Buď ty své kecy podpoř drápy, nebo kurva sklapni. Nikdo nechce poslouchat, jak tady kníkáš.“

Jarek vyvalil oči. V hloubi jeho duhovek zaplála zelená, šíleným žhavým ohněm. Otevřel ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo.

„Ano, přesně tak,“ pověděla jsem mu. „Více ticha, méně keců.“

Došlo mi, že Curran sedí naprosto nehybně a upírá zrak vpřed se soustředěnou intenzitou.

„Lord Megobari,“ oznámil muž.

Otočila jsem hlavu. Na opačné straně místnosti mezi dvěma džigity vešel do síně Hugh d’Ambray.

7.

Tohle se nedělo. Šlo jen o halucinaci způsobenou stresem. Hugh d’Ambray, Rolandův vojevůdce, tu nebyl. Ve Spojených státech sloužil mému biologickému otci. Tohle bylo jeho dávno ztracené dvojče se stejnou výškou, postavou i vlasy, jež o mně nic nevědělo.

Hugh se zadíval přímo na mě a usmál se. Úsměvem rybáře, kterému se podařilo zaseknout cenný úlovek a vytáhnout ho do lodi.

Ne, byl to on. Celou tu dobu jsem si lámala hlavu nad tím, co Curran nebo Smečka udělali, že se je někdo rozhodl nalákat do pasti. Nešlo o Currana nebo Smečku. Šlo tady o mne.

„Prosím, povstaňte pro pána hradu,“ zavolal.

Lidé kolem poslechli. Zatnula jsem zuby a donutila se pohnout. Curran mi tiskl ruku tak pevně, až to bolelo.

Do hajzlu a do prdele. To jsem si nemohla alespoň jednou v životě trochu oddechnout?

Hugh zamával rukou. Jeho hlas se nesl síní. Hlas, který mohl mluvit tiše a důvěrně, nebo zaznívat nad hlukem bitvy jako trubka. „Posaďte se, prosím. Formality nejsou nutné, všichni tady jsme přátelé.“

Byl skutečný. A co víc, byl tady. Projela mnou vlna adrenalinu, až mi jehličky elektřiny zamravenčily v konečcích prstů. Jestli si myslel, že se převalím na záda a vzdám se bez boje, bude hluboce zklamaný.

Všichni na naší straně stolu ztuhli. Všichni viděli mě a Currana, a uvědomili si, že je něco hodně špatně. Andrea byla ve tváři bílá jako křída. D’Ambraye poznala. Než odešla z Řádu rytířů milosrdné pomoci, podařilo se jí v hierarchii vystoupat dost vysoko, aby se zúčastnila brífinků o Rolandovi, jehož Řád považoval za největší nebezpečí, jemuž bude muset jednou čelit. Pozorovala Hugha stylem, jakým jste se obvykle dívali na vzteklého psa. Rafael se k ní naklonil blíž, oči také upíral na Hugha. Věděl to rovněž. Musela mu to říct.

Hugh se vydal síní směrem k nám. Byl vysoký, nejméně pět centimetrů nad metr osmdesát, postavu měl svalnatou jako římský gladiátor a ani jeho oblek to nedokázal zakrýt. Pohyboval se perfektně vyváženě, elegantně plul, jako by měl tekuté klouby. Než má matka a Voron utekli, Hugh byl jeho chráněncem. Můj adoptivní otec ho trénoval, vycvičil z něj dokonalého generála pro Rolandovy armády. Bojovat s Hughem bude jako bojovat s mým otcem. Bude to ten druhý nejtěžší boj v mém životě. Ten první by byl s mým skutečným otcem.

Přejela jsem pohledem dveře vedoucí z místnosti. Žádní vojáci. Hugh si nezavolal posily. To si myslel, že mě s Curranem zvládne sám?

Hugh se blížil. Tmavé, téměř černé vlasy mu spadaly po ramenou, měl je delší, než když jsem ho posledně viděla. Levou tvář mu hyzdila malá jizva – taky nový suvenýr. Oči měl sytě tmavě modré. Když se blížil, smály se na mě.

Upřeně jsem mu ten pohled oplatila. Jo, odhalil mě. A co teď?

Hugh obešel stůl. Bude se muset posadit vedle Currana. Dobrý bože.

Curranova tvář se proměnila v bezvýraznou masku. Stiskl mi ruku a lehce se naklonil dopředu, aby měl tělo mezi mnou a Hughem.

Nezkoušej na něj zaútočit, Currane. Nedělej… vůbec… nic.

Džigit Hughovi podržel židli. Ten se usmál jako šťastný vlk, sebevědomý ve svém doupěti, a zdvihl sklenici. Sloužící se objevil jako kouzlem a nalil mu do něj červené víno. Hugh zdvihl sklenici. „Máme vskutku velké štěstí, že můžeme pohostit mocnou smečku Obluda z Karpat…“

Zadíval se na Jarka Krala, který zdvihl pěst se samolibým úsměvem. Čtyři kožoměnci za ním zavyli a ostatní u dalších stolů zavyli v ozvěně také.

„…slavné Volkodavy z Ukrajiny…“

Radomil a jeho rodina jen kývli. Členové Volkodavů zahoukali a zabušili do svých stolů.

„…a neohrožené Belve Ravennati.“

Italští bratři přikývli. Členové jejich smečky zavyli a zabušili do jejich stolu.

„Dnes bychom rádi přivítali nové ctěné hosty v našem skromném příbytku.“ Hugh se otočil k nám. „Pán šelem a jeho Choť se k nám připojili, aby přispěli svou moudrostí a odbornými znalostmi při oné radostné příležitosti přivítání nového života na svět. Vaše přítomnost zde je poctou.“

Ticho bylo ohlušující. My nebudeme hučet, výt ani bušit do stolů.

Curran povolil zatnuté čelisti. „Pocta je na naší straně.“

Hugh znovu obrátil pozornost ke shromáždění. „A teď jezme, pijme a oslavujme.“

Usadil se, položil sklenici a zadíval se na Currana. „Tak hrozně nesnáším proslovy.“

„To si dokážu představit,“ poznamenal Curran se stále stejně klidným výrazem ve tváři.

Hugh mu věnoval kratičký úsměv. „Myslel jsem si, že ano. Oba jsme muži činu. A když proslov skončí, alespoň nám donesou jídlo.“

Odkaz na Princeznu nevěstu, mou oblíbenou knihu. Věděl o tom, nebo šlo o náhodu? A jestli to věděl, jak na to sakra přišel?

Do síně vešel průvod obsluhujících, následovaný vozíkem tlačeným dalšími čtyřmi lidmi. Na něm na gigantickém podnose lemovaném listy vinné révy ležel obrovský kanec.

„Ach. Výborně.“ Hugh zdvihl vidličku. „Umírám hlady.“

Srdce mi v hrudi bušilo tak silně, jako bych právě uběhla maraton. Voronův přízračný hlas ke mně šeptal: „Utíkej. Ještě nejsi připravená.“

Kdybych utekla, Hugh by zabíjel naše lidi jednoho po druhém, dokud bych se nevrátila. Nejenom že mě tady uvěznil v pasti, ale podařilo se mu se mnou uvěznit i plno rukojmích. Žádné utíkání nebude.

Obsluha začala roznášet přehnaně velké mísy, naložené masem a chlebem. Kožoměnci se pustili do jídla. Přede mne také položili talíř. Se silným plátem masa upečeným jen tak, aby nebylo úplně syrové, chlebem a rozříznutým granátovým jablkem. Rudá semínka vevnitř se krvavě leskla.

Barabáš se naklonil mezi mne a Currana a uřízl si malý kousek z mého masa.

Tak fajn.

Snědl ho, pak si uřízl chleba, shrábl pár zrníček z granátového jablka a strčil si je do úst. Pak tiše stál a žvýkal, než se nakonec naklonil ke mně a tiše řekl: „Není to otrávené.“

„Promykodlak,“ poznamenal Hugh. „To je od vás nanejvýš prozíravé.“

„Nechtěli jsme vás tím nijak urazit,“ omluvil se Barabáš.

Hugh na něj mávl. „Samozřejmě. Na vašem místě bych udělal to samé. Člověk nikdy nemůže být dost opatrný.“

Očividně jsem získala osobní chodící tester na jedy. V duchu jsem si poznamenala, že si budu muset s Barabášem po večeři promluvit.

Desandra vstala. „Musím na záchod.“

S Andreou jsme vstaly. Měla jsem pocit, že mám nohy ze dřeva. Desandra protočila oči a vydala se podél stolu ke dveřím po levé straně. Šly jsme za ní. Za mnou se Hugh ozval: „Tak, Lennarte, jaká byla cesta? V tomhle období bývá Atlantik docela nebezpečný.“

Přešly jsme sál a vkročily do chodby. Zrychlila jsem a ujala se vedení. Provedeme to jako klasickou ochranu o dvou lidech. Pokud by se objevily potíže, jedna z nás zajistí hlídaného a další se postará o hrozbu. Magie byla u moci, takže jsem byla lépe vybavená zakročit. Během vlády technologií bychom se vyměnily.

„Zabočte doprava,“ upozornila nás Desandra. „To se vy dvě budete taky dívat, jak čůrám?“

„Proč tvá angličtina zní tak americky?“ zeptala se jí Andrea prkenně.

„Má matka zmizela dva roky poté, co jsem se narodila,“ vysvětlila Desandra. „Starala se o mě milá Američanka. Otec ji najal, abych se naučila další řeč. Říkal, že se to bude hodit. Když jsem se vdala, nedovolil mi vzít Angelu s sebou. Vyhodil ji ze smečky. Od té doby jsem ji neviděla.“

Desandra se mi nelíbila. Neznala jsem ji, a bude se nejspíš těžce hlídat, ale bylo mi jí líto.

Přede mnou čekala další křižovatka. „Kudy teď?“

„Doleva.“

Zahnuli jsme za roh, do další opuštěné chodby osvětlené žlutými vílampami. Žádné nebezpečí. Ale taky žádné stráže. Hmm.

„Konečně,“ vydechla Desandra. „Hloupé těhotenství. Hloupé děti. Nemůžu posedět déle než dvě minuty, aniž bych musela odběhnout na záchod. Přísahám, že jestli mě ten malý parchant, ať už je to jeden nebo druhý, kopne znovu do močového měchýře, tak mu dám ránu.“

A veškeré moje sympatie se vypařily. „Jestli se pokusíš praštit své nenarozené děti, svážu tě.“

„Dej si voraz,“ opáčila Desandra. „Nehodlám mlátit sama sebe. Jen chci, aby se ty děti překonaly a vypadly ze mě, jak nejdřív to půjde. Tady. Tyhle dveře.“

Díky, všehomíre.

Otevřela jsem dveře dokořán. Typický záchod. Tři kabinky, dlouhý kamenný stůl se zrcadlem a dvěma umyvadly. Pevná podlaha, pevný strop, malé ventilační okénko blízko stropu, metr osmdesát dlouhé, patnáct centimetrů široké. Okno chránila ocelová mříž.

Zkontrolovala jsem kabinky jednu po druhé. Prázdno. Vrátila jsem se zpátky do chodby. „Čisto.“

„Ach tak, výborně. Můžu teď už jít čůrat? Někdy ještě v tomhle století by to bylo fajn.“

Za námi kov zazvonil o kov. Prudce jsem se otočila za zvukem. Kus podlahy po naší levici se odsunul a ze stropu sjela kovová mříž. Uzavřela chodbu a nás tři v ní.

„To se mi tady ještě nikdy nestalo,“ ozvala se Desandra.

Kdesi daleko vlevo cosi zavrčelo. Byl to hrubý, ošklivý zvuk, jako byste drtili štěrk.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru.

Zpoza rohu vyšla nestvůra, obrovská, jasně jantarové barvy. Z hrdla se jí znovu vydralo zařvání, pulzující a výhružné.

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy a postavila se doprostřed chodby.

Andrea praštila do dveří záchoda, popadla Desandru, šoupla ji dovnitř, spěšně ji následovala a s prásknutím zavřela dveře. Pracovat s Andreou bylo snadné. Ani jsme nepotřebovaly mluvit. Netvor bude muset projít nejdřív skrze mne, pak přes dveře a nakonec přes Andreu. Desandra bude až na samém konci té dlouhé cesty.

Šelma udělala krok ke mně. Nazdar, šmejde. Z jaké knihy mytologie jsi vyskočil?

Na záchodě se ozvalo skřípění mučeného kovu, následované zaduněním. Andrea vytrhávala dveře kabinek a zabarikádovala jimi dveře.

Šelma zabírala většinu šířky chodby, v kohoutku měřila nejméně metr dvacet. Silné nohy, téměř kočičí, pokryté tvrdými pletenci svalů podpíraly elegantní tělo se širokým hrudníkem, přecházejícím v dlouhý, silný, ale pohyblivý krk. Hlavu měla kočičí, kulatou a vybavenou čelistmi připomínajícími jaguára, ale podivně širokými. Za rameny se jí zdvihaly dva hrboly. Neměla jsem na ně dobrý výhled, protože ke mně stála čelem.

Z tohohle úhlu vypadaly jako křídla. Deformovaná, ale pořád křídla.

Co jsi sakra zač? Mantichora to nebyla. Ty už jsem viděla předtím. Byly menší a stavbu těla měly naprosto odlišnou. Mantichory byste mohli přirovnat k obrovským boxerům s hranatým tělem, pod hladkou hnědou kůží jste jim viděli každý sval. Tohle stvoření připomínalo spíš kočku, obratnou a hbitou.

Jako by uslyšel má slova, tvor udělal další krok blíž a zazubil se na mě, až se zablýskl les dvaceticentimetrových zubů.

Ale, ale. Jak děsivé.

Zaměřila jsem se na způsob, jakým zdvihal tlapy. Život s kožoměnci mě naučil pár tipů. Při lovu tkvěl hlavní rozdíl mezi kočkami a psy v délce a tvaru pažních kostí. Kočky dokázaly otočit končetinu tlapou vzhůru, zatímco psí permanentně směřovaly dolů. To instruktoři kožoměnců vtloukali do hlav svým studentům, když trénovali v bojové formě. Větší pohyblivost tlap kočkám dovolovala lépe zadržet kořist, když se po ní vrhli. Znamenalo to rozdíl mezi osamoceným vyčkávajícím dravcem a predátorem lovícím ve smečce. Tahle šelma lovila osamoceně. Bude používat drápy a máchat prackami. Ty čelisti a zuby znamenaly, že by mi dokázala prokousnout lebku. Musela jsem se k ní chovat jako k jaguárovi.

Naštěstí jsem měla spoustu zkušeností, jak s jaguáry bojovat.

Tvor postoupil o další krok blíž. Když se jeho tlapa dotkla země, oranžová kožešina na okamžik vypadala rozeklaná. Co to?

Další krok.

To nebyla kožešina. Stvoření pokrývaly ostré oranžové šupiny, a teď je zdvihlo, jako když se naježí pes. Vypadaly dost silné, jako skořápky mušlí. Takže tahle příšera byla velká, opancéřovaná, měla křídla a připomínala kočku. Můj seznam možných cílů se právě smrsknul. S mým štěstím začne za chvíli plivat oheň.

Byl to drak? Nebo jeho nějaký poddruh? Na to mi připadal moc kočičí. Ne, že bych v životě potkala draků zas tolik. Jen jednoho, nemrtvého a hnijícího, ale byl obrovský jako Tyranosaurus Rex a jeho hlava nesla charakteristické plazí rysy. Tohle byl savec.

Žádná slova moci. Žádná mocnější magie. Ne, dokud je Hugh méně než dvě stě metrů ode mě. Věděl, že dokážu používat meč, ale rozsah mé moci pro něj byl zatím záhadou, a musela jsem to udržet v tajnosti tak dlouho, jak jen to půjde. Mohla přijít chvíle, kdy by moment překvapení díky mojí magii mohl znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

Jasně modré oči stvoření se na mne upřely. Zorničky mu hořely studeným, vyrovnaným plamenem. Vypadalo hladově. Ale ne po jídle. Po násilí. Tohle nebyl žádný mrchožrout. Lovil živou kořist a zatraceně si to užíval.

Tak se podíváme, jak chytrý jsi. „Můžeme to urychlit? Musím se vrátit na večeři.“

Tvor přitiskl deformovaná křídla k tělu a zaútočil.

Pochopil mě. To nikdy není dobré znamení.

Blížil se ke mně a neustále zrychlovat. Tesáky obnažené, oči mu svítily, překonával vzdálenost krátkými skoky.

Všechny zvířecí instinkty ve mně řvaly: Utíkej! Zůstala jsem stát. Byla to kočka. Nakonec skočí, aby se na mě vrhla.

Skok, skok, skok.

Útok.

Byl to překrásný skok, ocelově tvrdé svaly na nohách bestie ji vymrštily vpřed. Vrhla se na mě s drápy napřaženými, tlapy připravené zabíjet.

Já skočila dopředu na zem, přitom jsem se otočila a vklouzla pod ni. Mohutný hrudník přistál nade mnou. Ponořila jsem mu Zabíječe hluboko do slabin. Horká krev mi vystříkla na tvář a ústa. Šelma zavřískla.

Popadla jsem ji za levou zadní nohu a přitiskla ji k sobě, aby mi nerozsápala břicho, a držela se jí, zatímco jsem druhou rukou nutila Zabíječe, aby tvoru páral vnitřnosti. Ten zakňučel a pravou zadní nohou mi hrábl po boku, snažil se mě drásat. Drápy mi roztrhly šaty. Do boku se mi zakousla bolest. Vrrr. Svinsky to bolelo. Až mi příště někdo řekne, abych si vzala formální šaty namísto kůže, tak jim je vrazím do zadku.

Bodla jsem znovu, zatlačila Zabíječe hlouběji. Vytrysklo víc krve, v horké lepkavé záplavě. Už by měl padnout k zemi. Ale nestalo se tak. Útočil na mě a já mu sekala po vnitřnostech znovu a znovu. Tak už umři.

Magie mě popálila na boku, jako by někdo popadl hrst plnou ledu a vrazil ji přímo do rány. Moje krev rozpoznala vetřelce a zareagovala, rozhodla se ho vytlačit. Lyk-Vé. Tahle zasraná stvůra byla kožoměnec.

Regenerace znamenala, že nevykrvácí. Nezpůsobila jsem mu dost velká zranění. Musela jsem se dostat k životně důležitým orgánům.

Přeťala jsem mu vaz na levé noze.

Tvor se rozběhl vpřed, táhl mě s sebou. Znovu jsem po něm sekla, snažila se ho zmrzačit. Pak jsem se pustila a překulila se zpátky na nohy. Na zlomek vteřiny byl zády stále ke mně. Skočila jsem na něj, přímo mezi křídla, popadla ho za krk a podřízla mu hrdlo. Čepel Zabíječe sjela po šupinách, zanechala za sebou jen mělkou ránu. Kruci. To bude muset stačit. Tvor se zastavil. Strhla jsem si z krku náhrdelník, přehodila mu ho kolem hrdla a do smyček vsunula Zabíječe.

Tvor se postavil na zadní, jak se stříbro zarylo do rány. Klidně se tím udav.

Otočila jsem šavlí a vytvořila z náhrdelníku improvizovanou garotu. Připadalo mi, jako by se mi někdo pokoušel uvařit bok zaživa.

Netvor se otřásl, v hrdle mu zabublalo, jak se stříbro zakouslo hlouběji do rány. Držela jsem se ho ze všech sil. Jestli spadnu, umřu. Náhle se stočil vlevo. Trhla jsem nohou vzhůru o okamžik dřív, než narazil bokem do zdi. Pootočila jsem Zabíječe o další polovinu a modlila se, ať mi nevyklouzne ze zakrvácených prstů.

Stvoření se znovu otřáslo. Paže se mi třásly námahou.

Převalilo se na záda. Nemohla jsem s tím dělat nic. Váha netvora mě přirazila na místě. Na hrudník mi dolehl drtivý tlak. Převalil se na mě. Kosti mi zaprotestovaly. Vykřikla jsem.

Ještě jedno otočení garotou, alespoň čtvrtinu otočky.

Neomdlít, neomdlít.

Další čtvrtinu otočky.

Držela jsem se dál. Lapala jsem po dechu v krátkých, zmučených nádeších. Stvoření se na mně svíjelo.

Necítila jsem vlastní prsty.

Velké tělo ztuhlo. Netvorovi unikl dlouhý syčivý výdech a pak ochablo.

Vstaň, vstaň, vstaň. Tohle nebude stačit. Nebyl mrtvý, jen omdlel. Mohla bych tady ležet celý den a škrtit ho, a Lyk-Vé by ho udržel naživu.

Odplazila jsem se stranou, odstrčila tíhu ze svých nohou a překulila se na kolena. Náhrdelník se zakousl hluboko do krku bestie. Nejspíš mu přeťal hrtan. Pokusila jsem se vytáhnout Zabíječe. Držel tam. Zamručela jsem, zdvihla hlavu a otočila Zabíječe proti směru hodinových ručiček. Ještě kousek, ještě kousíček…

Články náhrdelníku se začaly uvolňovat.

Maličký kousíček…

Šelma prudce otevřela oči, pohled rozzuřených modrých očí mě spaloval. Vytrhla jsem Zabíječe z náhrdelníku a sekla přímo dolů, do rány. Pod kouzelnou ocelí zapraskala kost. Hlava se volně odkutálela pryč.

Opřela jsem se o zeď a sjela po ní, snažila se chytit dech. Jen si tu na vteřinku odpočinu. Hrudník mě bolel při každém nádechu. Jau.

Netvor nehybně ležel.

Vyplivla jsem krvavou slinu. „Čisto!“

Ze záchoda se ozvaly dunivé rány. Pak se dveře rozletěly a do chodby vpadla Andrea. „Dobrý bože.“

Snažila jsem se utřít si krev z obličeje, ale jelikož jsem měla zakrvácené i ruce, jen jsem si ho zamazala ještě víc. Skvělý nápad.

Zpoza Andreina ramene vykoukla Desandra. Oči se jí rozšířily. „Co to sakra je?“

„Už jsi něco takového někdy viděla?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

Znělo to upřímně. Viděla jsem spoustu podivných věcí, ale s tímhle jsem se taky ještě nesetkala.

Tělo se otřáslo. Andrea prudce zdvihla kuši. Vyskočila jsem na nohy.

Zlatavé šupiny vzkypěly, vazké jako roztavený kov, a vsákly se do kůže. V chodbě zůstalo natažené lidské tělo. Šťouchla jsem do lidské hlavy, abych viděla obličej mrtvoly. Muž kolem čtyřicítky. Hnědé vlasy, hnědé vousy. Nikdy předtím jsem ho neviděla.

Andrea zaklela.

Naklonila jsem se nad něj a snažila se nešklebit, jak se přitom ozval hrudník. Zdvihla jsem hlavu za vlasy a ukázala obličej Desandře.

Zavrtěla hlavou.

„Možná ho někdo v síni bude znát. Nepůjdeme se tam zeptat?“

Andrea ukázala na podlahu. „Je nějaká ta krev tvoje?“

„Na tom teď nezáleží, nebo ano?“ Hugh mě měl tady na hradě. Zatraceně hodně se nadřel, aby mě sem dostal. Neudělal by to, pokud by si nebyl naprosto jistý tím, co by mu mohla povědět moje krev. Byla jsem dcera jeho šéfa.

„Hádám, že asi ne,“ poznamenala Andrea.

Zamířily jsme chodbou dál, pryč od mříže.

„Co uděláme s Hughem?“ zeptala se.

„Dokud nebudeme vědět, co plánuje, tak nic.“

„Kdo je Hugh?“ vyzvídala Desandra.

„Náš společný známý,“ řekla Andrea. Zabočily jsme za roh a přešly další chodbu. Hluk ze síně zesiloval, jak jsme se blížily.

Najednou se Desandra zastavila a chytila se za břicho. Tvář měla bezvýraznou.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Někdo se právě pokusil zabít moje miminka,“ zamrkala a pak se pozvracela na podlahu.

8.

Vešla jsem do hodovní síně, v jedné ruce meč, v druhé useknutou hlavu. Jeden po druhém se lidé zastavovali a otáčeli ke mně. Nozdry se chvěly, jak ucítili pach krve. Hovory odumřely.

Hugh mě uviděl a ztuhl. Buď byl zatraceně skvělý herec, nebo vůbec netušil, co se stalo.

Curran napolo vstal ze sedadla. Věděla jsem přesně, co viděl. Před dvaceti minutami jsem odešla na záchod. Teď mi na boku visely cáry šatů, zabarvené doruda. Od krve jsem měla zamazanou tvář a ruce. Za mnou Andrea podpírala Desandru, bledou jako stěna.

Zdvihla jsem useknutou hlavu. „Komu to patří?“

Bylo ticho, že byste slyšeli spadnout špendlík.

„Komu patří tenhle muž?“

Žádná odpověď.

„Proměňuje se v okřídleného tvora připomínajícího kočku. Někdo ho musí znát.“

Ticho přerušil zvuk pomalého, odměřeného potlesku. Jarek Kral se na mě zazubil. „Hezký vtip. Moc zábavný.“

Než tohle skončí, zabiju ho.

„Znáte toho muže?“

Jarek rozpřáhl ruce. „Nikdo ho nezná. Přineseš nám jeho hlavu a vyprávíš nám tady divokou historku, a my s tím máme dělat asi co?“

„Byla to stvůra,“ řekla Andrea.

„To jsme tady všichni. Nebo jsi zapomněla?“ Jarek se uchechtl. Jeho kožoměnci se zubili.

Desandra zaječela něco v řeči, které jsem nerozuměla. Jarek vyštěkl pohrdavou odpověď.

„Co my víme, ta hlava by mohla patřit nějakému místnímu sluhovi.“ Jarek se naklonil blíž a zadíval se na Currana. „Možná bys měl svému lidskému mazlíčkovi říct, aby přestal personálu stínat hlavy, jinak nedostaneme žádné víno.“

Lidé se rozesmáli.

Přes Curranovy paže přejela šedá kožešina a znovu se vsákla do kůže.

„Co je?“ Jarek vstal. „Co je, chlapče? Hodláš s tím něco udělat?“

Curran popadl stůl. Byl to obrovský stůl, mohl vážit skoro tunu.

Dřevo zaskřípalo a stůl se odlepil od země.

Pochechtávání odumřelo. Lidé na něj zůstali šokovaně zírat.

Curran držel stůl třicet centimetrů nad zemí dlouhou chvíli, nevypadal, že by ho to nějak namáhalo.

Někdo zalapal po dechu.

Curran položil stůl zpátky na zem, odšoupl ho stranou směrem k Jarkovi.

„Díky za vaši pohostinnost,“ řekl. „Ale myslím, že pro dnešek jsme s jídlem skončili.“

Odstoupil od stolu. Naši lidé vstali. Odvedl je přes síň, pak mě objal paží a vypadli jsme odtamtud.

„Jak to vypadalo?“ zeptal se Mahon.

Nechali jsme Desandru v její ložnici. Teta Bé a George se rozhodly strávit tam noc. Zbytek se shromáždil v našem pokoji. Jakmile mě Doolittle spatřil, musela jsem se podrobit prohlídce boku. Pak do mě šťouchal, vymyl mi rány a teď je polohlasně zaklínal magií, aby se zavřely a zahojily.

„Asi metr šedesát pět v kohoutku, rozhodně kočkovitá šelma, pokrytá jantarovými šupinami. Šupiny měla silné a průhledné, s ostrými okraji. Měla křídla.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nemám tušení, co to bylo nebo kdo to byl.“

Mahon se zadíval na Andreu. „A ty jsi to viděla?“

„To chcete říct, že Kate lže?“ zeptal se Barabáš suše.

„Ano, viděla,“ souhlasila Andrea. „Prořízla mu krk stříbrným řetězem. Nebyla to halucinace.“

Doolittle skončil se zaklínáním. Bokem se mi rozlil vítaný uklidňující chlad. „Jako nový.“

„Díky, doktore.“

Okraje rány srostly k sobě. Bez Doolittla bych potřebovala stehy.

„Křídla?“ zeptal se Doolittle.

„Křídla.“

„Opeřená?“

„Tak nějak,“ pověděla mu Andrea. „Peří nevypadalo plně zformované. Každé bylo jen stvol obalený trochou chmýří.“

Doolittle se zamračil. „Víte, šupiny by přidaly na váze…“

„Nedává to smysl,“ pověděla jsem mu. „Já vím. Ale zrovna tohle jsem zabila.“

„Jen proto, že má něco křídla, neznamená to, že může létat,“ řekl Mahon. „Mohou být zakrnělá.“

„Rozhodně nevypadala správně,“ souhlasila jsem.

Doolittle přikývl. „Otestuji tu hlavu.“

Mahon se krátce zadíval na Currana. „U večeře jsem mluvil s Volkodavy a Belve Ravennati. Obě smečky jsou přesvědčené, že Jarek chce svou dceru zabít. Když původně sliboval průsmyk, patřil mezi jednu ze čtyř cest přes hory. Od té doby se tady stalo pár přírodních katastrof. Teď je jeden ze dvou. Udělá cokoliv, jen aby si ho udržel.“

„Ale na Jarka je to příliš očividné,“ namítl Barabáš. „Trochu jsem ho studoval, a rád hází vinu na někoho jiného. Použil by rysa nebo vlka, aby mohl ukázat prstem na jednu z ostatních smeček. Dvě mouchy jednou ranou. Namísto toho použili někoho naprosto neznámého.“

„Otázka zní proč,“ ozvala se Keira. „Jarek je pořád jediná osoba s jasným motivem. Když Desandra umře, nebude muset předat práva na průsmyk.“

„Ale jestli umře, bude moct zamávat šanci na vnoučata na rozloučenou,“ řekl Barabáš.

„Ostatní dvě smečky ho nenávidí,“ poznamenal Mahon. „Pokud Desandra porodí, nedovolí mu nechat si děti. Možná si cení průsmyku víc.“

„To by stačilo,“ řekl Curran.

Všichni ztichli.

„Jsme v plné pohotovosti,“ pověděl nám. „Pohybujte se ve skupinách, zamykejte dveře. Nikdo nikam nepůjde sám nebo nikde nezůstane jen jeden z nás. Pokud budete muset uprostřed noci na záchod, vzbuďte všechny a jděte společně.“

„Musíme si dát ráno další schůzku,“ pověděla jsem jim. „Musíme si rozdělit směny na hlídání a vypracovat rozvrh. Sejdeme se v Doolittlově místnosti v osm.“

„V devět,“ ozval se Curran. „Teď si potřebuje odpočinout.“

Lidé se pomalu vytratili z místnosti. Zavřel dveře na závoru a pak si dřepnul vedle mě. „Sprcha?“

„Prosím.“

Zmizel v koupelně. Zvuk tekoucí vody mi zněl jako hudba z nebes. Najednou jsem byla tak unavená. Vyškrábala jsem se na nohy a odšourala se do koupelny. Tam už na mě čekala sprcha, kachličkový kout napolo skrytý za nachovou záclonou na zahnuté tyči. Z kachliček stoupala pára. Zatahala jsem za zip u šatů. Zasekl se.

Curran se natáhl ke mně. Rukama se opatrně dotkl mých ramenou. Ozvalo se ostré rupnutí trhané látky a zbytky šatů se snesly dolů.

„Díky.“

Vyklouzla jsem z poničených kalhotek, sundala si podprsenku a obojí nechala ležet na podlaze, než jsem vstoupila do sprchy. Přelily se přese mne horké vodní kapky. U nohou mi zavířila rudá voda. Zavřela jsem oči a chvíli jen tak stála. Nádech, výdech. Boj skončil. Všichni přežili. Válka teprve začínala.

Zkontrolovala jsem si bok. Doolittle dokázal zázraky. Mělké škrábance se už zacelovaly a moje opálení přerušovaly pruhy světlejší kůže. Zdvihla jsem šampón a napěnila ho ve vlasech. Voněl po jasmínu. Vzala jsem žínku a začala se drhnout: krk, prsa, břicho, ramena…

Curran natáhl ruku přes mé rameno. Uvědomila jsem si, že je nahý a stojí ve sprše se mnou.

Vzal mi žínku a vydrhnul mi záda. Oba nás zalévala voda. Objal mě a já cítila, jak se mi jeho svalnaté tělo přitisklo na záda, kůže se otřela o kůži. Na celém širém světě nebylo lepší místo než takhle v jeho náruči.

Paže měl napnuté. To napětí mu prostupovalo svaly jako elektrický proud pod kůží.

Otočila jsem se. Opřel si čelo o mé. Zavřela jsem oči. Útok podivných netvorů jsem dokázala zvládnout, ale být ve stejné místnosti s Hughem…

„Jediné slovo,“ zašeptal, hlas měl zastřený potlačovaným hněvem. „Řekni jen slovo, a roztrhám ho na kusy. Nedožije se rána.“

Zadívala jsem se mu do očí a pochopila, že by to opravdu udělal. Vyšel by ze sprchy, proměnil se a bojoval s Hughem tak dlouho, dokud by jeden z nich nedodýchal. Kdybych stála vedle něj, bojoval by s Hughem, abych byla volná, kdybych se rozhodla utéct, bojoval by s ním, abych se mohla dostat pryč. Nikdo v celém mém životě mě tolik nemiloval.

A kvůli mně a Hughovi, a kvůli Jarkovi, byl teď Curran chycený do pasti v tomhle hradě. Uvnitř mě vzkypěla zuřivost.

„Ne,“ donutila jsem se říct. „Pořád potřebujeme panaceu.“

Curran zatnul zuby.

Chtěla jsem jet domů. Chtěla jsem se vrátit do Pevnosti. Uřízla bych si vlastní ruku, kdybych nás všechny mohla teleportovat zpátky a zapomenout, že jsme tu kdy byli. Pocit frustrace ve mně sílil, umocňovaný strachem a zlobou. Teď jsem s tím nemohla udělat naprosto nic. I když by bylo prima přiběhnout za Hughem a pustit se s ním do boje, odepsala bych tím všechny, kdo přišli s námi, i ty, co zůstali doma.

Položila jsem mu hlavu na rameno. Ruce se mi samy sevřely v pěst.

Jen mě držel. „Já vím,“ řekl mi. „Já vím.“

Takhle jsme stáli dlouhou chvíli a zalévala nás voda. Postupně jsem si začala uvědomovat, že se moje prsa tisknou na jeho hruď, že má erekci a jsme oba nazí.

Přitiskla jsem se k němu blíž a políbila ho, olízla citlivé místo pod jeho čelistí, ochutnala drsné strniště, které mu tam rašilo. Celé tělo mi najednou zbystřilo, jako by mi došla skutečnost, že jsem přežila, a všechno ve mně se z toho těšilo. Pohladila jsem ho po tváři, klouzavě se přitiskla k vlhké, tvrdé hradbě jeho hrudi.

Unikl mu tichý mužský zvuk, nespokojenost a touha zároveň. „Bolí tě ten bok?“ zašeptal.

Tak zoufale jsem ho chtěla. Potřebovala jsem se dostat na to místo, kde záleželo jen na nás dvou a všechno kromě lásky přestalo existovat. Měla jsem pocit, že vybuchnu, pokud ho nebudu mít. Zavrtěla jsem hlavou a políbila ho na ústa. S otevřenýma očima jsem spatřila ten přesný okamžik, kdy jeho sebeovládání povolilo. Rty přitiskl na ty mé, jazykem mi vklouzl do úst. Jeho chuť, kouřová a mužná, byla omamující. Vnímala jsem ho na plné obrátky. Každá částečka mého těla se soustředila na něj a křičela. Víc, víc, víc! Cítila jsem, jak mě dlaněmi hladí po zádech, chuť jeho rtů a úst, každičký centimetr jeho tvrdého těla, tisknoucího se na to mé. Sjela jsem rukou dolů a polaskala ho po horké délce jeho erekce.

Vydal ze sebe zhrublé zavrčení, zrozené z rozkoše.

Dobrý bože, musela jsem ho mít. Hned teď, nebo budu brečet.

„Tolik tě chci,“ zašeptal.

Otevřela jsem náruč.

Naše zuřivost, naše starosti, naše frustrace a potřeba se setkaly. Zdvihl mě a posadil si mě na boky, rukama mi podepřel zadek. Cítila jsem se tak naživu. Objala jsem ho nohama. Pod prsty jsem cítila, jak se mu na ramenou pohybují a napínají svaly, silné jako ocelová lana. Díval se na mě, šedé oči mu pableskovaly zlatými jiskřičkami, a bylo v nich tolik syrové, upřímné touhy, že se mi z toho točila hlava.

Políbil mě na krk, plameny touhy ve mně vyšlehly výš. Zaklonila jsem se, abych mu umožnila lepší přístup. Laskal mi ňadra jazykem, rty se přisál na bradavky. Vlna rozkoše mnou projela jako blesk, žhavá a elektrizující, a když do mě vstoupil, horký a tvrdý, už nezáleželo na ničem jiném, jen na něm. Nechtěla jsem přemýšlet. Chtěla jsem jen cítit jeho, jak se mě dotýká.

Zády jsem se opřela o chladné kachličky. Vnikal do mě znovu a znovu, v hladkém, pravidelném rytmu, rozdmýchával tekutý žár. S každým klouzavým pohybem se ve mně stupňovala touha a potřeba, s každým přírazem jsem stoupala výš a výš. Bradavky jsem měla tak napnuté, až to bolelo. Nohy se mi třásly. Klouby se mi roztopily. Očekávání se ve mně vzedmulo jako přílivová vlna hrozící se převalit přes pláž. Znovu se pohnul proti mně. Vybuchla ve mně vlna blaženosti. Dostoupila vrcholu a zalila mě rozkoší, každý stah mého orgasmu byl malou extází. Vykřikla jsem. O chvíli později zamručel a vystříkl do mě.

„Dovádíš mě k šílenství,“ pověděl mi.

„To říká ten pravý.“

Znovu jsme se osprchovali a o pět minut později jsme unavení opustili koupelnu. Curran se rozvalil na posteli. Donutila jsem se obléct… mohli jsme uprostřed noci vyskočit z postele a začít bojovat… a pak padla vedle něj. Nad námi se nemožný purpurový baldachýn lehce houpal v nočním vánku. Studený vzduch příjemně chladil na kůži.

Převalil se na bok, objal mě a zašeptal mi do ucha tak tiše, až jsem měla pocit, že jsem si to musela vymyslet. „Myslel jsem to vážně. Jedno slovo, a už nikdy ho neuvidíš. Ráno bude z hradu jedna velká vatra a poplujeme domů.“

Budu muset velmi opatrně volit slova. Lidé nás poslouchali. Zašeptala jsem k němu: „Jestli poplujeme kolem pobřeží na jihozápad, narazíme na trosky Tróje. Pamatuješ si na příběh o Paridovi a Heleně?“

„Ano,“ řekl.

Oblíbený syn Tróje a drsný lučištník Paris odplul do Sparty. Přijel tam ve jménu příměří. Sparťanský král se k němu choval jako ke ctěnému hostu, a pak Paris ukradl královu ženu Helenu a vyprázdnil mu pokladnici. Nikdo se doopravdy nedozvěděl, jestli ji unesl, nebo s ním šla dobrovolně. Její manžel ji mohl milovat, nebo taky bít každý den. Ale proti Paridovi se sjednotilo celé Řecko. Nakonec z Tróje zbyly jen doutnající trosky.

Políbila jsem ho na čelist. „Luk a šípy mi k tobě nikdy neseděly.“

Zatnul zuby, až mu svaly na čelistech vystoupily.

Slíbili jsme, že budeme nestranní. Přišli jsme v míru. Pokud bychom ten mír porušili a rozpoutali krveprolití, oplatili by nám stejnou mincí. Nikdo by to nebral jako čin muže snažícího se zachránit ženu, kterou miluje, před vojevůdcem jejího otce. Evropské smečky by to braly jako zrádný čin muže neschopného snést urážku.

Útok na Hugha by se rovnal vyhlášení války. Nehledě na to, že jsem si nebyla stoprocentně jistá, že bychom přežili, i kdybychom se do něj pustili oba dva. Ať už by to dopadlo jakkoliv, Roland by získal výmluvu, proč spálit Pevnost na popel. Už tak bral atlantskou smečku jako hrozbu, a tohle by byla jen chutná třešnička na jeho masakrovacím dortu. Než bychom se dostali domů, lidé, které jsme znali a záleželo nám na nich, by byli dávno mrtví.

„Moc mě to mrzí,“ zašeptala jsem. „Je mi to tak strašně líto.“

„Proč?“

„Je to kvůli mně.“ Já byla ten důvod, proč jsme tady všichni uvázli. Nezpůsobila jsem to, ale byla jsem ten hlavní důvod.

Přitáhl mě k sobě a sevřel mě v náruči. „Za ten boj mi stojíš,“ řekl mi do ucha.

Neměl ani ponětí, jak moc ho miluju.

„Všichni jsme šli dobrovolně,“ zašeptal. „A bez tebe bychom neměli šanci tu panaceu získat. Zoufale ji potřebujeme.“

Mezi námi se rozhostilo ticho. Na dlouhou chvíli jsem si užívala jen to, že jsem vedle něj. Kdyby to tak mohlo vydržet…

„Nezaútočil na mě, když mě uviděl,“ zašeptala jsem. „To znamená, že se mnou bude chtít mluvit.“

„Ne,“ řekl Curran. „Sama s ním mluvit nebudeš.“

„Dříve nebo později k té konverzaci dojde. Kdyby mě plánoval zabít, proč by se tak namáhal? Věděl, kde jsem. Mohl prostě zavolat ostřelovače a nakázat mu, že si má najít střechu naproti naší vyšetřovací agentuře, a prohnat mi kulku hlavou, když budu odemykat kancelář.“

Curran nespokojeně vydechl. „Udělám cokoliv, jen abych tě udržel v bezpečí.“

„Já vím,“ zašeptala jsem. „A já udělám to samé pro tebe.“

Neměli jsme sem jezdit. Zavřela jsem oči. Musela jsem se prospat. Zítra nás čeká další den, další boj. Zítra ke mně Hugh přijde, a já musela být ve formě. Jakmile zjistím, co ode mne chce, všechno bude mnohem jednodušší.

9.

Otevřela jsem oči. Magie byla pryč a Curran taky. Hodiny ukazovaly deset minut po sedmé. Spousta času, abych se oblékla a dostavila se k Doolittlovi na setkání.

Na stole na mě čekal talíř zakrytý kusem papíru. Na něm stálo naškrábáno Curranovým hrubým rukopisem: Šel jsem si promluvit s Mahonem. Smečky se chtějí setkat, aby „prodiskutovaly problémy“. Nezapomeň se najíst.

Pod papírem ležela dvě vajíčka a lví porce šunky. Snědla jsem třetinu, vyčistila si zuby, oblékla se do džínů a připnula si šavli. Nový den, nová bitva.

Naše věci už dorazily z lodi. Prohrabala jsem se jimi a vytáhla svou dobitou kopii Almanachu mytologických tvorů. Přečetla jsem ho od začátku do konce tolikrát, že jsem znala celé stránky zpaměti, ale občas mi prolistování pomohlo spojit si věci dohromady.

Nikdy jsem neslyšela o kožoměncích, kteří by se dokázali proměňovat v okřídlené kočky, ale vzhledem k tomu, že Lykosův virus byl přítomný v krvi, mechanismus proměny byl s největší pravděpodobností stejný. Virus nakazil nějaké stvoření a pak člověka. První krok byl zjistit, co za příšeru to bylo.

Okřídlené kočky nepatřily k nejběžnějším motivům světové mytologie, ale objevovaly se. Severská bohyně Freya měla kočár tažený po nebi dvěma obrovskými kočkami, Brygun a Trejgun, které možná měly křídla. Byly modré, ne oranžové, a neměnily podobu. Sfinga byla další kočkovitá bytost s křídly a hadím ocasem, ale měla ženskou tvář. Mohla mluvit a taky byste na ní šupiny hledali jen těžko. Gryfové měli orlí hlavy, takže ty jsem vyloučila rovnou. Mantichoru už jsem viděla, a takhle nevypadala.

Prohrabala jsem se taškami, hledala víc knih. Heraldický bestiář mě informoval, že okřídlený lev byl symbolem svatého Marka a Benátek. To mi taky úplně nepomohlo, pokud Lorelei nepocházela z Benátek a nepřivedla si s sebou bandu okřídlených dravých koček, aby nás všechny zabila a unesla Currana.

Páni, vážně se mi zvládla dostat pod kůži.

Ne, lev svatého Marka s největší pravděpodobností odkazoval na čtyři proroky z knihy Ezekiela. Marek byl lev, Matouš člověk, Lukáš býk a Jan orel. Mohla bych prolistovat knihu Zjevení, ta byla vždycky dobrá na nejrůznější druhy podivných šelem…

Něco mi na tom nedávalo klidu. Soustředila jsem se na to. Zjevení. Aby člověk plně pochopil knihu Zjevení, musel si přečíst knihu Daniel. Někdy jsem musela narazit na něco v knize Daniel, co s tímhle souviselo, protože mi mozek napovídal, ať se tam podívám.

Tak se podívejme. Korán, Mytologie Kavkazanů… musela jsem si zabalit Bibli. Věděla jsem, že ano.

Obrátila jsem vak vzhůru nohama. Knihy se rozlétly po podlaze. Snesla se na ně malá zelená edice Bible. Mám tě.

Posadila jsem se na zem a prolistovala ji. Soustředila jsem se na to tak usilovně, že když jsem tu pasáž konečně našla, jen jsem na ni pár vteřin zírala, abych se ujistila, že tam opravdu je. Bylo to v kapitole sedm, kdy Daniel popisoval magické šelmy, jež viděl v jednom ze svých prorockých snů.

První bylo jako lev a mělo orlí křídla. Viděl jsem, že mu byla křídla oškubána, bylo pozvednuto od země a postaveno na nohy jako člověk a dáno mu lidské srdce.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru.

Kožoměnec. Kočkovitý kožoměnec s křídly, jenž se dokázal proměnit v člověka.

Usilovně jsem přemýšlela, snažila se vybavit si, co jsem o Danielovi věděla. Byl to urozený Žid, jehož společně se třemi dalšími odvedli do Babylonu kolem roku šest set před Kristem, aby sloužil jako poradce u dvora babylonského krále Nebúkadnesara Druhého, který se do historické síně slávy dostal hlavně tím, že nechal vystavět svému drahouškovi manželce visuté zahrady. Daniel měl mnoho prorockých a apokalyptických snů, a podle všech pramenů se dožil požehnaného věku, podařilo se mu přežít ve světě jedovaté babylonské politiky.

Co mohl Daniel sakra potkat v Babylóně, že měl podobnou vizi? Jediné vzdáleně podobné stvoření byl asyrský lamassu, ale neexistovaly žádné záznamy, že by šlo o kožoměnce. Asyrská říše se rozkládala v oblasti, kterou jsem dobře znala. Starověká Asýrie, Babylon a Ninive existovaly dávno před dochovanými historickými prameny. Šlo o hřbitovní kvítí, které vyrostlo na mrtvém těle kdysi mocné říše mého otce.

Hodiny mi napověděly, že je téměř čas na setkání. Budu se k tomu muset vrátit později. Urovnala jsem knihy na hromadu v rohu místnosti, popadla Bibli a Almanach a zamířila přímo do Doolittlova pokoje, zabubnovala klouby prstů na dveře.

„Vstupte!“ zavolal Eduardo.

Otevřela jsem dveře. Přede mnou se rozprostírala obrovská místnost, skoro tak velká jako Desandřin pokoj. Uvnitř měla dvoje otevřené dveře, ty nalevo vedoucí do ložnice, ty napravo za sebou odhalovaly koupelnu. Po levé straně stály dva stoly, umístěné do tvaru písmene L. Na nich byly vyrovnané skleněné lahvičky a kádinky. Doolittle seděl v rohu onoho L a díval se do mikroskopu. Po pravé straně lemovaly konferenční stolek dva obrovské plyšové gauče. Derek seděl na tom bližším, držel v ruce karty. Zarovnal je do jediného balíčku. Naproti němu se rozvaloval Eduardo, zabral si druhý gauč jen pro sebe. Ten držel karty rozložené do širokého vějíře.

„Co tím myslíš, vstupte? Vždyť ani nevíte, kdo za nimi byl.“

„Ale samozřejmě že víme,“ oznámil mi Derek.

„Cítil tě přicházet,“ vysvětlil Eduardo.

Život s vlkodlaky. Proč já?

Padla jsem do židle u Doolittlova stolu.

Ten se na mě zadíval. Na nose mu seděly brýle.

„Proč nosíte brýle? Nemáte díky Lyk-Vé dokonalý zrak?“ zeptala jsem se.

Doolittle si poklepal na brýle. „Ano, ale díky nim vidím ještě ostřeji.“

Jeho hlas s nádechem přízvuku pobřežní Georgie mi připomněl domov tak silně, že jsem ho málem objala.

„Co hlava?“

„Je aromatická.“ Doolittle otevřel chladicí box postavený vedle něj. Uvnitř odpočívala useknutá hlava, zabalená do plastikové fólie a napolo ponořená v ledu.

„Zjistili jste něco?“

Doolittle se opřel do židle. „Je to kožoměnec. Krev reaguje na stříbro a vykazuje známky přítomnosti Lykosova viru.

„Aha! Takže nejsem šílená.“

„Jsi naprosto nepochybně šílená,“ oznámil mi Derek. „Ale takovým roztomile vyšinutým stylem.“

Eduardo se uchechtl.

„Nechtějte, abych si pro vás došla,“ řekla jsem jim a pak se zadívala na Doolittla.

„Dnes ráno jsou jako z divokých vajec,“ pověděl mi. „Bohužel moje zdroje tady jsou omezené. Nemám přístup k žádným metodám genetické sekvence jako doma.“

Bylo za tím víc, to jsem zvládla vycítit. „Ale?“

„Existuje ještě Bravinski-Dhoniho test.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

Doolittle kývl s drobným úsměvem. „To proto, že za běžných podmínek není příliš užitečný. Není zrovna precizní. Nicméně je velmi spolehlivý.“

Přistrčil ke mně dřevěný stojan s testovacími zkumavkami. Každá byla zpola naplněná krví a označená malou nálepkou: Medvěd, Vlk, Buvol, Hyena, Promyka, Šakal, Rys, Medojed, Lev a Krysa.

Většina ze vzorků nejspíš přišla od našeho týmu. „Kde jste vzal šakala, rysa a krysu?“

„Od místních,“ řekl Eduardo.

„Hibla se naštvala,“ rozvedl to Derek. „Když jsi bojovala, někdo spustil mříž, která uzavřela chodbu. Ten uzavírací mechanismus byl hlídaný.“

„Nech mě hádat, místní stráž zabili nějakým ohavným způsobem.“

„Pravděpodobně,“ poznamenal Derek. „Tělo se nenašlo, ale zůstala tam spousta krve. Hibla chce vědět, co se děje.“

Doolittle zvedl pipetu a ponořil její špičku do zkumavky označené „vlk“. „Podstata tohoto testu je založená na asimilačních vlastnostech Lyk-Vé. Když se setká s novou DNA, snaží se ji vstřebat.“

Odzátkoval zkumavku označenou „medvěd“ a nechal dvě kapky spadnout dovnitř. Krev zčernala, zavířila a pak se rozpustila.

„Vstřebáno,“ tipla jsem si. Lykosův virus pohltil cizí DNA.

„Přesně tak.“ Doolittle zdvihl zkumavkou označenou jako Medvěd II. „Krev v této zkumavce je Georgetty, ale krev před vámi patří jejímu otci.“

Nasál pipetou několik kapek Georginy krve a nechal je spadnout do Mahonovy. Nic se nestalo.

„Stejný druh.“

„Neovlivnil by ji rozdíl v DNA jednotlivce?“

„Ano, ale reakce nebude tak dramatická.“ Doolittle se naklonil dopředu. „Otestovali jsme krev muže, kterého jste zabila u všech. Každý vzorek zareagoval.“

„I rys a lev?“

Doolittle přikývl. „Ať už je to cokoliv, možná může vypadat jako kočka, ale není. Pokud ano, její DNA se zásadně liší od rysa nebo lva.“

„Takže jak budeme pokračovat dál?“

„Zkusíme sehnat víc vzorků,“ řekl Doolittle.

To bude přinejmenším problematické. Snažila jsem se představit si, jak přijdu k Volkodavům nebo Belve Ravennati a povím jim: „Zdravím. Máme podezření, že jeden z vašich lidí by mohl být strašlivá příšera. Mohli bychom dostat trochu vaší krve?“

Jasně. Ti se určitě přerazí, jen aby nám věnovali vzorek.

„Mohl bych někde vyvolat rvačku,“ řekl Derek. „Získat krev tímhle způsobem.“

„Žádné rvačky. Nic si nebudeme začínat. Jen reagujeme.“

„Přesně to jsem říkal taky.“ Doolittle sjel Dereka tvrdým pohledem. „Kate, pokud se vám podaří narazit na další exemplář, zkuste ho udržet naživu, než se k němu dostanu.“

Ha-ha. „Provedu, pane doktore. Teď jsem na řadě já.“ Otevřela jsem Bibli a ukázala jim verše z Daniela.

Doolittle si to přečetl, zdvihl brýle na čelo a přečetl si verše znovu. „Četl jsem Bibli snad stokrát, ale tohle si nepamatuju.“

„Protože jste to nehledal.“

Derek přišel blíž a přečetl si pasáž taky.

Seznámila jsem je stručně s Danielovou historií. „Šelmy v Danielově snu jsou obvykle vykládány jako zástupci království, v tomhle případě Babylónu, která nakonec upadnou v zapomnění. Ale pokud bychom to brali doslovně, mohlo by to znamenat kožoměnce.“

„Měli v Babylónu okřídlené kočky?“ zeptal se Doolittle.

„Jedinými podobnými bytostmi byli lamassu,“ pověděla jsem mu. „Lamassu ve starověké Asýrii sloužili jako strážci. Asýrie se rozkládala na území čtyř dnešních moderních států. Jižního Turecka, západního Íránu, a severu Iráku a Sýrie. Asyřané rádi válčili, takže se pouštěli do křížku s Babylónem, Egyptem a víceméně všemi, koho mohli ve starověké Mezopotámii za ty dva tisíce let dobýt. Kolem roku šest set před Kristem se Babyloňané, Kimmeriové a Skytové… tedy všechny národy kdysi podřízené Asyřanům… konečně spojili dohromady a vyrazili je. Nezůstalo o nich moc záznamů. Nechali za sebou nějaké trosky měst a kamenné reliéfy zobrazující legrační věci typu napichování celých vesnic svých poddaných na kůly nebo jízdu ve válečných vozech při lovu lvů.

„Zábavní lidé, tihle starověcí Asyřané,“ poznamenal Derek. „Loví, zpívají, tančí a narážejí lidi na kůly.“

Vtip. Konečně. „Víceméně. Také postavili lamassu, obrovské kamenné sochy, jež hlídaly městské brány a vchody do asyrských paláců.“

Otevřela jsem Almanach a ukázala jim obrázek gigantických soch. „Lidská tvář s vousy, tělo lva nebo býka, a křídla.“

„Proč mají pět nohou?“ zeptal se Doolittle.

„Je to myšleno abstraktně. Zepředu lamassu vypadají, že nehybně stojí, ale ze strany vidíte, že jdou. Taková zajímavá věc: Asýrie odsud nebyla daleko, jen asi tisíc pět set kilometrů jihozápadně vzdušnou čarou. Jde o tisíc pět set kilometrů hor a příšerných cest, ale v rámci států byly starověká Asýrie a starověká Kolchida v podstatě sousedkami.“

Derek se zamračil na obrázek.

„Ale mají lidské tváře,“ poznamenal Eduardo. „A žádné šupiny.“

Přikývla jsem. „A to je problém. Existují desítky teorií, koho nebo co mají lamassu představovat, ale ani jedna z nich nezmiňuje, že jsou zlí nebo že žerou lidi. Většinou je brali jako laskavé ochránce. Lidé našli amulety s lamassu s ochrannými kouzly, a moderní Syřané stále mají jejich obrázky v domech.“

Doolittle si obrázek prohlížel. „Ukazovat takhle tvora s pěti nohama má odkazovat spíše na pochopení než pozorovanou skutečnost.“

„Co tím myslíte, pochopení?“

„Jednoduše se neřídili plány přírody a nejsou tím, čím se na první pohled zdají,“ vysvětlil Doolittle. „Chápou rozdíl mezi skutečností a jejím vnímáním, takže zobrazili jen pojetí toho tvora spíše než přesnou kopii toho, co viděli.“

Doolittle vzal do ruky pero a papír a začal kreslit. „Když se narodíme, začínáme s konkrétním myšlením. Vnímáme jen to, co vidíme a slyšíme.“ Ukázal nám list papíru. Na něm se holubice vznášela nad rozbitou klecí.

„Co vidíte?“

„Ptáka odlétajícího z rozbité klece,“ odpověděl Derek.

„A co symbolizuje?“

„Svobodu,“ řekla jsem.

„A co dalšího?“

„Únik,“ tipnul si Eduardo.

Doolittle se obrátil k Derekovi.

„Opustit bezpečí, aby se z nás stalo něco víc,“ nabídl Derek. „Klec je to jediné, co pták zná, nebe symbolizuje všechny věci, které chce ještě udělat, i když jsou riskantní.“

„Aha!“ Doolittle zdvihl ukazováček. „Tohle všechno jsou příklady abstraktního myšlení. Naše celá kultura je založena na myšlence, že jediný koncept může mít mnoho různých výkladů. Aktivně podporujeme rozvíjení této dovednosti, protože nám pomáhá řešit problémy novými způsoby. Stejně tak tomu očividně bylo u starověkých Asyřanů. Když se na lamassu díváme, musíme zvážit nejenom to, jací jsou, ale co by mohli představovat. Nemůžeme jejich podobu prostě považovat za danou.“

Otázka za milion dolarů zněla, co by mohl šupinatý býk s lidskou tváří a křídly symbolizovat?

Ozvalo se zaklepání a do místnosti vkročili Andrea a Rafael. Keira se vplížila dovnitř za nimi a mrkla na Eduarda.

„Přestaň s tím,“ zamručel buvolodlak.

Naklonila jsem se k Doolittlovi. „Co si myslíte, že představují?“

„Nechte mě nad tím popřemýšlet,“ řekl.

Barabáš přišel jako poslední. Chyběli nám Curran a Mahon, a Teta Bé s George, hlídající Desandru. To bude muset stačit.

„Desandra nevychází dobře s muži,“ řekla jsem. „Musí u ní být přítomná alespoň jedna žena. Myslím, že bychom to mohli rozdělit na tři směny, dva lidi na každou. Od půlnoci do osmi, od osmi do čtyř a od čtyř do půlnoci. Dobrovolníci?“

Rafael se přihlásil. „My si vezmeme od osmi do čtyř.“

„Já si můžu zabrat od čtyř do půlnoci,“ řekla jsem. „Potřebuju parťáka.“

Derek zdvihl ruku. Výborně.

„Já si vezmu od půlnoci do osmi,“ oznámila Keira. „Nevadí mi spát v místnosti a včera jsem si popovídala s George. Budeme spolu dobře vycházet.“

„A co já?“ zeptal se Eduardo.

„Ty a náš drahý doktor bez sebe po zbytek pobytu nedáte ani ránu,“ pověděla jsem mu. „Mám takový pocit, že Curran bude mít plno práce.“

„To ano,“ potvrdil Barabáš. „Dostal jsem už několik žádostí o setkání s ním. Je tady jako prostředník, takže ho smečky budou nejspíš chtít u sebe pokaždé, kdykoliv se rozhodnou, že si promluví.“

„Takže zbýváš ty, Mahon a Teta Bé,“ řekla jsem. „Promluvím si s oběma a uvidíme, jestli by jim nevadilo dělat nám aktivní zálohu pro případ, že bychom potřebovali posily. Dvanáct hodin práce, dvanáct hodin volno. Až do odvolání platí ty samé instrukce jako včera. Nebudeme nikam chodit sami, zbytečně riskovat, a nejdůležitější ze všeho: nenecháme se nikým vyprovokovat. A poslední věc: nejnebezpečnější osoba na hradě není Jarek Kral nebo jiní alfové smeček. Je to Megobari.“

Keira zdvihla obočí.

„Už jste mě viděli bojovat,“ pověděla jsem jim. „Teď vám nemůžu vysvětlovat proč, jelikož je to složité a někdo nás určitě poslouchá, ale říkám to s každou kapkou důvěryhodnosti, kterou mám. Je extrémně nebezpečný. Je schopný a má prostředky, aby zavraždil všechny v téhle místnosti, a udělá to bez zaváhání. Nepodceňujte ho.“

Jestli ti tvorové, s nimiž bojujeme, byli opravdu lamassu, Roland je znal. Možná je dokázal i použít, což znamenalo, že Hugh by mohl taky. Neměla jsem tušení k jakému účelu. Ale zjistím to.

Když setkání skončilo, já, Rafael a Andrea jsme zamířili do Desandřina pokoje. Oni na začátek své směny, já chtěla Desandru zkontrolovat.

„Přemýšlela jsem,“ oznámila nám Andrea.

„To je nebezpečný zvyk.“

„Taky jí to pořád říkám,“ utrousil Rafael.

„Vy jste mi ale veselé kopy. Každopádně, myslela jsem, že bychom mohli Desandru trochu zmáčknout. Zná oba klany. Měla by mít alespoň trochu představu, co se tady děje.“

„Myslíš, že to zvládne?“ Desandra mi připadala asi tak vyrovnaná jako Havajské ostrovy. Sice vypadala hezky, ale když jste hledali dost pečlivě, našli jste pod povrchem sopku. Nechtěla bych, aby mi pod dohledem vybuchla a pak zničila sama sebe.

„Jistě. Viděla jsi ji. Nemá si s kým popovídat. Dokud na ni půjdeme lehce a v rukavičkách, ráda bude tlachat. Zkusíme na ni holčičí povídání.“

Holčičí povídání, jasně.

„Zůstanu na chodbě,“ pověděl nám Rafael.

O minutku později jsme s Andreou vkročily do Desandřina pokoje. George seděla na posteli u Desandry. Ta vypadala, že trucuje, tedy jak jen to šlo, aniž byste zkřížili ruce na prsou a našpulili dolní ret. Teta Bé se neškodně usmívala, zatímco George opatrně zaplétala Desandře vlasy.

Na koberci se povalovaly cáry stříbrného balicího papíru a kartónu. Vedle nich ležela zlomená záchodová štětka převázaná stužkou, z níž visela kartička.

Na koberci přes zbytky balicího papíru někdo pohodil dlouhé prameny světlých vlasů. Konce měly krvavé.

Ukázala jsem na štětku. „Co to je?“

„Otec jí poslal dárek,“ ucedila George skrze zatnuté zuby. „Na té kartičce stojí: Ať máš příště něco, čím se můžeš bránit.“

Ten zatracený hajzl.

Ukázala jsem na vlasy. „A tohle?“

„Když jsme ten dárek dostaly, zareagovaly jsme trochu emotivně a vytrhaly jsme si pár vlasů,“ vysvětlila Teta Bé. „Ale pak jsme se rozhodly, že na to jsou moc pěkné a neměly bychom se zohavovat, zvlášť proto, že to našemu drahému otci nijak neublíží. Ani trošku.“

„Dorostou zpátky,“ ozvala se Desandra.

„Žádný strach,“ pověděla jí George. „Zakryla jsem všechna lysá místa.“

„Proč jsi už dávno neodešla?“ zeptala se Andrea. „Proč ses prostě nesebrala a nešla tak dlouho, dokud bys neskončila někde, kde o Jarku Kralovi nikdy neslyšeli?“

Desandra pokrčila rameny. „A co bych dělala? Kým bych byla? Tady jsem někdo. Znám jen tohle. Navíc, kam bych šla, kde by mě nenašel jeden nebo druhý pitomec, se kterými mě oženil?“

George skončila se zaplétáním vlasů a seskočila z postele.

„Je celá vaše, dámy,“ oznámila nám Teta Bé. „My se jdeme osvěžit.“

Andrea zaparkovala u dveří. Na bocích měla v pouzdrech dva sig-sauery, na zádech vojenskou automatickou brokovnici a pravděpodobně i pár pistolí na místech, kam jsem neviděla.

„Jak se dneska cítíš?“ zeptala jsem se. Kate Danielsová, mistryně holčičího štěbetání.

„Příšerně blbě. Byla jsi někdy těhotná?“

„Ne.“

„Tak já ti to shrnu: Bolí tě nohy, bolí tě záda a bolí tě i boky. Nesedí ti žádné oblečení, protože tvoje maternica dřív velká jako jablko je roztažená do velikosti basketbalového míče. Ty malé věci uvnitř se nepřestávají otáčet a kopat. Nemůžeš jíst normální jídla, protože je ti z nich zle. Namísto toho do sebe cpeš podivné věci jako nakládané okurky a nemůžeš s tím přestat, dokud ti z nich není taky zle. A ze všeho nejhorší je, že už tě nikdo nebere jako osobu. Jsi nádoba. Všichni se na tebe dívají a čekají, až z tebe to děcko vypadne.“

Kousla jsem se do jazyka, než bych řekla něco, po čem by se uzavřela do sebe. „Zapomeň, že jsem se ptala.“

Desandra pokrčila rameny.

„A co chlapi?“ zavolala Andrea. „Přišel se za tebou některý podívat?“

„Radomil přišel dvakrát. Gerardo taky, ale je…“ Desandra zahrabala rukama v nápodobě psího plavání.

„Neobratný?“ tipla jsem si.

„Jo. Radomilovi to nevadí. Prostě má rád děti. Ale když jsem nabídla Gerardovi, aby zkusil, jak kopou, řekl mi, že by nevěděl, jestli je to jeho syn nebo Radomilův.“ Desandra si povzdechla. „Myslí si, že jsem děvka, protože jsem se vyspala s Radomilem.“

Andrea na mě udělala velké oči a kývla. Pokračuj.

Dobře, mám pokračovat. To zvládnu. „Proč ses s Radomilem vyspala?“

Andrea si zakryla dlaní obličej. Zamračila jsem se na ni. Víš ty co, ostrostřelče, tak to tady vyřiď sama a já se zatím postavím ke dveřím.

Desandra se posadila rovněji. „Nejsem děvka, jestli se ptáš na tohle.“

„To jsem nechtěla říct. Jen se snažím v tom najít trochu smysl. Myslím, že je jasné, že tě chce někdo zabít… čím víc budu vědět, tím líp se mi podaří odhadnout nové hrozby.“

Desandra si znovu povzdechla. „Tak dobře. Když mi bylo sedmnáct, ten hajzel, můj otec, mě provdal za Radomila. Radomilovi bylo kolem dvaceti. Myslela jsem si, že můj život skončil, ale pak mi došlo, že to nemůže být horší než doma.“

„Jaké to bylo?“ zeptala se.

„Vlastně to nebylo špatné. Žijí na takovém místě na kopci v Ukrajině. Jsou tam všude kolem sady a lesy. Vesnice. Každou sobotu jsme zamířili do města a prošli se po trhu. Radomil mi tam vždycky něco koupil. Je to milý chlap.“ Desandra se naklonila dopředu. „Vážně dobrý v posteli. A tím myslím vážně hodně dobrý. Moc jsme nechodili ven. Měli jsme spoustu práce. Však víte.“

Ano, ano, chápeme. Šoustačka v jednom kuse. „A jeho rodina?“

„Jsou v pohodě. Jeho sestra Ivanna je milá a společně s jeho bratrem jsou víceméně mozkem celého klanu. Radomil… není hloupý. Jenom… přemýšlí jednoduše. Nestará se o politiku. Asi tak po měsíci jsem naprosto jistě věděla, že se nikdy nedostane do vedení.“

„Jaká je jeho šelma?“ zeptala jsem se.

„Je to rys. Stejně jako celá jejich rodina.“

„Co se stalo jejich rodičům?“ zeptala se.

„Jsou mrtví.“ Desandra pokrčila rameny. „Zabili je před pár lety při bojích o území. Zůstal jen Radomil, jeho dva bratři a dvě sestry. Jo, a jejich dědeček. Je vážně starý. Chodí o holi a polovinu času ani neví, kde je. Líbilo se mi tam žít. Moc mě nezapojovali do smečky, ale byla jsem tak mladá, že mi to nevadilo.“

„Proč jste se rozešli?“ vyzvídala jsem dál.

„Otec zrušil sňatek. S Radomilem jsem žila jen pět měsíců. Kral přišel a odvedl mě.“

„Radomil o tebe nebojoval?“ zeptala se Andrea. Viděla jsem jí to na očích. Kdyby se jí někdo pokoušel vzít Rafaela, zabila by všechno, co by jí stálo v cestě, jen aby si ho udržela.

Desandra zavrtěla hlavou. „Nechtěl, abych odešla, ale jeho bratr mu to vymluvil. O tři roky později jsem se vdala za Gerarda. S ním jsem zůstala dva roky.“

„Měla jsi ho ráda?“

Desandra se dívala na vlastní dlaně, tvář měla unavenou. „Ano, měla. Ale na tom teď nezáleží.“

„Vím, že je to na houby, ale když mi to povíš, pomůže mi to líp pochopit, co se děje.“

Další povzdech. „Isabella a její manžel vládnou Belve Ravennati. Gerardo a Ignácio mají také nějakou moc, ale ne tolik, aby mohli dělat velká rozhodnutí, aniž by se pod to jejich rodiče nejdřív podepsali. Isabella mě nikdy neměla ráda. U Radomilovy rodiny vládla pohoda, ale Belve Ravennati brali všechno velmi vážně. Všechno je důležité a hlavní je povinnost a ohledy na rodinné zájmy.“

Desandra si strčila prst do úst a naznačila zvracení. Okouzlující.

„Byla jsem žena bety. Měla jsem mít určité povinnosti a zodpovědnost. Nechtěli mě k ničemu pustit. Snažila jsem se naučit trochu italsky. Jednou jsem jim vešla na setkání a jeho matka pověděla Gerardovi, že náš sňatek je pouze dočasný. Já, Isabella a Gerardo jsme jeli na obchodní summit do Budapešti. Měli tam velké setkání. Mohla jsem jít dovnitř, ale zůstala jsem venku s betami.“

„Proč?“ zeptala se Andrea.

„Protože neví, kdy mají držet pusu,“ vysvětlila Desandra. „Nudí se, a tak drbou. Když je pozorně posloucháte, můžete se dozvědět spoustu věcí.“

Tak fajn. Nebyla zas tak hloupá, jak předstírala.

„Po setkání mě otec našel a řekl mi, ať se sbalím. Řekla jsem, že to neudělám. Šla jsem najít Gerarda. Byl šíleně naštvaný. Ti čtyři chlapi, co následují mého otce všude možně… jsou to zabijáci. Dva vlci, krysa a medvěd. Udělají, cokoliv jim přikáže. Nemají žádné… vědomí.“

„Svědomí?“ tipla jsem si.

„Ano, tohle. Zastavili se u nás a pověděli mu, že mě odvedou. Gerardo mi řekl, že bychom mohli vyhrát, jedině kdyby bojoval s mým otcem.“ Desandra se na mě zadívala. „Nemáte ani ponětí, jak zlý můj otec dokáže být. Viděla jsem…“ Kousla se do rtu. „Viděla jsem lidi umřít způsoby, jaké si ani nedokážete představit.“

Chřípí se jí zachvělo. Lehce se nahrbila, objala se rukama a přes duhovky se jí přelila zelená, smaragdová kontrastovala s černí rozšířených zorniček. Podvědomě se ode mne odtáhla, jako by se snažila získat pro sebe víc prostoru. Tuhle emoci jsem viděla dost často, abych ji poznala. Desandra měla strach. Něco se jí vybavilo a ta vzpomínka ji strašlivě vyděsila.

„Líbil se mi jeden roztomilý kluk od počítačů. Nosil brýle a pracoval pro naši smečku. Něco udělal… ani nevím co… a otec narazil jeho hlavu na kůl. Viděla jsem ji z okna své ložnice. Musela jsem si přestěhovat postel, aby na mě ta mrtvá hlava milého kluka, kterého jsem políbila, nekoukala ve spaní.“

Pokud dostanu šanci Jarka Krala zabít, udělám to. Nepotřebovala jsem důkazy, že mluví pravdu. Mohli jste předstírat strach, ale ne tělesné reakce na něj.

„Pověděla jsem Gerardovi, že je to sebevražda. Nebyl dost dobrý, aby s mým otcem bojoval, ať už sám nebo se mnou. Řekl mi, že jsem slabá, a když nebudu chtít bojovat s ním, tak bych se prostě měla vrátit k otci. A pak mi vzal oblečení a vyhodil ho na chodbu.“

Všichni se k téhle ženě chovali jako k odpadu. A ona se ani nesnažila bojovat nebo odtamtud uniknout. Prostě to přijala a pak mučila sebe i ostatní.

Desandra pokrčila rameny. „Nemohla jsem tomu uvěřit. Zrovna ráno jsme spolu měli sex. Myslela jsem, že mě miluje, ale namísto toho mě vyhodil. Musela jsem odtamtud pryč. Bydleli jsme v takovém obrovském hotelu, tak jsem se schovala na balkóně. Chtělo se mi plakat. Radomil mě tam našel. Cítila jsem se opravdu sama a on na mě byl hodný. Objal mě a pověděl mi, že se to všechno nějak vyřeší. Chtěla jsem to taky natřít Gerardovi, a tak jsme se pomilovali přímo tam na balkóně. Tady to máte. Celý ten hnusný příběh.“

Rafael prošel dveřmi.

Desandra se posadila rovněji a přehodila nohu přes nohu. „Nazdar, fešáku.“

Pokaždé, když jsem k ní začala cítit trochu sympatií, se jí vždycky podařilo něčím je udupat.

Rafael jí věnoval krátký pohled. „Nemám zájem.“

„Je to tím břichem, že?“

„Ne,“ odpověděla Andrea. „Je to mnou. Co se děje, miláčku?“

„Jdeme na lov.“

„Cože?“ zeptala jsem se.

„Na lov,“ zopakoval. „Na koních.“

Co to sakra…? „To budeme příště pořádat rytířské klání? Možná bychom měli srovnat stoly do kruhu.“

Rafael pokrčil rameny. „Pokud na to dojde, nebudu si brát zbroj. Jsme všichni pozvaní na lov a jsem si docela jistý, že účast je povinná.“

„Bezva!“ Desandra seskočila z postele. „Cokoliv, jen abychom odsud vypadli.“

Ukázala jsem na ni prstem. „Huš. To jde celý hrad?“

Rafael přikývl. „Všichni se zúčastní.“

Pokud bychom zůstali na hradě, někdo by nás mohl přepadnout, a nezůstal by tu nikdo, koho by to zajímalo nebo by se o tom dozvěděl. Hugh něco chystal. „Ví, že je v osmém měsíci těhotenství?“

„Už to tak vypadá. Podle všeho na vítěze čeká nějaká cena.“

Jít na lov uprostřed hor, nebo zůstat v opuštěném hradě s hysterickou Desandrou a žádnou pomocí v případě bezprostředního útoku? Jedna volba lepší než druhá. „Tak tedy dobře, jdeme na lov.“

Cesta se přede mnou kroutila, táhla se podél jezera zeleného jako mořská pěna po naší levici. To se tam rozkládalo klidně a mírumilovně omývalo úpatí hory, zdvihající se nad ním. Cestu lemovaly vysoké středomořské cypřiše, všechny dokonale rovné jako kónické svíčky, a mezi nimi rozpínaly své větve vavříny. Po pravé straně lemovaly svah hory stromky vinné révy v lehce se kroutících řadách.

Jela jsem na robustním hnědákovi s rozložitým trupem, krátkými rameny a čistými liniemi hlavy. Klisna našlapovala s klidnou jistotou, vybírala si cestu na staré dlážděné cestě a pach kožoměnců ze všech stran ji naprosto netrápil. Měla jsem pocit, že bych s ní mohla vjet přímo do jezera a ona by ani nezastříhala ušima.

Kožoměnci jeli a šli pěšky všude kolem. Desandra jela na svém vlastním koni. Nejdřív chtěla jít pěšky, tak jsem se jí to snažila rozmluvit, a pak jsem se jí pokoušela rozmluvit i koně, ale při zmínce o kočáru si prostě postavila hlavu. V žádném kočáru nebo voze nepojede, je dcera alfy, a jestli nebude po jejím, začne vytrhávat hrdla. Nakonec jsem musela zhodnotit všechny dostupné koně a našla jsem pro ni toho nejstaršího a nejposlušnějšího. Takže jsem teď hlídala ženu v pokročilém stádiu těhotenství sedící na koni, jemuž se rozšiřovalo chřípí. Kobylka měla očividně vážné podezření, že člověk vezoucí se na ní je doopravdy vlk, a zvažovala, že se splaší a uteče. Vlkodlačí dělohy musely být z oceli, protože nejenomže Desandra nevypadala vůbec ztrápeně, naopak byla čilá jako rybička.

Andrea se rozhodla jet na koni také. Sedlo nám dovolovalo větší rozhled, a kdyby došlo na nejhorší, mohli jsme koně použít, abychom zatarasili cestu blížící se hrozbě. Derek se rozhodl jít pěšky stejně jako pár dalších, včetně Currana, jenž byl přesvědčený, že proti němu všichni koně tajně něco mají. Jelikož jsme s Andreou vedly Desandru mezi námi, on nakonec šel po mé levé straně a lehce napřed. Lorelei se rozhodla, že půjde vedle něj.

Pořád jsem si nebyla tak úplně jistá, jak do celé věci zapadá. Co jsem dokázala pochytit, neměla žádné vazby ani k jedné ze tří zúčastněných smeček.

Lorelei se oblékla do světle modré blůzy a džínů, obepínajících jí zadek. Vlasy měla rozpuštěné, povlávaly jí ve větru. Kdybychom byli doma, někdo by do mě touhle dobou dloubal loktem, protože dle standardů Smečky šli u sebe moc blízko a já bych měla povinnost vrčet, ale domov byl daleko, a Barabáš jedoucí na bílém koni přímo za mnou byl zticha.

Lorelei tlachala dál, něco o mačkání hroznů a vyrábění sladkostí z vína. Curran přikyvoval. Zachytila jsem na okamžik pohled na jeho tvář. Usmíval se. Zdálo se, že si to užívá. Šli spolu a já zůstala trčet vzadu na svém koni.

Mělo by v tom být víc než hezká jednadvacetiletá holka, aby mě to rozhodilo. Tohle byl rozhodně nový a nevítaný vývoj. Muselo to být tímhle místem. Všichni čekali jen na to, až nás budou moci bodnout do zad, takže jsem dělala z komára velblouda. Lorelei byla děcko. Z právního hlediska jí možná jednadvacet bylo, ale když se potkali, měl dvacet dva let a jí bylo dvanáct. To samotné by mělo zaručovat, že mezi nimi k ničemu nedojde.

Byla to dcera muže, jehož Curran znal, nejspíš ji sem vytáhli proti její vůli, a on k ní byl milý, protože takových lidí měla kolem sebe málo. On a já jsme toho spolu prožili tolik. Miloval mě, já zase jeho, a měla bych přestat poměřovat vzdálenost mezi nimi a začít se věnovat okolí. Měla jsem tu práci.

Nikdo po mně nevyžadoval, abych si na lov vzala šaty, tak jsem se oblékla do džínů, trika a zelené pánské košile, již jsem nechala rozepnutou a vyhrnula si rukávy. Vzala jsem si opasek s množstvím bylinek v malých váčcích, kožené chrániče zápěstí plné stříbrných jehel, Zabíječe na záda a druhou šavli, kterou jsem měla připevněnou k boku. Kdokoliv by měl problém s mou výzbrojí navíc, ať mi klidně vylepší den.

Hugh se stáhl do zadní části procesí. Jel na stvůře vydávající se za koně, masivním hřebci, hnědákovi tmavším než ten můj, s bílým pruhem na čele a bílými nařasenými rousy. Byly na něm znát stopy shirského koně a clydesdalského, ale rysy měl čistší a hruď vyvinutější. Na podobném hřebci by rytíři vyjížděli do války.

Hugh s námi srovnal tempo. Měl na sobě oblečený dlouhý černý kabát, podobný jako nosili Hiblini šakalodlaci. Stáhnutý opaskem a zúžený na bocích, přes hruď měl položené pásy s náboji. Kabát mu rozšiřoval ramena a zužoval pas, působil v něm větší. Vypadal, že se pochmurně tyčí, spíš než jede. Jelikož předstíral úlohu pána hradu, asi se rozhodl, že by se měl přiměřeně obléct. Dýku si nevzal, namísto toho se mu u pasu houpal plnohodnotný meč v pochvě. Viděla jsem z něj jen jílec, pokrytý jednoduchou funkční kůží, a záštitu.

Andrea stočila koně stranou, aby mohl jet vedle Desandry.

Hugh se naklonil dopředu se starostlivým výrazem. „Jak se dnes cítíte?“

Desandra se posadila rovněji. Jako by si nemohla pomoct. Cokoliv samčího ji okamžitě donutilo zbystřit. A Hugh byl pohledný, takovým agresivním mužným způsobem. Měl modré oči, tmavé vlasy a čistě oholenou hranatou bradu. Bolela mě ruka jen při pomyšlení, že bych ho do ní měla praštit. Obklopovali ho lidé proměňující se v nejbližší přírodní obdobu inteligentních masových vrahů, ale jeho to absolutně nevzrušovalo, jako by si byl na sto procent jistý, že kdybychom se na něho všichni vrhli, dokáže to ustát.

Curran měl v sobě určitou divokost. Instinktivně jste vycítili, že nemá nikdy daleko k násilí. Bublalo mu to pod kůží, a když vás chtěl zastrašit, zadíval se na vás jako na kořist. Ale Hugh byl klidný jako skála. Smál by se, přátelsky a vlídně, aby vám pak znenadání usekl hlavu.

„Dobře,“ řekla Desandra. „Díky za optání.“

„Pokud by na vás byla cesta moc drsná, dejte mi vědět. Stačí jedno slovo a já tenhle průvod obrátím zpátky.“ Mrknul na ni.

Desandra se zachichotala.

Co plánuješ, Hughu? Co tím chceš získat?

„Moc se omlouvám za ten včerejšek,“ pověděl nám Hugh. „Mí lidé tu záležitost vyšetřují. Najdeme kohokoliv, kdo na vás toho hajzla poslal.“

„Tím jsem si jistá.“ Desandra se usmála.

Já zase tím, že to neudělá.

„Uděláme, co je v našich silách, abychom zaručili vaši bezpečnost.“

Myslím, že mi za chvíli začne být zle. „Podle smlouvy se smečkami za její bezpečnost ručíme my. Vy ji…“ taháte, „podporujete, aby se vyčerpávala na lovu.“

„Miluju lovy,“ ucedila Desandra skrze zuby a sjela mě pronikavým pohledem.

„Nebezpečí je tu opravdu malé,“ odpověděl Hugh. „Když jsme všichni tady venku, nikdo se o nic nepokusí.“

„Je v osmém měsíci.“ Jaký byl, kruci, důvod, aby ji vytáhl z hradu?

Hugh se uculil, ukázal světu rovné bílé zuby. „Musíte přestat hodnotit kožoměnce lidskými měřítky.“

„Jsem naprosto v pořádku,“ řekla Desandra.

Ach, ty pitomá. „Jestli tě klisna shodí…“

„Proto jste s sebou přivedli mága léčitele,“ řekl Hugh a kývl dozadu, kde jel Doolittle na kaštance. „Vypadá velmi schopně.“

Curran otočil hlavu a zadíval se na nás s tím svým kamenným výrazem Pána šelem.

„No, nechám vás ve zkušených rukou vaší stráže,“ řekl Hugh. „Někdo tuhle výpravu musí vést, abychom neskončili v divočině a nemuseli krást ovce k večeři.“

Desandra se znovu zachichotala.

Hugh mlaskl a hřebec ho hladce přenesl do čela procesí.

„Co máš za problém?“ Desandra se na mě upřeně zadívala.

Naklonila jsem se k ní a tlumeně prohlásila: „Ten muž je nebezpečný.“ Kdyby se mě někdo zeptal před půl rokem, co by se stalo, kdybychom se my dva setkali, řekla bych, že by mě Hugh na místě napadl. Namísto toho jsme jeli na lov a vyměňovali si pichlavé poznámky.

„Je to člověk,“ oznámila mi Desandra přezíravě. „Dokázala bych mu vyrvat hrdlo jedním kousnutím.“

A vrátili jsme se zase k hrdlům. Přemýšlela jsem, že jí povím, že jsem člověk, a při soutěži v trhání hrdel by skončila až na druhém místě a mrtvá, ale lidé kolem nás poslouchali. Navíc nikdy nedělalo dobrotu, když jste vyhrožovali hlídané osobě. Pak by mě nesnášela, a pokud by se mnou odmítla spolupracovat, hlídání by se mi o dost ztížilo.

„Ne všichni lidé jsou stejní,“ ozvala se Andrea.

Pokud si Desandra myslela, že dokáže porazit preceptora Železných psů, čekalo by ji drsné vystřízlivění. Hugh by ji zabil jedním máchnutím, pak by si bez námahy prosekal cestu skrz její příbuzné i manžely a nakonec by to oslavil s nějakou pěknou lahví místního vína.

Cesta stoupala stále výš, dokud jsme konečně nedorazili na mýtinu lemovanou obrovskými kamennými deskami. Zastrčená pod strmým horským útesem, rozšiřovala se zhruba ve tvaru lichoběžníku, položeného úzkou stranou k hoře. Ohrada pro koně sbitá z hrubých fošen stála přímo u ní. Pod námi se rozprostíraly lesy, bujné zelení, táhnoucí se po záhybech hory, kam až oko dohlédlo.

Na okraji mýtiny stály tři kamenné trůny, nahrubo vytesané z kamene, vyhlazené stovkami let dešťů. Vynikal mezi nimi ten prostřední, velký jako pro obra, druhé dva byly menší. Připadaly mi prastaré, stejně jako kamenné desky pod našima nohama. Tohle bylo staré místo, prodchnuté věky. Před stovkami let na kamenném trůnu sedával nějaký král a prohlížel si hory.

Hiblini džigitové sesedli a přišli nám vzít koně. Odvedli je do ohrady a svázali jim nohy.

Hugh se posadil na trůn. Toho jsi mě mohl ušetřit…

„Dámy a pánové. Lesy před vámi přetékají hojností zvěře. Jen se to tam hemží jeleny, tury, nekorunovanými králi mezi horskými antilopami, gazelami, muflony, divokými ovcemi a kozami.“

Zjevně měl zkušenosti s mluvením na veřejnosti. Jeho hlas se jasně nesl mýtinou, dost důrazně, aby ho všichni slyšeli, ale stále zněl přátelsky a bylo mu dokonale rozumět. Tímhle hlasem musel povzbuzovat své vojáky. „Dnes v noci budeme zabíjet, rabovat a znásilňovat…“

„V těchto horách panuje báječná tradice letních lovů. Pravidla jsou jednoduchá. Týmy lovců vyrazí ráno a na konci dne se vrátí. Jejich úlovky jsou roztříděny a posouzeny. Je možné zabíjet jen dospělá zvířata. Kdokoliv zabije samici s mladými nebo dospívající kus, jeho tým bude diskvalifikován. Tým, který lov vyhraje, získá cenu od pána hradu.“

Páni, páni.

Dva džigitové přinesli obdélníkový rám, zakrytý tmavě modrou látkou.

„Stojíme na území starověké Kolchidy,“ pokračoval Hugh. „Tohle je kolébka samotné Gruzie. Království válečníků a básníků tady vzkvétalo dávno před narozením Krista. Zatímco obyvatelé Evropy stále bojovali s hrubými nástroji z bronzu, kováři kouzelníci z Kolchidy ovládali železo a zlato. Dnes vzdáváme úctu jejich dávné slávě.“

Hibla přešla k látce a trhnutím ji stáhla dolů.

V jasných slunečních paprscích zazářilo zlato. Lidé kolem se hlasitě nadechli. Na rámu bylo natažené ovčí rouno. Každý patnácticentimetrový vlásek husté vlny jiskřil oslnivým žlutým zlatem. Páni.

„Představuji vám zlaté rouno!“ zvolal Hugh.

Mýtinou se rozlehl davový potlesk. Někdo nadšeně zavyl.

„Vy všichni jste se sem vypravili stejně jako Jásonovi Argonauti pátrající po bohatství Kolchidy. Ale bohatství, které tu hledáte, je jiného druhu, bohatství moudrosti a přátelství. Tohle je náš dar pro vás. Teď je dvanáct hodin. Máte tři hodiny. Ukažte, že jste lovci, jimž není rovno. Ukažte svou statečnost a dovednosti. Běžte lovit, a smečka, která přinese tu nejlepší kořist na dnešní hostinu, získá zlaté rouno a možnost vychloubat se vítězstvím.“

Mýtina se otřásala, jak stovka lidí začala jásat najednou. Vzduch byl nabitý nadšením. Byli jen o vlásek od změny formy. Vyhlídka na lov po dlouhé době nečinnosti na hradě kožoměnce donutila zbystřit.

„A za druhé tu máme mnohem skromnější, ale možná užitečnější cenu.“

Hibla zdvihla skleněnou nádobu. Ta obsahovala plastikový sáček s dobrým litrem hnědé pasty uvnitř. Panacea.

„Tou bude odměněn kožoměnec, který přinese nejlepší úlovek.“

Andree se rozsvítily oči. Dloubla do Rafaela loktem.

„Abych nezapomněl!“ zaburácel Hugh. „Podívejte se nalevo. Vidíte ten úzký průsmyk mezi horami? Od toho se držte dál. Stvoření, která tam žijí, nemají ráda vetřelce. Mí lidé půjdou s vámi jako pozorovatelé, aby zajistili, že se budete řídit pravidly lovu. Hodně štěstí vám všem!“

„Zlaté rouno bude patřit Obludě!“ zařval Jarek Kral.

Desandra si přetáhla šaty přes hlavu.

„Ne!“ vyštěkla jsem.

„Jdu lovit,“ řekla Desandra.

„Co se stane s dětmi, když změníš formu?“

„Promění se také,“ pověděla mi Lorelei s drobným úsměvem. „Pro ženy kožoměnky je velmi časté, že v těhotenství změní formu. Uvolňuje to tlak na páteř. Jsem překvapená, že to nevíte.“

Otočila jsem se, hledala pohledem Doolittla. „Je to pravda?“

Doolittle přikývl. „Pokud nezůstane ve zvířecí formě déle než pár hodin a nebude se pokoušet o meziformu, neměla by mít potíže.“

Nebylo absolutně možné, abych dokázala udržet krok s vlkem. Otočila jsem se na Currana.

„Bude to v pořádku,“ řekl Curran. „Postaráme se o ni.“

Cože? „Myslela jsem, že mi budeš krýt záda.“

„To ano.“

„Člověk je moc vystrašený, aby zůstal pozadu sám.“ Renok, zástupce Jarka Krala, se na mě zazubil. „Chceš společnost?“

Curran se na něj zadíval. To se muselo Renokovi nechat. Neucukl. Buď byl neskutečně odvážný, nebo zatraceně hloupý. Možná obojí.

„Jsem si jistý, že Pán šelem nezůstane pozadu,“ utrousil Hugh. „Alfové všech ostatních smeček se účastní.“

A kdyby teď zůstal pozadu, byla by to obrovská urážka. Kusy skládačky zapadly dohromady. Hugh si chtěl popovídat a vážně mě chtěl mít celou jen pro sebe. Nemohl mě izolovat na hradě, tak z něj vytáhl všechny ven.

Curran se na mě zadíval. „Vím, že máš o Desandru starost. Proto všichni půjdeme a pohlídáme, že se jí nic nestane.“ Odmlčel se a ujistil, že se naše pohledy setkaly. Oči měl jasné a klidné. „Než se naděješ, budeme zpátky.“

Stále jsem se mu dívala do očí, když se mu tvář kolem nich začala rozpínat a měnit. Pokryla ho šedá srst. Na jeho místě stál gigantický šedý lev.

Lidé kolem ztuhli. Někteří na něj zírali s pokleslou bradou. Někdo překvapeně zamrkal. Curran ve lví formě byl ohromující.

„Choti?“ řekl, lidská slova vyšla z lví tlamy naprosto čistě.

Věděla jsem, že musím něco říct. „Hodně štěstí.“

Zdvihl hlavu a zařval, až se to po hoře rozléhalo. Kožoměnci se přikrčili.

Hugh zavrtěl hlavou, strčil si prst do ucha a zakvedlal jím.

Lorelei ze sebe nechala spadnout šaty a naprosto nahá udělala krok vpřed, s rameny vzad a hlavou vysoko zdviženou. Její nahota trvala jen okamžik, než jí na těle vzkypěly svaly a na zem už dopadl na všechny čtyři štíhlý šedý vlk. Ale i ten okamžik stačil. Curran ji viděl.

A ona s ním bude lovit, zatímco já zůstanu trčet tady. Do hajzlu a do prdele.

Naše skupina obklopila Desandru. Tělo se jí zkroutilo, ta proměna proběhla tak rychle, že se zdála téměř okamžitá, a stal se z ní velký černý vlk.

Všude kolem mne se lidé proměňovali. Z Mahona se stal medvěd, obrovská tmavá hora. Zabručel hned vedle George, která nebyla o nic menší. Keira zařvala, mrštný tmavý jaguár. Vlci, rysové a šakalové naplnili mýtinu. To jsem byla jediný nekožoměnec?

Curran se rozběhl dolů po svahu. Naši lidé a Desandra ho následovali. Barabáš se zarazil, stále v lidské podobě.

„Běž,“ pověděla jsem mu. Nebyl by zas takový rozdíl, kdyby tady zůstal, a Hugh by si našel nějaký důvod, aby ho poslal pryč.

Trhnul sebou a o pár vteřin později se promyka velká jako rotvajler rozběhla po svahu za ostatními.

Curran byl pryč, na lovu s Lorelei. Ta myšlenka mě pálila a nechtěla se vytratit. Nemělo by mi to dělat starosti, ale stalo se. Nechtěla jsem, aby odešel.

Smečka šedých vlků odběhla z mýtiny. To vyráželi Belve Ravennati. Jarekovi lidé… vlci, medvědi a pár krys… zamířili na jihovýchod, zatímco Volkodavi, pískově zbarvení rysové, vystřelili do podrostu vpravo. Během mrknutí oka zela mýtina prázdnotou. Prastaré kameny pokrývalo odhozené oblečení. Koně odfrkávali v ohradě. Všichni byli pryč.

„Takže,“ řekl Hugh. „Ještě jsi mi neřekla, jak se ti líbily ty květiny, co jsem ti poslal?“

10.

Otočila jsem se k Hughovi a zadívala se na něj. Seděl si na trůnu, loket levé ruky na opěrce, hlavu podloženou ohnutými prsty. No není nám pohodlně…

Většinu života jsem tenhle okamžik očekávala. A teď byl tady a já neměla ani tušení, jak s ním naložit. Úzkost mě zalila jako ledová vlna. V mých představách tohle setkání vždycky zahrnovalo krvavé meče a spoustu bodání. Nepřítomnost bodání byla nanejvýš matoucí.

„Řekni mi, co děláš, když není po ruce žádný trůn? Vozíš si nějaký přenosný s sebou, nebo prostě zrekvíruješ, co je zrovna po ruce, třeba zahradní křeslo nebo barovou stoličku?“

„Tvůj otec mi jednou řekl, že pes sedící na trůnu bude vždycky psem, zatímco král na rozpadajícím se houpacím křesle zůstane králem.“

Hezká volba slov vzhledem k tomu, že jeho oficiální titul zněl preceptor Železných psů. „Můj otec?“

Hugh si povzdechl. „Ale no tak, viděl jsem meč, prošel jsem to, co zbylo po Eřině řádění, a našel jsem tvé květiny na místě, kde jsi před rokem bojovala s kožoměnci proti Fomorianům. Cítil jsem magii, jež z nich vycházela. Neurážej mou inteligenci.“

Takže takhle to tedy bylo. „Tak dobře. Co chceš?“

Hugh rozpřáhl ruce. „Otázka zní, co chceš ty. Přišla jsi sem, do mého hradu.“

„Ta poznámka o urážení inteligence jde na obě strany. Připravil jsi past, nalákal mě do ní přes oceán, a teď jsem tady. Jestli sis chtěl nezávazně pokecat, mohli jsme to udělat i v Atlantě.“

Hugh se usmál. Máš příliš dokonalý chrup, Hughu. Od toho ti rozhodně můžu pomoct.

Předstírala jsem, že si prohlížím zlaté rouno. Tohle bylo jen počáteční oťukávání. Brzy to začne být vážné a půjde mi po krku, tak nebo onak. Na stovky let starou relikvii vypadalo rouno ve skvělém stavu.

„To jste vážně zabili berana se zlatou vlnou?“

„Bohové, jen to ne. Je uměle vytvořená,“ řekl.

„Jak?“

„Vzali jsme beraní kožku, pokryli ji magií, aby se nespálila, a pak ji ponořili do zlata. Opravdový trik byl vyvážit správně poměr zlata a stříbra. Chtěl jsem zachovat ohebnost zlata, ale to je tak těžké, že se jednotlivá vlákna začala lámat, a příliš mnoho stříbra ji zase vytvrdilo. Nakonec jsme se rozhodli pro slitinu mědi a zlata.“

„Proč si s tím dávat takovou práci?“

„Protože všechna království jsou vybudovaná na legendách,“ vysvětlil Hugh. „Když budou lovci staří a šediví, stále budou mluvit o tom, jak jeli do Kolchidy a lovili kořist, aby získali zlaté rouno.“

„Takže chceš své vlastní království?“ To mířil vysoko.

Pokrčil svalnatými rameny. „Možná.“

„Ví můj otec o tvých plánech? Historie říká, že se nerad dělí.“

„Netoužím po purpurovém plášti,“ oznámil mi Hugh. „Jen po vavřínovém věnci.“

Římští císařové nosili purpurové pláště jako znak svého úřadu, zatímco vítězní generálové projížděli Římem s vavřínovými věnci na hlavách. Hugh nechtěl být císařem, ale jeho generálem.

„Jaké máš plány, Kate? Co chceš?“

„Aby mě všichni nechali na pokoji.“ Prozatím.

„Oba víme, že to se nestane.“

Dotkla jsem se zlatého rouna. Drobné kovové vlásky byly na dotek měkké.

„Zabil jsem Vorona,“ oznámil mi Hugh tiše.

Přelil se přese mne chlad. Paměť mi nabídla vzpomínku. Muž, jemuž jsem říkala otče, ležel v posteli s otevřeným břichem. Fantomový zápach, silný, hnilobný a trpký, mi naplnil nos. Ještě roky mě ta vzpomínka strašila ve snech.

Otočila jsem se.

Muž sedící na trůnu už nebyl uvolněný. Arogance a srdečné veselí se vytratilo. Zůstala jen zádumčivá lítost, smíchaná s rezignací zrozenou ze starého žalu.

„Chceš za to medaili?“

„Neplánoval jsem to,“ pověděl mi. „Čekal jsem, že na to jednou dojde, jelikož ho Roland chtěl mrtvého, ale ten den jsem tam nepřišel bojovat. Chtěl jsem si promluvit. Chtěl jsem vědět, proč mě opustil. Byl pro mě jako otec. Odjel jsem na pár měsíců plnit úkol, a když jsem se vrátil, byl pryč a Roland mi řekl, ať ho zabiju. Nikdy jsem nepochopil proč.“

Já to věděla. „To ti zabralo dost dlouho, než jsi ho vystopoval.“

„Šestnáct let. Žil v malém domku v Georgii. Došel jsem tam. Setkal se se mnou na verandě, v ruce držel meč.“ Hlas mu zostřil starý nevyřešený vztek. „Řekl mi: ‚Tak se podíváme, co ses naučil.‘ To byla jeho poslední slova pro mě. Vychovával mě od chvíle, kdy mi bylo sedm, a pak beze slova odešel. Bez vysvětlení. Bez ničeho. Hledal jsem ho šestnáct let. Byl pro mě jako otec a dočkal jsem se jenom: ‚Tak se podíváme, co ses naučil.‘“

Měla bych zuřit, ale z nějakého důvodu vztek nepřicházel. Možná proto, že jsem věděla, že mluví pravdu. Možná proto, že mě Voron opustil stejně, bez vysvětlení, jež bych potřebovala. Možná proto, že jsem se po jeho smrti dozvěděla věci, které mě přinutily pochybovat o něm a o všem, co mi kdy řekl. Ať už to bylo cokoliv, cítila jsem jen prázdnotu a zdrcující smutek.

Jak dojemné. Chápala jsem vraha svého adoptivního otce. Možná až tohle všechno skončí, Hughova useknutá hlava a já bychom si mohly u ohníčku společně zazpívat „Kumbaya“.

Vyčkával. Bylo to strašně moc svěřování najednou. Voron mě vždycky varoval, že Hugh je chytrý. Plánoval si strategie jen tak pro zábavu. Tahle konverzace byla částí nějakého plánu. Musel o něco usilovat… ale o co? Snažil se zjistit, jak snadno se nechám vyprovokovat? Slyšet ho mluvit o Voronovi bylo jako otevírat starou ránu rezavým hřebíkem, ale Voron by mi řekl, ať se přes to přenesu. Hugh si chtěl promluvit. Tak fajn. Použiju to proti němu.

„Jak jsi ho zabil?“ Tak. Hezky neutrální otázka.

Hugh pokrčil rameny. „Byl pomalejší, než si pamatuju.“

„Příliš mnoho let od Rolanda.“ Bez častého vystavení magii mého otce se muselo Voronovo omlazování zpomalit.

„Nejspíš. Sekl jsem ho šikmo po břiše. Byla to ošklivá rána. Měl zemřít na místě, ale žil dál.“

„Voron byl houževnatý.“ No tak. Ukaž mi své karty, Hughu. Co nejhoršího se může stát?

„Odnesl jsem ho do domu a položil na postel. Sedl si vedle něj a snažil se ho uzdravit. Nešlo to. Přesto jsem si myslel, že ho dám zpátky dohromady. Zpod polštáře vytáhl krátký meč a bodl se do břicha.“

A to byl Voron ve zkratce. I na smrtelné posteli dokázal Hugha obrat o vítězství.

„Umřel během půl hodiny. Čekal jsem v domě dva dny a nakonec odešel.“

„Proč jsi ho nepohřbil?“

„To nevím,“ odtušil Hugh. „Asi jsem měl, ale nebyl jsem si jistý, jestli někoho nemá, a jestli ano, zasloužili si vědět, jak zemřel. Nemělo se to stát takhle. Nechtěl jsem, aby to tak skončilo.“

To nikdo z nás. Hugh si připadal zrazený. Musel si představovat, že najde muže, který ho vychoval, a všechny jeho otázky budou zodpovězeny. Myslel si, že když spolu budou bojovat, bude to souboj na život a na smrt mezi dvěma rovnocennými soupeři. Namísto toho bojoval se starým, tvrdohlavým mužem, který s ním odmítal promluvit. Bylo to prázdné, hořké vítězství, a užíralo ho více než deset let. Zasloužil si každou vteřinu.

Voron byl bohem mého dětství. Ochraňoval mě, učil mě, z každého našeho obydlí vytvořil domov. Ať už jsme se ocitli v jakékoliv díře, nikdy jsem se nebála, protože byl se mnou. Když se potíže odvážily přijít blíž, Voron nás z nich vysekal. Byl mi otcem i matkou. Později jsem zjistila, že mě možná nemiloval tou bezvýhradnou láskou, kterou děti potřebují, ale rozhodla jsem se, že je mi to jedno.

Stála jsem tam, dívala se na zlaté rouno a v nose stále cítila ten nezapomenutelný drsný pach smrti, který jsem poznala více než před deseti lety. Udeřil mě do nosu v okamžiku, kdy jsem prošla dveřmi našeho domu a já věděla, okamžitě jsem pochopila, že je Voron mrtvý. Stála jsem ve dveřích, špinavá, hladová a s nožem v ruce, zatímco se mi svět rozpadal na kusy a ty se hroutily všude kolem mne. Poprvé v životě jsem byla opravdu vyděšená. Zůstala jsem sama, bezmocná a vystrašená, příliš vyděšená, abych se pohnula nebo dýchala, protože při každém nádechu jsem cítila Voronovu smrt. Tehdy jsem konečně pochopila, že smrt je navěky. A člověk, který mě tohle naučil, seděl méně než sedm metrů ode mne.

Opatrně jsem tu myšlenku zašlapala, než by za mě vytáhla meč.

„Kde jsi byla?“ zeptal se Hugh.

Udržela jsem vzpomínky mimo svůj hlas. „V lesích. Tři dny předtím mě vyložil v divočině.“

„Polní flaška a nůž?“ zeptal se Hugh.

„Mhm.“ Polní flaška a nůž. Voron mě vždycky odvezl do lesů, dal mi polní láhev a nůž, a čekal, až se dostanu zpátky domů. Někdy to zabralo dny. Někdy týdny, ale vždycky jsem přežila.

„Jednou mě nechal v Nevadské poušti,“ pověděl mi Hugh. „Šetřil jsem si vodu, jako by šlo o zlato, a pak v noci přišly bleskové záplavy. Spláchly mě z úbočí kopce přímo do strže. Málem jsem se utopil. Láhev mě zachránila. Bylo v ní dost vzduchu, abych vydržel, když jsem se dostal pod hladinu. Takže jsem se vyplazil z pouště polomrtvý, a on se na mě zadíval a řekl mi: ‚Následuj mě.‘ A pak ten parchant nasedl do náklaďáku a odjel. Musel jsem běžet do města jedenáct kilometrů. Kdybych dokázal zdvihnout ruce, na místě bych ho zaškrtil.“

Ten pocit jsem znala. Mnohokrát jsem Voronovi slibovala smrt, ale taky jsem ho zbožňovala. Dokud byl naživu, svět se otáčel podle nějaké osy a všechno bylo pod kontrolou. Když zemřel, to všechno se rozpadlo. Zajímalo by mě, jestli ho Hugh svým způsobem taky miloval. Musel. Jedině láska se dokáže proměnit v takovou frustraci. Pořád to ale nevysvětlovalo tu jeho sdílnou náladu.

„Našla jsem jeho tělo.“

„To mě mrzí,“ řekl Hugh. Buď byl bezvadný herec, nebo mu to bylo opravdu líto. Možná obojí.

Do háje s tím. „To by mělo. Ukončil jsi mé dětství.“

„Bylo to dobré dětství?“

„Záleží na tom? Bylo jediné, které jsem měla, a on byl jediným otcem, kterého jsem kdy poznala.“

Hugh si protřel obličej. Pro něj byl Voron také jediným otcem, a opustil Hugha, aby zachránil mou matku a mě. Hádám, že svým zvláštním způsobem jsme si byli kvit.

„Řekl ti někdy proč?“ zeptal se Hugh.

„Proč co?“

„Muž, kterého jsem znal, byl uvnitř z ocele. Nikdy by nezradil muže, jehož přísahal chránit. Voron, kterého jsem znal, by neunesl ženu svého pána i s dítětem a neutekl s nimi. Nebyl to zrádce.“

„Vážně to nevíš?“

„Ne.“

Musel lhát. Roland mu to určitě musel povědět. „Proč se nezeptáš jeho?“

„Protože to Rolanda zraňuje.“

Zkusíme dloubnout do vosího hnízda a uvidíme, co z něj vyleze. „Bojíš se, co by s tebou tvůj pán a vládce udělal?“

Hugh se naklonil dopředu. „Ne. Jen mu nechci způsobovat víc bolesti.“

Myslel to upřímně, nebo si se mnou jen pohrával? Tak fajn. Pojďme si hrát, Hughu.

Přešla jsem k němu a posadila se našikmo do menšího trůnu, záda opřená o opěrku. „Kolik toho víš o magii mé matky?“

„Moc ne,“ řekl Hugh. „Když šlo o Kalinu, Roland se choval nepředvídatelně. Všichni jsme si udržovali odstup.“

Legrační, jak otci stále říkal Roland. Znal jeho pravé jméno, ale nebyl si jistý, jestli ho znám taky, a tak ho z opatrnosti nepoužil.

„Byla to velmi mocná čarodějka v klasickém smyslu toho slova. Síla lásky a sugesce. Když chtěla, aby ses do ní zamiloval, zamiloval ses. Udělal bys cokoliv, jen abys ji potěšil. Myslím si, že Roland byl imunní, takže pro ni byl opravdu výjimečný.“

Hugh se zamračil. „Chceš říct…“

„Mluvila jsem s lidmi, kteří je znali oba. Popis zní… a teď cituji: ‚Usmažila ho. Měla na to čas, a udělala to tak důkladně, že kvůli ní opustil Rolanda.‘“

Hugh na mě upřeně hleděl. Zrovna teď si nejspíš říkal, jestli jsem zdědila moc své matky a mohla bych ho usmažit, stejně jako to ona udělala s Voronem. Tak, teď jsme byli oba vyvedení z rovnováhy. Tady to máš. Tuhle hru můžou hrát dva.

„Věříš tomu?“

„To nevím. Přála bych si, aby Voron ještě žil a mohl mi sdělit svůj pohled na věc, ale nějaký hajzl se ukázal u nás doma a zabil ho.“

Ze strže se ozvalo dlouhé táhlé zavytí. Nad vrcholky stromů se rozlehla vysoká píseň vlka na lovu. Postavila jsem se na trůn. Neviděla jsem ani prd. Jen stromy.

„Nech je být,“ řekl Hugh. „Jsou to zvířata. Takhle to dělají. Honí se za kořistí, loví ji a pak zabíjejí.“

A takhle jednoduše se znovu vrátil do role hradního pána.

„Proč jsi nás kruci na ten lov tahal?“

„Protože jsem s tebou chtěl mluvit a oni se kolem tebe neustále motají jako včelky kolem trsu květin. Co na Lennartovi vidíš? Je to moc? Je to bezpečí v davu? Snažíš se sehnat dost lidí, aby ses ochránila?“

„Miluje mě.“

Hugh se opřel do křesla a zasmál se.

Zajímalo by mě, jestli jsem dost rychlá, abych ho bodla. Nejspíš ano. Ale musela bych se k němu dostat blíž a on by mi to pak oplatil.

„Je to zvíře,“ informoval mě Hugh. „Silnější, rychlejší a schopnější než většina jeho druhu, ale v jádru je to pořád zvíře. Pracuji s nimi. Velmi dobře je znám. Jsou to nástroje, které je nutné využít. Mají emoce, jistě, ale jejich pudy vždycky převáží nad zakrnělými city. Proč si myslíš, že si vymýšlejí všechna ta složitá pravidla? Postav se takhle blízko, ale ne o patnáct centimetrů blíž, nebo ti někdo vyrve hrdlo. Jez, až když začne jíst alfa, ale nevstávej, když vkročí do místnosti. My nemáme tahle přiblblá pravidla, nepotřebujeme je. Víš, co máme my? Obyčejnou lidskou slušnost. Kožoměnci umí napodobit lidské chování stejně, jako studenti dokážou napodobit mistrovského umělce, ale pletou si složitost s civilizovaností.“

Blá, blá, blá. Prosím, vyprávěj mi o nich ještě, dědečku Hughu, protože nemám vůbec představu, jak uvažují. Jako bych nežila ve společnosti pěti set kožoměnců a každou středu neřešila jejich osobní potíže při soudních slyšeních Smečky.

„Na okamžik jsem si myslela, že bys mohl být i skutečná lidská bytost, ale tys mě vyvedl z omylu. Díky. O to jednodušší pro mě bude tě zabít.“

Hugh se naklonil dopředu. V očích mu zaplála podivná světélka. „Chceš to zkusit?“

Kdykoliv. „Proč, chceš mi ukázat, co ses naučil?“

„Ou,“ Hugh nasál vzduch a zúžil oči. „To bylo zlé. Přesně jak to mám rád.“

Na hoře se v kaskádách rozlehlo podivné hluboké zařvání, které odumřelo do ještě zvláštnějšího tónu. Připomínalo mečení kozy, až na to, že by musela být dravá a velká přinejmenším jako tygr.

„Kruci.“ Hugh vstal z trůnu. „Krucinál, říkal jsem jim, že se mají držet dál od rokle.“

Vstala jsem také. Po levé straně se otřásaly stromy. Něco klusalo po horském svahu přímo k nám.

„Co se děje?“

„Očokoči. Velcí, zákeřní, masožraví s dlouhými drápy. Rádi napichují lidi na hruď.“

„Cože dělají?“

„Popadnou tě a napíchnou na vlastní hruď. Kožoměnci vyplašili stádo. Pitomí zkurvysyni. Požádal jsem je o jednu… jednu zatracenou věc, a ani tu nedokázali udělat správně. Stádo míří k nám. Obyčejně bych se jim vyhnul.“

„Ale máme koně.“ Tehdy jsem si vzpomněla. Stezka k místu setkání byla úzká a strmá. Měli jsme sedm koní, a dostat je pryč a dolů po cestě včas, abychom unikli, bylo nemožné.

„Přesně tak. Když očokoči začnou takhle bláznit, pozabíjejí všechno, co má puls.“

Zespoda se ozval tupý dusot mnoha nohou dupajících do země současně. Kolik jich tam bylo?

Hugh seskočil z trůnu na zem. „Míří přímo k nám.“

Přesunula jsem se doleva, abych stála mezi lesy a ohradou s koňmi. Dusot kopyt se blížil jako hučení vzdáleného vodopádu. Koně ržáli a přešlapovali v ohradě, zkoušeli tahat za provazy.

Stromy se otřásaly.

„Nenech je, aby tě popadli.“ Hugh se na mě zazubil. „Připravená?“

„Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.“ Odepnula jsem náhradní šavli od pasu, tasila ji a pochvu nechala spadnout na trávu.

Ostružiní na okraji mýtiny se rozestoupilo a lesy vyvrhly ven šelmu. Byla vysoká asi metr padesát, napolo vzpřímená jako gorila nebo klokan, plná váha jejího těla se opírala do dvou silných zadních nohou. Dlouhá narudlá srst vzdáleně připomínající jelenici jí spadala z boků. Přední končetiny, svalnaté a téměř opičí, měla vyzbrojené dlouhými černými drápy. Hlavou připomínala kozu, se širokým čelem a drobnýma očkama, ale namísto úzké tlamy obličej končil mocnými čelistmi dravce, uzpůsobenými spíš k trhání masa než k přežvykování.

Co to kruci bylo za tvora?

Spatřil nás a zhoupnul se dozadu, otevřel náruč, jako by nás chtěl obejmout. Z hrudi mu trčel ostrý kostěný hřeben připomínající hlavici sekery. Na něm měl nalepené kousky nějakého svinstva, podezřele se podobající krvavým cárům něčího masa.

Jet k Černému moři, potkat nové lidi a nechat se zabít zmutovanou masožravou klokaní kozou. To si můžu odškrtnout ze seznamu věcí, co bych měla udělat před smrtí.

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy na zádech. Hugh zdvihl obočí při pohledu na dva meče, ale nakonec neřekl nic. Přesně tak. Veškeré komentáře a otázky si nechte až na konec prezentace.

Tvor otevřel tlamu, vycenil ostré zuby a zavyl. Mýtinou se rozlehl strašlivý zvuk, ani zabručení, ani řev, ale hluboké, bezeslovné volání tvora hnaného vpřed strachem a touhou po krvi.

Mávla jsem šavlemi, abych si rozcvičila zápěstí. Hugh tasil svůj meč. Šlo o jednoduchý evropský dlouhý meč s devadesát centimetrů dlouhou čepelí, jednoduchou záštitou a jílcem omotaným kůží, dost dlouhým, aby se zbraň dala používat jednou nebo oběma rukama. Zkosená čepel vypadala hladká jako satén.

Křoví se rozestoupilo. Víc očokoči se vyvalilo na mýtinu. Vůdce znovu zavyl.

Hugh se zasmál.

Stvůry klesly na všechny čtyři a zaútočily.

Oba jsme udělali krok dopředu a máchli našimi zbraněmi současně. Já mířila doleva, uhnula útoku a rozsekla tvorovi rameno. Ten zavřeštěl a ohnal se po mně drápy. Naklonila jsem se dozadu jen natolik, abych se vyhnula, a pak roztočila meče v nacvičeném tanci motýlků. Spodní šavle zavadila šelmě o bok, horní ji sekla ze strany do hlavy. Vystříkla krev. Očokoči se postavil na zadní a padnul k zemi, nohy mu cukaly v prudké křeči.

Protočila jsem zbraně, obklopila se stěnou z oceli. Jeden motýlek nahoře, druhý dole. Pokud můžou krvácet, měli by cítit bolest. Mohla jsem jen doufat, že se budou držet dál od někoho, kdo jim ji působí.

Druhá šelma se přihnala ke mně. Sekla jsem. Zavyla bolestí, zkroutila se do strany, zraněná a bolavá, a pak odběhla do lesů. Banzai! Nemusela jsem zabíjet. Jen je zranit dost na to, aby se dali na útěk.

Zaútočili na mě ve větším počtu, a já se proplétala záplavou přibíhajících těl barvy rzi, sekala a řezala kolem sebe. Vyli a řvali. Vdechovala jsem agresi, již vyzařovali, a ztratila se v přesekávání svalů a vazů. Dělala jsem to snad stokrát cvičně i ve skutečných bojích, ale žádné vzpomínky a žádný trénink se nedaly srovnat s čistým rozjařením vědomí, že je váš život v sázce. Jeden špatný pohyb, jediný špatný krok, a udupali by mě. Zemřela bych nabodnutá nebo roztrhaná drápy. Ten strach se mnou zůstával, dělal mi neustále společnost kdesi vzadu v mysli, ale neparalyzoval mě, jen jsem díky němu vše vnímala ostřeji. Křišťálově jasně jsem viděla očokoči, každý chlup na jejich tělech, každé strachem vypoulené oko šílené běsem.

Hugh zpracovával svůj příděl vedle mě. Pohyboval se s hladkou, úspornou vyrovnaností, již jste se nemohli naučit v doju nebo při cvičných soubojích. Hugh mával mečem s instinktivní předtuchou, jakýmsi šestým smyslem, napovídajícím mu, kam přesně udeřit a v jakém úhlu seknout pro maximální účinnost, a když se jeho meč dotkl masa, rval ho na kusy. Prosekával si cestu těly, jako by byly z másla, neplýtval silami, pohyboval se bez zastávky, jako by tančil do rytmu hudby, již slyšel jen on sám. Jako bych viděla svého otce. Říkali mu Voron, protože za ním přicházela smrt, stejně jako doprovázela vrány ve starých legendách. Pokud byl Voron vranou Smrti, Hugh byl její kosou.

Pohybovali jsme se v dokonalé souhře. Odhodil mým směrem tvora, já ho sťala, přihrála mu další příšeru, kterou dodělal precizním, brutálním úderem.

Víc očokoči se na nás valilo jako chlupatá vlna.

Dva se blížili ke mně, tepali zemi v dokonalé souhře, mezera mezi nimi byla nanejvýš půl metru široká. Neměla jsem kam uniknout a oba zastavit nedokážu. Obrátila jsem čepele dozadu a nehybně stála.

Řítili se ke mně a vřískali přitom. Jedenáct metrů.

„Kate!“ vyštěkl Hugh.

Deset. O okamžik dřív, a rozdrtili by mě. O okamžik později, a můj život skončí.

Sedm.

Pět.

Oblil mě jejich dech.

Teď. Klesla jsem na kolena a ťala je přes přední nohy, každého jedním mečem.

Než padli dopředu, když přeseknuté šlachy a svaly nedokázaly udržet jejich váhu, přitáhla jsem šavle k sobě a vstala. Dvě příšery prolétly kolem a pak se zmrzačené zřítily k zemi za mými zády.

„Kruci, to byla nádhera!“ vykřikl Hugh a vytrhl meč z chlupatého těla.

Očokoči po něm skočil, příliš rychlý, aby ho mohl seknout mečem. Hugh máchl levou paží. Hřbetem sevřené pěsti praštil netvora do hlavy. Očokoči se zapotácel a padl k zemi.

Budu se muset za každou cenu vyhnout tomu, aby mě někdy praštil.

V dosahu našich zbraní už nezůstaly žádné příšery. Vlna očokoči se o nás rozbila.

Zbývající tvorové se rozptýlili do stran, snažili se k nám dostat z boku. Couvala jsem, dokud jsem se zády nedotkla Hughových. Neměla jsem ani ponětí jak, ale věděla jsem s naprostou jistotou, že tam budou, abych se o ně mohla opřít.

„Začínáš být unavená?“ zeptal se Hugh.

„Vydržím to dělat celý den.“

Vedoucí očokoči zavyl. Jestli se na nás vrhnou všichni naráz, budeme mít vážně co dělat, abychom uchránili koně.

Další naříkavé zařvání. Očokoči se obrátili jako jeden a pak se jako rezavý proud rozběhli napravo mezi keře a stromy.

Vydechla jsem.

„Vypadá to, že jsme se vyhnuli kulce.“ Hugh se zazubil.

Prohlédla jsem si mýtinu a hromady hnědé srsti, jimiž byla posetá. „Započítávají se očokoči do lovu?“

„Ne.“

„Kruci. Šance na trochu slávy je pryč.“

„Máš smůlu,“ pověděl mi.

Ohnula jsem se dopředu, abych popadla dech, pak se narovnala a z kapsy vytáhla hadřík. Musela jsem si vyčistit meče.

Po boji už se se mnou Hugh nepokoušel mluvit. Chvíle na svěřování očividně uplynula a my se soustředili na to, abychom mýtinu dostali zpátky do původního stavu.

Ve tři hodiny Hugh vytáhl roh ze své sedlové brašny a vyloudil na něj zvuk, který by probudil i mrtvé a donutil je, aby se v rakvích posadili. O patnáct minut později se začali na mýtině pomalu shromažďovat kožoměnčí lovci. Curran a ostatní se objevili na scéně jako druzí, hned po Volkodavech. Křoví zašustilo a prošel jím obrovský šedý lev. Lví tlamu měl roztaženou v jasně lidském úsměvu. Pokud by se lvi dokázali tvářit samolibě, Curran by patřil mezi ně.

Zdvihla jsem obočí. Na zádech měl navršeného mrtvého jelena, tura a pár koz. Otřásl se, až úlovky popadaly na zem a šedá hříva mu zavlála. Zadíval se na mě. Pak pohledem sjel na hromadu chlupatých zrzavých těl za mnou. S Hughem jsme je stáhli všechny na jednu velkou hromadu na okraji mýtiny, abychom udělali místo a koně se přestali plašit.

Lev se smrsknul a na jeho místě se napřímil muž. „Co to má sakra znamenat?“

„Ahoj, zlato.“ Zamávala jsem na něj ze svého místa na skále a vrátila se k leštění Zabíječe hadříkem.

Curran se prudce otočil k Hughovi. Hlas měl vrčivý. „To je tvoje práce?“

„Jsem zodpovědný jen za polovinu zabitých. Zbytek patří tvé ženě. Snoubence?“ Hugh se ke mně otočil. „Nejste ještě svoji, že? Jak že se tomu říká?“

Ty parchante.

„Je jeho Choť.“ Barabáš vstal za Curranem. „Termín zní ‚Choť‘.“

„Jak nevšední.“ Hugh mrknul na Currana. „Žádný manželský svazek, žádné rozdělení majetku ani závazky. Dobře jsi to vymyslel, Lennarte. Dobře.“

Curranovi zaplály oči jako roztavené zlato. „Nepleť se do mých záležitostí.“

Hugh se usmál. „Nedej bože. I když bys měl vědět, že kdyby měl tenhle lov ocenění pro nejelegatnější zabití, vyhrála by ho.“ A odvrátil se.

Curran se na mě zadíval. Nikdy se mě nezeptal, jestli si ho chci vzít. Nějak na to nepřišla řeč. Netrápilo mě to do chvíle, než nám v tom Hugh vymáchal čumák. Když jsem nad tím tak přemýšlela, ještě pořád mě to netrápilo.

Schovala jsem Zabíječe do pochvy na zádech. „Jaký byl lov?“

„V pohodě,“ řekl.

„Zranil se někdo?“

„Ne.“

Štíhlý šedý vlk přešel k nám a postavil se vedle Currana. Tělo se mu protáhlo a zkroutilo, a vedle Currana se napřímila Lorelei. Zase byla nahá. No jen se na to podívejte.

„Byl to ten nejnádhernější lov,“ pověděla mi. „Curran je úžasný. Ještě jsem neviděla tolik síly. Bylo to…“

„Jsem si jistá, že to bylo.“ Čekala jsem, že jí řekne, ať sebou hne. Neudělal to. Stála vedle něj tak blízko, že se jejich ruce téměř otíraly. Ani jeden z nich na sobě neměl oblečení a on jí neřekl, ať se postaví dál. Neucouvl od ní pryč. Stoupal ve mně chladný, neochvějný vztek a odmítal ustoupit. Nahota nebyla pro kožoměnce nijak důležitá, ale kdyby nahý muž stál takhle blízko mě, Curran by mu ukousl hlavu.

Čekala jsem, že nějak zareaguje. Ne. Nic.

„Přála bych si, abyste se k nám mohla připojit,“ řekla mi Lorelei.

Usmála jsem se na ni.

Lorelei zamrkala a opatrně ustoupila o krok nazad.

„Užila jsem si dost zábavy tady.“ Vstala jsem a postavila se mezi ně. Lorelei ustoupila do strany, nechala mě projít. Curran se nepokusil ke mně přiblížit. Prohlédla jsem si jeho tvář. Prázdno. Uzavřel se sám do sebe. Měla jsem pocit, jako by mi práskl dveřmi před nosem.

Řekni něco. Řekni, že mě miluješ. Udělej něco, Currane.

Nic. Vrrr.

Za Curranem si teď lidská Desandra položila dlaň na bedra, protáhla si břicho a zašklebila se. Radomil stál vedle ní a říkal jí něco v řeči, jíž jsem nerozuměla. Muselo to být něco legračního, protože se zasmála. A pak se nenápadně zadívala doleva, kde si Italové rozebírali své oblečení. Také jsem jim věnovala krátký pohled. Gerardo se jejím směrem ani nepodíval. Tvář jí pohasla.

Hlas mi zněl studeně. „Šaty máte na tamté skále, Vaše Veličenstvo. Poskládala jsem je pro vás.“

„Díky,“ oznámil mi nenuceným tónem.

„Děje se něco?“ zeptala jsem se tiše.

„Ne.“ Jiskřička frustrace mu zaplála v očích a uhasla. Tady se schovával můj naštvaný lev. Něco chystal. Z nějakého důvodu se mi vůbec neulevilo.

Džigitové roztřídili ulovenou zvěř a obarvili jí kopyta různými barvami. Čekali jsme na opozdilce, zatímco se kožoměnci oblékali do šatů. Množství zvěře, kterou zabili, bylo šokující. Desítky zvířat zemřely. Doufala jsem, že to maso dokáží nějak zmrazit, protože z představy, že by tolik zvěře mělo přijít nazmar, se mi dělalo zle.

Vítězný tým bude vyhlášen, až hradní personál roztřídí a zváží všechna zvířata, ale ten nejlepší úlovek byl bolestně jasný. Nádherný dospělý tur, nejméně sto dvacet kilo, rohy zahnuté jako dva srpky měsíce. Hugh ho vybral z hromady zvířat a džigitové ho pak s velkou slávou nosili po mýtině.

„Předstoupí před nás jeho lovec a vyzvedne si svou výhru?“ zaburácel Hugh.

Teta Bé udělala krok dopředu. Hugh se uklonil a předal jí skleněný džbán obsahující plastikový sáček s panaceou. Všichni jí zatleskali.

Teta Bé se usmála a předala panaceu Andree. „Dar mým vnoučatům.“

Andreinou tváří probleskla úleva. Jen na okamžik, ale já ji stejně spatřila. Na maličký okamžik džbán objala, než ho předala Rafaelovi.

Všichni se oblékli, koně vyvedli z ohrady a my začali sestup k hradu. Lidé kolem mne vypadali šťastnější, klidnější a spokojenější.

Curran šel před mým koněm. Lorelei musela vycítit, že teď není správný čas zkoušet mou trpělivost, takže se přesunula za nás a bavila se o něčem s George. Curran šel pěšky a já jela na koni. Buď se na tom lovu něco stalo, nebo přišel na nějaký druh přiblblého plánu a teď se ho držel.

Nemluvili jsme.

Po mé pravici se Desandra bavila s Andreou o lovu.

Poprvé po dlouhých měsících jsem se cítila naprosto osamělá. Byl to povědomý, ale polozapomenutý pocit. Takhle izolovaně jsem se necítila od chvíle, kdy zemřel Greg. Staral se o mě po Voronově smrti skoro deset let. Brala jsem ho jako samozřejmost, a když ho zavraždili, cítila jsem se, jako by mi někdo rozbil život obrovským kladivem. Kožoměnci se ke mně nikdy nechovali jako k cizímu, ale v téhle chvíli jsem naprosto jasně věděla, jaké je být pátým kolem u vozu. Všichni byli pořád rozjaření ze vzrušení lovu. Spojovalo je to. Pak jsem tu byla já, osamělý člověk na koni, a Curran se mnou nemluvil.

Byl to nepříjemný pocit a nelíbil se mi. Nějak si s tím poradím. Nevěděla jsem, co má Curran za problém, ale zjistím to. Nikdy nedělal nic bezdůvodně a měl takovou sebekontrolu, že měl předem promyšlené i známosti na jednu noc.

Curran by kvůli Lorelei neztratil hlavu, ať už je sebehezčí nebo vypadá sebesvěžeji. Vykoumal plán, teď ho svým metodickým Curranovým stylem dával do pohybu a fakt, že mi o něm nepověděl, znamenal, že se mi opravdu nebude líbit. A přesně to mi dělalo starosti.

Cesta zatáčela. Ucítila jsem tíhu cizího pohledu a vzhlédla. Hugh. Díval se na mě, když jsme zatáčeli. Před ním se na vrcholku hory zlověstně tyčil hrad. Byl čas nasadit svůj drsňácký výraz.

O dvacet minut později jsme sesedli na nádvoří. Džigit si převzal koně. Curran, Mahon a Eduardo o něčem mluvili. Zamířila jsem přímo k jejich skupině. Chtěla jsem trochu pročistit vzduch.

Koutkem oka jsem postřehla, jak ke mně spěchá Hibla. Nechtěla jsem s ní mluvit. Moje směna s Desandrou měla každou chvíli začít a chtěla jsem si s Curranem promluvit ještě před ní. Nechoď ke mně. Nechoď ke mně…

„Choti!“

Ale do hajzlu. „Ano?“

„Můžu s vámi mluvit?“

Ne. „Jistě.“

Zamířili jsme k hradbě, z cesty ostatním.

„To stvoření, které jste zabila. Mělo křídla?“

„Došlo tu k útoku?“

„Už to tak vypadá.“ Hibla ztlumila hlas. „Nerada bych, aby uvnitř hradu vypukla panika nebo se rozpoutal lov na chodbách. Podíváte se na to se mnou?“

Ne, sama ne. Přejela jsem shromáždění pohledem, hledala Andreu. Spatřila jsem ji, jak společně s Rafaelem odvádí Desandru dovnitř. Jedině dobře.

„Dereku!“ zavolala jsem.

O okamžik později vystoupil z davu jako duch.

„Pojď se mnou, prosím.“

11.

Kráčeli jsme hradem celou věčnost. Prošli jednou chodbou, zabočili, přešli další, vyšli po schodech…

„Je to labyrint,“ poznamenal Derek.

„Taky má být,“ pověděla jsem mu. „Stejně jako Kasino u nás doma. Až na to, že to je postavené, aby se upíři nedostali ven. A tady je to kvůli nepřátelům, aby jim ztížili přístup ke zranitelným místům.“

Vyšli jsme po osmi schodištích a pak Hibla konečně otevřela těžké dveře. Vystoupili jsme na ochoz na hradbách a zamířili po cimbuří k boční věži.

„Curran nikdy nic nedělá bezdůvodně,“ pověděl mi Derek tiše.

Hleďme, hleďme, náhlé porušení mravů Pána šelem, týkající se Lorelei, neprošlo bez povšimnutí. Jim naučil Dereka všímavosti a teď o mě měl kluk starost. To mě dojalo, ale taky ve mně posílilo podráždění. Navigování vlastním milostným životem pro mě bylo dost těžké samo o sobě, i bez nevyžádané pomoci pubertálních vlkodlaků.

„Víš něco, co já ne?“

Zavrtěl hlavou.

Došli jsme k dalším dveřím… nebo spíše vchodu, jelikož těžké dveře ležely vedle něj. Následovali jsme Hiblu dovnitř, zdolali další sadu schodů a pak se vynořili na vrcholku boční věže. Byla dokonale kulatá, vystavěná tak, aby se z ní dal bombardovat severní svah. Ne, že by odtamtud něco mohlo přijít. Země se tam svažovala tak prudce, že by stačilo jen o pár stupňů změnit úhel a stal by se z něj naprosto svislý útes.

Na otočném stojanu byl usazený protipěchotní samopal, namířený na jih. Za samopalem byl na druhém stojanu upevněný ještě rychlopalný škorpión střední velikosti. Vypadal jako přerostlá kuše a šlo o starořímskou obdobu samopalu. Pálil šípy dost rychle, aby proděravěly zbroj, a podle množství pák byl tenhle model opakovací a samonabíjecí. Obsluha vyžadovala dva lidi, ale jakmile jste ho natáhli, škorpión dokázal vypálit tolik šípů, že by to zkosilo menší armádu. Oběma se dalo otáčet a v případě magické vlny jste mohli vyměnit zbraně během pár vteřin. Chytré, Hughu. Moc chytré. Budeme si tohle uspořádání muset ukrást i pro Pevnost. Pokud se ovšem dostaneme zpátky.

U obléhacích strojů stáli dva džigitové. Oba se zdáli pobledlí.

Hibla kývla a oni ustoupil stranou, odhalili dlouhou krvavou šmouhu na kameni. U zdi ležela utrhnutá ruka. Dlouhé tenké prsty. Možná patřila ženě. Dřepla jsem si. Kámen poznamenaly škrábance. Napravo na blocích držely kousky šakalí srsti, přilepené zaschlou krví. Vedle nich ležela oranžová šupina. Hiblin šakal se nevzdal bez boje.

Vytáhla jsem malý plastikový sáček a zdvihla šupinu, abych ji mohla vzít zpátky k Doolittlovi. Těch stvoření jsme tu měli víc.

Derek se zhluboka nadechl, pak si přidřepl nízko k zemi a očichal kameny.

„Na věži jsou čtyři pozorovatelny,“ vysvětlila Hibla. „Směna se mění každých dvanáct hodin, v šest ráno a v šest večer. Dnes ráno Tamara vystřídala noční hlídku. To je vše, co nám po ní zbylo.“

„Kdo má přístup do věže?“ zeptala jsem se.

„Nikdo. Jakmile hlídka vkročí do věže, zatarasí za sebou dveře. Ty byly stále zavřené, když ji přišel vystřídat Karim. Museli jsme je vyvrátit z pantů.“

„Slyšeli na ostatních pozorovatelnách něco?“

„Ne.“

Zadívala jsem se na Dereka. „Máš něco?“

„Podobný pach jako v chodbě,“ odpověděl.

Zamčené dveře, těžká výzbroj. Jediný přístup byl možný ze vzduchu. Takže ta křídla nakonec musela být funkční. Jenže ten, kterého jsem zabila, neměl dost velké rozpětí, aby dokázal létat. A taky byl zatraceně těžký. Otočila jsem se. Přede mnou se zdvihala hlavní budova hradu. Vysoká, hranatá s modrou střechou.

„Plachtí,“ řekla jsem. „Nejspíš skočil z hlavní pevnosti, slétl dolů a narazil do Tamary.“ Boj to musel být brutální a krátký, protože šakalodlačka neměla šanci zavolat o pomoc.

„Proč s sebou vzal tělo?“ zeptala se Hibla.

„To nevím.“ Někdo unesl i druhého strážného, který hlídal mechanismus mříže v chodbě. „Slyšela jste někdy o něčem podobném?“

Hibla zavrtěla hlavou. „Není to místní. Všechny místní tvory znám.“

„Jsou tady kilometry a kilometry lesů.“ A někdy se v nich vynořily zmutované klokanokozy s kostěnými sekerami na hrudi. „Jste si jistí, že se tihle kožoměnci nevyškrábali z nějaké temné rokle?“

Zkřížila ruce na prsou. „Už jsem vám pověděla, že znám všechny místní tvory.“

Musela jsem se přemáhat, abych nezaskřípala zuby. Přizvala mě k tomu, a teď se rozhodla bránit. „Žádné zvěsti o něčem podobném? Vůbec nic?“

„Ne. Potřebuju užitečné informace. Teď nejste užitečná.“

Přemýšlela jsem, že jí řeknu, ať se ohne, že jí pomůžu ze zadku vytáhnout to pravítko, které tam měla narvané, ale rozhádat se s šéfkou Hughových bezpečnostních sil nebylo v našem nejlepším zájmu. Musela jsem s ní udržovat fungující spolupráci, protože se na ni někdy později možná budu muset spolehnout.

Derek se nakláněl přes zeď. „Kate?“

Přišla jsem k němu. Jižní zeď se tyčila nad velkým čtvercovým vnitřním nádvořím. U zdi stáli tréninkoví panáci. Za nimi visela tak metr a půl, dva metry ve vzduchu velká kovová klec. V ní se válela kupa hadrů.

Hadry se pohnuly. Někdo je odhrnul a pak z nich vykoukla ušpiněná tvář.

„Kdo je to?“

„Vězeň,“ řekla Hibla.

„Proč je v kleci?“

„Patří lordu Megobarimu. Je to kriminálník a tohle je jeho trest.“

Hugh nechával vsázet lidi do klecí. Jak milé. „Čím se provinil?“

„Kradl.“

„Vezměte mě za ním, chci si s ním promluvit.“

Hibla se zašklebila. „To je zakázáno.“

„Smlouva podepsaná smečkami mi dává autoritu zabývat se jakýmkoliv nebezpečím ohrožujícím Desandru a odstranit ho. Podobný tvor napadl i ji a teď se můžeme domnívat, že jich je venku víc. To mi napovídá, že je Desandra v nebezpečí. Pokud z toho bude dělat lord Megobari problém, řekněte, že jsem naléhala. Uvěří vám.“

Hiblin výraz mi pověděl, že o tom nemá nejmenších pochyb. „Následujte mě.“

Vešli jsme znovu do věže a vydali se dolů po točitém schodišti.

„Jejich pach je zvláštní,“ poznamenal Derek. „Jako by ti někdo do nosu strčil smirkový papír. Musí to vylučovat jen při proměně, protože jsem to dříve necítil.“

„Jak přísná jsou vaše bezpečnostní opatření?“ zeptala jsem se.

Kdyby pohledy dokázaly metat blesky, Hibla by mě spálila na místě.

„Nesnažím se zpochybňovat vaše schopnosti,“ pověděla jsem jí. „Snažím se dělat svou práci. Kdyby někdo cizí zdolal hradby, jak rychle byste se o tom dozvěděla?“

„Kdyby vešel do pevnosti, tak okamžitě,“ řekla Hibla. „Máme hlídky u dveří a na chodbách. Jsou trénovaní, aby si zapamatovali pachy a tváře.“

„A kdyby vešel do jedné z menších budov?“

„Děláme průběžné prohlídky všech budov dvakrát denně. Možná bychom ho neviděli, ale ucítili bychom ho. Dozvěděla bych se to během dvanácti hodin.“

Bezpečnost měl zajištěnou dobře, to se Hughovi muselo nechat. „Dorazil někdo cizí od doby, kdy jsme přijeli?“

„Kromě vás a tří smeček ne.“

„Kolik lidí kromě nás a vás je na hradě?“

„Volkodavi mají osmnáct, Italové dvacet a Jarek Kral také dvacet.“

To bylo padesát osm lidí a s námi to dělalo rovných sedmdesát. „Jste si jistá, že si vaši lidé dokáží vybavit sedmdesát různých pachových stop?“

Hibla se zadívala na Dereka.

„Ano,“ řekl mi. „Každý týden přijde do Pevnosti kolem pěti set lidí. Dokážu rozeznat každý jednotlivý pach.“

Věděla jsem, že kožoměnci mají dobrou paměť na pachy, ale neměla jsem ani ponětí, že až takhle dobrou. Jen z přemýšlení, že bych si podobné kvantum měla zapamatovat, mě bolela hlava.

„Jak můžete být Chotí, a nevědět to?“ Hibla to řekla stylem, kterým by někdo jiný prohlásil: Samozřejmě že je Země kulatá. Co jsi zač? Úplný blbec?

Derek vycenil zuby. Bezva. Jestli se vrhne Hible po krku, bude z toho průšvih.

„Ve Spojených státech kožoměnci ostatním dobrovolně neprozrazují informace o sobě,“ pověděla jsem jí. „Všechno se učím za chodu a na téma přesného počtu zapamatovaných pachů se ještě nedostalo.“

Hibla znovu zkontrolovala Derekovu tvář. „Dokážeme si jich vybavit tisíce. Je důležité to vědět.“ Její tón jasně naznačoval, že jsem pitomá a na svou pozici se nehodím. Nejdřív Desandra, teď ona. Už mě ta písnička „ty nejsi kožoměnec“ začínala unavovat.

„Měla jsem důležitější věci k naučení.“

„Jaké další věci?“

„Jak někoho efektivně zabít patnácticentimetrovým nožem. Učím se rychle a měla jsem spoustu tréninku. Zdá se, že se dá čepel nože zabodnout pod krční páteř tak, že ti hlava rovnou odskočí z krku. Někdy mi to připomeňte, ukážu vám to.“

Hibla překvapeně zamrkala.

Derek se tiše zasmál.

„A co ta hlava muže, kterého jsem zabila. Jeho pach znáte?“

„Ne,“ přiznala Hibla.

„Takže nepatřil k žádné ze smeček.“

„Ne.“

„A nevíme, jak se dostal do hradu.“

Zkrabatila horní ret. „Ne.“

Ať už šlo o cizí lidi nebo ne, ty útoky pocházely od jedné ze tří smeček. Někdo uzavřel smlouvu s ďáblem a teď se ti tvorové skrytě procházeli mezi námi.

Dorazili jsme k těžkým ocelovým dveřím, zajištěným kovovou závorou silnou jako moje paže. Musela vážit nejméně dvacet kilo. Hibla ji bez námahy zdvihla jednou rukou a dveře otevřela. Vynořili jsme se na nádvoří a já zamířila přímo ke kleci.

Vězeň mě uviděl. Hromada hadrů se pohnula a špinavá ruka se ke mně natáhla mezi kovovými pruty.

„Prosím…“

Derek vedle mě se zašklebil. O okamžik později jsem to zachytila taky, smrad staré moči a výkalů. Hugh byl zkurvený parchant. „Váš velkodušný lord Megobari ho nechává sedět ve vlastních výkalech.“

Hibla se na okamžik zarazila, než odpověděla. „Nedá se jinak.“

Ale ano, dá. Rozhodně se dá.

Dorazili jsme ke kleci. Muž se na mě zadíval skrze mříž horečnatýma očima. Nebyl zas tak starý. Se vší tou špínou se dal věk odhadnout dost špatně, ale někde kolem dvaceti. Umazané tmavě blond vlasy. Řídká bradka. Lícní kosti mu na pohublé tváři vystupovaly tak ostře, že by se o ně dalo pořezat. Pokud nebyl od přírody vyzáblý, mučili ho tady hlady.

„Prosím,“ zašeptal.

Angličtina. Fantastické.

„Krásná paní, prosím, vodu.“

Vytáhla jsem polní láhev od pasu a podala mu ji. Popadl ji a pak z ní lačně pil, hltal vodu.

„Pomalu. Jestli budeš pít moc rychle, pozvracíš se.“

Muž nepřestával hltat vodu. Ruce se mu třásly. Skoro už ani nevypadal lidsky.

„Jak dlouho už v té kleci je?“

„Dva měsíce,“ řekla Hibla.

Dobrý bože. „A kdy měl naposled vodu?“

„Každé ráno dostává hrnek vody a hrnek ovesné kaše.“

To bylo mučení. Hugh mu dával jen tolik, aby ho udržel naživu, ale nezahnalo to žízeň ani hlad. Už dřív jsem se musela obejít bez vody. Když ji nemáte, nedokážete myslet na nic jiného. Bylo mi jedno, co ten muž ukradl. Ale strčit ho do klece a nechat hnít ve vlastní špíně bylo nelidské. „Jak můžete poslouchat člověka, který dělá něco takového.“

Hibla se vytáhla do výšky. „Můj otec pracoval jako výpravčí na železniční stanici v Gagře. Když se stala Změna, proměnil se uprostřed stanice v šakala. Jakmile magická vlna skončila, hlídači železnice ho zahnali do rohu a stříleli do něj. Když nechtěl umřít, hodili ho pod přijíždějící vlak. A pak začali lovit naši rodinu. Já, moje matka a mí dva bratři jsme museli utéct do hor s prázdnýma rukama. Když teď procházím městem, lidé se mi klaní. Chcete vědět, proč poslouchám lorda Megobariho? Dělám to, protože nejsem ta v kleci. Můžete být pohoršení, jak chcete. To mě vůbec netrápí.“

Vězeň se chytil za břicho a pak všechnu vodu vyzvracel na sebe.

Hibla se ušklíbla. „Abzamuk.“

Muž zavrtěl hlavou, zoufale polkl další hlt a objal láhev rukama. „Díky. Díky, díky, díky.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptala jsem se.

„Christopher. Christopher. To jsem já.“

„Proč tě dali do klece?“ zeptal se Derek.

„Kradl jsem. Moc špatné, moc, moc špatné. Zlé. Byla to kniha. Chtěl jsem vědět.“ Jeho oči se na mě upřely. „Překrásná paní, hodná paní. Díky.“

Derek se na mě krátce zadíval. „Je trochu mimo.“

No, nejenom trochu. Buď byl šílený, už když ho do té klece zavírali, nebo mu tady pár koleček v hlavě přeskočilo. Šílený nebo ne, zoufalství v jeho výrazu bylo skutečné. Hugh by ho nechal v kleci umřít, a vůbec by ho to netrápilo. Mně to zatraceně vadilo.

„Christophere, dneska na vrcholu věže zemřel hlídač,“ pověděla jsem mu. „Viděl jsi, co se stalo?“

Zadíval se na mě očima, zářícíma směsicí nevinnosti a údivu. „Vidím všechno. Vidím zázraky.“

Jasně. Byl duchem někde úplně jinde. „Mohl bys mi říct, co jsi viděl?“

„Zvíře.“ Muž zdvihl ruce, prsty roztažené a zahnuté jako drápy. „Velké oranžové zvíře. Sneslo se dolů, a vžúúú... mrtvý pejsek.“

Ano, toho mrtvého psa trefil.

„Je to lovec v oblacích. Nebeský ochránce.“

Nebeský ochránce. Čínské legendy vyprávěly o dracích, hlídajících nebe, ale žádný nevypadal jako kočka s křídly. „Co tím myslíš, ‚nebeský ochránce‘?“

„Strážce, který už nehlídá. Dravce v oblacích.“

To mi ale vůbec nepomáhalo. „V jaké zemi bych toho dravce měla hledat?“

„Ta neexistuje.“ Christopher mi věnoval smutný úsměv. „Skály a zapomenuté vzpomínky.“

„Co se stalo, když to zvíře zabilo stráž?“

„Pak jsem na chvilku umřel. Často umřu, ale jen na minutu nebo na dvě. Smrt nikdy nezůstane, jen mě navštěvuje.“

„Christophere, soustřeď se. Co to zvíře dělalo po tom, co napadlo tu ženu?“

„Povím vám to. Povím vám všechno, ale vodu.“ Christopher obrátil lahev dnem vzhůru, zatvářil se smutně. „Už není. Celá prázdná. Nic nezbylo. Sonst nichts.“

Ta poslední věta zněla německy.

„Dejte mi víc vody a povím vám. Všechno.“ Christopher kývl.

„Povíš jí všechno hned,“ zavrčela Hibla. „Nebo…“

Nebo nic. „Dereku, dej mi prosím svou láhev.“

Derek mi ji předal. Zdvihla jsem ji. Christopher se na ni zaměřil.

„Řekni mi, co jsi viděl, a je tvoje.“

„První vodu.“

„Ne. Nejdřív informace.“

Christopher si olízl rty.

Pohnula jsem lahví směrem k Derekovi. Za tohle půjdu do pekla.

„Zvíře ji vzalo. Ze zdi. Tam!“ Christopher ukázal na hradby. „Kouslo ji do krku a odneslo pryč.“

Na druhé straně hradeb spadal kolmo dolů útes. To dávalo smysl. Tamara byla dospělá žena, a to znamenalo nejméně padesát kilo zátěže navíc, nejspíš i víc. Aby ji odnesl, musel začít plachtit někde vysoko. Seskočit z hradeb s několika desítkami metrů čistého vzduchu pod nimi bylo dokonalé a nikdo by to nemohl vysledovat. Naše vyšetřování právě zvadlo přímo u kořene a umřelo.

„Mluvilo to zvíře? Viděl jsi něco dalšího?“

Christopher zavrtěl hlavou a natáhl se pro vodu. Nic dalšího z něj nedostaneme. Dala jsem mu polní láhev. Popadl ji a schoval ji pod hadry. Šílený ano. Hloupý rozhodně ne.

Zamířili jsme pryč.

„Podělila jsem se s vámi o informace,“ oznámila mi Hibla. „Napadá vás něco?“

Musela jsem jí to sdělit diplomaticky. „Formálně bych vám chtěla poradit, ať zdvojnásobíte hlídky.“

„To uděláme,“ řekla Hibla. Přes oči se jí přelil zelený svit. Zeptala se mě na radu, ale vážně nerada snášela, když jsem jí říkala, co má dělat.

Diplomaticky. „Pověděli jste o tom lordu Megobarimu?“

Zdvihla bradu. „My zajišťujeme bezpečnost. Je to náš problém.“

Jasně. Někdo na hradě se proměňoval v obrovskou příšeru, kterou ještě nikdo nikdy neviděl, a pak unášel stráže, ale hlavně to nesmíme říct člověku, který tady tomu všemu velí. Proč? To bylo směšné. Vlastně ho radši udržíme v neznalosti tak dlouho, jak jen to půjde, aby ho případný útok zastihl naprosto nepřipraveného. To je parádní strategie, opravdu.

„Božská paní!“ zavolal Christopher z klece. „Jste tak hodná!“

Alespoň že jsem jemu ulehčila život, i kdyby jen na malou chvíli. „Musíme se podívat na vršek hlavní věže.“

Hibla zdvihla bradu. „Vezmu vás tam.“

Když jsme odcházeli, Christopher popadl mříže. Neřekl nic. Jen tam tak seděl a díval se, jak odcházíme.

„Zdá se, že si myslíte, že nic nevím,“ ozvala se Hibla, když jsme procházeli chodbou k dalším schodům. „Jsem dobrá v tom, co dělám.“

Víš ty co, kašlu na to. „Chápu to. Asi jste tvrdě pracovala, abyste se dostala tam, kde teď jste. Řídíte tohle místo podle svého a většinou s tím nemáte žádné problémy. A teď máte hrad plný hlavounů, kteří si jdou navzájem po krku, člověka, šlapajícího vám na paty, a podivné příšery vám zabíjejí lidi. Mají ve vás důvěru a nechcete nikoho zklamat. Tohle je váš domov a vaše práce. Já nechci ani jedno.“

Upřeně se na mě zahleděla. Nedokázala jsem odhadnout, jestli jí něco z toho dochází nebo ne.

„Já jen chci udržet své lidi v bezpečí a vrátit se domů. Nejsme proti sobě. Chceme to samé. Vy nás chcete pryč, a my odsud chceme taky. Nejsem hrozba. Mám zkušenosti a společně budeme mnohem silnější. To si musíte uvědomovat, protože jste nás vyhledala a zavedla na místo činu. Ale nemůžu s vámi pracovat, když se naježíte jako hysterický dikobraz pokaždé, když něco navrhnu nebo se zeptám. Můžete si vybrat vlastní hrdost a ztratit víc lidí, nebo se mnou spolupracovat. Možná ještě o nějaké lidi přijdete, ale bude to s vědomím, že jste udělala všechno, abyste tomu zabránila. Dejte mi pak vědět, jak jste se rozhodla.“

Pozorně si mě prohlížela. „Co je to dikobraz?“

„Zvíře s ostny na zádech.“

„Jak můžu vědět, že za tím nestojíte vy? Začalo to, když jste sem dorazili.“

„Dobrá otázka,“ poznamenala jsem. „Neudělali jsme to, protože nemáme motiv. Chceme panaceu. Dostaneme ji jedině, když zajistíme Desandře bezpečný porod. Proč bychom měli útočit na ni nebo na vaše stráže?“

Hibla zaklapla ústa a neodpověděla. Vyšplhali jsme po schodech, prošli dalšími chodbami a pak se konečně vynořili na střeše hlavní hradní budovy.

Derek se otočil a začichal. Hibla taky.

„Cítím moč,“ vysvětlil Derek nahlas kvůli mně.

Přešli jsme k okraji střechy, kde mě ten zápach udeřil do nosu také. Těžký, čpavkem prostoupený pach, jako by někdo smíchal ocet, cibuli, čerstvou moč, protřepal a pak to vystřelil z praku sem.

„Bleh.“ Derek se zašklebil.

„Kočky.“ Hibla do toho slova zvládla vložit tolik opovržení, že jí z hlasu skoro odkapávalo.

U západního okraje na kamenech střechu zdobila skvrna. Derek zavrtěl hlavou a zastavil se u ní. „Značky.“

Povrch kamene hyzdily dlouhé bílé škrábance, jak si kočka brousila drápy o podlahu. Byly metr dvacet dlouhé. Vysoký parchant.

„Jak to, že to vaši lidé neslyšeli?“ zeptal se Derek.

„Hrad je plný divných lidí,“ pověděla nám Hibla. „Nejspíš to slyšeli, ale nevěnovali tomu pozornost.“ Vycenila na nás zuby. „Značkoval v našem teritoriu. V našem domě. Až ho najdu, zemře.“

Kožoměnci. To, že ten tvor zabil dva jejich lidi, pro ně znamenalo méně než nějaké škrábance.

Prohlížela jsem si okolní krajinu. Nalevo se až k obzoru rozprostíralo moře, modré a vábivé. Než tohle skončí, budu si muset zajít zaplavat. Na ostatních stranách se kolem zdvihaly hory jako vysoké záhyby zeleného sametu.

„Jakými způsoby se dá dostat do Gagry?“

„Nejlepší je to přes přístav. Většinu cest zničily přírodní pohromy, ale na severovýchodě je horský průsmyk. A železnice. Vlaky nejezdí, ale dá se po ní jít. Taky tu jezdí malé soukromé vlakové vozy. Sice pomalu, ale v jednom z větších měst se dají najmout.“

„Tihle kožoměnci jsou cizinci. Řekněme, že jich sem přišla skupina. Říkáte, že nejsou místní, takže nebudou znát hory a pravděpodobně budou mít vybavení a výstroj. Neznají vaši zemi. Mohli kus cesty uletět, ale plachtění je vždycky dostane vždycky jen z výchozího bodu níž. Není to moc účinné nebo rychlé. A taky by byli velmi nápadní, zvlášť pokud by letěli ve dne.“

Hibla kývla. „Nedostali se sem přístavem. Dávají mi vědět o všech, kdo přijedou.“

„Takže zbývá železnice nebo průsmyk. Jde nějak zkontrolovat, jestli tam někdo neprošel?“

Hibla znovu kývla. „V průsmyku je pevnost. Zítra vám budu schopná říct, jestli se tam někdo objevil.“

„A co železnice?“

Hibla pokrčila rameny. „To bude složitější, ale zkusím se poptat. Rozmístím na hradbách stráže navíc a sem pošlu další hlídku.“

„Ať si s sebou vezmou pochodně nebo baterky,“ dodal Derek.

„Vidíme ve tmě,“ řekla Hibla.

„Má pravdu,“ pověděla jsem jí. „I s nočním viděním si ve tmě možná hned nevšimnete, že někoho napadli, ale když někde spadne pochodeň, uvidíte to hned. Je to otravné a únavné, ale lepší než skončit mrtvý.“

Hibla kývla. „Ano, to je férový postřeh.“

„Taky bych vyzpovídala své lidi,“ řekla jsem.

„Znám je všechny. Ani jeden z nich to neudělal.“

„Vycházíme z teorie zločinu,“ řekl Derek. „Nevíme, proč se ty vraždy dějí, a musíme to zjistit, abychom mohli předvídat jejich další krok.“

Přikývla jsem. „Dva z vašich lidí jsou mrtví, Tamara a hlídač u brány. Musíme vědět, jestli mezi nimi není nějaká spojitost. Mohou patřit mezi náhodné oběti, nebo zapadají do nějakého vzorce. Musíme provést rekonstrukci jejich životů. Měla Tamara nebo další strážce nepřátele, měl někdo dluhy? A tak podobně. Zrovna teď nevíme dost.“

„Mohli by mít spadeno na Desandru,“ řekla Hibla. „Jejich cílem by mohla být jedna ze smeček. Nebo lord Megobari.“

„Přesně tak,“ utrousil Derek. „Potřebujeme zjistit víc informací a pak můžeme zavýt do tmy.“

Hibla nás zavedla zpátky k hlavní budově a tam nás zanechala na hlavním nádvoří. Bylo téměř prázdné, až na pár džigitů starajících se o koně. Nad námi se rozpínala obloha, tak modrá a nádherná. Upřeně jsem se na ni zahleděla. Možná tam zahlédnu létající stvůru a všechny naše problémy budou vyřešeny.

„Čekáš, až ti nějaká stopa spadne na hlavu?“ zeptal se Derek.

„Jo. Řekni mi, až se bude blížit.“

„Ne.“

„Moje super duševní síly asi nejsou, co bývaly.“

Zamířili jsme k Doolittlovu pokoji.

„Nápady?“ zeptala jsem se Dereka.

„Jarek,“ řekl. „Ten na tom nejvíc získá.“

S podobným závěrem jsem musela souhlasit. Desandřin otec by z toho vyšel jako jediný opravdový vítěz, kdyby náhodou nepřežila. Nechtěl by, aby ho z toho někdo vinil, tak si najal pomoc, nebo se spřáhl s nějakými divnými kožoměnci a ti se teď snažili odpravit jeho dceru. To byla dobrá teorie. Až na to, že Jarek Kral, zakladatel dynastie, nešel tak úplně k Jarku Kralovi, dcerovrahovi.

„Proč by brali ta těla?“ Nahlas jsem se zamyslela:

„Ukrývání důkazů. Z hecu. Nebo jako jídlo.“

Krátce jsem se zadívala na Dereka. U kožoměnců byl kanibalismus zakázaný. Konzumace lidského masa v nich spustila katastrofickou lavinu hormonů, vedoucích přímo k lupismu. Kožoměnci se z toho zbláznili.

Zastavili jsme se u mých dveří. Otevřela jsem je a strčila hlavu dovnitř. Prázdno.

„Currane?“

Ne. Curran nikde. Ano, měl plán. Ne, líbit se mi nebude. A teď se mi aktivně vyhýbal. Bezva.

Dveře vepředu se otevřely a z nich vystoupil Barabáš. „Jestli můžete na moment, alfo.“

„Jistě.“ Kývla jsem na Dereka. „Vezmeš tu šupinu za Doolittlem?“

Přikývl. Předala jsem mu sáček a on odkráčel. Dívali jsme se za ním, když vcházel do doktorových pokojů.

„Je čím dál tím pochmurnější,“ poznamenal Barabáš.

„Derek?“

„Ano. Nebude trvat dlouho a začne kolem sebe vypouštět vlastní temný mrak.“

„Možná bychom se pak zakrytí jeho temnotou mohli plížit po hradě. Máš pro mě nějaké informace?“

„Ano, ale ne tady.“ Barabáš vyrazil chodbou pryč, zpátky ke schodům. Následovala jsem ho. Vyšli jsme schodiště a pak zahnuli. Barabáš otevřel dveře a vykročili jsme na široký čtvercový balkón.

„Tohle místo je úplné bludiště,“ řekla jsem.

„A lidé nás ve zdech poslouchají.“

Zamířili jsme na nejvzdálenější konec balkónu.

„Lorelei Wilsonová,“ začal Barabáš. „Jednadvacet let, dcera Mika Wilsona a Genevieve de Vos. Rodina de Vos řídí jednu z největších vlčích smeček v Belgii. Sídlí v Ardenách, ve Valonsku, což je francouzsky mluvící část země. Rodina velmi prosperuje. Své bohatství získali během devatenáctého století díky těžbě uhlí a během let ho rozmnožili, využili k tomu region bohatý na nerostné suroviny. V současné době vyrábějí ocel, a Genevieve, a tím pádem i Lorelei, má přístup k penězům, takže není pravděpodobné, že by tady byla z finančních důvodů.“

Vážně to byla vlkodlačí princezna. „Jak jsi tohle všechno zvládl zjistit?“

Barabáš mi věnoval drobný, dravý úsměv. „Lidé rádi mluví a já zase rád naslouchám. A být pohledný ďábel taky neuškodí. Jsem okouzlující.“

„A skromnost ti taky nechybí.“

„To vskutku ne.“

„Co tady dělá, Barabáši? Co jsem viděla, nepatří k žádné smečce. Jak se vůbec o tomhle setkání dozvěděla?“

„Na to neumím odpovědět. Ještě ne. Můžu ti říct, že má rozhodně nějaké vlastní úmysly. Včera a dnes jsem ji pozoroval, jak kmitá sem a tam. Každou konverzaci začíná nějakou lichotkou. Je to z její strany úmyslná volba.

„Díky.“

Veškeré veselí se mu vytratilo z tváře. „Jako tvoje chůva taky musím zmínit nepříjemnou skutečnost.“

„Povídej.“

„Lorelei stojí příliš blízko Currana. Taky si nárokuje veškerý jeho čas.“

„Všimla jsem si.“

„Nevím, proč to dělá, ale vysílá tím signál ostatním smečkám, a ty si toho taky všimly.“

Bleh. A já s tím nemohla doopravdy nic udělat. Kdybych jí vyhrožovala, vypadala bych nejistá. Když to neudělám, budu vypadat lhostejná nebo natvrdlá. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby se Jeho Chlupatost zatraceně držela programu a nějak ji odkázala do patřičných mezí.

„Jsem si jistý, že jde o součást nějakého plánu,“ řekl Barabáš. „Jen bych byl rád, kdyby mě do něj někdo zasvětil. Jen v zájmu obecné strategie.“

To jsme byli dva. „Promluvím si s Curranem,“ řekla jsem. „A co ty stvůry?“

„Zatím nic. Nikdo neviděl nic ani vzdáleně podobného, a pokud ano, nemluví o tom.“

To mi došlo. „Musím se s třemi smečkami setkat jednotlivě. Mohl bys to domluvit na zítra?“

„Jistě. Za jakým účelem?“

„Ráda bych zavyla do tmy.“

Barabáš se zamračil. „To nechápu.“

„Je to vlčí termín. Když cítíš, že je někdo ve tmě, a nejsi si jistý, jestli jde o kořist nebo rivala, zavyješ, a on buď uteče, nebo odpoví. Ráda bych zavyla na smečky, abych zjistila, jestli někdo nezavrčí zpátky.“

„Aha. Budou s námi mluvit, aby nás neurazili a očistili se od podezření, ale taky nemusí odpovídat na naše otázky a my je k tomu nemáme ani jak donutit.“

„Spokojím se s tím, co máme.“

„Tak dobře. Dám ti vědět hned, jakmile zjistím něco víc. A Kate?“

„Ano?“

„Kryju ti záda,“ řekl.

„Díky.“

Odešla jsem z balkónu. Přemýšlet nad Lorelei mě štvalo, ale nemohla jsem s tím zrovna teď nic udělat. Najdu dneska Currana a přijdu na to, co za pitomý plán si vymyslel. Ale do té doby se musím soustředit na Desandru a udržet ji naživu.

Andrea i George lovily a dvakrát změnily formu během méně než šesti hodin. Budou unavené. Po setkání s mužem v kleci a novinkách o Lorelei jsem se já na druhou stranu cítila čilá jako rybička. Vztek. Funguje ještě líp než kofein.

Ode zdi se odlepil stín a následoval mě. Derek se pohyboval tiše chodbou jako nějaký smrtící přízrak na měkkých vlčích tlapkách.

„Z celé té věci s nenápadným plížením, kterou teď provozuješ, mám pocit, jako by mě někdo stalkoval. Proč se ke mně nepřidáš?“

Přiklusal ke mně. „Jen se tě snažím udržet v bezpečí.“

I ty, Brute? „Nejdřív mi Barabáš řekne, že mi kryje záda, a teď mi děláš druhý stín. Víte vy dva něco co já ne?“

Derek pokrčil rameny. „Nelíbí se mi to tady.“

„Ani mně ne. Podíval se Doolittle na tu šupinu?“

„Ano, chce s tebou mluvit.“

Změnila jsem směr. Zastavili jsme se u Doolittlova pokoje. Vevnitř hrála Keira s Eduardem karty. Drahý doktor si četl knihu u okna.

„Jak to šlo s tou šupinou?“ zeptala jsem se.

„Podle očekávání, vzhledem k nedostatku vybavení.“ Doolittle se na mě upřeně zahleděl. „Neumím dělat zázraky.“

„Vyvádí ho to z míry, tak je mrzutý,“ poznamenala Keira.

Doolittle protočil oči. „Šupina není šupina v tradičním smyslu toho slova. Jde o destičku.“

„To mi nic neříká,“ pověděla jsem mu.

„Slyšela jste někdy o luskounovi?“ zeptal se Doolittle.

„Ne.“

„Je to savec z řádu Pholidota, žije v některých částech Afriky a Asie. Vzhledem připomíná mravenečníka pokrytého dlouhými, hranatými šupinami.“

„Vypadá jako chodící borovicová šiška,“ nabídl Eduardo přirovnání. „Představ si mravenečníka, který si přes sebe přehodil artyčok.“

„Kostěné pláty luskouna jsou tvořené keratinem,“ řekl Doolittle. „Stejně jako naše drápy nebo nehty. Kůže má několik vrstev. Nejsvrchnější je epidermis, složená z odumřelých buněk. U hadů jsou šupiny spojené a vyrůstají z epidermis, což jim umožňuje svlékání kůže. Jinými slovy, had se při něm zbaví celé vnější vrstvy kůže. Teoreticky by plazí kožoměnci měli mít šupiny pokaždé, když se promění. Destičky se utvářejí v dermis, hlubší vrstvě kůže. Chemickým složením se podobají vlasům, jelikož je taky každý zapuštěný samostatně, a i když se mohou podobat šupinám, jsou to dvě odlišné věci.“

„Takže šupina je destička. Co to pro nás znamená?“ Pořád jsem si nebyla úplně jistá, kam tím míří.

„Věřím, že mají na výběr,“ řekl Doolittle. „Když kožoměnec změní formu, ovládá určité aspekty proměny. Délku drápů, hustotu srsti, kostí a tak dále. Proto je možná bojová forma. Pokud tihle kožoměnci dokáží produkovat srst i destičky, mohou se rozhodnout, co zrovna použijí. Protože destičky vyrážejí z vrstvy uložené hlouběji v pokožce, kožoměnec je může nechat ukryté, dokud nejsou potřeba. Otestoval jsem vzorky tkáně z useknuté hlavy,“ vysvětlil Doolittle. „Jejich hodnoty Lyk-Vé a hormonů jsou oproti našim skoro dvojnásobné. Čím víc Lykosova viru v sobě kožoměnec má, pokud se nestane lupem, tím větší kontrolu má nad svým tělem.“

„Tak dobře. Takže mi chcete říct, že se můžou rozhodnout, jestli ty šupiny mít budou nebo ne?“

„Ano.“

„Ale co s těmi křídly?“

Doolittle rozpřáhl ruce. „Přineste mi jedno a já vám řeknu víc.“

Povzdechla jsem si a odebrala se do Desandřina pokoje. Derek mě následoval, což bylo jedině dobře vzhledem k tomu, že byl můj parťák na směnu.

Nacpala jsem Lorelei hluboko do koutku své mysli, na stejné místo, kam jsem zastrčila zjištění, že Hugh d’Ambray se pohybuje v takové blízkosti, že bych ho mohla zabít. Pokud bych se na jedno nebo druhé soustředila příliš, mohla bych udělat něco zbrklého. A tohle slovo jsem za současných podmínek neměla ve slovníku. Ne, pokud jsem nás všechny měla udržet naživu.

Alespoň že ta věc s Lorelei se dala vyřešit jednoduše. Musela jsem najít Currana a promluvit si s ním. Nelhal by mi. Samozřejmě že ne.

12.

Když jsem prošla dveřmi, Andrea měla velké oči a bolestný výraz, obvykle znamenající, že chce vytáhnout pistoli a někoho zastřelit.

„Copak se děje?“

„Italové vyhráli lov,“ informoval mě Rafael. „Měli bychom mít za pár dní velkou slavnostní večeři na jejich počest.“

Tak fajn. Vlastně mě to vůbec nepřekvapilo. Zůstala jsem mimo, takže se počet členů našeho týmu snížil na jedenáct. Polovina hlídala Desandru a měla jsem pocit, že Teta Bé, Rafael a Andrea se soustředili čistě na získání nejlepšího úlovku, aby dostali panaceu.

„Zrovna jsem jim říkala, že za to může Gerardo,“ ozvala se Desandra. „Má tak dlouhé nohy. Dokáže běžet věčně. Většina mužů nemá sexy nohy, ale on ano. Jsou velmi elegantní.“

Aha.

„A jak jsem říkala, taky má fakt klacka.“

No páni.

Andrea se otočila k Desandře zády a protočila oči. Rafael se zašklebil. Oba vypadali pohoršeně. Dobrý bože, co tak mohla říct, že pohoršila i boudu?

„Ne, vážně!“ přikývla Desandra. „Víte, většina chlapů nemá moc pěkný pytlík. Je celý chlupatý a svraštělý, až to vypadá, že jim mezi nohama zdechlo nějaké zvířátko, ale Gerardo má koule jako dvě švestky v sametovém váčku…“

Derek, který postával ve dveřích, opatrně udělal krok doleva za zeď a zmizel mi z dohledu.

Zabijte mě někdo. Zdvihla jsem ruku. „Zadrž na chvilku. Potřebuju si Andreu na minutku půjčit.“

Popadla jsem ji za paži a vytáhla ji na chodbu. Za námi Rafael zavrčel: „Neopouštějte mě!“

Andrea se ke mně naklonila. „Švestky.“

„Poslyš…“

Andrea zdvihla ruce a naznačila, že v nich potěžkává švestky o velikosti malých kokosových ořechů. Desandra neměla ani ponětí, ale zrovna jsem jí zachránila život.

„Omlouvám se, že jdu pozdě. Stala se další vražda.“

„Kde?“

„Na věži.“ V rychlosti jsem jí shrnula situaci. „Moc se omlouvám, že jsem se zdržela, ale už jsem tady a o Desandru se postarám.“

„Miluju tě. Samozřejmě čistě platonicky.“ Andrea strčila hlavu do dveří. „Miláčku, jdeme.“

A prchli. Vešla jsem a posadila se do křesla, abych viděla na Desandru i na dveře. Derek se uvelebil venku u dveří.

Desandra se se mnou pokoušela mluvit. Nechala jsem ji, ať se vypovídá. Po dvaceti minutách podrobného popisu a zevrubného porovnávání Gerardových a Radomilových intimních partií, dokonce i s názornými ukázkami velikosti, se Desandra konečně unavila a usnula. Maličko chrápala, dech jí tiše hvízdal, břicho měla podepřené malým polštářem.

Derek vstal a přešel ke mně. „Jak ji dokážeš snést?“

„Je osamělá. Těhotná a vyděšená. Její otec se ji pravděpodobně snaží zabít, a ani jeden z bývalých manželů ji nijak nepodpoří. Ani ji nemůžou ochránit před jejím vlastním otcem. Nevadí mi jí nechat trochu volnosti. Není to ta nejhorší osoba, kterou jsem musela hlídat.“

„Kdo byl nejhorší?“

„Jeden ze státních senátorů se postavil na špatnou stranu práva a začal brát úplatky. Jeho účetní ho napráskal. Jeho žena byla přesvědčená, že státní ochrana není dost dobrá, tak zavolali do Cechu. Byla jsem s nimi sedmdesát dva hodin. Ten účetní a jeho žena se celou tu dobu hádali. Hlídali jsme ho čtyři a ke konci čtvrtého dne se Emmanuel, to byl jeden ze žoldáků… velký, vypracovaný Latinoameričan, vážně klidný… zvednul a odešel. Prostě vstal a zamířil ven. Později jsem se ho zeptala proč, a on mi pověděl, že druhá možnost byla třísknout jim hlavami o sebe, aby konečně ztichli…“

Přelil se přese mne povědomý odpor jako nečisté olejnaté zbytky, proložené zkaženým tukem. Upír. Přibližoval se k nám zprava.

Jediný člověk, který mohl mít na hradě plném kožoměnců upíra, byl Hugh. Buď ho ovládal sám, nebo měl někde schované Pány mrtvých, ale kdesi teď nekromant tahal za upírovy nitky a pomalu se s ním přibližoval jako s červem na háčku.

Snažil se zjistit, jestli dokážu vycítit upíry. Hezký pokus, Hughu.

„Dobrý způsob, jak prodrbat vlastní honorář,“ poznamenal Derek.

Upír se stále blížil, jeho mysl byla jako špendlíková hlavička ohavné magie. Touha natáhnout se k němu a rozdrtit mysl jako ořech byla téměř nesnesitelná. Byl blízko. Příliš blízko. Svrběla mě ruka. Chtěla jsem popadnout meč a bodnout ho.

Nemohla jsem tam jen tak sedět. Kdyby nějakým zázrakem ten upír nepatřil Hughovi, mohl se dostat do místnosti a zabít Desandru. Dala by mu zabrat, ale upír byl nejbližším přírodním ekvivalentem stroje na zabíjení. Nemyslel, neměl vlastní vědomí ani pochybnosti. Jako obrovský dravý šváb se řídil jen jediným základním impulzem, hladem.

Ztišila jsem hlas. „Hlavně šlo o sebezáchovu. Pamatuješ si, když jsme kdysi dávno šli do Bílé ulice? Tehdy, když sis zranil tu nohu?“

Derek přikývl. „To si pamatuju.“

Mohla jsem jen doufat, že si pamatuje na upíra, který mu tu nohu poranil. „Myslím si, že tak se cítil Emmanuel. Jako by se k němu něco stahovalo a on prostě musel ven.“

Derek se na mě soustředěně zadíval hnědýma očima.

„Dalších deset hodin nebo tak, a možná by spáchal vraždu.“ No tak, Dereku. Upír. Na deseti hodinách. Ve zdi.

„Nech mě hádat, nedostal žádné peníze.“ Derek se jedním plynulým pohybem překulil do dřepu. Naslouchal mi teď jen zpola.

Upír vyčkával skoro přímo po mé levé straně. Cítila jsem to. Přesně tři a půl metru daleko, což znamenalo, že je někde v pravém rohu místnosti. Zeď musela být dutá, protože jsem neviděla nic.

„Ne. Cech mu jen napařil pokutu za opuštění zakázky v průběhu plnění.“

Upír se přesunul asi o pětadvacet centimetrů doleva. Derek se lehce pootočil. Sledoval ho.

„Na jeho místě bych odešel taky. Když musíš jít, tak prostě musíš jít.“

Derek se vrhl ke zdi. Půl vteřiny sprintu, pak skočil. Proletěl vzduchem a kopl do zdi. Kamenný blok napraskl a spadl na zem, kde se rozbil. Než poslední kusy udeřily do podlahy, už jsem byla v pohybu. Derek vrazil ruku do díry a trhnutím odtamtud vytáhl šlachovitou, vysušenou paži. Zkroutil ji a já bodla do tmavé díry. Zabíječ se ponořil do upířího těla, sjel po kosti. Potřebuju změnit úhel. Z čepele stoupaly pramínky dýmu, jak se zakousl do nemrtvé tkáně a začal ji rozpouštět. Ostrým trhnutím jsem ho osvobodila a bodla znovu. Špička šavle zatlačila na tvrdý uzel srdečního svalu a já ucítila ten přesný okamžik, kdy srdcem krvesaje projela. Svíjel se mi na konci meče. Pořád byl naživu, zatracený zmetek.

Za méně než okamžik sklouzla Desandra z postele a byla vedle nás. „Cože…?“

Derek kopnul do zdi přímo pod dírou. Po bloku se rozběhly praskliny. Další kopnutí. Kusy sádry zapršely na podlahu. Falešný kámen. Aha. To by hodně vysvětlovalo. Co jsem posledně kontrolovala, nebyli kožoměnci natolik silní, aby prokopli kámen.

Derek vyrval upíra ze zdi, plácnul s ním na podlahu a přirazil ho k ní. Pohybovala jsem se s nimi, udržovala Zabíječe na místě. Nahé, lysé tělo se zmítalo na podlaze. Světlou nazelenalou pokožku měl na kostře nataženou příliš těsně, jasně jste pod ní viděli každý sval a šlachu. Asi jako byste vzali špičkového atleta světové úrovně, vybělili ho a na pár týdnů šoupli do sušičky. Upír zasyčel. Zabořil do mě pohled jasně rudých očí, spalující a zbavený jakýchkoliv myšlenek až na neukojitelnou žízeň po horké krvi.

Zabíječ zadoutnal. Tkáň kolem čepele se začínala propadat, jak šavle rozpouštěla upírovo srdce a snažila se ho vstřebat. Upír se pokoušel vstát. Derek se napnul. Svaly se mu na těle vyboulily. Opřela jsem se do Zabíječe.

Upír se prohnul, na půl vteřiny zdvihl Dereka z podlahy. Jakmile z něj vytrhnu zbraň, půjde mi po krku. Zabíječ si dával příliš načas. Nezvládali jsme ho udržet.

„Pusť ho.“ Vytrhla jsem čepel z těla. Derek odhodil upíra na kamennou podlahu. Světlé tělo na ni dopadlo s vlhkým zaduněním a já mu jedním rychlým pohybem usekla hlavu. Ta se odkutálela k Desandře, která do ní dloubla nohou a nakrčila nos. „Smrdí, že?“

Utřela jsem čepel Zabíječe.

Derek se překulil na nohy a strčil hlavu do díry. „Vidím tři metry širokou chodbu po straně, zakončenou svislou šachtou.“ Ukázal na hrubý obdélník na zdi. „Tohle je ze sádry. Vypadá to asi tak na velikost menších dveří. Zbytek je kámen.“

Chodbou k nám dolehlo bubnování lehkých kroků. Čtyři džigitové doběhli do pokoje a zarazili se.

„Řekněte Hible, že tady potřebujeme úklidovou službu,“ oznámila jsem jim. „Odpadky a podivný zápach v pokoji bychom ještě zvládli, ale teď tu máme mrtvolu. Jestli to takhle půjde dál, nebudeme moci vašemu hotelu dát slušné ohodnocení.“

„Jo,“ přidal se Derek s naprosto kamennou tváří. „Kontinentální snídaně by měla raději stát za to, nebo si půjdeme stěžovat manažerovi.“

Večeře se podávala o půlnoci. Spálila jsem spoustu kalorií a Doolittlovo léčení povzbuzovalo tělo, aby spalovalo živiny s bezuzdnou nevázaností. Měla jsem takový hlad, že bych klidně snědla jednu z těch horských koz na nádvoří. Syrovou.

Seděla jsem, zatímco Desandra odpočívala. Personál hradu lil alkohol na upíří krev, zapálil ji a zbytky seškrábali z podlahy, zatímco svědomitě ignorovali všechny mé otázky jako „Jak se upír dostal do hradu?“ a „Co dělal tady ve zdi?“. Měla jsem spoustu času na přemýšlení.

Začala jsem u Currana a Lorelei, rozhodla se, že z toho bych se brzy zbláznila, a tak jsem se raději začala zaobírat okřídlenými kožoměnci. Zapřála jsem si, abych měla přístup do knihovny v Pevnosti. Zapřála jsem si, abych mohla zavolat pár lidem a zeptat se, jestli o takových tvorech někdy slyšeli. Ale neměla jsem tady k dispozici nic až na svou hlavu a pár knih, které jsem si dovezla s sebou. Soustředit se na lamassu by mi teď neprospělo. Neměli jsme žádný důkaz, že lamassu patřili mezi kožoměnce. Když jste začali s vyšetřováním, prostě jste sbírali důkazy, a v té fázi jsem se ještě pořád nacházela. Vyvozovat v téhle chvíli závěry by mě pak nutilo vybírat stopy podporující moje teorie a ostatní ignorovat. To byl začátek šikmé plochy, na jejímž konci leželo jen víc mrtvých.

Magie měla způsoby, jak na svět vyvrhnout nové bizarní bytosti, a jen to, že jsem o nich neslyšela, neznamenalo, že někde nemají dlouhou, krvavou minulost. Doteď jsem taky zpochybňovala existenci delfínodlaků, ale když jsem jich musela pár zabít, už jsem na ně věřila. Kdyby se teď do hradu doplácal velrybodlak, nehnula bych ani brvou. Začala bych se shánět po harpuně, ale nepřekvapilo by mě to.

Takže řekněme, že tohle byli nějací podivní, šupinami pokrytí kožoměnci, o nichž nikdy nikdo předtím neslyšel. Proč Hugh neobracel hrad vzhůru nohama a nehledal je? Hibla mi přišla chytrá a schopná, ale také trochu nezkušená. Nebyla to vyloženě její vada. Hrad pravděpodobně ještě nikdy nečelil útoku, a ona se starala, aby ho udržela bezpečný. Tak moc, že spolkla vlastní hrdost a přišla mě požádat o pomoc. Vzhledem k tomu, jak skoro všichni bědovali, že nejsem kožoměnec, a tím pádem jsem podřadné zboží, byl skoro zázrak, že za mnou vůbec přišla.

Takže neměla zkušenosti, aby se s tím vypořádala. Zato Hugh jich měl spoustu. Proč s tím něco nedělal?

Ještě lepší otázka byla, kdo celou tuhle záležitost naplánoval? Jestli šlo o nějakou propracovanou past, nechápala jsem, co by tím mohl Hugh získat, ale nemohla jsem ho škrtnout ze seznamu možných podezřelých stejně jako Jarka Krala, Volkodavy nebo Belve Ravennati.

Strašně ráda bych se zbavila alespoň jedněch podezřelých. Alespoň jedné strany. Nezáleželo na tom které. Kdybych dokázala vyřadit ze seznamu podezřelých alespoň jednu položku, předvedla bych vítězný taneček přede všemi a pak se radostí rozplakala.

Čističi odešli. Derek zdvihl hlavu a nasál vzduch.

Jestli nás někdo zase najme na práci osobní stráže, budu bojovat zuby nehty, abych ho s sebou mohla vzít. Ucítil, že někdo přichází, ještě dřív, než jsem je uslyšela.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se.

„Isabella,“ řekl.

Hlava Belve Ravennati se nás rozhodla poctít návštěvou.

„Nechci s ní mluvit!“ Desandra seskočila z postele a zamířila do koupelny.

Tak fajn. Vstala jsem a společně s Derekem jsme zastoupili dveře. Isabella Lovari sešla rozvážně po schodech a zamířila k nám. Doprovázela ji mladá tmavovlasá žena.

Zastavily se před námi.

„Přišla jsem zkontrolovat svá vnoučata.“

Někdo jí musel povědět o tom upírovi. „Desandra je v bezpečí, děti jsou v pořádku.“

„O tom se přesvědčím sama na vlastní oči.“

„Teď vás zrovna nechce vidět,“ pověděla jsem jí.

„Musím na tom trvat,“ pověděla nám Isabella.

„Nebo byste si s ní mohla promluvit později, u večeře,“ řekla jsem.

Isabella zúžila oči a pomalu mě sjela pohledem. „Na člověka v doupěti šelem jsi dost arogantní. Proč máš pocit, že jsi v bezpečí?“

Cože, já jsem člověk? O tom jsem neměla ani tušení. Jaké překvapení. „Proč si myslíte, že bych neměla být?“ Jaká báječná, trefná odpověď. Páni, teď jsem jí ukázala.

Isabella se usmála, oči jako dva kusy zledovatělého uhlí. „Když před tebou stojí alfa, správná reakce je úcta a strach, ty lidská idiotko. Kdybys byla kožoměnec, věděla bys to.“

Nadávky, hm.

Derek vycenil zuby.

„Kdybych se měla krčit pokaždé, když alfa jiné smečky kožoměnců ukáže zuby, byla bych jako ty.“

Isabella mě zpražila pohledem. Žena po jejím boku znervózněla.

Líbilo se ti to? Tak na, ještě tady pro tebe něco mám. „Tam, odkud pocházíme, nevydáme své snachy jen proto, že Jarek Kral zavrčí. Ale chápu, že tady řešíte věci jinak. Jestli se vás Kral někdy rozhodne obrat o kapesné, dejte mi vědět a pomůžeme vám.“

Isabella překvapeně zamrkala. Tmavovlasá žena cosi řekla italsky. Isabellin pohled nabyl na hrozivosti. „Tohle ti vůbec nepomůže. Budeš vyměněna a jsi tak hloupá, že si to ani neuvědomuješ. Když kožoměnec miluje ženu, nenechá jinou lovit vedle sebe a ani jí nedovolí dorazit jeho kořist. Až tě Lennart odvrhne, budu na tebe čekat.“

Otočila se na patě a odkráčela, s mladým doprovodem v závěsu. Čekala jsem půl minuty.

„Stalo se to?“

Derek se odmlčel, než odpověděl. „Ano.“

„Takže nechal Lorelei, ať dorazí jeho kořist?“

„Ano.“

„Znamená to něco, nebo se mi snažila jen valit šrouby do hlavy?“

Derek si povzdechl. „Neměl to dělat. Vlci to tak občas dělají. Není to jako nabídka jídla, ale je to blízko.“

Na hrudi se mi náhle usadil těžký kámen. Převaloval se uvnitř a bolel.

„Dá se to taky brát jinak,“ dodal Derek. „Rodiče nechávají děti dorazit svou kořist. Starší bratři přenechávají poctu mladším sourozencům…“

Zadíval jsem se na něj.

„Neměl to dělat,“ zopakoval Derek. „Ale nikdy nic nedělá bezdůvodně.“

„Když jsem se tě zeptala, jestli víš něco víc než já, lhal jsi mi.“

„Nelhal jsem. Jen jsem ti tu informaci dobrovolně nedal. Nechtěl jsem, aby sis dělala starosti.“

Nedělala jsem si starosti. Až sem Curran dorazí, podrazím mu nohy, posadím se na něj a budu jím třást tak dlouho, dokud mi to všechno nevysvětlí. Zatím ji nechal stát vedle sebe nahou, lovil s ní a nechal ji dorazit svou kořist… ať už to kurva znamenalo cokoliv… a během posledních čtyřiadvaceti hodin strávil víc času tím, že jí naslouchal, než že by mluvil se mnou.

Do hlavy se mi vloudila chladná myšlenka. Z čistě logického hlediska by z Lorelei byla lepší Choť. Byla kožoměnec, měla vazby k největší smečce ve Spojených státech a její otec neplánoval vyhladit kožoměnce, protože mu připadali na jeho vkus moc silní.

Logicky by to smysl dávalo, ale na ničem z toho nezáleželo, protože muž, který vedle mě včera usínal, mě miloval. Vsadila bych na to život. A s tím, jak se celá věc vyvíjela, možná budu muset.

Derek vyšel do chodby a zůstal tam.

„Co to děláš?“

Kývl ke schodům. Z nich seběhl Curran, posledních pár jednoduše přeskočil a zamířil přímo ke mně lehkým krokem, vyzařoval z něj ten druh spoutané fyzické energie, která mě přitahovala jako magnet.

Pečlivě jsem si prohlédla jeho tvář. Vypadal napružený, výraz měl utahaný, rty sevřené v pevné, i když unavené lince. Jeho pohled naznačoval, že je naštvaný a otrávený, a kdybyste se mu teď postavili do cesty, bez váhání by vám zlámal vaz a pokračoval dál.

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Ty…“

Přitáhl mě k sobě a políbil. Byl to dlouhý, předlouhý polibek zrozený z ustupující ztrápenosti, úlevy a štěstí. Usmál se na mě i očima, pohled měl vřelý a srdečný. „Tohle jsem chtěl udělat celý den.“

Tak fajn. Teď jsem byla oficiálně naprosto zmatená. Čekala jsem, jestli všude kolem mě ve vzduchu nevyraší otazníky, ale zůstalo tam čisto.

Všiml si díry ve zdi. „Co se tu sakra stalo?“

„Trochu jsme to tady přerovnali.“ Podařilo se mi udržet hlas vyrovnaný. „Kde jsi byl ty?“

„Belve a Volkodavi chtěli probrat nějaké záležitosti a já tam musel sedět jako svědek.“

„Pět hodin?“

„Víceméně. Zrovna jsme skončili.“

A Isabella musela zamířit rovnou sem, aby otravovala Desandru.

Curran si přejel dlaní přes obličej, jako by tím mohl smést únavu. „Snaží se dát spolu dohromady nějakou dohodu, aby se sjednotili proti Kralovi. Od lovu jsem nejedl. Umírám hlady.“

„A podařilo se jim to?“

„Kruci že ne. Všichni byli unavení z lovu a podráždění, že to víc nešlo. Handrkovali se o zdědění průsmyku, dělali tam divadýlko a navzájem se obviňovali ze všeho možného. Radomil usnul. Na pár minut to vypadalo, že se možná doopravdy na něčem shodnou. Ale pak se Ignácio, ten mladší bratr, rozhodl, že bude skvělý nápad, když vyskočí na nohy a všem oznámí, že až se narodí jeho synovec, alespoň bude chytrý jako jeho otec, takže by měl zdědit průsmyk on, a ne to druhé děcko, které zplodil ten citrullo.“

„Co je to citrullo?“

„Z toho, co jsem pochopil, tak je to buď okurka, nebo blbec.“ Curran potřásl hlavou. „Pak Volkodavi začali řvát. Belve si to nenechali líbit, tak jim to oplatili. Radomil se vzbudil a někdo mu osvětlil, že byl uražen, ale očividně už ne kým, protože zaútočil na Gerarda a řekl mu, že je parazeet a viridok.“

„Parazit a parchant,“ přeložila jsem. Voron byl Rus. Mluvila jsem rusky docela dobře. Teď i líp, protože jsem mohla trénovat s pár lidmi v Atlantě, a s Ukrajinci jsem se dostala do kontaktu dost často na to, abych jejich řeč pochytila. Nadávky byly hned ta druhá věc, kterou jste se naučili hned po ano, ne, pomoc, stůjte a kde je záchod.

„Aha.“ Curran přikývl. „To vysvětluje, proč Gerardova matka obrostla srstí.“

„Co se stalo pak?“

„Pak jsem na ně zařval. Všichni se urazili, prohlásili, že tohle nesnesou, a shromáždění skončilo. Což bylo dobře, protože jsem jich už měl plné zuby. Nedal bych ty děti ani jedné ze smeček. Na dětech ani na Desandře jim vůbec nezáleží. Když odcházeli, ještě pořád jsem slyšel, jak na sebe křičí. Poté co Gerardo nazval Radomila každou nadávkou pod sluncem, mu Radomilův bratr řekl, že chytří chlapi nechávají háravé čubky na řetězu.“

Najednou jsem dostala velkou chuť je oba praštit do obličeje.

„Má štěstí, že to řekl Gerardovi. Kdyby to řekl mně o tobě, byl by to jeho konec. Už by neřekl nikdy nic dalšího.“

Curran ztichl. Otočila jsem se. Desandra stála ve dveřích koupelny. Z tváří se jí vytratila veškerá barva. „Vitalij to řekl?“

Curran vypadal, že by byl nejradši někde jinde. „Ano.“

„A co Gerardo udělal?“

„Nadával mu do něčeho, co jsem nepochytil.“

„Ale udělal mu něco?“

„Ne,“ řekl Curran.

„Aha,“ odtušila tiše. „Nemyslím si, že dnes půjdu na večeři. Můj čubčí řetěz není dost dlouhý.“

„Desandro…“ oslovil ji Curran.

Zdvihla ruku. „Přestaň.“ Hlas se jí třásl. Každou chvíli se mi tady složí.

Potřebovala jsem si s Curranem promluvit, ale Desandra se mi tu brzy sesype. Opustit ji, nebo tohle vyřešit? Bude to dlouhá konverzace…

Desandra ze sebe vydala tichý, přidušený zvuk. Kruci. Byl unavený, oba jsme byli hladoví a soukromí tu byl nedostatek. Když už to počkalo doteď, mohlo to počkat, dokud nebudeme sami. Otočila jsem se k němu. „Proč tam zatím nejdeš beze mě? Ukaž se tam, zařvi na ně a tak vůbec. Zůstanu tady.“

Curran si Desandru dlouhou chvíli prohlížel. „Vrátím se.“

„Přines nám nějaké jídlo,“ pověděla jsem mu. „Vážně si s tebou potřebuju promluvit, až se vrátíš.“

„Fajn.“ Políbil mě a pak odešel.

Derek vešel zpátky dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Desandra padla na postel, zakryla si dlaněmi tvář a rozplakala se.

Desandra plakala.

Zabijte mě někdo. Nikdy jsem nevěděla, co mám udělat nebo říct. Vzala jsem z koupelny měkký ručník a donesla jí ho. Třásla se jí ramena. Tiše vzlykala. U vchodu se Derek snažil ze všech sil splynout s dřevěným obložením pokoje.

Posadila jsem se vedle ní na postel. Plakala tenkým hláskem, z něhož se svíralo u srdce, její vzlyky prozrazovaly naprosté zoufalství, jako by jí skončil svět. Její otec byl hajzl, který ji zneužíval, a při vyjednávání mu sloužila jen jako páka. Dva muži, které si vzala, ji nemilovali, ani její děti. Zrovna teď jsme se opravdu starali o její blaho jen my, a jen proto, že na konci dostaneme zaplaceno panaceou. Zapřála jsem si, abych mohla něco říct nebo udělat, aby se jí udělalo líp.

Vzlyky postupně odezněly. Odtáhla se ode mě a pak si přitiskla ručník na tvář.

„Cítím se tak sama,“ pověděla mi tiše. „Tak moc bych chtěla, aby na mně záleželo alespoň jednomu. Ale jim je to jedno.“

„Nejspíš ano,“ pověděla jsem jí.

Make-up se jí rozmazal a teď měla na tvářích tmavé šmouhy od rozpité řasenky. Utřela si tvář do ručníku. „A já nebudu mít na výběr.“

„Co tím myslíš?“

„Až se děti narodí, co se stane? Donutí mě jít s tím, čí syn se narodí jako první? Nebo mi děti vezmou a pohodí mě zpátky mému otci, aby mi mohl každý den vyčítat, jak jsem ho stála průsmyk, jak jsem bezcenná a k ničemu?“

„To nevím,“ řekla jsem.

Zadívala se na mě a zašeptala: „Bojím se mít ráda vlastní děti, protože mi je nenechají.“

Bože.

Když jsem si pomyslela, že za všechno tohle si necháváme platit, zvedal se mi žaludek. Kdyby bylo na mně, tak bych prostě řekla: Kašleme na to. Vzala bych ji odsud, daleko od všech, ať už bych dostala zaplaceno nebo ne. Ale tady nešlo o mne. Ale o znetvořenou Maddie ležící ve skleněné rakvi, zatímco se její rodina modlila, ať se v pořádku dostaneme zpátky. O Andreiny budoucí děti. I o ty moje.

„Někdo se blíží,“ oznámil mi Derek.

Vstala jsem z postele a přesunula se ke dveřím. Zpoza rohu se vynořili Rafael a Andrea.

„Co tady děláte?“

„Slyšeli jsme pláč,“ pověděl nám Rafael.

„Kurva práce,“ ozvala se Desandra z postele. „To si tady člověk nemůže v klidu pobrečet?“

„S touhle akustikou ne.“ Andrea vešla do místnosti a ukázala nám tác s ovocem. „Donesla jsem svačinu.“

Derek se zadíval na talíř obzvlášť toužebným pohledem, jakým si hladovějící pes měří šťavnatý steak.

„Zůstanete tady chvíli?“ zeptala jsem se Andrey.

„To se vsaď.“

Krátce jsem se zadívala na Dereka. „Co takhle kdybys šel a sehnal si něco k snědku? Nevíme, kdy se Curran vrátí.“

„Pojď,“ pověděl mu Rafael. „Půjdu s tebou.“

Rafael na mě mrknul a pak s Derekem odešli.

O půl hodiny později Desandra skončila s jídlem a odpadla, chrápala, jako když se řeže dříví. Seděly jsme na koberci na podlaze, skoro prázdný talíř ovoce ležel mezi námi. Ukradla jsem si další meruňku. Pořád jsem ještě byla hladová.

„Měla bys jít na večeři. Já slečnu Těhulku pohlídám.“

„Pořád mám ještě směnu. Ty už sis svoje odpracovala.“

„Ano, ale princezna Wilsonová tam není, aby se zamilovaně koukala na Rafaela.“ Andrea vycenila zuby.

„Lorelei je na večeři?“

„Ano. Ano, je. Má na sobě průsvitné šaty a může se rozpustit blahem pokaždé, když se na ni Curran zadívá.“

V životě se našly chvíle, kdy by se mi hodily pořádné telepatické schopnosti. Zrovna teď jsem si přála, abych se jimi mohla napřáhnout do velké síně a ubalit Lorelei takovou facku, až sletí ze židle.

„Mám tady práci.“ Opřela jsem se o postel a na chvíli zavřela oči.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se mě Andrea.

Ne. Nebyla jsem v pořádku. Lidé umírali. Těhotná žena byla v nebezpečí. Mladá pohledná kožoměnčí dívka s významným politickým vlivem uháněla Currana, a já jsem s tím vším nemohla nic udělat.

„Víš, že Hugh nechal na vnitřním nádvoří zavřít do klece nějakého muže? Trčí tam možná už týdny. Pomalu umírá hladem. A já nemůžu udělat nic, abych ho dostala ven.“

„Nejhorší změna tématu, co znám,“ poznamenala Andrea. „Myslela jsem, že se bavíme o Lorelei?“

„Nemám ji ráda,“ ozvala se Desandra z postele.

Kruci. „Myslela jsem, že spíš.“

„Když jsem vzhůru, nikdy se nebavíte o ničem zajímavém.“

„To proto, že ti nevěříme,“ pověděla jí Andrea.

„To vím. Ale znám drby o Lorelei, a vy ne.“ Desandra se poposunula a opřela se o polštáře, aby byla výš. „Jako třeba kdo ji pozval na tohle pitomé setkání.“

„Dobře, nechám se poddat. Kdo?“

„Pozvala se sama,“ řekla Desandra. „Napsala lordu Megobarimu dopis, kde mu pověděla, že se s Curranem zná už od dětství, a taky zná spoustu lidí z Atlanty. Tohle je jediná šance, jak by ho mohla vidět, tak jestli by mohla přijet na návštěvu. Že nebude dělat potíže.“

Hugh to musel zbožňovat. Ten samolibý bastard se určitě chechtal, když dopis četl. Jak vlastně Lorelei vůbec zjistila, že se něco takového bude konat?

„Kdo věděl, že sem Curran jede jako prostředník?“ zeptala jsem se.

Desandra pokrčila rameny. „Já jsem se to dozvěděla čtrnáct dní předtím, než se Lorelei ukázala.“

„Takže měla vnitřní informace,“ utrousila Andrea. „Zajímalo by mě, jak se k nim dostala.“

„To nevím.“ Desandra se zašklebila. „Můžu vám říct, že když vystoupila z lodi, byla vážně přátelská. Vážně. Hrála si na děsně milou a nevinnou.“ Desandra zamihotala řasami. „Já chuděrka malá, jsem milá, sladká květinka, móc křehká… Jak je to slovo, když jste: Ach, jsem tak upřímná a chci jen pomoct?“

„Snaživá?“ navrhla Andrea.

„Ano, tohle. Ale já v jejím věku dělala to samé. Poznala jsem, že je falešná. Jakmile si uvědomila, že se nestanu její nejlepší kamarádkou, vyšlo najevo, jak je vlastně strašně svatouškovská. Pohádala jsem se s otcem a ona mi řekla, že je to nevhodné. A pak jednou… no, těhotné ženy trpí plynatostí. Máte břicho jako batoh, a když se nadmete, tak vás bolí jen dýchat. Tak jsem si uprdla. Nemohla jsem si pomoct. Řekla mi, že jsem vulgární. Pověděla jsem jí, ať se stará sama o sebe, a ona mi řekla, že je to ostudné a žádný člověk s trochou sebeúcty by se mnou nechtěl nic mít. Že jsem ostuda svého otce a svého manžela. Že nemám žádnou čest.“ Desandra se zašklebila. „Musela vyrůst v rybím akváriu nebo něčem takovém. Má spoustu divných představ, jak by spolu lidé měli jednat. Jako by byla šlechtického rodu a my všichni ostatní jenom poddaní.“

Zajímavé. „Co jsi udělala?“ zeptala jsem se.

„Prověřila jsem si ji. Její táta je nějaký důležitý alfa ve Státech, ale její máma ho nemohla snést, tak vzala Lorelei a odstěhovala se zpátky do Belgie. V Belgii existuje jen jedna velká smečka kožoměnců, vedená prarodiči Lorelei. Ji ani její matku nechtěli zrovna dvakrát zpátky, tak jim dovolili vrátit se pod jednou podmínkou. Ani jedna nesmí mít nic společného s vedením smečky. Dostávají od rodiny nějaké peníze, takže nouzí netrpí, ale ani jedna z nich se nemůže stát alfou. Nechtěli, aby ty dvě soupeřily s jejich synem. Když mi Lorelei pověděla, že jsem ostuda, řekla jsem jí, že jsem dcerou alfy, byla jsem ženou dvou budoucích alfů a že se tři smečky plaví přes moře jen kvůli mně. Zeptala jsem se jí, jak rychle by ji hodili do moře, kdybych je o to požádala.“

„Ha!“ Andrea se uculila.

Taky by mi nevadilo hodit Lorelei do moře, ale momentálně byla touha praštit Currana mnohem silnější. „A co na to řekla?“

„Zatvářila se šokovaně, vysolila pár slz, řekla mi, že jsem strašný člověk, a pak utekla. Zrovna jsme jedli, a nikdo za ní nešel, tak jí to asi zkazilo plány.“ Desandra se naklonila dopředu a zašklebila se. „Jau. Zapomínám, že bych to neměla dělat. Každopádně, vyrostla jsem ve smečce, která byla jako minové pole. Mimochodem, to slovní spojení se mi moc líbí. Je hezké. Její typ už jsem viděla. Lorelei je inteligentní, tím chci říct, že má něco v hlavě, ale je taky mladá a nezkušená. Nechápe, co pohání lidi vpřed, a myslí si, že všichni ostatní jsou mnohem hloupější než ona. Je to klasický případ sociopata. Je okouzlující manipulátorka, věří, že má na všechno nárok, nikdy doopravdy necítí vinu, a když vám nabídne omluvu, je neupřímná. Dokáže napodobit štěstí a nejspíš i lásku. Není psychopat, na to má moc vyrovnanou povahu, nechová se úplně dravě a nedokážu si představit, že by se pokoušela o sebevraždu. Na to má moc narcistické sklony.“

„Jak sakra všechno tohle víš?“ zeptala se Andrea.

Desandra si povzdechla. „Přečetla jsem hodně knih o psychologii. Začala jsem s tím už jako dítě. Snažila jsem se přijít na diagnózu svého otce.“

No, to bylo překvapení. „A jak zní rozsudek?“

„Je těžký megaloman. Trpí silnou narcistickou poruchu osobnosti, i s občasnou paranoiou. Vykazuje všech sedm Hotchkissových smrtelných hříchů narcismu. Tak jsem se s ním naučila manipulovat. Bohužel mi to vědomí moc nepomohlo s mým vlastním duševním zdravím, a on taky ví, kde má zatlačit.“

„Proč…“ Andrea se snažila najít ta správná slova, „se nechováš víc… normálně?“

„Sebeobrana,“ pověděla jsem jí. Najednou začala spousta věcí dávat smysl.

„Má pravdu,“ ozvala se Desandra. „Jak dlouho si myslíš, že bych přežila, kdyby věděli, že mám i nějaký mozek? Nejsem teď pod zámkem jen proto, že si myslí, že jsem emočně nevyrovnaná a hloupá. Ano, jsem nevyrovnaná… těhotenské hormony nejsou žádná legrace. Ale nejsem pitomá. Moje matka byla chytrá, a když se zeptáte otce, ukáže vám spoustu míst, kde leží šest stop pod zemí lidé, kteří si mysleli, že jsou chytřejší než on. Kdyby měla Gerardova matka jen na okamžik podezření, že jsem inteligentnější než motýl, držela by mě pod zámkem celou tu dobu, kdy jsem za něj byla vdaná. Když jsem Gerardovi pověděla, že nemůžeme s mým otcem bojovat, nebylo to kvůli vlastní slabosti. Ale protože jsem věděla, že bychom nemohli vyhrát. Promyslela jsem si to, zvážila možnosti, a nehrály v náš prospěch. Osobně doufám, že Jarek Currana naštve. To je asi tak jediný člověk, který by ho dokázal zabít. Mimochodem, viděli jste Loreleinu knihu?“

„Jakou knihu?“ zeptala jsem se.

„Nějakou fantasy, co s sebou pořád nosí. Něco o princezně na trůně, uzavřené v jakémsi krystalu. Je tam takový starší rytíř, který ji zná od dětství, tak vyrazí na jakousi výpravu, aby získal magický klenot s modrou růží a zachránil ji. Podaří se mu ho sehnat, osvobodí ji a ona z něj udělá svého krále.“ Desandra se na mě upřeně zadívala. „Lorelei chce trůn. Ve svém srdci ví, že na něj má nárok. V jejích představách je Curran jediná možnost, jak ho získat. Kate, udělá cokoliv, jen aby se na něj dostala. Už ho má skoro na dosah. Být tebou, dávám si pozor, abys nestála blízko nějakého útesu, když bude poblíž, protože tě z něj strčí.“

„V téhle chvíli by si musela stoupnout do fronty.“ Nezáleželo na tom, co Lorelei udělala nebo ne. Lorelei mi nic neslíbila. Naopak Curran mi slíbil všechno. Jestli to mezi námi hodlal utnout, chtěla jsem vědět proč.

Vyspím se na to a zítra ráno z něj dostanu odpovědi, ať už budou jakékoliv.

Zpoza dveří se ozvaly kroky, následované zaťukáním. Jestli to takhle půjde dál, měli bychom zainvestovat do nějakých železných mříží a odhrnovacích kukátek, abych ho mohla otevírat a řvát na lidi, ať jdou pryč.

„Kdo je tam?“

„To jsem já,“ ozval se Hugh.

Andrea sáhla po svém sig-saueru.

Co tady sakra dělal? Přesně jeho jsem tady potřebovala. Udělala jsem pár kroků ke dveřím. „Ať už nabízíš cokoliv, nemáme zájem.“

„Otevři dveře, Kate. Nehodlám tě napadnout v Desandřině pokoji.“

Tak fajn. Došla jsem ke dveřím a otevřela je. Na druhé straně stál Hugh v celé své kráse. V černých botách, tmavých kalhotách, modrém triku a přes které měl přehozenou tmavou koženou bundu. Nebezpečně hranatou bradu měl čerstvě oholenou. Hleďme, hleďme. Někdo se nám tady na večeři vymódil.

Pohled mu krátce sjel na mé rameno. Zadívala jsem se tam koutkem oka. Zelenou látku trika jsem měla zamazanou šmouhami od Desandřiny černé řasenky. Musela se do mě utřít, když plakala. Vzhledem k tomu, že jsem na něm měla zaschlou krev z očokoči, začínalo pomalu vypadat jako ručně nabatikované.

„Můžu ti nějak pomoci?“

„Nebyla jsi na večeři,“ pověděl mi a opřel se jednou paží o stěnu. „Přišel jsem se podívat, jestli je všechno v pořádku.“

Tomu tedy říkám póza. „Nemohl jsi prostě poslat dalšího upíra? Dnes večer jsem ještě neměla rozcvičku.“

„Je mi to líto. Příště najdu nějaké obětní beránky, které bys mohla pozabíjet.“

Nezdálo se, že by se chystal k odchodu.

„Řekla ti Hibla, že někdo na věži zabil džigita? Ženu. Jmenovala se Tamara.“

„Ano, řekla.“

„Stojíš za těmi útoky?“

Usmál se. „A i kdyby ano, nebylo by proti plánu, kdybych ti o tom pověděl?“

„Nevím, co máš za lubem, ale jestli se mi hodláš plést do práce a znepříjemňovat mi ji, budeš toho litovat.“

„Připadám ti vystrašený?“ zeptal se líně.

Snažil se mě vyprovokovat ke změření sil. Přišla jsem, viděla jsem, dostala jsem triko za účast. „Ne, a to mi dělá starosti. Máš tady poskytovat bezpečné zázemí pro těhotnou ženu. Namísto toho tvé stráže umírají a nějaká stvůra se ji pokusila zabít dvě stě metrů od tvé hodovní síně. Proč nezuříš? Nedělá ti starosti, že z tebe někdo dělá pitomce ve tvém vlastním hradě?“

Hugh otevřel ústa.

Curran vyšel po schodech, v jedné ruce držel podnos naložený kupou jídla. George šla vedle něj. Curran uviděl Hugha a soustředil se jen na něj s cílevědomou intenzitou.

„Tady přichází kavalerie.“ Hugh na mě mrknul.

Curran se postavil mezi mne a něj. Hlas měl studený. „Jeden z nás by tady neměl být.“

„Nech mě hádat, jsem to já?“

„Ano, tví hosté tě postrádají.“

Hugh se uchechtl. „Dopovíme si to později, Kate.“ A odešel.

„Nemohl jsi půl minuty počkat?“ zavrčela jsem. „Chtěla jsem slyšet jeho odpověď.“

„Ne. Nemá se s tebou co bavit, a stejně všechno, co řekne, je lež.“

„To je jídlo?“ zavolala Desandra. „Mám takový hlad.“

„Zrovna jsme byly na odchodu,“ řekla Andrea.

„Ano, byly,“ potvrdila George. „Přišla jsem, abych tě doprovodila do tvého pokoje.“

A s tím odešly. Povzdechla jsem si a předala tác Desandře.

Později, když jsme se najedli, Desandra znovu vyčerpaně usnula, tentokrát doopravdy. Derek se vrátil z večeře, uviděl Currana, omluvil se a odešel do koupelny. S Curranem jsme zavřeli dveře na závoru, zkontrolovali dveře na balkón a okna. Položila jsem náhradní přikrývku na podlahu. Natáhl se na ni a já si lehla vedle něj. Kolem nás se v Desandřině prostorné ložnici rozlévala uklidňující temnota.

Derek byl pořád v koupelně. Zázračný chlapec se nám snažil nechat iluzi soukromí.

„Poslouchá nás někdo?“ zeptala jsem se.

„Jestli ano, tak je neslyším.“

To mi došlo. Jakmile jsme zabili upíra, jejich úkryt byl odhalen.

„U večeře jsem se potkal s Doolittlem,“ pověděl mi. „Říkal, že ti potřebuje něco důležitého říct.“

„Je to naléhavé?“

„Říkal, že do rána to počká. Nemohli jsme o tom pořádně mluvit. Příliš mnoho lidí kolem. O čem sis chtěla popovídat?“

Tohle musím provést chytře, s určitou rafinovaností. Otevřela jsem ústa a snažila se najít ta správná slova. Musím to udělat mazaně…

Zdvihl obočí. „Co ta odmlka?“

„Snažím se najít správná slova.“

„Proč to prostě neřekneš přímo?“

„Co s tebou sakra je? Necháváš Lorelei, aby vedle tebe stála nahá, zabíjela tvé svinstvo a lovila za tebe? To ses pomátl, nebo bych se měla sbalit a odejít?“

Kruci. To bylo opravdu, opravdu mazané.

Usmál se na mě. „Miluju tě. S Lorelei si nemusíš dělat starosti. Je šťastná, že dospěla, tak se s tím chlubí. Je to neškodné.“

„A co ten lov?“

„S kým jiným by tu lovila?“ Curran pokrčil rameny a přitiskl mě k sobě. „Nemám o Lorelei zájem. Je to děcko.“

„Takže to není součást nějakého plánu, který sis vymyslel?“

„Ne.“

Tím to mělo skončit, ale podezření zůstávalo a nedalo mi pokoj. Zašlapala jsem ho. Říkal, že o ni nemá zájem. Konec pohádky.

„O čem jste si s Hughem povídali, zatímco jsme lovili?“

„Říkal, že zabil Vorona.“ Snažila jsem se, aby se mi do hlasu nevloudila bolest, ale nepodařilo se mi to.

Curran se zarazil. „Nelže ti?“

„To si nemyslím. Voron ho vychoval, stejně jako vychoval mě, a pak ho opustil. Obrala jsem Hugha o Vorona, a Hugh ho zase vzal mně. Hádám, že jsme si asi kvit. Stejně ho chci pořád zabít.“

„Možná že k tomu dostaneme příležitost,“ řekl.

„Možná.“

„Říkal něco dalšího?“

„Nic důležitého. Má pocit, že se kožoměnci nechávají ovládat vlastními pudy.“

„Kdybych se nechal ovládat vlastními pudy, byl by dávno mrtvý.“

Nebo ty. „Currane…“

„Ano?“

„Viděla jsem ho bojovat. Pamatuješ si na moji tetu? Hugh je lepší.“

„Na tom nezáleží,“ řekl. „Stejně s ním skoncuju.“

Mně na tom záleželo. Kdyby Curran zabil Hugha, ale umřel při tom, nestálo by mi to za to. Prostě jsem musela Hugha zabít jako první. Brnkačka.

„Je to tímhle místem,“ pověděla jsem mu. „Všechny nás přivádí k šílenství.“

„Brzy pojedeme domů.“ Zavřel oči.

Ticho protrhl ohlušující rachot. Vyskočila jsem na nohy. Derek vyrazil z koupelny.

Chodbou se rozlehl povědomý skřípavý řev připomínající drcení štěrku, následovaný rozzuřeným hlubokým bučením, čirou zuřivostí vyjádřenou v jednom bezmyšlenkovitém přílivu zvuku. Slyšela jsem ho už dříve a nedalo se na něj zapomenout. Byl to válečný ryk buvolodlaka.

13.

Curran prudce otevřel dveře a vyrazil do chodby. Já je za ním s třísknutím zavřela, zrovna když se ho Derek pokoušel následovat. Zázračný chlapec se otočil na patě na poslední chvíli, aby se vyhnul srážce. Desandra byla naší hlavní prioritou. Kdyby umřela, Maddie a naše šance získat panaceu by zemřely s ní.

„Co se děje?“ Desandra se skulila z postele.

Zatarasila jsem dveře a vytáhla Zabíječe z pochvy. Derek ze sebe strhal oblečení a obalila ho srst.

V chodbě se sbor útočného vrčení zlomil v zakňučení bolesti a hlubokého zaprskání. Cosi zavylo. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Cvakla jsem vypínačem a ložnici zalilo jasné žluté světlo.

„Co se děje?“ vykřikla Desandra.

„To nevím. Schovej se za mě.“

Něco s hlasitým zaduněním narazilo do dveří. Prkna zaskřípala.

Další dunivý náraz otřásl dveřmi.

Ucouvla jsem, Zabíječ připravený v ruce. Derek vedle mě vycenil své nestvůrné zuby.

Dveřní desky povolily s ostrým zapraskáním, tříštění dřeva zaznělo jako výstřel z pušky. Do místnosti se vkulila dvě těla, jedno šedé, druhé zlaté. Curran skončil na zádech, šupinatý žlutý tvor na něm. Tvor zdvihl kočičí hlavu a zaprskal na mě, roztáhl při tom dvě obrovská křídla. Dvě zelené oči se na mě upřely se strašlivou, žhavou nenávistí.

Curran otevřel tlamu. Trhnutím si přitáhl šelmu k sobě a zakousl se jí do ramene. Obrovské lví tesáky projely masem jako nůžky. Na šupiny se vyvalila hustá rudá krev.

Tvor zavyl bolestí, hrábnul zadníma nohama Curranovi po boku a snažil se mu rozdrápat břicho. Šedou srst zalila krev. Dvě kočky se válely po podlaze, drápaly se a prskaly na sebe.

Dveře na balkón vybuchly v jiskřivé kaskádě úlomků. Do místnosti skočil druhý jantarově zbarvený tvor.

„K zemi!“ vyštěkla Andrea ode dveří.

Strčila jsem Desandru do rohu. Andreina zbraň zaštěkala, s hromovým rámusem plivala kulky. Prásk! Prásk!

Tvor sebou trhl, každá střela ho posunula o kousek dozadu.

Prásk! Prásk!

Nepřestávala pálit. Kulky si razily cestu skrz tělo stvoření.

Magická vlna do nás narazila jako neviditelná záplava. Technologie ze světa okamžitě ustoupily. Světla zhasla, náhlá tma byla oslepující a neprostupná. Andreina zbraň se ucpala vlastní municí.

Levandulové vílampy se probraly k životu, po místnosti se rozlilo děsivé nafialovělé světlo.

Andrea se stočila do strany a zpoza ní se vyřítila skvrnitá hyena a skočila po okřídleném tvorovi, s vřískáním do něj zabořila drápy. Rafael.

Zvíře se otřáslo jako jantarová šmouha a srazilo ho stranou mohutnou tlapou. Bouda se na podlaze překulil a zamířil zpátky ke křídlatému.

Vrhla jsem se k oranžové příšeře. Drápy mi přejela po stehně a roztrhla mi džíny i kůži pod nimi v záblesku žhavé agonie. Ignorovala jsem to. Zabořila jsem mu Zabíječe hluboko mezi žebra a pak se stáhla. Derek vyskočil, vyhnul se křídlům a dopadl stvůře na záda, drápy jí zabořil do hřbetu. Tvor zavyl a otočil se na místě, roztáhl křídla. Skrčila jsem se před křídlem. Nabral mě masivním ocasem. Proletěla jsem vzduchem a narazila do zdi. Jau. Svět se zahoupal.

Ne. Ne, ty zkurvysyne, dneska těhotnou ženu nezabiješ. Ne, dokud jsem tu já, do hajzlu.

Vyskočila jsem znovu na nohy a sekla netvora po boku. Ten se otřásal, snažil se ze zad shodit Dereka, který se ho stále držel jako klíště. Na druhé straně vrčel Rafael, kousal do tvora a drásal ho drápy.

Desandra se vrhla k netvorovi, popadla ho za křídlo a škubla jím do strany. Zapraskala kost.

Tvor se znovu otočil. Klesla jsem k zemi, skrčila se pod ním a pak mu hlubokým řezem otevřela břicho. Vnitřnosti se mu vyřinuly ven v horké, krvavé záplavě. Znovu a znovu jsem bodala do šupinatého těla, a snažila se způsobit co nejvíc škody. Umři. Tak už umři.

Masivní chlupatá silueta vrazila do místnosti a stovky kilogramů rozzuřeného medvěda narazily do netvora jako rozjetý vlak. Síla nárazu okřídleného zatlačila k posteli. Těžký kus nábytku letěl vzduchem, sražený stranou jejich těly. Tvor narazil do zdi. Kodiak zdvihl obrovitánskou tlapu jako kladivo. Silné kosti tvorovy lebky zapraskaly, hlava se mu rozstříkla, jako když vejce dopadne na dláždění. Na zdi vyšplíchla vlhká kaše.

Kodiak se pohnul a já uviděla Currana vstát u opačné zdi, paže obtočené kolem dalšího netvora. Se zářícíma očima a pokrytý krví vypadal démonicky. Napjal svaly a z hrdla mu vyšlo hrubé zavrčení. Levá paže a část hrudi oranžového tvora se oddálila od pravé a hlavy, kosti odervané od sebe. Z mezery, v níž byly vidět zlomené kosti, vytryskla krev.

Stvůra se mu zazmítala v sevření, zavřískala. Curran se zakousl do jejího odhaleného hrdla, popadl ji za hlavu a oderval ji od těla, mrštil jí na zem.

Kodiak se proměnil v člověka. Mému mozku vteřinu zabralo, než si zpracoval, že šlo o ženu, a ne o Mahona. George na mě zírala široce rozevřenýma očima. Popadla mě za ruku. „Doolittle je zraněný.“

„Běž!“ vykřikla na mě Andrea. „Jdi, my to zvládneme!“

Rozběhla jsem se za George do chodby. Pravý bok a stehno mi ostře zaprotestovaly. Džínami mi prosakovala krev a většina z ní mi i patřila.

Podlahu pokrývaly kusy oranžových mrtvol… křídlo, šupinatá noha. Nikdy jsem nepochopila, proč se mrtvý kožoměnec proměnil v člověka, ale kusy odtrhnuté z něj při boji zůstávaly ve zvířecí formě. „Co se stalo?“

„Teta Bé a táta,“ křikla George přes rameno. „Rychleji, Kate.“

Hnala jsem se za ní, uklouzla na krvi a vnitřnostech, a napůl vběhla, napůl se vpotácela do Doolittlova pokoje. Jaguárodlak mi zastoupil cestu a zaprskal mi do tváře, zacvakal velkými zuby.

„To jsem já!“ křikla jsem do otevřené tlamy.

Keira potřásla chlupatou hlavou a napůl ustoupila, napůl se odpotácela stranou. Levý bok měla nasáklý krví.

Nábytek ležel v troskách. Podlaha byla posetá rozbitým sklem. V rohu byl zhroucený Eduardo, dýchal mělce, lidské tělo měl mokré krví. Přes hruď a břicho se mu táhly rozeklané rány, v nichž se plazily rudé svaly, jak se Lyk-Vé snažil napravit škody. Dřepla jsem si vedle něj. Silný, jistý pulz.

George mě popadla za paži a odtáhla do rohu. Tam ležel obrovský medojed, velký jako poník, hlavu vykroucenou v podivném úhlu. Ale ne.

Klesla jsem u těla na zem a pokusila se mu na krku nahmatat pulz. Pod konečky prstů se mi zachvívala tepna. Tep měl slabý, tak slabý. Když jsem ruku odtáhla, měla jsem ji od krve. Krvácel a kvůli vší té zatracené srsti jsem ani nevěděla odkud.

Začala jsem zaklínat, přitáhla jsem k sobě magii. I když jsem léčivou magii zrovna neovládala, bylo to lepší než nic. No tak. No tak!

Doolittle ležel nehybně. Neproměnil se, což znamenalo, že je stále naživu. Taky to však znamenalo, že Lykosův virus nemá dost sil, aby změnil jeho podobu. Umíral.

Ne, ne, do háje, to ne. Nepřestávala jsem se zaklínáním, vložila celou svou moc do uzdravování. Dokud nebudu vědět přesný rozsah jeho zranění, mohla jsem ho jen udržovat při životě. Nebyla jsem mág léčitel, ale syrové moci jsem na to měla dost.

George stála vedle mě, po tvářích jí stékaly slzy. „Zachraň ho. Musíš ho zachránit.“

Nepřestávala jsem zaklínat, soustředila jsem se na tělo a zranitelný slaboučký záchvěv života uvnitř. Vtáhl mě dovnitř, stále hlouběji, dokud jsem nezůstala jen já a slabá, křehká jiskřička Doolittlova života. Sevřela jsem ji svojí magií, snažila se ji upevnit v těle.

Magie ve mně vřela, Doolittlovo tělo ji ze mne vysávalo v bolestivém víru. Měla jsem pocit, jako by se mi maso trhalo od kostí.

„Jak je mu?“ zeptala se Teta Bé kdesi daleko.

Nad námi se ocitl stín. Zachytila jsem koutkem oka tmavou srst. Nade mnou se tyčil Mahon.

Doolittlovo tělo se otřáslo. Končetiny se mu rozechvěly. Kožešina se pomalu vsákla do kůže. Mág léčitel se ochraptěle nadechl. Z pohmožděných rtů se mu spustila krev.

Díval se na mě vlídným pohledem, oči skelné a podlité krví. „Zlomená páteř.“ Dýchal hvízdavě, hlas měl slabý a ochraptělý, skoro šeptal.

Do prdele. Kožoměnci dokázali zahojit zlomené kosti, ale zlomená páteř byla úplně jiná záležitost. „Nemluvte. Přivezl jste s sebou nějaký prášek do nádrže, doktore?“ Byl to ten samý prášek, který použil pro roztok, v němž odpočívala Maddie doma.

Doolittle se usmál, slaboučce a smutně. Srdce mi usedalo.

„Ano.“

„Sežeňte nádrž.“

„Cože?“ George se naklonila nade mnou.

„Najděte prášek na léčivý roztok a připravte nádrž.“

„Nemáme nádrž!“

„Tak použijte cokoliv, co najdete.“ Nezáleželo na tom, do čeho ho uložíme, důležitá byla tekutina uvnitř.

Slyšela jsem, jak rabuje pokoj, odhazuje trosky z cesty.

„Nepomůže to. Cé dva a cé tři jsou naštípnuté.“

Krční obratle. Čím vyšší číslo, tím blíž lebce byly a tím bylo zranění vážnější. „Nemluvte.“

„Cé čtyři je rozdrcený,“ zašeptal léčitel. „Mám porušenou páteř. Bolí mě dýchat.“

Vrátila jsem se k zaklínání, stahovala k sobě magii v zoufalém spěchu. Neměl jen zlomený krk, to by se dalo ještě napravit. Boj mu zploštil krční páteř. Životně důležitý horní obratel měl roztříštěný, přerušilo se spojení mezi mozkem a tělem. Vypínaly se mu životní funkce.

„Hloupost, Darriene.“ Teta Bé si dřepla vedle něj. „Samozřejmě že to zvládneš. Kate tě uzdraví.“

Ne, to nedokážu.

„Mám vnitřní krvácení. Nedokážu ho zastavit.“ Hlas se mu zlomil do ochraptělého zasténání.

Po tvářích mi sjelo něco horkého.

„Neplačte,“ usmál se Doolittle. „Prosím, neplačte. Měl jsem dlouhý život… dlouhý, užitečný život.“ Hlas se mu zlomil do strašlivého zvuku. Zněl, jako by se dusil. „Jsem… připravený.“

„My ne!“ vykřikla George.

Pohnula jsem rty. Nutila jsem ho k životu s každým zašeptaným slovem, ale stejně se vytrácel, proklouzával mi mezi prsty. Doolittle mi zachránil život víckrát, než jsem dokázala spočítat. Udržím ho naživu. Ať už jsem měla jakoukoliv magii, teď patřila jemu. Bude to muset stačit.

Žijte, pobízela jsem ho vlastní vůlí. Prosím, prosím, žijte. Neopouštějte nás, prosím.

Unikal mi z dosahu čím dál víc. Ztrácela jsem ho, stejně jako jsem předtím ztratila Brana.

Nepřestávala jsem zaklínat, soustředila se celou svou vůlí na tu malou jiskřičku.

Skutečný svět vybledl. Hluk ustoupil do pozadí.

Pohybovala jsem rty, šeptala slova stále dál a dál… Bylo to velmi jednoduché zaklínání, které se naučila většina lidí v mé profesi. Mělo povzbudit regeneraci těla a já se do toho zaklínadla položila celá. Záviselo jen na dalším slově a kousíčku magie, který vyvolalo. Kdybych ze sebe mohla vyrvat všechnu svou magii, jen abych ho udržela naživu, udělala bych to bez mrknutí oka.

Rty jsem měla otupělé. Necítila jsem nohy. Spodní část mého těla se proměnila v jámu naplněnou bolestí. Příliš mnoho magie vyčerpané příliš rychle.

Doolittle vyvrátil oči v sloup.

„Kate!“ vykřikla George.

„Pusťte mě!“ zařval Hugh kdesi vzadu. „Pusťte mě dovnitř, zatraceně!“

Na to mu odpovědělo zavrčení z půl tuctu hrdel.

Zaklínání mě pohltilo. Vložila jsem do něj každou kapku své magie a teď jsem musela bojovat, abych se z něj osvobodila. Dokázala jsem jen šeptat. „Nech…“

Curran si dřepl vedle mne.

„Nechte.“ Nechte ho projít.

Curran vstal. „Pusťte ho sem.“

O okamžik později Hugh klečel u Doolittla. „Zlomený krk.“

„Ano.“

Hugh se na mě zadíval, studoval mě modrýma očima.

„Chceš, aby žil?“

„Ano.“

Hugh se zhoupl nazad, zdvihl hlavu a zavřel oči. Vyšel z něj puls magie, jako když udeříte na obrovský zvon. Dotkla se zakrvácené podlahy. Z krve začal stoupat namodralý opar, mířil vzhůru.

Vzduch kolem Hugha začal zářit. Cítila jsem, jak se magie pohnula v masivním proudu. Tolik moci. Dobrý bože.

Držela jsem Doolittla svou magií a bála se ho pustit. Zaklínala jsem dál, držela ho při životě. Bolest u žaludku přerostla v neustávající pálení. Studený, bolestivý oheň se mi odtamtud rozléval do hrudi a krku.

Hughovo tělo se třáslo námahou, jak se všechna ta magie vibrující vzduchem kolem něj snažila osvobodit.

Hugh otevřel oči. Zářily mu, naplněné přízračnou, elektrickou, světélkující modrou. Rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru…

Magie vyrazila z Hugha a zalila v přívalu Doolittla. Kosti zapraskaly.

Hugh zamrkal, jeho oči znovu vypadaly normálně.

„Hotovo,“ oznámil nám. „Bude žít. Můžeš přestat.“

Ztichla jsem. Magie se vytratila, náhle utnutá. Oheň uvnitř mě mi vyrazil jako vlna do hlavy a já měla absurdní pocit, že se mi vylil z očí.

Rafael vběhl do místnosti. „Zahlédli jsme dalšího. Je zraněný a míří do hor.“

Hugh vyskočil na nohy. Curran se otočil a napolo vstal, zadíval se na mě.

„Běž!“ pověděla jsem mu.

Vystartoval, málem se při tom srazil s Hughem, jak se oba pokusili vyběhnout z místnosti současně.

Doolittlova hruď se zdvihala a klesala v pravidelném, hladkém rytmu. Dýchal.

Sesula jsem se dozadu a uvědomila si, že mám mokré džíny. Seděla jsem v kaluži vlastní krve.

Ležela jsem na zádech na vrstvě pokrývek a sledovala skrze dveře kožoměnce, jak kmitali po větší místnosti a probírali se troskami Doolittlovy laboratoře. Odnesli mě a Doolittla do ložnice, abychom jim při tom nepřekáželi. Já ležela na pokrývkách na podlaze, zatímco Doolittla ponořili do léčivého roztoku ve vaně vyrvané z koupelny. Dveře do ložnice se válely v třískách na podlaze a ze svého báječného stanoviště jsem tak měla výhled na celé apartmá.

Keira, teď už zpátky v lidské formě, se snažila uklidit trosky. Říkala, že se jí ještě motá hlava. Pověděla jsem jí, že si má jít lehnout. Namísto toho si čelo obvázala mokrým ručníkem. Musel to být zatraceně silný úder, protože obyčejně se kožoměnci z otřesu mozku oklepali a pokračovali normálně dál.

Vedle Keiry Derek vytahoval nejrůznější plastikové nádoby s léky ze zbytků bývalé skříně. Eduardo byl pořád ještě v limbu. Desandra chodila kolem v zakrvácených, roztrhaných šatech a hrdinsky se snažila i přes břicho zdvihat věci z podlahy. Čekala jsem, že se schoulí do klubíčka, ale namísto toho pobíhala po pokoji celá nabitá energií. Mahon ji zavedl k nám do pokoje krátce poté, co Curran vyrazil pryč. Z pokrývky jsem ho viděla, jak se hrozivě tyčí u předních dveří.

Obvykle mě pohled na víc než půltunového medvěda nenaplňoval zrovna důvěrou, ale díky vědomí, že teď hlídá dveře, jsem si připadala přímo jako v bavlnce. Zvlášť proto, že když jsem udržovala Doolittla naživu, vyžádalo si to každou kapku mé síly. Paže se mi proměnily ve vatu a zdvihnout hlavu byl heroický výkon. Kdyby na mně teď přistál motýl, knokautoval by mě a vzbudila bych se až zítra ráno.

Curran se zatím neozval. On, Hugh, Teta Bé, Rafael a Andrea vyrazili pryč před více než hodinou.

Doolittle odpočíval vedle mne v improvizované nádrži. Tělo měl namočené do zelené hojivé tekutiny. Nic neřekl, ani neotevřel oči, ale dýchal pravidelně.

Chtěla jsem, aby se vzbudil. Chtěla jsem, aby otevřel oči a za něco mě pokáral. Cokoliv. Vypila bych jakýkoliv lék, který by chtěl, slíbila bych, že zůstanu v posteli. Udělala bych všechno, jen aby se probudil.

Hugh říkal, že bude žít. Kóma se technicky vzato dalo považovat za život.

Vypudila jsem to z hlavy. Nebezpečné myšlenky.

Barabáš prošel dveřmi, na sobě měl jen tepláky a nic jiného. Přes bledou kůži se mu na hrudi a na krku táhla široká, mělká rána. Uviděl mě a zamířil za mnou do ložnice. George ho následovala s nůžkami v ruce a ukázala na moje zakrvácené džíny. „Je mi to líto. Budu je muset rozstříhat.“

„Hádám, že asi nemůžu počítat s trochu soukromí?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ utrousil Derek.

„Absolutně vyloučeno,“ přidala se Keira. „Na ostýchavost bude čas později, až nebudeme pod útokem.“

„Asi tě to šokuje,“ Barabáš si dřepl vedle mne. „Ale všichni tady už dříve viděli nahé ženy. Pohled na tvé nohy nikoho z nás netraumatizuje.“

„Díky.“

George vzala nůžky, natáhla látku džínů a střihla. Látka mi zavadila o ránu. Ostře jsem se nadechla. Vrrr. George rozstříhala kalhoty i na druhé straně a odtáhla denim nasáklý krví stranou. „Tak dobře. Vidím na zranění, ale nejsem si jistá, jak moc jsou vážná pro nekožoměnce.“

„Zrcadlo?“

Derek vstal a podal George ruční zrcátko. Vzala si ho. Levý roh byl pryč, ale zůstalo ho dost, abych viděla na vlastní bok. Dolní pravou část břicha mi hyzdily tři dlouhé rozeklané škrábance, táhly se od boku a po stehně až dolů.

„Natočíš ho ke mně?“

Poslechla.

Rány se zdály mělké. Sice krvácely a neskutečně bolely, ale žádná z nich by neměla omezit moji schopnost mávat mečem. Zkusila jsem pohnout nohou. Pořád fungovala. Trochu rozvrzaná, sice zatraceně bolela, ale pořád fungovala.

Tvář mě bolela taky. Měla jsem pocit, že mám oteklý ret. „A co moje tvář?“

George znovu sebrala zrcadlo. „Připravená?“

„Sem s tím.“

Zdvihla ho. Na levé hraně čelisti mi vykvetla v celé své namodralé kráse obrovská modřina. Ústa jsem měla oteklá a naběhlá, a od linie vlasů až k pravému uchu se mi táhl dlouhý škrábanec. Za ten otok a modřinu jsem vděčila srážce s ocasem kožoměnce. Za škrábanec? Kdo ví.

„No nevypadám jako sexy zloduch?“

Zašklebila se. „Není to tak zlé.“

„Je dobře, že je Curran pryč. Možná by se neudržel. Pokud se na mě rozhodne vrhnout na veřejnosti, až se vrátí, očekávám, že se všichni budete dívat jinam.“

Mahon u dveří si odkašlal.

„Máš pro mě informace, jak se to všechno seběhlo?“

„Útok zahrnoval pět tvorů,“ oznámil mi Barabáš. „Začal tady. Prorazili dveře. Jeden rozbil Doolittlovo vybavení a zaútočil na Eduarda a Keiru. Zmrzačili ho a pak se mu doktor vrhl na hrdlo. To je ona.“ Barabáš ukázal z okna na mrtvolu ženy na vrcholku krátké věže.

„Nechtěl ji vůbec pustit,“ řekla George tiše. „Když jsem se sem dostala, rozbila úplně všechno, převalovala se, svíjela, narážela s ním do zdí. Eduarda omráčila a Keira uskakovala z cesty, ale Doolittle se stále držel. Musela jsem ho od ní odervat a pak se pokusila odletět.“

„Umírala,“ řekla Keira. „Doolittle jí zabořil zuby do krku a přerušil krční cévu. Jeho zuby zabraňovaly, aby se rány zavřely, a ona by brzy vykrvácela. Ještě třicet vteřin, a nebyla by schopná letu.“ Zakryla si dlaní obličej. „Měli jsme bojovat tvrději.“

„Pořád jsme všichni naživu,“ pověděl jí Mahon. „Odvedli jste svou práci.“

„Když Doolittle bojoval, druhý a třetí útočník zablokovali vstup do místnosti,“ pokračoval Barabáš. „Teta Bé a Mahon zabili jednoho v chodbě, Curran potkal dalšího a bil se s ním v Desandřině pokoji. Čtvrtý proskočil balkónovými dveřmi do Desandřina pokoje po začátku boje. S pátým si nejsme jistí.“

„Zranění?“ zeptala jsem se.

„Doolittle to odnesl nejhůř,“ řekl Barabáš. „Derek má zlomenou ruku. Došlo na nějaké škrábance a rány, ale všichni jsou naživu a můžou se hýbat.“

Zaútočili nejdřív tady. „Doolittle byl jejich hlavním cílem.“

„Už to tak vypadá.“

Curran mi řekl, že se mnou chtěl Doolittle mluvit. Musel něco zjistit. Něco, kvůli čemu se z něj stal cíl.

Barabáš se s vážnou tváří posadil na podlahu vedle mne.

„Kdykoliv máš tenhle výraz, znamená to, že se blíží něco zlého.

„Pamatuješ si, že jsi mě požádala, abych domluvil setkání s třemi smečkami zítra ráno? Chceš to zrušit?“

„Zatraceně že ne. Chci za nimi jít a dívat se jim všem do očí, když mi budou říkat, že se uprostřed noci nepokoušeli napadnout našeho mága léčitele.“ Uvnitř mě zaplála zloba. Najdu ty hajzly, co jsou za to zodpovědní, a zaplatí za to. Nikdo, kdo ublíží Doolittlovi, nepřežije. „Je civilista. Najdeme toho, kdo po něm šel, a já ho osobně přinutím litovat dne, kdy se narodil.“

„Jak řekla,“ přidala se Keira. „Nikdo, kdo se dotkne lékaře, nepřežije.“

Do zorného pole mi vstoupila George. V ruce držela láhev hnědé tekutiny.

„Co to je?“

„Whisky.“ Podala mi zmuchlaný hadřík. „Tady, potřebuju, aby ses do toho zakousla.“

Co to sakra? „Proč?“

„Vyčistím ti rány.“

„To ani omylem.“ Alkoholem ne. Nedezinfikoval ránu, pokud jste ji opravdu nezalili, zabíjel živé buňky a obecně napáchal více škody než užitku. A to ještě nezmiňuju, že se rána po ošetření alkoholem bude hojit malou věčnost, a když na škrábanec nalijete whisky, zaručeně budete mít jizvy.

„Kate,“ řekla George náhle velmi trpělivým tónem. „Nemáš imunitní systém kožoměnce. Musíme ti vydezinfikovat rány.“

„Ale ne whisky. Zbláznili jste se?“

„V knihách a ve filmech to vždycky dělají takhle. Tolik lidí se přece nemůže mýlit.“

Vložila jsem do hlasu každou špetičku hrozby, již jsem zvládla v sobě sebrat. „George, jestli se ke mně s tou lahví jen přiblížíš, tak ti ublížím.“

„Jasně.“ George se zadívala na Barabáše. „Možná budeme muset Choť přidržet.“

Barabáš se zadíval na Dereka. Ten pokrčil rameny, jako by říkal: Já vám nevím. Barabáš mi přitiskl paže k podlaze.

„Chcete, abych vám ji pomohla přidržet?“ zavolala Desandra. „Protože to rozhodně zvládnu.“

„George!“ zavrčela jsem.

Odzátkovala láhev. „Omlouvám se, ale bude to bolet. Nechci, abys dostala otravu krve.“

„Barabáši, pusť mě. To je rozkaz.“ Napnula jsem svaly, ale už jsem v sobě neměla žádnou sílu. Jako bych se pokoušela zdvihnout auto.

„Je to pro tvé vlastní dobro,“ řekl Barabáš.

George ke mně přistoupila s lahví.

„Pusťte mě, vy pitomci!“

„Udělám to rychle,“ naklonila se nade mnou.

„Přestaňte!“ ozval se Doolittle.

Všichni ztuhli.

„Georgetto, položte tu lahev.“

George ji postavila na podlahu a ustoupila od ní.

Doolittle se nadzdvihl ve vaně a zadíval se na nás. „Nemám dost sil, abych vám vyjmenoval všechno, co je špatného na tom, co právě děláte. Okamžitě Choť pusťte.“

Barabáš zdvihl ruce. Sesula jsem se na přikrývce. Díkybohu. Byl při vědomí. Díky, díky ti, všehomíre.

„Dereku, najdi velkou modrou lahev s nápisem sterilní solný roztok. Georgetto, najděte pro mě velkou zelenou bednu s čistými obvazy. Keiro, uhodila jste se do hlavy?“

Keiře se rozšířily oči. Hodně. „Ano, kromě jiného.“

„Je ten hadr na vaší hlavě studený?“

„Ehm…“

„Měl by být studený. Nejlépe by v něm měl být zabalený led. Vidíte rozmazaně?“

„Ne.“

„Zvracela jste?“

„Trošku. Teď už jsem v pořádku.“

„Musíte si do hadru dát led, ano? Proč je Eduardo nahý? To jste nikdo nepomysleli na jeho důstojnost? Najděte mu čisté prostěradlo. Zkontrolovali jste někdo jeho životní funkce? Chodí tady těhotná žena umazaná od krve, a nikoho z vás to neznepokojuje? Nikdo jí nepomohl, aby se očistila.“ Doolittle nás všechny přejel pohledem. „Nechám vás o samotě na pár krátkých minut, a vy si koledujete o katastrofu.“

Najednou měli všichni spoustu práce.

„Jsem ráda, že jste v pořádku, pane doktore,“ pověděla jsem mu.

„Neměl bych být naživu.“ Zadíval se na mě. „Zdá se, že je řada na mně, abych byl pacientem.“

„Už to nikdy nedělejte,“ pověděla jsem mu. „Jste mnohem lepší doktor než pacient.“

Doolittle zaváhal. „Jaký druh léčení…“

V jeho očích jsem dokázala vyčíst otázku. Viděl mě uzdravit Julii. Viděl, jak moje krev sežehla tu její, očistila ji od viru a připoutala ji ke mně, a teď chtěl vědět, jestli jsem svou magií provedla něco, co by mu zabránilo svobodně se rozhodovat. Zadívala jsem se mu do očí a neviděla jsem ani vděčnost, ani radost ze života. Jen podezření a strach. Bál se, že jsem ho proměnila ve zrůdu. V té chvíli jsem věděla s naprostou jistotou, že by Doolittle raději zemřel, než aby se mnou nechal přivést zpátky.

Kolem mne padla neviditelná stěna, odřízla mě od všech kolem. Pořád jsem byla v místnosti. Pořád jsem slyšela lidi, které jsem považovala za přátele, jak se pohybují kolem a mluví, ale připadali mi nemožně daleko. Seděla jsem tam, sama a odtržená ode všech.

Nezáleželo na tom, jak dlouhou dobu jsem strávila ve Smečce, nezáleželo na tom, kolik jsem obětovala nebo jak moc jsem se jim věnovala, Doolittlovy oči mi pověděly, že rozdíl mezi nimi a mnou bude vždycky existovat. Muž, který mě přiváděl z pokraje smrti k životu zas a znovu, se na mě teď díval s děsem, bál se, že bych ho pošpinila.

Donutila jsem se promluvit: „Jen silná léčivá magie. Ta obvyklá. Nebyla jsem to já. Uzdravil vás mág léčitel.“ No, byla jsem si docela jistá, že by se Hugh dal za jednoho považovat, kdyby se obtěžovat udělat si certifikát. „Pořád jste sám sebou, doktore.“ Neproměnila jsem vás v nic, čím nejste.

Napětí se mu vytratilo z tváře.

Popadla mě touha od všeho utéct. Tak silná, že kdybych mohla vstát, odešla bych. Nechtěla jsem být s nikým v místnosti. Chtěla jsem zůstat sama.

Objevila se u nás George, v ruce držela solný roztok a zelenou krabici. „Mám ty obvazy.“

„Nejdřív se postarej o Desandru,“ pověděla jsem jí.

George se na ni zadívala. „Pojď se mnou. Čas dát se do pucu.“

„Ale mně se moje válečné šaty líbí.“

„Jestli potřebuješ, abych ji přidržela,“ zavrčela jsem, „tak to rozhodně zvládnu.“

„Dobře, dobře.“ Desandra si povzdechla a následovala George do koupelny. Zavřely za sebou dveře.

Doolittle se na mě zadíval. „Mám nechat přidržet vás?“

„Jsem v pořádku.“

„Lehněte si, Kate.“ Keira vešla do místnosti, zdvihla volnou láhev solného roztoku a gázu.

Neuvědomila jsem si, že sedím. Donutila jsem se znovu natáhnout na posteli.

„Tak tedy dobře. Napusťte jí ránu, vyčistěte ji opatrným tlakem. Ujistěte se, že v ráně nezůstane žádná suť,“ řekl Doolittle.

„Chápu.“ Keira polila obvaz trochou roztoku a začala mi jím něžně oťapkávat nohu.

„Curran se zmiňoval, že jste mi chtěl něco říct.“

„Nemohl jsem přestat myslet na ty verše z Daniela,“ řekl Doolittle. „Vyčnívala mezi nimi zvlášť jedna věc. Verše říkaly: Viděl jsem, že mu byla křídla oškubána, bylo pozvednuto od země a postaveno na nohy jako člověk a dáno mu lidské srdce. Všimněte si, že nezmiňuje, že by mu zmizela srst nebo drápy. Jen to, že mu oškubali křídla, a to byl jediný rozdíl mezi zvířetem a člověkem.“

„To nechápu,“ řekla jsem.

„Pamatujete si, jak jsem vám pověděl, že ty věci mohou být schopné ukrývat své šupiny?“

„Ano.“

„Přemýšlel jsem, že vzhledem k tomu, že zmiňují specificky jen křídla, mohla by patřit k finálnímu stádiu jejich proměny. Většina kožoměnců má dvě finální formy. Lidskou a zvířecí.“

„A bojovou formu,“ dodala Keira.

„To je hybridní forma a je nutné se soustředit, aby bylo možné si ji udržet,“ poznamenal Doolittle. „Mluvím o konečné formě, v níž kožoměnec dokáže vydržet neomezenou dobu. Myslím si, že naši oranžoví přátelé mají tři. Lidskou, zvířecí a okřídlenou bestii. Věřím, že ve zvířecí podobě by se mohli podobat přirozeně se objevujícím zvířecím druhům.“

Nelíbilo se mi, jak to znělo. „Proč?“

Doolittle ztlumil hlas do šepotu. „Pamatujete si, jak jsem testoval krev z useknuté hlavy se všemi dalšími ostatními krevními vzorky?“

„Ano.“

„Odebral jsem Desandře vzorky tekutin. Krev, moč, plodovou vodu. Dokončil jsem diagnostiku, a vzhledem k tomu, že jsem podrobil všechny vzorky tekutin testu s krví toho tvora, zahrnul jsem i Desandřinu krev a plodovou vodu, jen abych byl důkladný. Její krev reagovala. Její plodová voda ne. Jedno z jejích dětí není tím, čím se zdá.“

Dobrý bože.

Keira ztuhla s obvazem v ruce. Kdybychom Desandře pověděli, že jedno z jejích dětí je stvůra, kdo ví, co by to s ní udělalo.

„Ta informace nemůže opustit tenhle pokoj,“ řekla jsem.

„Souhlasím,“ přidal se Doolittle.

Krátce jsem se zadívala do hlavního pokoje.

„Nic jsem neslyšel,“ řekl Derek.

„Já taky ne,“ přidal se Barabáš.

Existovaly jen dvě možnosti. Za prvé se mohla Desandra vyspat s třetím mužem kromě Gerarda a Radomila. To bylo naprosto nepravděpodobné. I když flirtovala a prohlašovala nestydaté věci, nikdy se nepokoušela nikoho aktivně sbalit, a když nám pověděla, jak ji Gerardo vyhodil, její rozrušení nebylo předstírané. Nepokoušela by se mít sex s nějakým náhodným cizincem. Vyspala se s Radomilem, protože věděla, že k ní bude hodný, a ona to zrovna potřebovala. To nám nechávalo možnou volbu číslo dvě: buď Gerardo, nebo Radomil dokázali ve volném čase roztáhnout křídla a bavit se unášením stráží z věží.

Jestli měl Doolittle pravdu, okřídlení kožoměnci na sebe dokázali vzít lidskou a zvířecí formu, která jim dovolovala napodobit obyčejné kožoměnce. To by vysvětlovalo, proč se ti okřídlení zmetci začali najednou ukazovat na hradě. Patřili ke členům Belve Ravennati nebo Volkodavi, a když museli bojovat, přešli do své konečné formy. Otázka za milion dolarů zněla, kdo z nich to byl? Ti tvorové připomínali víc kočky, ale to nemuselo nic znamenat.

„A co to její druhé dítě?“

„Je to vlk,“ řekl Doolittle.

To nám neřeklo nic. Dítě dvou kožoměnců si házelo genetickou kostkou. Mohlo získat zvířecí formu od svého otce nebo matky. Desandra se proměňovala ve vlka. Kdyby měla dítě s Gerardem, byl by to vlk. Kdyby měla dítě s Radomilem, mohl to být vlk nebo rys. Pořád jsme nevěděli nic. Až na to, že jí v lůně roste příšera. Nakonec jí to budu muset říct. Může se to vůbec podělat ještě víc?

U dveří Mahon založil ruce na prsou. „Kdo jste?“

Žena tiše odpověděla. Mohutný medvědodlak ustoupil stranou a dveřmi prošla vysoká žena hodně přes čtyřicet. Elegantní a s tmavou kůží, vypadala arabsky. Následovali ji dospívající chlapec a mladší dívka.

„Mé jméno je Demet,“ řekla žena tiše. „Lord Megobari pro mě poslal. Abych uzdravila.“ Položila si ruku na srdce. „Léčitelka.“

„To je velké štěstí,“ ozval se Doolittle. „Protože nemůžu pohnout nohama.“

14.

Eduardo pochodoval sem a tam ve společných prostorách, dupal, jako by měl podkovy, a pražil dveře koupelny pohledem. Demet nás požádala o soukromí a koupelna měla jako jediná neporušené dveře. Derek šel dovnitř s nimi. Jeho tvář samotná stačila, aby si rozmyslela jakýkoliv pokus o něco nekalého.

Eduardo vydechl a pak se otočil, aby pokračoval. Bílé triko mu zabarvily rudé skvrny. Rány měl hluboké a tím pochodováním jim rozhodně neprospíval.

Keira pochodovala také, ke zdi a zase zpátky, obrátila se jen o vlásek dřív, než by se její tělo dotklo kamene. Barabáš seděl uprostřed místnosti s pochmurným výrazem. U dveří se hrozivě tyčil Mahon jako smrtelně vážný stín.

Nikdy by mě nenapadlo, že by mohlo být něco špatně. Když se Doolittle ve vaně posadil, cítila jsem drtivou vlnu úlevy. Nikdy mě nenapadlo zeptat se, jestli je v pořádku…

Curran prošel dveřmi. Pravý bok mu zalévala krev. Na levé straně mu tělo hyzdily dlouhé rány, kde se mu drápy stvůry zabořily do masa a přejely mu po svalech. Když vás objal dvou a půl metrový létající leopard, zanechalo to na vás stopy.

Přešel ke mně a přidřepl si.

„Jsi v pořádku?“

Upřesni mi, co znamená v pořádku. „Ano. Dostali jste ho?“

„Byla to žena. Vrhla se z útesu dolů. Její mozek je roztříštěný na dně rokle.“

Kruci.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Doolittle se vzbudil. Nemůže hýbat nohama.“

Dveře koupelny se rozletěly dokořán a z nich vystoupila Demet. Její dospívající syn ji následoval.

Curran vstal. „Jak je mu?“

Demet něco řekla. Její syn se otočil, abychom mu viděli na záda. „První zranění.“ Demet ukázala prstem na vršek jeho krku, naznačila tam neviditelnou linku. „Krční. Vyléčené. Žádný problém. Druhé zranění.“

Mávla rukou níže, naznačila bederní páteř a spodní část těla.

„Lumbální. L1 a L2.“

Demet zdvihla jeden, pak dva prsty a poklepala chlapci na rameno. Otočil se.

„Plný cit tady.“ Demet přejela dlaní od jeho hlavy až k břichu. Snažila se najít nějaké slovo. „Ne plný…?“

„Částečný,“ nabídl Barabáš.

„Částečný cit tady.“ Ruku posunula od břicha až k pánvi. „Nohy ne.“

Doolittle byl paralyzovaný od boků dolů. Moje mysl se proti té myšlence rozběhla a roztříštila se o ni.

„Bude ještě někdy chodit?“ zeptal se Curran.

Demet rozpřáhla ruce. „Možná. Udělala jsem pro něj vše, co jsem mohla.“ Odmlčela se. „Čas. Čas, magie a odpočinek.“

Otočila se ke mně. „Máte zranění.“

„Je mi to jedno.“

Zavrtěla hlavou. „Ty ne jako oni. Není čas. Musím zahojit hned teď.“

„Je to moje vina,“ ozval se Eduardo. „Nezvládl jsem ji udržet.“

„Létala,“ pověděla mu Keira. „A byla silná. Ani všichni tři jsme ji neudrželi.“

Eduardo vyvalil oči. Otočil se na místě, vypadal, že vyrazí do útoku každou vteřinou. Začínal se hroutit, a rychle.

„Je to moje chyba, měl jsem ho hlídat. Dovolil jsem, aby mu ublížili.“

Otočil se a zamířil dusavě ke dveřím. Curran mu zastoupil cestu. „Přestaň!“

Eduardo se smykem zastavil.

„Podívej se na mě.“

Velikán se soustředil na Curranův obličej.

„Vzmuž se,“ pověděl mu Pán šelem, hlas mu prostupovala síla. „Pořád jsme v nebezpečí. Pořád tě potřebuju. Nesesypej se mi tu.“

Eduardo zafuněl nosem.

„A to platí pro vás všechny,“ řekl Curran. „Později můžeme sedět v kroužku, zamýšlet se, co mohlo být, a plakat nad tím, co jsme měli udělat jinak. Zrovna teď máme práci. Napadli nás. Pořád jsou tam venku. Ulovíme je a pak je roztrháme na kusy.“

Barabáš se posadil o něco rovněji. Keira se odlepila ode zdi.

Curran se zadíval zpátky na Eduarda. „Dobře?“

„Dobře,“ ozval se velikán.

„Fajn.“ Curran se otočil k Demet. „Uzdrav Kate.“

Vzbudila jsem se a Curran seděl vedle mě. Mlčel. Jen seděl vedle mě a díval se na mě.

„Koukal ses, jak spím? Protože jsem si myslela, že jsme se shodli, že je to divné a děsivé.“

Neodpověděl.

Byli jsme v pokoji sami. Doolittle ve vaně, Keira a všichni ostatní zmizeli. Na druhou stranu, pokrývky pode mnou vypadaly povědomě. Ležela jsem na naší posteli. Musel mě odnést do našeho pokoje. Obvykle jsem se vzbudila, když se někdo pohnul za zavřenými dveřmi mého pokoje. Jak jsem dokázala prospat, že mě nesl? Doolittle měl zvyk dát mi do pití sedativa, protože jsem ignorovala jeho rady, abych ležela a odpočívala, ale co jsem ho viděla posledně, ležel ve vaně. Demet a její děti provedly jakási zaklínání, aby se mi zavřely rány. Vzpomněla jsem si na nával uklidňujícího chladu, který se mi přelil přes rány. A pak mi George podala sklenici vody.

„George mi dala sedativa. Dobře, s tím drogováním musíte přestat. A navíc, pokud se mě ještě někdo pokusí znehybnit a nalít mi alkohol na zranění, asi ho zabiju. A rozhodně nevyhrožuju naplano.“

Curran neřekl nic.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

Ukázal na zeď.

Soustředila jsem se. Magie byla stále u moci, a když jsem pátrala kolem, ucítila jsem, jak se za kameny cosi pohnulo. Ne upír, ale něco podivného. Něco, co jsem ještě nikdy necítila. Někdo nás poslouchal.

Curran měl ústa stažená do pevné linky. Byl naštvaný. Nehorázně, strašlivě naštvaný.

Natáhla jsem se k němu a dotkla se prsty jeho tváře, hledala to důvěrné spojení. Hej, je mezi námi všechno v pořádku?

Vzal mi ruku do té své, silné prsty měl horké a suché, a stiskl ji. Tak fajn. Všechno v pořádku. Nemusel nic říkat.

„Mluvil s tebou Doolittle?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou.

Natáhla jsem se k nočnímu stolku, vzala malý zápisník a pero, a napsala: Otestoval Desandřinu plodovou vodu. Jednomu z dětí budou růst křídla.

Curranovi se rozšířily oči. Vzal si ode mě pero. To se s jednou z těch věcí vyspala?

Je pravděpodobné, že Radomil nebo Gerardo mezi ty věci patří.

Jak je to možné?

Máš obvykle dvě formy, lidskou a zvířecí. Doolittle si myslí, že tihle mají i třetí. Člověk, zvíře a stvůra s křídly.

Curran zavrtěl hlavou. „Který to je?“

To se nedá přesně říct. Plodová voda naznačuje, že jedno dítě je vlk a druhé něco jiného. Lyk-Vé s vlčími geny mohl patřit Desandře. Věděli nebo měli podezření, že Doolittle na něco přišel. Proto mu zničili laboratoř.

Kdo věděl, že Doolittle odebral plodovou vodu? napsal Curran.

Rozhodně Ivanna, napsala jsem. Radomilova sestra nabídla, že bude Desandru držet za ruku, kdyby měla strach. V té době jsem si myslela, že je slušná lidská bytost. Kdokoliv to mohl vidět. Radomil a Ignácio se prali v chodbě, zatímco Doolittle pracoval.

Ozvalo se povědomé opatrné zaťukání na dveře. Barabáš.

„Minutku.“ Přetočila jsem papír na druhou stranu. Zkusím vydráždit smečky, abych z nich dostala nějakou reakci.

Kdokoliv nebude hlídat Desandru, bude strážit Doolittla, napsal.

Výborně. „Musím se se smečkami ráno setkat,“ řekla jsem nahlas. „Mám jim něco vyřídit?“

„Ano.“ Curran vzal papír, přeložil ho a pak ho metodicky roztrhal na maličké kousíčky. „Řekni jim, že přede mnou není úniku.“

První zastávka byla u Belve Ravennati. Setkali jsme se u gigantického arkýřového okna v jedné z veřejných místností, kde byl světle hnědý měkký nábytek naaranžovaný kolem konferenčního stolu. Vlci z Ravenny mě nechtěli ve svých pokojích.

Seděla jsem na pohovce pro dva přímo naproti Isabelle Lovari. Gerardo jí seděl po levici. Jeho bratr nebyl k nalezení. Připojili se k nám tři další lidé, všichni vypadali podobně. Upravení, dva muži byli hladce oholení a žena měla vlasy stažené do ohonu. Vyzařovala z nich téměř vojenská aura a sledovali mě s cílevědomou pozorností. Tohle byla vlčí smečka a zcela jasně mě považovala za nepřítele.

Barabáš stál za mnou, dělal si poznámky v linkovaném bloku.

„Díky, že jste se se mnou sešli,“ pověděla jsem jim. Otok nesplaskl tak moc, jak bych chtěla, a mluvení mě bolelo.

Isabella mě sjela pohledem. „Jsem překvapená, že jste ještě pořád tady.“

„Není snadné mě zabít.“

„Jako švába.“

„Nejsem si jistá, jestli je to dobré přirovnání. Nikdy jsem neměla problémy zabíjet drobný hmyz,“ poznamenala jsem.

Barabáš si tiše odkašlal.

Isabella zdvihla obočí. Měla těsně po padesátce a vyzařovala z ní ostrá preciznost. Během doby strávené se Smečkou jsem pozorovala ostatní alfy při práci. Někteří se svou pozicí bojovali jako Jennifer. Někteří jako Lonescové z klanu krys oplývali druhem přirozené lehkosti při jednání s lidmi pod jejich vedením. Isabella neměla ani jedno, vyzařovala kolem sebe auru rozkazovačnosti. Buď ji poslechnete, nebo bude zle.

„Jak víte, snažíme se odhalit podstatu útoků na Desandřin život,“ pověděla jsem jim. „Její zdraví a pohodlí, stejně jako jejích dětí, je naší nejdůležitější prioritou.“

„Snažíte se naznačit, že jsme podezřelí?“ zeptala se Isabella.

„Nenaznačuji to, přímo to říkám. A líbilo by se mi, kdybych vás mohla škrtnout ze seznamu podezřelých.“

Barabáš mi podal malou kartičku s jediným slovem: Diplomaticky.

Isabella se opřela dozadu. „To mě uráží.“

„To je mi u prdele,“ oznámila jsem jí. „Včera v noci byla vaše snacha napadena. Naši lidé přišli k úrazu. Mám tu deset kožoměnců vyjících po krvi. Hledám někoho, koho bych mohla lovit. Můžete to být vy, Kral nebo Volkodavi. Je mi to jedno. Tak pokračujte. Dejte mi důvod, abych vám mohla namalovat na hruď terč.“

Belve Ravennati na mě zůstali zírat v ohromeném tichu.

Isabella se tiše zasmála. „Ptejte se.“

„Kde jste byli včera kolem půlnoci?“

„Ve svých pokojích. Naši synové byli s mým manželem a se mnou.“

„Mohou stráže potvrdit, kde jste se nacházeli?“

„Ne.“

Isabellini vlci otočili hlavy k chodbě. Něco obrovského se k nám blížilo. Naklonila jsem se dopředu, abych měla lepší výhled. Mahon. Co to?

Medvěd se k nám přibližoval. Pomalu, zjevně nikam nespěchal, a pak se postavil vedle Barabáše za mnou. „Omlouvám se, že jdu pozdě.“

Posily. Páni. No to mě podržte.

Belve Ravennati se na mne dívali. Jasně. Kde jsme to skončili?

Soustředila jsem se na Isabellin obličej. Byl důvod, proč jsem sem zašla ze všeho nejdřív. „Máme důvod se domnívat, že dokážeme identifikovat tvory, kteří napadli Desandru za pomoci krevního testu. Byli byste ochotní dát nám vzorek své krve?“

„Absolutně ne.“

Nevzrušilo ji to ani v nejmenším. Krev nám nedá, ale skutečnost, že jsme ji dokázali otestovat, jí vůbec nedělala starosti. Stejně jako Gerardův výraz neprozrazoval žádnou úzkost. „Proč?“

„Protože krev je vzácná komodita. Nedám vám k ní přístup, abyste ji pak mohli použít proti mé rodině nějakými magickými prostředky.“

No, stálo to za zkoušku. Zadívala jsem se na Gerarda. „Kdy jste zjistili, že Desandru napadli?“

„Stráže nám o tom řekly, až když se stalo,“ pověděl mi.

„A nepokoušeli jste se nám nijak pomoci, abyste se ujistili, že je Desandra v bezpečí?“

Gerardo povolil zatnuté čelisti. „Ne.“

„Pokusili jste se navštívit matku vašeho budoucího dítěte a ujistit se, že je v pořádku?“

„Ne.“

„Proč?“

„Zakázala jsem to,“ řekla Isabella. „Můj syn ji má příliš rád. A vzhledem k tomu, že je z ní teď cíl, zdržovat se v její blízkosti ohrožuje i jeho.“

Zadívala jsem se na Gerarda. „Nemyslíte si, že dlužíte trochu oddanosti…“

„Děvce, která spala s jiným mužem?“ Isabella zdvihla obočí. „Chápu, proč k ní můžeš cítit sympatie. Taky nejsi vdaná.“

Za mnou Barabášovi mezi prsty zaskřípalo pero. Musel ho příliš silně stisknout.

Prohlížela jsem si Isabellu. Přímo na srdeční komoru, hm? Podivné bylo, že to bolelo. Zasáhlo mě to přímo do hluboce ženské části mé psychiky, o níž jsem ani nevěděla, že existuje. „Oddanost ženě, která byla vaší ženou dva roky a teď nosí v břiše vaše dítě.“

„Nechápete, jaké to je,“ pověděl mi Gerardo. „Nikdy nevíte, jestli vás vaše žena miluje, nebo jen čeká na ten správný moment, aby vás mohla bodnout do zad, protože jí to přikázal její otec.“

Isabella svraštila obočí. „Můj syn si zaslouží ženu, která je čestná a silná, a bude mu partnerkou a alfou, namísto slabé hlupačky, která je jen přítěží. Tohle je bezvýznamná konverzace.“ Isabella se podívala za mne na Mahona. „Všichni víme, že lidská žena bude brzy nahrazena. Večeře včera v noci toho byla jasným důkazem.“

Co se včera v noci stalo?

Mahon se naklonil dopředu, rukama se opřel o židli. Dřevo zasténalo pod tlakem jeho prstů. „Zasloužila si mou oddanost. Už ji znovu neurážej.“

A svět se právě postavil na hlavu.

„Fajn,“ odtušila Isabella. „Ty možná můžeš dál hrát a předstírat, ale já s tím skončila. Tvůj člověk to ví také. Stačí se jen podívat na její výraz, když Lorelei Wilsonová vkročí do místnosti.“ Podívala se na mě. „Jsi jako otevřená kniha a víš, že tě nahrazuje. Vezmi si své domácí mazlíčky a nech nás.“

Vstala jsem.

Mahon se zadíval na Gerarda. „Nemůžeš se držet matčiných sukní věčně.“

Vlkodlak vycenil zuby.

„Dost.“ Isabella vstala a zamířila pryč, její vlci ji následovali. Stačil okamžik, a byli pryč.

„Co se stalo na večeři?“ zeptala jsem se, jakmile byli z doslechu.

„Lorelei seděla vedle Currana,“ pověděl mi Barabáš.

„Na mé židli?“

„Ano.“

Curran mi lhal. To uvědomění na mě zapůsobilo jako rána do žaludku.

Přišel do Desandřina pokoje, lehl si vedle mne, držel mě v náruči a pověděl mi, že si s Lorelei nemám dělat starosti. To vše poté, co seděla na mém místě u večeře. Musel vědět, jaký signál to vyšle všem ostatním. Doslova a do písmene zabrala mé místo, a on jí to dovolil.

Vesmír se roztočil a vymkl se mé kontrole. Bojovala jsem, jen abych si ho udržela. Musela jsem vydržet až do konce. Nemohla jsem prostě všechno zahodit a jít hledat Currana, abych mu pak mohla dát pěstí. Bez ohledu na to, jak moc jsem chtěla. Bez ohledu na to, jak strašně to bolelo.

Zvládla jsem ze sebe dostat nějaká slova. „A tebe nenapadlo se mi o tom zmínit?“

Barabáš si povzdechl. „Nechtěl jsem tě rozrušit. Nečekal jsem, že budou tak přímí. Nechtěli odpovídat na otázky, tak se snažili využít jakékoliv slabosti.“

Curran mi lhal. Snažila jsem se to pochopit, a nedokázala jsem to. Celý život mě učili, že nemám věřit nikomu, nejdřív Voron, pak Greg. Důvěra, intimita, naprostá upřímnost vůči jiné osobě pro mě nebyla. Šlo o luxus, který si někdo mé krve nemohl dovolit. To všechno jsem ignorovala a věřila mu. Věřila jsem mu tak moc, že jsem se i teď tváří v tvář přímým důkazům jeho zrady snažila najít jiná možná vysvětlení. Možná šlo o součást nějakého plánu, o němž mi lhal, že ho nemá. Možná…

Zadupala jsem tu myšlenku a rozdrtila ji na kousky. Měla jsem práci. S tímhle se budu muset vyrovnat později. Nacpala jsem ty ostré úlomky do stejného tmavého místa v mysli, kam jsem strkala vše ostatní. Na cestě dovnitř mě spalovaly. Moje úložiště pro problémy mimo moji kontrolu se začínalo plnit. Už se tam nevleze o moc víc.

„Kdo je na řadě?“ zeptala jsem se.

„Volkodavi,“ řekl Barabáš.

„Veď mě.“

Volkodavi se se mnou potkali ve vlastních pokojích, ve velké společné místnosti. Vitalij, hlava klanu a Radomilův bratr, mi potřásl rukou. Stejně jako on byl vysoký a plavovlasý, ale na rozdíl od bratra postrádal dokonalé rysy.

Posadila jsem se do křesla. Radomil si sedl naproti mně.

„Kde je Ivanna?“ zeptala jsem se.

„Dorazí sem,“ řekl Vitalij.

Zeptala jsem se jich na ty samé otázky a dostala víceméně stejné odpovědi. Ano, byli ve svých pokojích, ne, nemohli potvrdit, kde byli, a neudělali nic, aby Desandře pomohli nebo ji zašli zkontrolovat. Radomil chtěl, ale Vitalij ho zastavil, protože Desandra je sice milá, ale nestojí za to, aby mu kvůli ní ublížili.

„Podívejte,“ pověděl mi Radomil lámanou angličtinou. „Nevadí nám s vámi mluvit, ale to nepomůže. Vy a Wilsonova holka, to jste udělali složité. Ty ne vdaná.“

Jako by na mou duši vzal struhadlo a přejel jím po ní. Ano, já vím, že nejsem vdaná. Ano, Lorelei seděla vedle Currana při večeři. Jsem bezvýznamná, jsem člověk, brzy budu nahrazena… „Mohla bych prosím vidět Ivannu?“

Vitalij si povzdechl a zavolal: „Ivanno!“

O okamžik později vkročila do místnosti. Vypadala přesně tak, jak jsem si ji pamatovala… štíhlá plavovlasá žena… až na levou stranu tváře. Tmavé šupinaté kusy poškozené kůže jí pokrývaly levý spánek, mizely ve vlasech.

„Co se vám stalo s tváří?“ zeptala jsem se.

Ivanna mávla rukou. Jak se pohnula, vlasy se jí přesunuly také a já na okamžik viděla její zranění líp. Šupinaté puchýře pokrývaly celou levou stranu jejího obličeje, od spánku dolů přes tvář a krk, téměř zasahovaly až ke rtům a oku. Její lícní kost také ztratila něco ze své ostrosti, rysy na levé straně měla vyhlazené. Už jsem to viděla dřív. Něco jí tupým úderem rozdrtilo kosti a Lykosův virus teď kost vrstvu po vrstvě dával znovu dohromady.

„Je hloupé,“ pověděla mi. „V pokoji máme krb. Byla jsem vážně unavená po lovu a Radomil a Vitalij přišli do mého pokoje a rozhodli se hádat mezi sebou. Vitalij mával rukama.“

„Byl jsem rozrušený,“ doplnil Vitalij.

„Srazil můj stojánek na šperky do krbu. Zařvala jsem na ně, hrábla jsem do krbu, abych vylovila svůj náhrdelník, a náhodou jsem stiskla zapalování. Oheň zaplál a spálil mě. Alespoň že jsem si před spaním stáhla vlasy dozadu, jinak bych teď byla i plešatá.“

Kecy. Tohle byla popálenina od chemikálií, dokonce i se vzorem postřiku. Lhala mi přímo do očí. Buď byla hloupá, nebo si myslela, že jsem opravdu pitomá, nebo jí na tom prostě nezáleželo. Vsadila bych si na to poslední. Ona i všichni v místnosti věděli, že bez jasného, nevyvratitelného důkazu viny jsem ji nemohla k ničemu nutit.

„To je strašné,“ řekla jsem.

„Za pár dní se to zahojí. Chtěla jste ještě něco jiného?“

„Ano, máme důvod se domnívat, že se tvorové, kteří napadli Desandru, ukrývají tady na hradě. Vyvinuli jsme test krve, který by nám měl pomoct ty tvory odhalit.“

Vitalij, Radomil a Ivanna na mě zůstali zírat, jejich tváře tak opatrně neutrální, že muselo jít o výraz kontrolovaný silou vůle.

„Byli byste ochotní dát nám vzorek své krve?“

„Ne,“ odtušil Vitalij pomalu. „Krev má příliš velkou moc.“

„Nechceme, aby nás někdo proklel.“ Radomil zavrtěl hlavou.

„Díky, že jste přišla,“ pověděla mi Ivanna. „Nejste špatná. Je nám líto, že se váš muž chová tak nefér.“

Odešli jsme. Jak jsme mířili pryč, Mahon mi položil ruku na rameno. Bylo to tiché, téměř otcovské gesto.

„Viděl jsi jejich tváře?“ zeptala jsem se.

„Dostali jsme reakci,“ poznamenal Barabáš. „Sice nevím, co to znamená, ale byla tam.“

Jarek Kral byl moje poslední zastávka. Smečka Obluda bydlela na severní straně hradu. Věděla jsem přesně, co mě čeká.

„Bude se tě snažit vyprovokovat,“ řekl Barabáš.

„Já vím.“ Pokud bych Jarkovi dala jakýkoliv podnět, aby mě napadl, udělá tak s radostí.

„Nereaguj, Kate,“ zamumlal Barabáš.

„Já vím.“

„Jestli se tě dotkne, můžeš mu to oplatit,“ pověděl mi Mahon.

Ó ano. To udělám. Tím si můžete být jistí.

Zahnuli jsme za roh, před námi se rozkládala dlouhá chodba, sluneční paprsky procházející okny na ní vykreslovaly světlé obdélníky. Muži se motali po chodbě. Jeden, druhý… dvanáctý. Jarek vytáhl většinu své smečky z postelí, aby mi připravil řádné přivítání.

Jarkovi kožoměnci na mě upřeně hleděli. Někteří mě otevřeně očumovali. Tmavovlasý, starší kožoměnec po levé straně vystrčil jazyk a zahýbal jím. No, nebyl okouzlující.

Máš moc dlouhý jazyk. Jen přijď blíž, a spravím to.

Šla jsem dál, Barabáš a Mahon za mnou. Vztek a bolest uvnitř mne vykrystalizovaly v ledovou klec. Ukryla jsem se v ní, použila ji jako svou zbroj. Ať už na mě Jarek Kral hodí cokoliv, skrz ni se nedostanou. Na to byl led moc silný.

Jak jsme procházeli chodbou, kožoměnci nás následovali. Někdo hvízdl. Někdo zamňoukal. Pokračovala jsem dál.

Oblouk přede mnou mi nabízel výhled na velkou místnost. Přivítalo mě povědomé seskupení sedadel a konferenčních stolků. Hugh očividně zastával názor, že pokud sada nábytku odvede svou práci, není nutné projevit nějakou kreativitu. Jarek Kral se rozvaloval na sedačce pro dva a díval se, jak se k němu blížím. Lidé z jeho vnitřního okruhu postávali kolem. Vysoký blonďák – jeden ze dvou bratrů doprovázejících Jarka úplně všude – starší muž s oholenou hlavou a svaly hodícími se spíš pro vítěze vzpěračů těžké váhy, a Renok, můj kámoš, s tmavými vlasy, krátkou bradkou a hluboko zakořeněnou krutostí v očích.

To bude ještě zajímavé.

„Curranova děvka nás přišla navštívit.“

Tři muži se zasmáli jako na povel. Krátce jsem se zadívala na Mahona. „Vážně bys ho neměl nechat takhle mluvit.“

Mahon nakrčil huňatá obočí.

Posadila jsem se do křesla. „Vaši dceru včera někdo napadl.“

„A?“

„Hledám nějakou otcovskou reakci. Je v pořádku? Není zraněná?“ Naklonila jsem se dopředu. „Na takové věci se lidi ptají, když někdo napadne jejich děti.“

Jarek pokrčil rameny. „Proč bych si měl dělat starosti? Proto jsme vás najali. Abyste udrželi mou drahou dceru v bezpečí.“

„Kde jste byl včera kolem půlnoci?“

„Tady. Nebo ne?“ Jarek rozpřáhl ruce.

„Ano,“ řekl starší plešatý muž.

„Tady,“ přidal se Renok a mrknul na nás.

Jarek Kral se naklonil blíž. No páni. A je to tady. „Co na tobě vidí?“ Jeho tón byl lehký, téměř konverzační. „Nejsi kožoměnec, nejsi mocná a nejsi krásná. Žádné tělo. Žádná tvář.“

Barabáš za mnou se ostře nadechl.

„Dáváš aspoň dobrý sex?“ Jarek Kral si opřel loket o stůl a bradu o vlastní pěst. „Kouříš mu ptáka?“

Ale podívejme, někdo si tady našel pár oplzlých slov ve slovníku. Jak milé.

Jarek se naklonil trochu dopředu, spokojený sám se sebou. „Má rád, když mu někdo kouří ptáka? Nebo jsi neodvedla dobrou práci? Proto teď vypadá tvoje tvář takhle?“

Amatér jeden. „Proč se tak zajímáš o Curranova ptáka? Hledáš něco nového, co bys mohl kouřit? Klidně se ho zeptej, ale jsem si docela jistá, že takhle ho opravdu nezajímáš.“

Tři muži ucukli nazad. Jarek překvapeně zamrkal. Barabáš se polohlasně zasmál.

„Snaž se dávat pozor,“ pověděla jsem mu. „Budu mluvit pomalu, abys tomu rozuměl. Tvoji dceru napadli. Na hradě se pohybují podivní tvorové. Máme krevní test, který je dokáže identifikovat. Necháte nás otestovat svou krev?“

Jarek se zasmál.

Nevypadal nervózní, ale zase byl tak rozjetý, že jsem nedokázala říct, jestli vůbec reaguje.

„Možná bychom měli otestovat tvoji krev.“ Renok mě popadl za levou paži. Byl rychlý, ale já ho viděla. Nechala jsem ho. Prsty mi obemkl kolem zápěstí. Zatáhl mi za paži a ohnul ji v lokti, aby ukázal vnitřní část předloktí. Čekala jsem půl vteřiny, abych se ujistila, že to všichni viděli, a pak jsem ho dlaní pravé ruky naplocho praštila do zápěstí. Byl silný, ale nečekal, že budu mít sílu také. Jeho sevření povolilo. Popadla jsem ho za zápěstí pravou rukou a zkroutila ho, a tím i jeho paži. Ohnul se dopředu, aby si zachránil paži před vykloubením. Vytrhla jsem od opasku vrhací nůž, vrazila mu ho do trapézového svalu na vršku ramene a přibodla ho ke konferenčnímu stolku.

Celá záležitost nezabrala víc než půl vteřiny.

„Takže to mám brát tak, že mi krev nedáte?“ zeptala jsem se.

Jarek Kral na mě zůstal hledět.

Renok hrdelně, nejistě zavrčel, částečně zlobou, částečně bolestí. Napjal se.

Barabáš se naklonil dopředu a položil mu ruku na krk. Kožoměnec ztuhl.

Vstala jsem. „Nevidím ve vaší partě žádnou ženu. To je chyba. Desandra je dcerou svého otce. Včera v noci bojovala a užívala si to. Jednoho dne tě zabije, a pak odejde a bude mít děti, které nikdy nepoznají tvoje jméno. Tvůj ubohý pokus o dynastii zemře spolu s tebou.“

Blonďák a vzpěrač vyskočili na nohy. Mahon zavrtěl hlavou. „Přemýšlejte nad tím, co děláte,“ řekl tiše, hlas hluboký a prostoupený hrozbou.

Jarek něco řekl. Vlci ucouvli.

Vstala jsem a odešla, Mahon a Barabáš mě následovali.

Odkráčela jsem chodbou mířící ke schodům a musela se nutit, abych nezačala běžet. Venku za okny vládl krásný, jasný den. Zlaté paprsky slunce, modrá obloha, příjemný vítr… měla jsem chuť ten rozjásaný den praštit do tváře, popadnout ho za vlasy a bít tak dlouho, dokud mi nevysvětlí, nad čím tak jásá. Byla jsem příliš napružená a z tohohle místa se mi dělalo zle. Zle z kožoměnců, zle z jejich politiky, zle z toho, že jsem se držela zpátky. A přemýšlet o Curranovi jen přilévalo olej do ohně. Musela jsem to nějak spravit, a nejlépe hned, než vybuchnu.

Dorazili jsme k čalouněné lavičce usazené v mělkém koutku.

„Posaďme se tady na chvilku,“ řekl Mahon.

Nechtěla jsem si sednout. Chtěla jsem do něčeho praštit pěstí.

„Prosím,“ řekl Mahon.

Tak fajn. Poslechla jsem a posadila se. On si sedl na druhý konec. Barabáš se opřel o stěnu vedle mě.

„Narodil jsem se před Změnou,“ řekl Mahon. „Pro mě magie změnila úplně všechno. Martha je moje druhá žena. Svou první ženu a naše děti jsem musel pohřbít. ‚Normální‘ lidi moc nemusím. Já sám si připadám normální. Jsem kožoměnec, ale taky člověk. Musel jsem snášet věci, které mi provedli ‚normální‘ lidé, protože se ani nepokusili porozumět mně a mému lidu. A i kdyby se snažili, nedokázali by to. Nepatřil jsem mezi ně, a oni zatraceně neměli co dělat se mnou nebo mou rodinou. Nenašli jsme společnou řeč.“

Proč mi tohle říkal? Už tak jsem měla pocit, že procházím zkouškou ohněm. Nepotřebovala jsem další rány navíc.

„Nikdy z tebe nebude kožoměnec,“ řekl Mahon. „Můžeš s námi žít stovky let, a novorozený medvědodlak bude mnohem větší kožoměnec než ty.“

Barabáš se na něj zadíval. „Dost. Už jí to stačilo s nimi. Dneska nepotřebuje žádné další svinstvo.“

„Nech mě domluvit,“ řekl mu Mahon klidným hlasem. „Nikdy plně nepochopíš, jaké to je, a my nikdy plně nepochopíme tebe. Ale na tom nezáleží. Jsi součástí Smečky.“

Zamrkala jsem. Musela jsem se přeslechnout.

„Proč snášet jejich ústrky?“ zeptal se Mahon. „Vím, že to jde proti tvé povaze.“

„Protože tady nejde o mě. Je to o panacee, našich lidech a těhotné ženě. Můžu je nechat sežrat vlastní slova, ale to by zmařilo všechno, o co se tady pokoušíme. Počítají s tím, že mi rupnou nervy, a chovat se podle jejich očekávání posiluje je a ubližuje nám. Raději vyhraju velkou cenu na konci než malou okamžitě.“

„A proto budeš vždycky součástí Smečky, ať už se stane cokoliv. Protože jsi oddaná věci a dokážeš se ovládat.“ Mahon zdvihl ruce, jako by v nich držel neviditelný míč. „Smečka je větší než my všichni. Je to společnost postavená na sebeobětování. Jsme násilnická rasa. Abychom mohli existovat v míru, to násilí musíme obětovat. Musíme vyzdvihovat sebekontrolu a disciplínu, a to začíná od těch na nejvyšších pozicích. Mít jako alfu neovladatelný živel je horší než nemít žádného. Svět kolem nás se rozpadá na kusy a ještě nějakou dobu bude. Zrovna teď jde jen o stabilitu, abychom našli lidem bezpečné místo, uklidňující rutinu, aby se necítili vyděšení a neměli nutkání uchylovat se k násilí, protože jestli se tou cestou vydáme, buď zničíme sami sebe, nebo nás vyhladí. Proto jsme zavedli tolik bezpečnostních opatření. Rád bych viděl, jak se za nějaký čas věci změní. Byl bych rád, aby skončily výzvy k souboji. Kvůli nim jsme ztratili hodně dobrých lidí. Ale to přijde časem, až za dlouhý čas. Možná za pár let, možná za pár generací, ale začne to od horních pozic. A my ve vedení musíme jít příkladem.“

To bych do něj nikdy neřekla.

Mahon se mi zadíval do tváře. „Ty a já máme pár věcí společných. Víme, jaké je nebýt normální, až na to, že v tomhle případě zrovna ty úplně nezapadáš. Můžeš respektovat naše způsoby, ale nemusíš se snažit být někým, kým nejsi. Některým lidem zabere delší čas se přizpůsobit, ale pak tě budou brát takovou, jaká jsi. Ne jako ‚člověka‘, ne jako něco jiného, ale jako Kate. Jedinečnou a jinou, ale ne cizí. Kate, jsi prostě Kate, a patříš k nám. A na tom jediném záleží.“

Byla jsem drsná Choť Pána šelem a on pochmurný Popravčí Smečky. Obejmout ho takhle na chodbě by bylo naprosto nepřístojné.

„Díky za pomoc,“ pověděla jsem mu.

„Kdykoliv,“ odtušil Mahon.

Barabáš se prudce otočil ke schodům. Lorelei obešla mezipatro a pak stoupala dál vzhůru po schodech, tmavě zelené šaty s poloprůsvitnou sukní na ní vlály při každém kroku.

Barabáš se nadechl. „Není to…?“

„Teď na to není čas,“ řekl Mahon.

Ne, teď na to byl perfektní čas. Šla nahoru, a pokud na ni Curran nečekal v jejím pokoji, bude sám a budeme si moci promluvit.

„Kde by teď měl být Curran?“ zeptala jsem se.

„Je oběd,“ pověděl mi Barabáš. „Ve velké síni.“

Fajn. Bylo načase, abych si s ním promluvila.

Když jsme konečně dorazili k velké síni, ozval se normální rozum. Nakráčet tam a praštit Currana pěstí by sice bylo uspokojující, ale moc by to nedokázalo. Jen bych pak vypadala jako žárlivý pitomec, co se nedokáže ovládat. Tu radost jim nedopřeju.

Zastavila jsem se ve dveřích. „Vy dva už běžte dovnitř. Já za vámi hned dojdu.“

Mahon pokračoval dovnitř. Barabáš se na dlouhou dobu zdržel.

„Jen potřebuju chvilku sama pro sebe.“

„Kate… jsem ten poslední člověk, který by ti měl dávat rady v lásce. Hledám si klidné chlapy při zemi, protože vím, že jsem nervní a potřebuju v tom druhém oporu. Jenže pak se znudím a začnu vyvádět, dokud mě neopustí. Vím, že to dělám, ale opakuju tu samou chybu pořád dokola jako blbec, jelikož doufám, že s tímhle to bude jiné, protože on je jiný. Ale je to vždycky to samé, protože se neměním já. Lidé se najednou nemění, Kate. Chápeš?“ Naklonil se blíž a zadíval se mi do očí. „Jenom… dej tomu déle než minutu. Abys toho později nelitovala.“

A s tím odešel.

Lidé seděli u stolů, jedli, pili a bavili se. Ve mně se všechno zachvívalo napětím. Byla jsem jen o vlásek od násilí. Představovala jsem si, jak tam vejdu a bodnu Currana vidličkou. Barabáš měl pravdu. Potřebovala jsem víc než jen minutu. Potřebovala jsem si opláchnout obličej.

Naproti mně vedla do strany krátká chodba. Jestli se jí vydám, měla by mě zavést k jedné ze dvou toalet. Vkročila jsem do chodby. Dveře po pravé straně byly pootevřené a za nimi se rozkládala malá místnost s tmavými dřevěnými schody nahoru.

Možná se jimi dostanu na balkon pro hudebníky.

Vystoupala jsem po nich. Jestli se tam přeci jen schovávají nějací ostřelovači, chtěla jsem se s nimi potkat a přátelsky si popovídat. Jestli ne, mohla jsem se seshora dívat na síň, aniž by si mě někdo všimnul.

Schody končily. Prošla jsem otvorem v kamenné zdi a ocitla se na balkóně pro hudebníky. Zásah! Alespoň něco se dnes povedlo.

Velká síň postrádala okna, jediné světlo pocházelo z elektrických lamp, nebo s magií u moci jako třeba teď z vílamp vyfouknutých do tvaru falešných pochodní. Mohlo by být dopoledne nebo taky půlnoc. Venkovní světlo tady nehrálo roli. Balkón byl utopený ve stínech, tmavé dřevěné trámy se zdály skoro černé. Prošla jsem se po celé jeho délce. Kamennou zeď přerušovaly jen dvoje dveře, jedny na opačné straně balkónu, druhé přesně uprostřed. Krom toho tu nebylo nic. Prázdno.

Opřela jsem se o dřevěné zábradlí. Pode mnou se rozpínala síň, jasně osvětlená, hlučela lidmi. Okna v chodbách hradu musela být otevřená, aby vyvanul ven vzduch zahřívaný lidským dechem a horkým jídlem. Průvan zezdola ke mně přinášel náznak koření a povíval dlouhými, modro-stříbrnými praporci na zdi po mé levé straně. Odsud jsem nejspíš byla skoro neviditelná pro ty dole.

Neuvědomila jsem si, jak je ten ochoz vysoko. Skákat přes zábradlí bylo mimo mé možnosti. Dopad by mi zlámal kosti.

Curran prošel dveřmi do síně. Zamířil k čelnímu stolu, kde seděl Barabáš vedle Mahona, a zeptal se na něco promykodlaka. Barabáš rozpřáhl ruce v odpověď. Curran nasadil povědomý neutrální výraz. Usadil se zpátky na své místo ve středu.

O okamžik později připlula Lorelei, oblečená do obtáhnutých džínů a téměř průhledné modré halenky ve venkovském stylu, odhalující ramena. Vlasy měla rozpuštěné a tvář bez chybičky. Jak kruci měla dost času, aby se převlékla a dostala se sem tak rychle?

Curran se k ní otočil a něco řekl. Posadila se vedle něj. Úsměv jí jen zářil.

Měla jsem pocit, jako by mi někdo do žaludku upustil cihlu.

Na něco se ho zeptala. Natáhl se pro tác s krájeným masem.

Jestli jí nabídne jídlo, seskočím z tohohle balkónu a pak ho kopnu do tváře zlomenýma nohama.

Curran jídlo posunul blíž k ní.

Nedělej to.

Talíř položil na stůl.

Lorelei se na něj usmála, napíchla plátek z talíře na vidličku a naklonila se k němu blíž, aby mu něco pověděla, v očích jí zahrála malá rozverná světélka.

Seděli příliš blízko u sebe. Upřeně jsem na Currana hleděla, přála jsem si, abych mu mohla nahlédnout do hlavy. Proč to děláš? Proč?

„Možná proto, že je mladší a není tak unavená,“ ozval se za mnou Hugh.

Neuvědomila jsem si, že jsem to řekla nahlas. Taky jsem ho neslyšela, že by se ke mně blížil. Kruci. Tahle situace se musela vyřešit, a vážně rychle, protože mě rozptylovala.

Hugh zamířil k zábradlí a opřel se vedle mne jako mohutný stín. Měl na sobě džíny a šedé triko. Tenká látka mu lnula k širokým zádům, opisovala linie jeho trapézových svalů a širokého zádového. Podobnou postavu jsem znala. Kombinovala v sobě sílu a velkou výdrž, ohebnost a pohyblivost, ale její vlastník byl schopný vyvinout drtivou sílu. Bude velmi těžké Hugha zabít.

Zadíval se na Currana dole. „Možná ji chce, protože je kožoměnec a jeho lidé by ji přijali. Porodí mu vrh štěňat a všichni zajásají. Možná proto, že mu přinese politické spojenectví. Možná proto, že se s ním nebude hádat. Někteří muži mají rádi poslušnost.“

„Díky za vaši analýzu, pane doktore. Měříte ostatní podle vlastních standardů?“

Naklonil hlavu na stranu a předvedl mi výhled na svou hranatou čelist. Praštit do ní bude svinsky bolet. Určitě si pohmoždím ruku. Voron si vybral dobře. Obvykle jsem se svým tělem byla spokojená, ale teď jsem si přála být o patnáct centimetrů vyšší a mít o patnáct kilo svalů víc. Nebyli bychom vyrovnanými protivníky, ale ten rozdíl by se zmenšil.

„Zajímají tě mé standardy?“ zeptal se Hugh.

Nebezpečí, ledové jezero na obzoru. „Ne.“

„Kdyby šlo jen o záležitost na jednu noc, hledám nadšení. Možná někoho beze strachu. Slepá poslušnost je nudná. Chci si to užít, chci, aby si to užila i ona, a chci, aby šlo o zážitek, na který budu rád vzpomínat.“

„Příliš mnoho informací.“ Hughovy záležitosti na jednu noc byly na seznamu věcí, co jsem potřebovala vědět, až někde na posledním místě.

„Zeptala ses. Ale ty nejsi jeho záležitost na jednu noc, Kate. Nebo ano?“

Věnovala jsem mu tvrdý pohled.

Zazubil se, ostře a dravě jako vlk. „Víš, co hledám u partnerky? Výzvu.“

„Hodně štěstí.“

Tiše, chraplavě se zasmál. „Možná nad tím uvažujeme až příliš. Možná se k ní tvůj Pán šelem má, protože potřebuje ženu, a její otec neplánuje zničit vše, na čem pracoval.“

Jau. „To Roland plánuje udělat?“

Hugh si povzdechl a zadíval se na lidi dole. „Jen se na ně podívej. Myslí si, že je tohle setkání o nich, jejich malicherných tahanicích o území, jejich problémech, vášních, touhách a potřebách. Nacpávají se, handrkují a blýskají zuby, zatímco nemají vůbec ponětí, že je to všechno jen kvůli tobě.“

Tenký led, postupujte nanejvýš opatrně.

Zadíval se na mě, modré oči mu světélkovaly. „Existují tisícovky kožoměnců. Zabij stovku, a pořád jich tady bude dost. Ale někdo jako ty tu nebyl už pět tisíc let. Povraždil bych všechny tam dole v síni, jen abych měl šanci, že si s tebou promluvím.“

Imaginární led mi praskal pod nohama. S tou konverzací mířil podivným směrem. „To docela přeháníš, ne?“

„Jen konstatuju fakta.“ Hugh se opřel o zábradlí. „Zatrénuj si se mnou. Ty víš, že to chceš.“

Naklonila jsem se dopředu a ukázala si na čelo. „Řekni mi, jestli tam vidíš napsáno velkými písmeny idiot.“

„Máš strach?“

Pokrčila jsem rameny. „Mám strach, co se stane, až ti zničím tu pěknou tvářičku a Hibla kvůli tomu rozpoutá masakr.“

„Máš mé slovo, že ti nedovolím dostat se nikam blíž k mé tváři.“

„Nedovolíš?“

Hugh se zazubil.

Ještě minutu, a budu potřebovat mop, abych utřela všechnu tu samolibost, co z něj vyloženě odkapávala. „To jsou silné kecy na někoho s jizvou na obličeji.“

„Jestli vyhraješ, povím ti, kde jsem ji získal.“

Mávla jsem rukou. „V pořádku. Zas tolik to vědět nechci.“

„A co přesně chceš vědět?“

„Záleží na tom? Doteď ses vyhýbal odpovědím na všechny otázky, které jsem ti položila.“

„Nemyslel jsem si, že mám nějaký styl boje,“ řekl Hugh. „Když se ke mně něco dostane na dosah, dokážu to zabít, ale myslel jsem si, že jde jen o mišmaš všech možných technik, který funguje. Není to něco, nad čím by se člověk zamýšlel. Co je můj zvláštní styl boje? A pak jsem uviděl tebe. Přiznej se, cítilas to taky.“

To ano. Ještě nikdy předtím jsem neviděla nikoho, kdo by bojoval jako já. Byli jsme naprosto sehraní, tak dokonale, že i vzpomínka byla znepokojující.

Zadíval se na mě. „Chci to zažít znovu. Zatrénuj si se mnou.“

„Promiň, ale s hraním jsem skončila.“

„Kate, no tak.“

„Myslím to vážně. Ne.“

Hugh se uchechtl. „Zlá, a ještě k tomu pokušitelka.“

Curran pod námi vstal. Lorelei také. Co to? Curran zamířil ze síně pryč skrze dveře pod balkónem. Lorelei ho následovala.

„Chtěla bys špehovat ty dvě hrdličky?“ zeptal se Hugh.

„Ne.“ Nepotřebovala jsem od něj žádnou laskavost.

„Mít ty pravé informace je klíč k vyhrání války.“

„Nejsem ve válce.“

„Ale samozřejmě že jsi. Válčíš sama se sebou. Část tebe ví, že existuje i jiný život než ten Choti Pána šelem. Část tebe si říká, jestli tě zrazuje. Budou spolu mluvit, ať už budeš poslouchat nebo ne, a když je uslyšíš, stejně to nezmění, co si chtějí říct.“ Kývl nalevo. „Já jdu. Klidně se ke mně připoj, jestli chceš.“

Něco uvnitř mne povolilo. Musela jsem to vědět. Nevěřila jsem muži, kterého jsem milovala, dost na to, abych ho nešpehovala. To o mně zatraceně hodně vypovídalo, ale zrovna teď mi to bylo jedno. „Tak dobře.“

Hugh prošel nejbližšími dveřmi a přidržel mi je. Prošla jsem jimi do dlouhé, zakroucené chodby. Na jejím konci jsem viděla balkón. Lehký vánek, studený a okořeněný slanou vlhkostí od moře, zavířil kolem mne. Nebe bylo jasně modré a v kontrastu s tou rozjásanou tyrkysovou zalitou sluncem světlé zábradlí téměř zářilo.

Na kamenné podlaze ležel natažený dlouhý koberec, pohlcoval zvuk našich kroků. Zezdola k nám stoupaly hlasy. Zastavila jsem se těsně před tím, než bych vyšla na balkon a opřela se o zeď.

Hugh se opřel o zeď naproti a sledoval mě.

„Měl by ses o sebe víc starat,“ pověděla mu Lorelei.

A ona byla připravená a ochotná mu s tím pomoct.

„Tolik jsi toho obětoval.“

Přece jí nemohl baštit takové přitroublé řeči. Muž schopný denně manipulovat se sedmi páry rozdílných alfa osobností přece nemohl být tak hloupý.

„Občas to musí být osamělé.“

„To je,“ souhlasil Curran.

Byl osamělý. Poslední dva měsíce jsme spolu byli skoro čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, a on byl osamělý. Kdy přesně měl do háje šanci být osamělý?

„Občas je to na jednoho moc, to chápu,“ pokračovala Lorelei. „Když matka opustila otce, musela jsem jít s ní a neměla jsem doopravdy na výběr. Chybí mi otec. Chybí mi být někdo. V Belgii nám kvůli strýci není s matkou vůbec dovoleno dělat cokoliv ve smečce. Nedokážeš si představit, jaké to je, když si každou minutu uvědomuješ, že jsi někde hostem, a musíš přemýšlet nad každým slovem, které vypustíš z úst. Dala bych cokoliv za místo, kam bych patřila. Občas si přeju, aby mi narostla křídla a já prostě odletěla pryč. Dostala se na nějaké lepší místo. Někam, kde na mě záleží.“

Odmlčela se.

„Je mi líto, že se ti něco takového přihodilo,“ řekl Curran. „Zníš, jako by ses cítila osaměle a ztraceně.“

„To ano. Omlouvám se, nechci tě zatěžovat svými problémy.“

„To je v pořádku.“

„Ne, není.“ Lorelei si povzdechla. „Někdy mám prostě pocit, že nemám nikoho, s kým si můžu popovídat. Nebo spíš nikoho, kdo mě chápe. Jsem si jistá, že víš, jak se cítím. Tvoje družka je člověk. Jsou některé věci, které prostě nepochopí.“

Musela jsem se přemáhat, abych nezaskřípala zuby.

„Jsme odlišní,“ poznamenal Curran.

Jo, ale ty rozdíly tě až doteď netrápily, blbečku.

„Mrzí mě, že nemohla být s tebou a zažít s námi vzrušení ze zabití kořisti po dlouhém lovu. Je to takový nával radosti lovit vedle svého druha. Jsi tak nesobecký, že ses toho vzdal. Nejsem si jistá, že bych to dokázala.“

Ale prosím vás.

„Všichni musíme přinášet oběti. Lovit se svou družkou je prostě jedna z věcí, které nemůžu dělat.“

Způsob, jakým to řekl, s hlubokou intenzivní lítostí, mě zasáhl přímo do hrudi.

„Možná by se mohla stát kožoměncem?“

„Je imunní,“ řekl Curran.

Lorelei se ostře nadechla. „Takže jsi pro ni obětoval polovinu svého života? Je mi to tak líto. Co když její děti budou lidské?“

Ty děvko.

„Tak se s tím nějak vyrovnám.“ Zněl studeně jako ledovec.

Na hrudi mě bolelo. Celý svět se zabarvil lehce doruda. Soustředila jsem se na dýchání. Nádech. Výdech. Nádech.

„Neměla jsem to zmiňovat. Jen… je o tolik křehčí než my. Lidé umírají kvůli nemocem. Jsou slabší, lehčeji se zraní. Jestli se její děti narodí lidské, zdědí její slabost… Neměl by ses vzdávat svého… je mi to líto. Zapomeň, že jsem něco řekla.“

Výdech. Nádech.

„Oceňuju tvoji starost. Ale je načase, abychom se vrátili,“ řekl Curran. „Budou mě shánět.“

Výdech.

„Samozřejmě.“

Dveře dunivě zaklaply. Hugh zavrtěl hlavou. „Nebyl jsem si předtím jistý, ale teď už mám jasno. Ten chlap je idiot.“

Na hrudi mi seděla bolest, pevná a žhavá. „Neříkej to.“

„Je to člověk s omezeným rozhledem, Kate. Záleží mu jen na současnosti. Poví mu, že s ním nemůžeš lovit a neroste ti srst, a on tě nebrání. Milosrdní bohové, vaše děti by mohly být lidské. Ta hrůza. Ani se nezamyslel nad tím, co to znamená mít tě po boku dlouhodobě. Předala jsi mu rudý diamant nedozírné ceny, a on sahá po skleněných korálcích, protože jsou větší a zářivější.“

„To není tvoje starost.“ Tohle bylo ono. Tohle byl jeho úmysl. Oddělit mě od Currana a ukázat se jako ta lepší možnost. Hugh si se mnou hrál. Balancovala jsem na okraji útesu a musela jsem být ostražitá, nebo spadnu dolů, ale rudá mlha v hlavě mi ztěžovala soustředění.

„Existuje tucet holek, jako je Lorelei. Myslí si, že jsou výjimečné, protože se narodily jako kožoměnky, jsou roztomilé a rozmazlené. Očekávají, že se jim bude svět klanět.“ Hugh ukázal k síni. „Můžu tam právě teď vejít, říct si o jednu, a ráno jich tady bude deset, úplně stejných. Ty jsi jedinečná, Kate. Narodila ses jedinečná, prošla jsi Voronovou zkouškou ohněm, a uspěla jsi na výbornou. Curran to nevidí. Existuje pro to staré úsloví. Je tě nehodný.“

„Budeš už zticha?“ ucedila jsem.

Nepřestal mlít, nikdy nezvýšil hlas, mluvil rozumným, ale naléhavým tónem. „Pracuji s kožoměnci. Znám je. Mám je ve svém řádu. Neuvažují jako my. Rádi předstírají, že ano, ale jejich fyziologie je prostě příliš odlišná. Nezažívají složité emoce, ale pudy. Je to chladný, tvrdý fakt. Kožoměnce ovládají instinkty a potřeby. Nutkání přežít, krmit se a zplodit potomky. Všechny jejich činy jsou diktované zvířecím uvažováním. Cítí strach, a proto se sdružují do smeček. Pociťují touhu rozmnožovat se, a tak se začnou chovat agresivně ke konkurenci, aby mohli zrovna oni předat své geny. Udělají si děti…“

Před očima mi bleskla vzpomínka na Maddiinu matku. „Milují svoje děti. Ochraňují je až do samého konce.“

„Stejně jako gepardi a pavouci slíďáci. Ale očekávat od nich soucit nebo složité emoce by bylo bláhové. Je to pud sebezáchovy, Kate. Když lidská matka ztratí dítě, je to zničující tragédie na celý život. Když se dítě kožoměnce promění v lupa, truchlí a pláčou asi tak měsíc, a pak se pustí do práce na dalším.“

Hugh zdvihl ruce asi třicet centimetrů od sebe, dlaněmi k sobě. „Mají tunelové vidění a žijí pro daný okamžik. Zrovna teď Curranovi instinkty napovídají, že jsi přítěží. Být s tebou je moc komplikované. Nezapadáš hladce do jeho struktury světa a ostatní zpochybňují jeho výběr. Jsi zdrojem neshod, a teď si našel mnohem příhodnější alternativu.“

Už jsem nechtěla slyšet víc. Odlepila jsem se od stěny, ale zastoupil mi cestu.

„Uhni.“

„Zeptej se sama sebe, jestli budeš spokojená se životem v jeho stínu. Víš, že jsou ti souzeny velké věci. Hluboko uvnitř to ví taky. Ví, že tě nezadrží, protože jinak by tě na kolenou prosil, ať si ho vezmeš. Když chce muž se ženou sdílet život, nabídne jí všechno.“

„Uhni mi z cesty.“ Jestli neposlechne, tak s ním uhnu sama.

„Potřebuješ se odreagovat. Mám tréninkové nádvoří plné mečů. Zatrénuj si se mnou.“

„Ne.“

„Jestli máš moc velký strach to zkusit, tak prostě řekni, že se bojíš, a vrátíme se k tomu později, až ti naroste páteř.“

Voron. To mi říkával Voron. Kritizoval mé techniky boje, při trénincích do mě bušil, a když jsem nesplnila jeho očekávání, pokáral mě. „Zlepši se“ bylo špatné. „Lajdácké“ bylo horší. Ale nic se nedokázalo vyrovnat větě: „Řekni, že se bojíš.“ Nebylo horšího hříchu než se o něco nepokusit, protože jste nedokázali sebrat dost odvahy.

Vztek, který ve mně bublal, vzkypěl a přetekl. Ledová klec se rozpadla. Měla jsem toho plné zuby. Jestli chce boj, tak mu ten zasraný boj dopřeju. „Dobře. Veď mě.“

15.

Následovala jsem Hugha dolů po schodech. Vynořili jsme se na chodbě, kde jsem málem narazila do George. Uviděla Hugha a zúžila své chytré oči. „Ahoj, Kate.“

„Ahoj.“

„Kam míříš?“

„Ven na menší rozcvičku.“

George se obrátila na patě. „Půjdu s tebou.“

„Posluž si.“

Prošli jsme chodbami až ke dveřím. Hugh je otevřel a vyšli jsme na vnitřní nádvoří. Tam mě přivítalo šest velkých stojanů, rozestavěných do půlměsíce u nejbližší zdi. Meče, sekyry, kopí. Musel si dát s přípravou dost času. To mu nepomůže.

Procházela jsem kolem stojanů. Poznala jsem pár japonských zbraní, ale většina byla evropská. Bastardy, rapíry, šavle. Antická falkata čekala vedle řeckého kopisu, římský gladius odpočíval vedle jedenapůlručního meče a německý messer vedle svého následovníka, šavle. Falchiony, velké dvousečné meče, taktické chladné zbraně, každá z nich byla nejenom funkční, ale i krásná, druh zbraně, který by se dal vzít do boje, ale i považovat za umělecký kousek. Voron by to miloval. Muselo jít o Hughovu osobní sbírku. Byla krásná, dokud jste ignorovali klec v rohu, kde pomalu umíral člověk žízní.

Krátce jsem vzhlédla. Christopher nás sledoval skrz mříže ztrápeným pohledem. Chtěla jsem mu dnes ráno donést vodu.

Hugh kráčel z druhé strany a sledoval mě.

„Kate,“ řekla George. „Co hodláš dělat?“

„Hodláme si zatrénovat,“ pověděl jí Hugh. „Přátelský zápas.“

„To je vážně špatný nápad,“ poznamenala George.

„Co dostanu, když vyhraju?“ zeptala jsem se.

Hugh kývl k mečům nedozírné ceny. „Můžeš si tady vybrat, cokoliv chceš.“

Prohlížela jsem si zbraně. Bylo by šílené kteroukoliv odmítnout. „Cokoliv?“

„Cokoliv na tomto nádvoří, ale jestli vyhraju…“

„To se nestane.“

„Jestli vyhraju,“ řekl Hugh, „povíš mi, jak jsi zabila Erru. Jakou magii a které taktiky jsi použila. Přehraješ mi znovu ten boj, celý až do posledního detailu.“

George zavrtěla hlavou. „Kate…“

„Dohodnuto.“

George si povzdechla.

Setřásla jsem si pochvu se Zabíječem ze zad a položila ji u nejbližšího stojanu. Potřebovala jsem podobný meč, něco se stejným dosahem, váhou a vyvážeností.

Hugh kráčel zamyšleně podél stojanů.

Falchion… ne. Šavle by mi poskytla výhodu, ale muselo jít o vyrovnaný souboj. Byl silnější, o tom jsem neměla pochyb. Převyšoval mě o patnáct centimetrů, za jeho svaly by se nestyděl žádný gladiátor, a vážil nejméně o třicet kilo víc než já. Triko mu lnulo k tělu, svaly na jeho hrudi vypadaly tvrdé jako pancíř. Ale všechny ty svaly měly svou cenu. Nebude díky nim tak rychlý a vytrvalý, zatímco ze mě vytrvalost přímo odkapávala.

Zastavili jsme se u stejného stojanu. Tam na nás čekaly dva téměř totožné meče, osmdesát centimetrů dlouhé. Po celé délce dvousečných čepelí se táhl hluboký žlábek. Lidé mu říkali krevní žlábek, protože si představovali, jak jím dramaticky stéká životodárná tekutina. Ve skutečnosti neměl odvádět krev, ale odlehčit čepel meče, aniž by ohrozil jeho odolnost. Přes svou velikost budou tyhle dva identické meče vážit jen asi kilo a dvacet deka. Tak se na to podívejme. Klasická záštita typu šest s rozšířenými, zploštělými konci lehce ohnutými k čepeli. Deseticentimetrová rukojeť, omotaná koženou šňůrou. Jednoduchá kulatá hlavice. Nebyl to zrovna umělecký kousek, ale brutálně účinný nástroj, navržený, aby bral životy.

„Osud,“ poznamenal Hugh.

Já si vzala jeden, on druhý. Mávla jsem jím. Hmm. Byl lehčí než kilo a dvacet deka. Spíš kolem kila sedmdesáti gramů. Ne, padesáti. Rovnovážný bod asi tak třináct centimetrů. Dobrý meč. Rychlý, silný, hbitý.

Poodešli jsme od stojanů, abychom získali nějaký prostor pro pohyb.

„Proč nepoužiješ svůj vlastní meč?“ zeptala se George.

„Mohl by ho zlomit.“

„To bych neudělal.“ Hugh si položil dlaň na srdce.

„Udělal,“ oznámila jsem George. „Je to hajzl.“

Hugh se zasmál. „Právě jsme se potkali, a už mě tak dobře zná.“

Pokrčila jsem rameny, nahrbila je dopředu, protáhla si záda. „Pravidla?“

„Plný kontakt,“ řekl Hugh. „Kapitulace.“

Očekávala jsem první krev. „Plný kontakt, kapitulace,“ znamenalo, že se ani jeden nebudeme držet zpátky a že se nezastavíme, dokud jeden z nás neskončí zatlačený do rohu a nebude vážně hrozit, že ztratí končetinu nebo život. Jeden z nás bude muset říct: „Vzdávám se,“ aby boj skončil.

„Jsi si tím jistý?“ Měla jsem v sobě hodně vzteku, který potřeboval zpracovat.

„Máš strach?“ zeptal se Hugh.

„Ne. Sám si kopeš hrob. Připravený?“

Hugh rozpřáhl ruce. „Ukaž mi, jak vypadá posmrtný život.“

Už jsem si myslela, že se nezeptáš.

Vydala jsem se k němu. Bude očekávat evropské zahájení s evropským mečem. Nedostane ho.

Kdybych ho zabila teď, nikdy o mně Rolandovi nepoví. Mohlo by jít jen o nehodu při tréninku. Uklouzl mi meč a prořízl mu aortu. Jeminánku, hrozně se omlouvám.

Blížila jsem se. Hugh měl stále rozpřažené ruce. Neměl ani ponětí, jak strašně naštvaná jsem.

Mohla bych zařídit, aby to vypadalo jako nehoda. Mohl by zaplatit za vše, co mě bolelo.

Zrychlila jsem a otočila se, pustila sebe samu ze řetězu. Vlétla jsem do toho pohybu jako oblázek vystřelený z praku. Svět se zpomalil, každá vteřina se natahovala, jako bychom se pohybovali pod vodou.

Sekla jsem šikmo, zprava doleva, přes jeho hruď. Ustoupil o krok, aby se vyhnul.

Řízla jsem zprava doleva. Další krok a ruce vzhůru.

Nízký výpad, sekla jsem zleva doprava po jeho podbřišku. Hugh stále uhýbal, ale teď v tom byl účel. Poznal ty seky, útočila jsem základními úhly eskrimy, filipínského bojového umění. Už bylo načase. Obrátila jsem seknutí a udeřila jsem v opačném směru přes jeho břicho. Hugh se pohnul, aby úder odrazil, špičkou meče mířil dolů, stočil tělo do strany. Nejspíš mě plánoval udeřit levým loktem.

Naše meče se setkaly.

Levou pěstí jsem ho praštila do čelisti. Kost zapraskala a kloub sanice vyskočil z pouzdra. Hughovi visela ústa otevřená, spodní čelist měl mimo. Měla jsem už dříve vykloubenou sanici. Zrovna teď mu musela v lebce vybuchovat mučivá, nesnesitelná bolest.

Hugh se zapotácel dozadu. Hnala jsem ho před sebou přes nádvoří a zasypávala ho údery tak rychle, jak jen to šlo. Úder. Další. A další. Zapotácel se. Čepel mého meče mu zavadila o biceps. Vyvalila se jasně rudá krev. Magie v ní vibrovala jako oživlý elektrický proud. První krev patří mně.

Hugh se praštil do obličeje. Čelist zapadla zpátky na místo. Přehmátl a udeřil mečem shora dolů, pokoušel se mě zasáhnout mocnými seky. Uhnout, uhnout, vykrýt. Jau. Srazila jsem jeho čepel naplocho tou svojí. Kdyby ten úder uspěl, čistá síla, s níž byl vedený, by mi usekla paži. Dobře že jsem neplánovala zůstat stát na místě.

„To chce klid.“

Otevřel ústa a zavrčel. Haha, bolí to, když mluvíš, že?

„Vypadáš, že máš bolesti. Chceš si oddychnout a dát se trochu dohromady?“

Udeřil místo odpovědi. Meč nad hlavou, sekal vpřed. Uhnula jsem a příliš pozdě si uvědomila, že to ode mne očekával, protože v pohybu pokračoval a stáhl meč zpátky. Na okamžik vypadal skoro jako pálkař, s natočeným tělem a pootočenými boky, jak veškerou setrvačnost vložil do máchnutí vedeného spodem. Skoro jsem nestihla nastavit čepel té jeho.

Síla úderu mě odhodila dozadu. Zapotácela jsem se. Nezůstal jen u toho, pokračoval v útoku metodickými, těžkými údery. S precizností skalpelu, se silou železné palice. Uhýbala jsem doleva, doprava, otáčela se, snažila se omezit pohyb na minimum, abych se příliš neunavila.

Bodnul.

Zablokovala jsem ho, o zlomek vteřiny pozdě. Meč mě škrábl na pravém rameni. Do svalu se mi zakousla bolest. Vrrr.

„Tanči rychleji, Kate!“

Čelist mu začala znovu fungovat. Tomu říkám rychlá regenerace. Skrčila jsem se a uhnula. Hugh do mě narazil ramenem jako beranidlem. Proletěla jsem vzduchem a dopadla zády na zeď. Až mi v nich silou nárazu zachroupalo. Ty hajzle. Sekl po mně. Skrčila jsem se před úderem a zkroutila se do strany. Čepel jeho meče křísla o kámen. Stálo ho to třetinu vteřiny, kterou jsem využila, abych ho kopla patou do podkolenní jamky. Koleno se pod ním podlomilo, Hugh se naklonil dopředu a já ho hranou zápěstí praštila zezadu do hlavy. Tváři, kameni, seznamte se.

Hugh zavrčel, divošsky a hrubě, ze čtvrtiny bolestí, ze tří čtvrtin zuřivostí.

Mohla bych ho probodnout, zrovna teď bych mu mohla do zad zabořit meč. Ale nevypadalo by to jako nehoda.

Kopla jsem do něj znovu.

Hugh klesl k zemi a podrazil mi nohu. Klesla jsem. Byla jsem ještě pořád ve vzduchu, když udeřil obrovskou pěstí. Bleskově, viděla jsem, jak se ke mně blíží. Dopadla jsem na zem, při pádu napnula břišní svaly.

Zasadil mi úder na solar.

Aaahhh. Ach bože, to tak bolelo. Zalila mě bolest, horká, oslepující, intenzivní. Břicho se mi rozpustilo v agonii, vzduch mi v plicích začal hořet a každičký nerv v těle se rozječel na protest.

Hugh se překulil zpátky na nohy rychle jako derviš a setřepal si krev z obličeje.

Sevřela jsem rukojeť meče v ruce, snažila se vyhrát nad bolestí. Musela jsem vstát. Mohl mě zabít. Neudělal to, ale nemohla jsem ho nechat vyhrát. Ne, to se nestane.

Čekal, že se překulím na nohy, aby mě mohl zachytit na cestě vzhůru.

Přísahala bych, že jsem někde daleko slyšela lidi křičet. „Vstávej, Kate.“

Hugh napřáhl pravou nohu, mířil mi na bok. „Není čas odpočívat.“

Překulila jsem se směrem ke kopu s ohnutými koleny. Noha mu narazila do mých lýtek. Popadla jsem ho za botu a kopla přímo do jeho druhé nohy.

Hugh se zřítil k zemi. Udělala jsem kotoul dozadu, zpátky na nohy, meč v ruce.

Hugh se vzepjal a pak vyskočil ze země rovnou na nohy. Vycenil na mě zuby, oči mu zářily vyšinutým světlem. Vypadal jako šílenec.

Víš ty co, kašlu na to. Nehoda nebo ne, bylo mi to najednou jedno. Skončím to s ním. Teď a tady.

Zazubila jsem se nazpátek, věnovala mu svůj vlastní psychotický úsměv.

Hugh zaryčel jako zvíře. Byl to řev plný štěstí.

Zaútočila jsem. Měl příliš dobrou obranu, abych se pokusila zasáhnout tělo, a tak jsem mu šla po pažích. Velké tělo, velké srdce. Podíváme se, kolik krve v sobě máš, preceptore.

Bili jsme se a tancovali přes volné prostranství. Ponořila jsem se do víru úderů, rozpustila se v rytmu, plynulém a rychlém, meč mi v ruce připadal tak přirozený, ovládat ho mi přišlo snadné jako dýchání. Byl rychlý, ale já byla rychlejší.

„Chceš vědět, jak jsem zabila Erru? Takhle.“ Sekla jsem ho do levého bicepsu. „A takhle.“ Další sek, tentokrát přes hrudník. „Ještě vydrž, povím ti to celé.“

Podařilo se mu říznout mě do boku. Já mu na oplátku udělala dvě mělké rány na pažích. Dva ku jedné. Ty vyhlídky se mi líbily.

Hugh zavrtěl hlavou, snažil se dostat krev z očí. Nepřestávala jsem útočit. O krok ucouvl. A pak o další.

Dvacet šest let. Dvacet šest let, kdy jsem se musela ohlížet přes rameno, žít v neustálé paranoie. Dvacet šest let starostí, že mě někdo najde, předstírání, že jsem slabší, než jsem ve skutečnosti byla, odpírání si základního kontaktu s lidmi. Nechala jsem je, ať mě ženou vpřed. Můj meč se proměnil v bič, šlehal, řezal, sekal, otáčel se a zanechával za sebou horkou rudou krev znovu a znovu. Snažil se srovnat tempo, ale byla jsem na něj příliš rychlá. Bodla jsem a zasmála se, když meč narazil na odpor.

Uvnitř mě hučela bolest, ale ta ustoupila kamsi daleko do pozadí. Zranil mě, ale na tom nezáleželo. Skutečný svět se vytratil, a zůstal jen hněv. Už mě unavovalo ztrácet milované. Ztělesňoval všechno, co mi působilo bolest, a já ho musela zničit.

Bojoval jako Voron: zkušeně, chytře a smrtelně nebezpečně. Bojovat s ním bylo kouzelné, bylo to jako trénovat s mým otcem. Vorona jsem porazila, když mi bylo čtrnáct. Hugha porazím také. Byla jsem příliš naštvaná, abych se dokázala zastavit.

Tlačila jsem ho před sebou po nádvoří. Byl jen on, já a dva meče. Takhle bych mohla pokračovat donekonečna. Klidně bych pokračovala donekonečna. Nejdřív zpomalí.

Zemři, Hughu. Zemři pro mne.

Zemři.

„Kate!“

Curran.

Stáhla jsem se, jen natolik, abych si mohla dovolit krátký pohled jeho směrem. Stál v okně po pravé straně. Vedle něj byla Lorelei, tvář ztuhlou šokem. Do hajzlu.

V každém okně někdo byl. Lidé se tlačili na balkónech. Nad námi na parapetu na mě Hiblini džigitové mířili kušemi. Na vzdálené věži stáli dva její šakalodlaci připravení za škorpiónem.

Realita do mě narazila jako rozjetý vlak. Kdybych Hugha zabila, zasypou nádvoří šípy. Zemřela bych.

Bylo mi to jedno. Stálo by mi to za to.

Otočila jsem hlavu a zahlédla George, jak couvá od nás.

George by zemřela se mnou. Nasázeli by do ní tolik šípů, že by si s tím nedokázala poradit ani regenerace kožoměnců, a i kdyby přežila, Smečka by se pomstila. Změnilo by se to tady v krvavá jatka.

Musela jsem se stáhnout. Chtěla jsem pokračovat v boji tak moc, až to bolelo.

Bodla jsem směrem k Hughově hrudi a ostře změnila úhel. Pokusil se to vykrýt, ale oba jsme věděli, že to bylo o půl centimetru níž, než potřeboval. Čepel mého meče sjela po té jeho a já cítila, jak se mu zaryla do pravého šikmého svalu. Z výrazu mu vyprchal vztek. Přímo za ním byla zeď. Hugh udělal pomalý, rozvážný krok dozadu. Já ho následovala, meč zabořený dva tři centimetry do horní části jeho břicha. Kdybych přitlačila, pořezala bych mu játra.

Opřel se o zeď. Pomalu roztáhl zakrvácené rty v úsměvu.

„Chci to slyšet.“

Hugh se naklonil dopředu, až se mu meč zakousl hlouběji do těla. Na tváři se mu objevil zvláštní výraz, druh soustředěného, ale lehce pobaveného pohledu, majetnického… ne, lákajícího…

Otevřel ústa. „Vzdávám se.“

To nebyla kapitulace. Byla to výzva. Ještě před rokem bych si to spletla s něčím jiným, nebo přesvědčila samu sebe, že v tom vidím něco, co by tam nemuselo být, ale rok zamilování, kdy mě někdo jiný chtěl, mi dalo dost podkladů, abych ten pohled poznala. Hugha to vzrušilo.

Nehrál to. Skutečně ho to rajcovalo.

Do hajzlu a do prdele.

Nereagovat.

Uvolnila jsem meč, utřela si ho do trika a nabídla mu ho jílcem napřed. „Výborný meč. Díky za rozcvičku.“

„Ne, já děkuji tobě.“ Hugh se odlepil ode zdi. Triko mu nasáklo krví. Na levé straně měl tvář nateklou. Když jsem mu vrazila obličej do zdi, musel se otočit. Nejspíš se snažil zachránit nos. Když jste si ho zlomili, oči se vám zalévaly slzami. To bych ho dokázala porazit mnohem rychleji.

Všechny mé bolístky a zranění se ozvaly najednou. Bolel mě žaludek. Levou stranu jsem měla nejspíš pořezanou. Pravá byla divně cítit, ozývala se v ní povědomá tepající bolest. Naprasklé žebro. Snad nebylo zlomené. Paže mě bolely na deseti různých místech. Tričko mi nezrudlo úplně jako jemu, ale tu a tam na něm začínaly rašit jasné skvrny.

Otočila jsem se a lehce se protáhla. Jau. Cítila jsem se, jako by mě někdo zmlátil pytlem brambor posázeným žiletkami.

Drobný zvuk mě přinutil otočit se na patě. Curran kráčel k nám s pochmurným výrazem, oči téměř celé zlaté. Musel vyskočit z okna. No jen se na to podívejte. Co teď bude chuděrka Lorelei dělat úplně sama?

„Dlužíš mi odvetný zápas,“ prohlásil Hugh.

„Možná. Jednou.“ Když tě nebudou obklopovat dva tucty osobních stráží.

„Beru tě za slovo.“

Curran se ke mně přiblížil. „Jsi v pořádku, kotě?“

„On ti říká kotě.“ Hugh se zasmál. „To žeru.“

„Sklapni,“ ucedil Curran.

Zvýšila jsem hlas, aby mě slyšeli i diváci. „A co má výhra?“

Hugh se usmál. „Samozřejmě,“ oznámil mi, jeho hlas se rozlehl kolem. „Můžeš si vybrat cokoliv na nádvoří.“

Otočila jsem se a ukázala na Christophera v kleci. „Chci jeho.“

Hugh zamrkal a zatnul zuby.

Ano, ano, převezli tě. Tak se zachovej jako velký kluk a zaplať.

Hugh se zatvářil pochmurně. Vážně se se svou hračkou na mučení nechtěl rozloučit.

„Je tu nějaký problém?“ zeptal se Curran.

„Žádný problém.“ Hugh zvýšil hlas a vyštěkl rozkaz v jiném jazyce.

Hibla vyšla ven, vytáhla z kapsy velký svazek klíčů. Dva džigitové ji následovali. Sledovali jsme je, jak odemykají dveře.

Hugh si stáhl triko a ukázal nám tělo, s nímž by mohl sbírat ceny. Byl stavěný jako anatomický model. Každý sval precizně vytrénovaný, aby měl správnou velikost. Byl silný, mocný, ale ohebný. A zakrvácený. Musela jsem ho říznout snad dvacetkrát. Většina ran nebyla horší než škrábance a mělké ranky. Byl vážně dobrý. Kdybych byla míň naštvaná, možná by i vyhrál. Ta myšlenka mi dělala starosti.

Hugh otočil levou paži a ukázal nám tři přesné řezy přes vyboulený triceps. Kdyby se mi podařilo zasáhnout hlouběji, každý z nich by mu vyřadil ruku. „Podívej se na tohle,“ ukázal Hugh rány Curranovi. „Jako zatracená umělkyně.“

Zamířila jsem ke kleci.

„Pokusíš se jí znovu dotknout, a zabiju tě,“ oznámil mu Curran tiše za mými zády.

„Nepotřebuje tvou pomoc,“ řekl Hugh. „Ale kdykoliv si budeš chtít pohrát, dej mi vědět.“

Pokračovala jsem dál. Bok mě bolel taky. Skrze džíny mi prosakovala krev. Další řezná rána, hlubší než ostatní. To by ale dřív zmrzlo peklo, než bych začala kulhat.

Džigitové otevřeli dveře dokořán a odstoupili ode mě, ruce zdvižené do vzduchu. Christopher na mě zíral vykulenýma očima.

„Jdeme,“ pověděla jsem mu.

Zamrkal. „Má paní.“

„Jsi volný. Pojď se mnou. Máme jídlo a vodu.“ Natáhla jsem k němu ruku.

Popadl ji oběma rukama a políbil ji. „Má paní. Má překrásná paní. Díky, díky, díky.“

Křečovitě mi svíral zápěstí.

„Má vlídná, milá paní, díky, díky…“

„Barabáši!“ zavolala jsem. Byla jsem si na devadesát procent jistá, že jsem ho během boje slyšela.

Ucítila jsem pohyb a pak se mi jako kouzlem objevil po boku. „Alfo.“

„Smrtící paní,“ zašeptal Christopher. Prsty přejel po mé krvi. Upřeně se na mě zadíval, oči rozzářené jako dvě hvězdy. „Má paní! Budu navěky sloužit…“

„Pššt.“ Položila jsem mu ukazováček levé ruky na rty. „Teď už ticho.“

Barabáš se ke mně naklonil a něžně Christopherovi odlepil prsty z mé ruky. „Ten boj byl úžasný,“ řekl mi tiše.

Bylo dobře, že jsem jim předvedla divadlo, protože jsem docela určitě nebyla dobrá k ničemu jinému. „Prosím, ujisti se, že se vysprchuje, dostane nové oblečení, nějaké jídlo a vodu. Nedávej mu ale moc, protože se pokusí nacpat k prasknutí. Není tak úplně při smyslech.“

Barabáš vytáhl Christophera z klece. Muž na něj hleděl. „Umřel jsem, že? Vy jste anděl?“

„Jistě,“ odpověděl Barabáš. „Následujte mě do nebeské sprchy.“

Christopher ušel několik kroků na nejistých nohách a pak se otočil nazpátek, zadíval se na mě s výrazem naprostého zoufalství.

„Běž s andělem, Christophere,“ pověděla jsem mu. „Promluvíme si později.“

Barabáš ho otočil a odvedl dovnitř do budovy.

Obrátila jsem se, abych je následovala. Curran mi zastoupil cestu. „Co sis sakra myslela?“ zeptal se tiše.

„Uhni,“ pověděla jsem mu, udržela jsem hlas tlumený. Diváci se rozcházeli, ale na můj vkus ne dost rychle.

Lorelei si přesně tuhle chvíli vybrala, aby vyběhla ze dveří na nádvoří. Uviděla můj výraz a zarazila se. Přesně tak. Jen si udržuj vzdálenost, křehká květinko. Slabý člověk je ještě pořád parádně naštvaný. V mých představách jsem k ní přiběhla a máchla mečem. Měla tenký krk. Nebylo by to zas tak těžké.

Vytlačila jsem tu myšlenku z hlavy. Neztratím tu nervy.

Curran zatnul zuby. Jeho tvář měla ten uvolněný ledový výraz, naznačující, že se brzy rozpoutá bouře. „Potřebuji s tebou mluvit.“

„Právě teď ne.“ Už jsem ho měla plné zuby.

„Ano, teď.“

„Ale jak princezna Wilsonová přežije bez tvé mužné ochrany, zatímco spolu budeme mluvit?“

Curranovy oči na okamžik zazářily zlatem.

„Víš ty co, ona je tam a já jsem tady. Vyber si.“

„Není to tak jednoduché.“

„Tak vyberu za tebe.“ Jen sleduj, jak odcházím.

„To má být výhrůžka?“

„Ne, to byl test, a ty jsi selhal. Nechoď za mnou.“

Pokusil se mě chytit za paži. Ucukla jsem. „Nech mě být,“ zavrčela jsem na něj skrze zatnuté zuby. „Nebo přísahám Bohu, že vezmu meč a bodnu tě s ním do srdce, krucinál.“

Pustil mě. Přešla jsem nádvoří, zdvihla Zabíječe a nezvolnila tempo až do našeho pokoje, kde jsem zajistila dveře na závoru.

16.

Jednoduché radosti občas bývají ty nejlepší. Jako horká sprcha po namáhavém, krvavém boji. Do paží se mi vloudila těžká, tlumená otupělost. Hugh dával údery jako beranidlo. To pravé peklo nastane až zítra ráno, ale dobité tělo se začalo ozývat už teď. Cítila jsem se celá rozbolavělá. Pokud budu mít štěstí, možná se zvládnu zítra i hýbat.

Stála jsem pod vodou, snažila se nemyslet a soustředila se jen na umytí vlasů šampónem a pak přejíždění namydlenou žínkou po svých ranách. Bolelo to a já to vítala.

Andrea mi jednou řekla, že mám potíže se zpracováváním emocionální bolesti. Nedokážu ji snést, tak ji nahrazuju fyzickou bolestí. Buď jsem ji někomu způsobovala, nebo si ji protrpěla sama. No, fyzické bolesti jsem teď měla až až. Jestli měla pravdu, měla bych se právě vznášet na osobním obláčku blaženosti.

Konečně se voda vyčistila. Vyšla jsem ze sprchy a zadívala se na sebe do zrcadla. Šrámy na stehnech a břiše se mi znovu otevřely. Demet byla vážně dobrá v léčivé magii, ale pořád jsem byla jen člověk a teď jsem byla celá dosekaná. V minulosti vynaložil Doolittle tolik snahy, aby mě vyléčil, že se mi zahojily některé staré jizvy. To očividně vytvořilo nerovnováhu a vesmír se rozhodl, že to musím něčím vykompenzovat.

Přes paže a tělo mi táhlo půl tuctu mělkých ran. Hughovo dílo. Neměla jsem mu dovolit, ať mě vyprovokuje. Voron mi vždycky říkal, že Hugha naučil nejen bojovat, ale i velet a plánovat. Ale mě naučil zabíjet. Hugh by mohl řídit armádu a vést ji do bitvy, zatímco já jsem byla osamělý vrah na postranní čáře a prosekávala si cestu davem ke své oběti. V jednoduchém boji s mečem jeden na jednoho jsem měla výhodu.

Ani jeden z nás nepoužil magii. Neznala jsem plný rozsah té jeho, a on pořád nevěděl moc o té mojí. Alespoň že jsem neodhalila své schopnosti úplně.

Někdo mi nechal na nočním stolku obvazy. Nejspíš dárek od Doolittla. Ovázala jsem to nejhorší, pak se posadila velmi opatrně na židli… stehna mě bolela… a sesula se dopředu. Bolelo mě celé tělo. Zavřela jsem oči. Byla to jen bolest. Přejde. Jen budu potřebovat minutku. Pořád jsem měla tři hodiny, než mi začne hlídání Desandry.

Někdo zaklepal. Upřeně jsem se zadívala na dveře a doufala, že je propálím pohledem a kdokoliv na druhé straně prostě vybuchne.

Ťuk-ťuk.

„Ano?“

„Můžu s vámi prosím mluvit?“

Ten hlas jsem neznala. Tak fajn. Natáhla jsem si čisté triko a nové džíny, zdvihla Zabíječe a otevřela dveře. V chodbě stál mladý muž, oblečený do uniformy džigita. Mladičký, nebylo mu ani osmnáct. Tmavě plavé vlasy, hnědé oči. Stál tam a houpal se na špičkách, jako by očekával, že ho někdo každou vteřinu přepadne.

„Co se děje?“

„Hledáte ty oranžové tvory,“ zašeptal anglicky s těžkým přízvukem.

„Ano.“

„Vezmu vás tam, kde hnízdí. Když mi zaplatíte. Ale musíme jít rychle a být moc potichu.“

Aha. „Jak se jmenuješ?“

„Voloďa.“

Ruské jméno, zkrácenina Vladimira. „Jak je to daleko?“

„Dvě hodiny. Na hoře. Chci tři.“ Zdvihl tři prsty. „Tři tisíce dolarů.“

„To zní jako dobrý obchod.“

„Budu čekat ve městě u sochy.“ Zamířil po schodech dolů a pryč.

Mé vytí do tmy se vyplatilo. Někoho naštvalo to testování krve, a teď se rozhodli, že bych měla zmizet. Jediná další osoba, která se mě chtěla zbavit, byla Lorelei, a ta neměla důvod se mnou bojovat. Vyhrávala.

Vážně si mysleli, že jsem pitomá. Aspoň že mi nenabídli pěknou nemovitost u pláže v Nebrasce.

Stáhla jsem si triko… bolelo to… a zapnula se do podprsenky. To taky bolelo. Natáhla jsem si znovu triko, našla boty a zamířila do Doolittlova pokoje. Konečně jsem v tomhle zamotaném klubku potíží našla konec nitě. Jestli se mi za něj podaří správně zatáhnout, mohla by mě dovést k viníkovi. Ale budu potřebovat posily.

Dveře byly dokořán a já uslyšela chodbou hlas Tety Bé. „A pak jsem mu pověděla, že korálky jsou naprosto v pořádku, ale že žena si musí udržovat určitou úroveň… pojď dál, drahoušku.“

Jak to věděla? Šla jsem docela potichu. Prošla jsem dveřmi. Trosky byly pryč. Přivítal mě uklizený, čistý pokoj, vybavený novou povlečenou postelí, židlemi a stoly. Doolittle seděl v kolečkovém křesle. Snažila jsem se, abych se nezašklebila. Eduardo ležel natažený na posteli po pravici. Na druhé posteli seděla George. Keira si hověla na okenním parapetu, zatímco Teta Bé obsadila křeslo. Derek ležel na podlaze a četl si knihu.

Všichni až na Doolittla a Tetu Bé horlivě předstírali, že se na mě nedívají. Útočili na nás, pořád jsme byli pod tlakem a kožoměnci se tvářili pochmurně. Můj boj s Hughem to musel všechno nějak zhoršit. Buď to, nebo všichni taky věděli, že si Curran našel nové zlatíčko. Jak trapné.

„U mého pokoje se zastavil mladý džigit,“ pověděla jsem jim. „Jmenuje se Voloďa a za tři tisíce dolarů mě odvede hluboko do hor a ukáže mi, kde žijí ti zlí kožoměnci.“

„Jaké štěstí.“ Tetě Bé zasvítily oči. „Chtěla bys nějakou společnost, až půjdeš do té báječné pasti… chci říct do toho dobrodružství?“

„Chtěla.“

„Já půjdu,“ nabídl se Derek.

„Ne. Už tak jsem tě dostala do spousty problémů.“ S Derekem jsme si byli blízcí. Jestli se Curran rozhodne to utnout, nechtěla jsem, aby se mezi námi musel rozhodovat. Tak se rozpadaly smečky. Barabáš i Derek byli dost idealističtí na to, aby z ní dramaticky vystoupili se mnou. Bude nejlepší, když se od něj distancuju už teď.

„Já půjdu taky,“ nabídl se Eduardo.

„Co takhle, kdybys mě nechal jít místo sebe?“ řekla mu Keira. „Sotva se udržíš na nohou.“

„Já vám nevím, bude stačit, když s námi půjde a bude se tam tyčit jako hrozba.“

Eduardo zkřížil ruce na prsou, až se mu vyboulily obrovské bicepsy. „Co tím myslíš, tyčit se jako hrozba?“

„Potřebujeme, abys tam stál s rukama zkříženýma na hrudi a mračil se,“ přeložila jsem mu.

Eduardo se zamračil. „To nedělám.“

„Přesně takhle,“ utrousil Derek.

Eduardo si uvědomil, že zkřížil paže na prsou, a zase je uvolnil. „Do háje s váma, lidi.“

„Takže domluveno. Jdu s ní.“ Keira seskočila z parapetu. „Navíc ti to dlužím, bizoňáku.“

„Za co?“ zeptala jsem se.

„Zranil se, když se mě pokoušel zachránit,“ vysvětlila Keira. „Když mě ta věc přirazila k zemi, zdvihl ji a praštil s ní o podlahu. Bylo to velmi hrdinské.“

Eduardo zavrtěl hlavou.

Výborně. Pokud budu mezi Jimovou sestrou a Tetou Bé, budu mít krytá záda. „Jen zkontroluju Christophera a můžeme jít.“

O tři minuty později jsem klepala Barabášovi na dveře a Teta Bé i Keira mi nakukovaly přes rameno. Barabáš otevřel dveře.

„Jak je mu?“

Barabáš se zatvářil bolestně. „Zatím se pozvracel a pak se pokoušel potápět ve vaně.“

„Oboje najednou?“

„Naštěstí ne. Teď se namáčí. Špínu má zažranou do kůže. Jdete někam?“

Vysvětlila jsem mu, co se děje. „Pokud budeme spolupracovat, můžeme zjistit, kdo ho najal. Jestli nemluví pravdu, což je šance asi jedna k milionu.“

„Buď opatrná,“ pověděl mi Barabáš.

Opustily jsme hrad a vyrazily po klikaté cestě dolů z hory. Moře jiskřilo jako obrovský safír. Slunce jasně svítilo a vzduch voněl po slané vodě a lehce po meruňkách. Ta krása byla tak zarážející, že jsem se zastavila a jen se dívala.

„Měly bychom si jít zaplavat,“ poznamenala Keira.

Všechny jsme věděly, že na odpočinkový den na pláži nedojde, ale bylo hezké se zasnít. „V moři nejsou žádné žáby.“

„Proč by mě měly zajímat žáby?“

„Jim mi jednou řekl, že neplave, pokud ve vodě nejsou žáby. Předpokládala jsem, že je jí.“

„To je nechutné,“ utrousila Keira. „Vážně bys měla mého bratra přestat poslouchat. A mimochodem, plave jako ryba. Dům klanu koček má bazén olympijských rozměrů a on si tam chodí zaplavat pár kilometrů pokaždé, když se tam zdrží. Žáby. Ten nikdy v životě žádnou žábu nesežral.“

Teta Bé se zasmála.

Zamířily jsme po klikaté cestě dolů. Štěrková cesta byla cítit po kamenném prachu. Po stranách ji lemovaly neprostupné zdi hustých zelených ostružiníků. Najednou jsem si uvědomila, že umírám hlady. Natrhala jsem si plnou hrst z keře a nacpala si je do pusy. Mmmm… dobrota.

„Bobule jsou vždycky nejlepší přímo z keře,“ poznamenala Teta Bé. Měla oblečené jasně žluté šaty s bílým kašmírovým vzorem, sluneční brýle a slamák. Keira na sobě měla letní šaty se světle hnědým živůtkem a širokou sukní sešitou ze světle tyrkysových, bílých a hnědých pruhů látky. Sahala jí až ke kolenům a dělala ji o pět let mladší. Ty dvě vypadaly, že si vyrazily o dovolené na výlet, zatímco já se svou sexy pohmožděnou tváří, těžkými botami, džínami a mečem vypadala, jako bych se vydala zničit tábor loupežníků.

„Jak se ty a náš pohledný hostitel znáte?“ zeptala se Teta Bé.

Ostružiny chutnají mnohem hůř, když se vám snaží vyšplhat krkem zase nahoru. „Ehhhh…“

„Ehhhh není odpověď,“ informovala mě Keira.

Andrea jim o Hughovi zřejmě nepověděla, a já netoužila vysvětlovat, kdo je mým otcem. „Nikdy jsme se nepotkali, ale trénoval nás stejný člověk. Teď pracuje pro velmi mocného muže, který by mě zabil, kdyby mě našel.“

„Proč?“ zeptala se Keira.

„Rodinná záležitost.“

„To vysvětluje tu přitažlivost,“ řekla Teta Bé.

„Přitažlivost?“

„Jsi jediná věc, kterou nemůže mít. Říká se tomu zakázané ovoce.“

„Nejsem žádné jeho ovoce!“

„Ale on si to myslí. Slovo, které hledáš, je ‚poblázněný‘, drahoušku.“ Teta Bé se usmála. „Jsem si jistá, že se Curranovi zatočila hlava z toho, jak se na tebe Megobari díval.“

Slyšet jeho jméno bylo, jako by mě někdo opařil. „Přestanete se mi vrtat v milostném životě?“ zavrčela jsem.

„Nevrtám se, pouze nabízím komentář.“

Bleh. „Jen chci jet domů.“

„Ne, dokud nedostaneme tu panaceu, kterou nám slíbili.“ Teta Bé si upravila klobouk. „Nemáš ani ponětí, jaké to je ztratit dítě kvůli lupismu. Je pravda, že sis prožila tragédii s Julií, ale já své děti porodila. Kojila jsem je a starala se o ně od chvíle, kdy byly maličké a bezmocné. Rozdmýchávala jsem plamínky jejich potenciálu. Měla jsem pro ně tolik snů. Děti si myslí, že jsi bůh. Jsi středem jejich vesmíru, dokážeš všechno spravit, dokážeš je ochránit a zaštítit před vším, a jednoho dne zjistí, že to nejde. Pamatuju si na pohled svých synů, než jsem je zabila. Mysleli si, že jsem je opustila. Že jsem je zradila. Rafael si tímhle neprojde. Ne, pokud tomu můžu zabránit.“

Tón jejího hlasu mi napověděl, že ta rána tam pořád je. Během let se na ní udělal strup, ale Bé stále truchlila pro své mrtvé děti. Když mi pověděla, že jede na tuhle výpravu, aby na mě dohlédla, byla to milosrdná lež. Přišla sem pro panaceu, a udělá cokoliv, jen aby ji dostala. Jeden sáček, který vyhrála, nebude dost. Zamyslela jsem se nad Maddie ve skleněné rakvi. Nemohla jsem Tetu Bé z ničeho vinit. Taky bych udělala cokoliv, jen abych své dítě uchránila před podobnou bolestí.

A pokud s Curranem žádné mít nebudu, aspoň mi tyhle starosti odpadnou.

Páni. Ani jsem si nebyla jistá, odkud to přišlo.

„Jsem ráda, že s tím Voloďa zašel za tebou,“ ozvala se Bé.

„Proč?“ Můj duel musel udělat větší dojem, než jsem si myslela.

„Protože někteří Abcházové mluví rusky. Jsou sousedé. A ty jsi jediná, kdo může tlumočit, když se dostaneme do úzkých.“

A já si myslela, že jsem ji ohromila svými úžasnými bojovými dovednostmi. Jedno splasklé ego? Zde.

Procházely jsme skrze ulice. Opuštěné domy na nás shlížely prázdnými okny, zbyly z nich jen skořápky. Na zdi opuštěného paneláku, z něhož zůstalo jen o málo víc než vykuchaná kostra z betonu a oceli, někdo nakreslil pár andělských křídel. Naděje na lepší budoucnost, nebo vzpomínka na někoho, kdo zemřel? To se nikdy nedozvíme.

„To musí být ta socha.“ Keira ukázala na bronzového džigita na koni uprostřed malého náměstí. Za sochou stála malá kavárna.

Teta Bé se zhluboka nadechla. „Měly bychom jít tudy.“ A zamířila přímo ke kavárně. „Je to šakalodlak. Náš pach najde.“

Kavárna se rozkládala ve stínu velkého ořechu, tyrkysově modrá budova, která zažila lepší časy.

„Pekárna,“ oznámila mi Keira.

Ale nepovídej. Zazubila jsem se. Doma ve Státech Teta Bé nejraději domlouvala záležitosti nad talířem košíčků nebo kusem koláče.

„Něco legračního?“ zeptala se Teta Bé.

„Cestovali jsme přes půlku planety, a vy jste našla pekárnu.“

„Nevím, co vám na tom přijde vtipné.“

Keira se polohlasně zasmála.

„Máš vypadat hrozivě,“ pověděla jí Teta Bé. „Jsi náhrada za Eduarda.“

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Méně smíchu, víc výhružnosti.“

Keira zkřížila paže na prsou a předstírala, že se mračí.

„Měly jsme s sebou vzít buvolodlaka,“ poznamenala Teta Bé.

Vešly jsme do kavárny. Starší žena se šedivými vlasy se na nás usmála zpoza dlouhého pultu a cosi zavolala ve zpěvavé místní řeči. Teta Bé ukázala na pár věcí, peníze změnily vlastníka a najednou jsme seděly u stolu s jakýmsi pečivem plněným meruňkami. Seděly jsme tam ještě dalších patnáct minut, než dveřmi prošel ten kluk. Nesl s sebou pušku a na rameni mu visel batoh. Uviděl Tetu Bé a Keiru a zarazil se.

„Máš přátele.“

„Ano.“

„V pořádku. Přinesly jste peníze?“

„Ano,“ ujistila ho Bé.

„Jste připravené?“ zeptal se Voloďa.

„Čekáme jen na tebe,“ pověděla mu Teta Bé.

Strmá stezka zatáčela na jih, dál od hradu. Lemovaly ji ostružiníkové keře, natahovaly ostnaté větve přes štěrk a hlínu. Náš průvodce neřekl ani slovo od chvíle, kdy jsme před hodinou vyšli z města. Snažila jsem se ze všech sil vypnout mozek a soustředit se na zapamatování cesty zpět. Při uvažování o čemkoliv mé myšlenky vedly zpátky ke Curranovi. Měla jsem chuť do něčeho bodnout. A pokud by ani to nepomohlo, tak pochodovat kolem. Nic z toho by mi nepomohlo. Emocionální zuřivost člověka jen vyčerpávala.

„Jak víš, kde ti oranžoví kožoměnci hnízdí?“ zeptala jsem se. V úzkých zabere jakékoliv rozptýlení…

„Viděl jsem je,“ pokrčil Voloďa rameny a narovnal si pušku na rameni. „Už to není daleko.“

Nemohla jsem se dočkat, až zjistím, kdo tahá za jeho nitky.

„Ale no tak, drahoušku,“ řekla Teta Bé. „Kam se poděl tvůj dobrodružný duch?“

V polovině cesty nás zalila magická vlna. Zastavili jsme se, přizpůsobili a pak pokračovali dál.

O hodinu později nás cesta dovedla ke hřebenu hory. Přímo před námi jiskřilo moře. Za námi, hluboko v údolí, leželo město. Po levé straně se zdvihal útes a v něm zela tmavá díra.

„Jeskyně,“ vysvětlil Voloďa. „Jdeme dovnitř.“

„Ty první.“

Voloďa udělal krok dopředu. Křoví po naší pravici zašustilo. Vystoupil tmavovlasý muž. Kolem třicítky, měl krátkou bradku, nesl si s sebou pušku a dýku, a na sobě měl ošuntělou verzi džigitského oblečení. Přes rameno mu visel balík, z něhož trčely nohy horské kozy. Velký šedobílý pes k němu přiklusal a sedl si vedle něj. Byla to fenka, mohutná a svalnatá, s hustou huňatou srstí. Mohlo jít o nějaký druh molossera. Vypadala, jako by někdo vzal bernardýna a dal mu čumák a barvu srsti německého ovčáka.

Lovec zamžoural na Voloďu a něco řekl. Kluk odpověděl.

Lovec zamával volnou rukou. Přála jsem si, abych s sebou měla univerzální překladač.

„Co to říká?“ zeptala jsem se.

„On… se zbláznil.“ Voloďa si přiložil ukazováček ke spánku a zakýval rukou dopředu a dozadu.

Lovec něco vyštěkl. Pes u jeho nohou tiše blafnul. Chyběl mi Grendel. Přála jsem si, abych ho mohla vzít s sebou. Možná by pro mě pokousal Hugha i Currana.

Voloďa na něj zamával, jako by odháněl otravný hmyz, a pak vyrazil k jeskyni. „Jdeme.“

„Plochoje misto,“ vykřikl lovec.

Ruština s přízvukem. Té jsem rozuměla. „Říká, že je to špatné místo.“

Voloďa se obrátil na patě, pohled měl pronikavý. „Mluvíš rusky?“

„Ano. A taky se dokážu pořádně naštvat, když se mě někdo pokusí podvést.“

Zdvihl ruce. „Žádný podvod. Chcete ty oranžové věci nebo ne?“

„Chceme,“ řekla Teta Bé. „Veď nás.“

„Agulšap,“ řekl lovec. „Nechoďte do jeskyně.“

Agulšap nezněl jako ruské slovo. „Co to znamená agulšap?“

„To nevím,“ odtušil Voloďa. „Já vám povídal. Je šílený.“

Keira zavrtěla hlavou. „Nelíbí se mi to.“

Mně se to taky nezdálo.

„Ale no tak,“ řekla Teta Bé. Na tváři stále měla ten příjemný úsměv sladký jako med, ale pohled měla tvrdý. Najednou mi bylo Volodi líto.

Vytáhl z batohu pochodeň a zapálil ji.

Každým krokem jsme se blížili k ústí jeskyně. Ještě pár vteřin a pak nás pohltilo.

* * *

Jeskyně se táhla dál a dál, vysoká, obrovská a rozlehlá. Kamenné schody vytesané do skály hory nás vedly dolů a zvuk mých kroků se odrážel v drobných ozvěnách od hladkých stěn.

„Trochu daleko,“ vysvětlil Voloďa přes rameno.

„To nám nebylo vůbec jasné,“ zamumlala Keira.

Kamenné schody končily. Jediné světlo vycházelo z pochodně v rukou našeho průvodce. Přešli jsme po dně jeskyně k hrubému oblouku, vytesanému do skály. Voloďa jím prošel. Potom následovala Teta Bé, pak já a nakonec Keira. Stáli jsme v kruhové místnosti, asi devět metrů v průměru. Po pravé straně zíval další východ, temný otvor.

„Počkáme,“ řekl Voloďa.

Stáli jsme v temnotě. Tohle mě zrovna nenaplňovalo spoustou důvěry.

Keira se dotkla mého ramene. Něco se blížilo.

Kluk skočil dopředu skrz druhý otvor. Já se vrhla za ním a narazila do kovové mříže, která mi zapadla těsně před obličejem. Druhé zařinčení oznámilo, že zapadla další mříž a odřízla nám jedinou cestu ven.

Přitiskla jsem se ke zdi mezi dva východy.

„To jsem si myslela,“ poznamenala Keira.

Teta Bé si povzdechla.

Musely jsme jen přijít na to, jestli šlo o přímé přepadení, nebo je někdo najal, aby to udělali.

Někdo zasvítil skrze mříž. „Mám kuši,“ oznámil nám hluboký mužský hlas. „Stříbrné šipky. Dejte peníze.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Teta Bé. „Kde jsou ti oranžoví kožoměnci, Voloďo?“

„Žádní kožoměnci.“ Voloďa se zasmál, tlumeným nervózním zahihňáním. „Dejte peníze a můžete jít. Lidská holka zůstane.“

„Cítím se vážně výjimečně.“

„Jste v pasti s námi. Dejte peníze!“

„To jsi pochopil špatně, drahoušku,“ oznámila mu Teta Bé. „My tady s tebou nejsme chycené v pasti.“ Oči jí zazářily žhavým rubínovým svitem. „Ty jsi tady chycený v pasti s námi.“

Veselé šaty se rozletěly na cáry. Její tělo vybuchlo, jako by někdo zmáčkl detonátor, ale namísto exploze na ní kontrolovaně zavířily svaly a bleskově změnila formu. Na místě Tety Bé stála stvůra. Na silných nohách, boky a záda měla pokryté narudlou srstí pokropenou skvrnami černé. Měla ohnutá záda, lehce se hrbila. Zdvihla paže, deseticentimetrové drápy držela vzpřímeně jako pařáty připravené trhat, a pod tmavou kůží se jí přesouvaly velké svaly s příslibem ničivé síly. Stvůra cvakla hyení tlamou, pokroucené, groteskně velké čelisti se otevřely a zase zavřely jako past na medvědy.

Keiřiny šaty letěly vzduchem. Jaguárodlačka narazila do mříže. Zadrčela kuše, střela mířila dovnitř. Kov zaskřípěl a mříž prolétla kolem mne a narazila do zdi. Muži zaječeli. Vzduchem proletělo tělo jako hadrová panenka hozená rozzuřeným dítětem.

Já zůstala na místě, abych se jim nemotala do cesty. V chodbě bylo místo jen pro jednu z nich.

Teta Bé přiběhla za Keirou, vyrvala z díry zápasícího člověka a přirazila ho na stěnu vedle mě. Voloďa na mě upřel skelné oči v naprosté panice. Neproměnil se, což znamenalo, že nejspíš nedokáže udržet bojovou formu.

Hrdlo mu svírala ruka Tety Bé, s drápy dlouhými jako vidličky. Cvakla mu zuby pár centimetrů od krční tepny. Z hrdla se jí vydralo hluboké, přeskakující zavrčení. „Kdo tě najal?“

„Nikdo,“ vysoukal ze sebe.

„Kdo tě najal?“ Teta Bé ho odtáhla od zdi a znovu mu praštila hlavou o kámen.

„Kral! Jarek Kral!“

Teta Bé přitlačila. Drápy mu vyryla na bradě jasně rudou čáru. „Co jsi měl provést?“

„Chce, abychom toho člověka zabili,“ Voloďa se v jejím sevření cukal.

„Proč?“

„To nevím! Neptal jsem se!“

Teta Bé jím mrštila přes jeskyni a dřepla si do otvoru. Pohnula jsem se, že zamířím za ní. Něco zařinčelo. Podlaha mi pod nohama klesla a já spadla do temnoty dole.

Vteřina člověku nepřipadne jako moc času, ale lidská mysl je úžasná. Dá se do ní vecpat ne jedna, ale dokonce dvě krátké myšlenky. Jako třeba Do háje a Brzo umřu.

Přede mnou bleskla skála a pak jsem padala jako kámen do rozsáhlé temnoty, ve vzduchu jsem se skrčila a snažila se připravit na náraz.

Vzduch kolem mne hvízdal.

Zaslechla jsem hučení. Instinkty mi zaječely: Voda!

Narazila jsem do moře. Jako narazit v plné rychlosti do betonu. Náraz se mnou třísknul a všechno zčernalo.

* * *

Vzduch. Chybí.

Prudce jsem otevřela oči. Vznášela jsem se ve slané vodě.

V plicích mi hořelo. Trhla jsem sebou vzhůru. Hlavou jsem prorazila vodní hladinu a s ochraptělým zasténáním si lokla vzduchu. Chutnal sladce a na pár chvil jsem se nezmohla na nic víc než jen dýchání.

Přežila jsem. Náraz mě musel na pár vteřin omráčit. Moje rány bolely. Kate Danielsová, verze s extra solí v ranách.

Zkoušela jsem zakopat nohama. Nohy v pořádku. Ruce? Hýbou se. Zkouška těla úspěšná, všechno funguje. Otočila jsem se na místě. Slabá zelenkavá záře vycházela z mechu rostoucího na hrubějších místech na zdi, s temnotou bojovala jen trochu. Pořád z něj ale vycházelo dost světla, aby se dalo vidět kolem. Během vlády technologií tady musela být tma jako v pytli. Díky všehomíru za ty malé dary.

Plula jsem na zádech, snažila se rozhlédnout kolem. Kolem mne se zdvihala obrovská jeskyně, dno měla zatopené mořskou vodou. Vlezla by se sem půlka fotbalového hřiště.

Otočila jsem se a plavala podél zdi. Uměla jsem docela dobře plavat prsa, ale boty mi při tom moc nepomáhaly. Seděly mi na nohách jako dvě cihly.

Nedalo se dostat nahoru. Téměř kolmé stěny se zdvihaly přímo vzhůru. Na jedné straně vyčnívala úzká kamenná římsa, ani ne patnáct centimetrů vysoká. I kdyby se mi na ni podařilo vyšplhat, neudržím se na ní. Daleko nahoře ve stropě zela černá díra. Tou jsem musela propadnout dovnitř. Pár desítek centimetrů doleva, a rozmázla bych se při pádu o kamennou zeď.

Až se odsud dostanu, budu muset najít Voloďu a jeho kamarádíčky, a poděkovat jim za tuhle báječnou exkurzi. Tedy pokud z nich něco zbude, až s nimi Teta Bé a Keira skončí.

Jak se sakra dostanu ven?

Něco se vznášelo na vodě přede mnou. Tmavý uzel. Zrychlila jsem. Nepromokavý plátěný pytel. Hmm.

Pytel se pohnul.

Jediným kopnutím jsem se od něj vzdálila na dva metry. Očividně jsem měla vzrušení na jeden den až moc.

Pytel se kroutil. Látka se na jedné straně vyboulila.

Možná do něj někdo nacpal kočku a hodil ji sem dolů. Ovšem pokud bych měla soudit podle vlastních zkušeností, bude obsahovat obrovskou pijavici žeroucí mozky, která se mě pokusí sníst. Zas na druhou stranu, vzhledem k momentální šlamastyce by mě pijavice nemusela považovat za chutnou oběť. Ne, žádný mozek k sežrání.

Pytel se znovu zamlel.

Risk je zisk. Doplavala jsem k pytli, vytáhla vrhací nůž a přeřízla šňůru, jíž byl na vrchu omotaný. Tohle nepůjde. Rozevřela jsem vak a zadívala se dovnitř.

Přímo do lidské tváře s jasnýma očima. Patřila muži kolem čtyřicítky nebo padesátky, s krátkou šedou bradkou, orlím nosem a huňatým obočím. Nebylo na ní nic neobvyklého až na to, že byla velká asi jako kočičí hlava.

Už jsem viděla spoustu podivných věcí, ale tohle vyhrálo hlavní cenu. Na okamžik se mi zasekl mozek, snažil se zpracovat, co vlastně oči viděly.

Vlastník tváře se vrhl z pytle do vody a začal klesat ke dnu jako kámen.

Potopil se. Do háje.

Ponořila jsem se za ním a popadla zmítající se tělo. Nemohl být vyšší než pětačtyřicet centimetrů. Zátěž se mi opřela do rukou plnou silou. Nejmíň patnáct kilo. Skoro jsem ho upustila. Kopala jsem pod sebe, táhla ho nahoru.

Vynořili jsme se na hladině.

Zalapala jsem po dechu. Malá pěst proti mně vyrazila jako raketa. V čelisti mi vybuchla bolest. Dobrá rána. Zatřásla jsem hlavou, odtáhla zápasícího človíčka ke kamenné římse a vyhoupla ho na ni. Vyškrábal se nahoru.

Zadívali jsme se na sebe. Na sobě měl tuniku bronzové barvy s vyšívaným límcem, tmavě hnědé kalhoty a malé, dokonale ušité kožené jezdecké boty.

Co by, u všech bohů, tak mohl osedlat? Pinče?

Muž zamrkal, prohlížel si mě.

Podařilo se mi na Kavkaze narazit na hobita. Zajímalo by mě, co by udělal, kdybych se ho zeptala na druhou snídani.

Otevřel ústa. Z nich se vyřinula záplava slov.

„Nerozumím,“ řekla jsem mu anglicky.

Zavrtěl hlavou.

„Něpanimaju.“

Další zavrtění. Ruština taky nezabrala.

Muž ukázal nalevo, horečně mával rukama. Otočila jsem se.

Něco u protější zdi klouzalo vodou. Cosi dlouhého a klikatícího se, zanechávalo to za sebou rozčeřené vlnky na hladině.

Přehmátla jsem na noži a přitiskla se ke zdi tak blízko ke kameni, jak jen jsem dokázala.

Tvor vklouzl dolů do vody. Hladina se zklidnila.

Další vlnky, tentokrát blíže. Znovu hladká hladina.

V hlavě se mi rozezněly úvodní noty z melodie k Čelistem. Díky, přesně to jsem potřebovala.

Pokud bych byla něco dlouhého a hadovitého s velkými zuby a chtěla bych si ulovit večeři, svou oběť bych podplavala.

Zhluboka jsem se nadechla a potopila se.

Stříbřitě zelený tvor se ke mně rychle blížil průzračnou vodou. Přes čtyři metry dlouhý a silný jako moje stehno, úhoří tělo měl ozbrojené hřebenem dlouhých ostnů. Mířil přímo ke mně, oči měl velké a prázdné jako dvě žluté mince na stříbrných vahách.

Had otevřel tlamu, obrovskou, hlubokou díru posázenou lesem jehlovitých zubů.

Přitiskla jsem se ke zdi, chodidla zapřela o skálu.

Had se napřímil a zaútočil. Odrazila jsem se ode zdi, popadla ho za krk, přitiskla ho k sobě ze všech sil a vrazila mu nůž do žaber. Ostré ostny mi pořezaly prsty. Had se ovinul kolem mne, jeho tělo jako jeden jediný silný sval. Čepel jsem tlačila dolů, prořezávala přitom křehké membrány žaber.

Had se zkroutil, rozčeřil vodu. Dál jsem se k němu tiskla. Jestli se ho pustím, umřu.

Plíce mi žadonily o vzduch. Znovu a znovu jsem ho bodala, pokoušela se způsobit co nejvíc škody.

Had se svíjel, neskutečně silný.

Před očima mi zatančily černé tečky. Vzduch. Okamžitě.

Pustila jsem ho a začala kopat.

Zaútočil mi po nohách. Zabořil mi zuby do boty, ale silnou podešví nepronikly. Trhla jsem nohou, snažila se kopnutím osvobodit. Viděla jsem zářivou hladinu, kde se vzduch potkával s vodou. Přímo nade mnou. Dalších třicet centimetrů. No tak. Kopla jsem ho druhou nohou do hlavy.

Pustil mě. Vystřelila jsem vzhůru a zalapala po dechu.

Mužíček na římse vykřikl.

Stříbřitý hřbet se vynořil na hladině vedle mne. Sekla jsem po něm, snažila se ho rozpůlit. Had mě znovu popadl za nohu. Zuby se mi zakously do kotníku, zase se mě pokusil stáhnout dolů.

Kopla jsem ho tak tvrdě, jak jen jsem dokázala, snažila jsem se znovu vyplavat nahoru. Jestli mě stáhne dolů, bude to můj konec. Magie byla mou jedinou nadějí. Přitáhla jsem ji k sobě. Moc jí nebylo, magická vlna byla slabá.

Had znovu zatáhl, stahoval mě s sebou stále hlouběji do vody. Kopla jsem ho do hlavy. Jednou. Podruhé…

Pustil, otočil se a ohnal se po mně. Plavala jsem nahoru jako nikdy v životě. Hrozilo, že se mi svaly utrhají od kostí.

Vyplavala jsem znovu na hladinu. Potřebovala jsem slovo moci. Mohla jsem mu přikázat, ať zemře, ale Ud, slovo pro zabití, většinou selhalo, a když nezafungovalo, zpětný ráz mě ochromil bolestí. Čím silnější byla magie, tím méně to bolelo, ale tahle magická vlna byla slabší než většina ostatních. Slovo zabití bude kurevsky bolet.

Nemohla jsem si dovolit zůstat ochromená, ne pokud jsem nechtěla skončit jako krmení pro ryby. Znala jsem jediné další útočné slovo. Poklekni. Had neměl nohy.

Dravec se znovu vztyčil, zdvihl se z moře, tlamu měl otevřenou. Malý okamžik, a narazí do mě jako beranidlo.

Mužík vyplivl jediné drsné slovo. „Aarh!“

Proud magie narazil do hada. Ten ztuhl, naprosto nehybný.

Vrhla jsem se k němu a zabořila mu nůž do páteře. Zachvěl se. Řezala jsem horečně jeho maso, téměř jsem ho přepůlila.

Had sebou trhl a pak se zřítil dozadu. Kopnutím jsem od něj odplavala.

Tvor se svíjel, bičoval tělem vodu, až moře pěnilo. Odplavala jsem od něj pryč, zamířila k římse a lapala po dechu. Mužík se sesul po kameni. Z úst mu visel drobný provazec krvavých slin.

Použil slovo moci, a zafungovalo. Díky. Díky, ať už jsi tam nahoře kdokoliv.

Přidržovala jsem se římsy. Malý muž se ke mně naklonil a vzal mě za ruku, pomohl mi se tam udržet.

Had stále bil kolem sebe a svíjel se, dokud konečně o plnou minutu později nezůstal nehybně ležet ve vodě.

Mužík mě poplácal po ruce, utřel si krev ze rtů a pak ukázal nahoru. Nad námi, asi dva metry nad kamennou římsou samotnou, zeď narušovala úzká díra, ani ne třicet centimetrů v průměru. Nebyla dost široká pro nás oba.

Dal dlaně k sobě, jako by se modlil, a pak se na mě zadíval.

„Tak dobře,“ pověděla jsem mu. Nebylo nutné, abychom tady uvázli oba dva.

Posunula jsem se podél římsy, k jejímu nejširšímu místu. Celých patnáct centimetrů, se kterými se dalo pracovat. No páni. Zabralo mi čtyři pokusy, než jsem se na ni konečně vyškrábala… nohy mi neustále podkluzovaly… ale podařilo se a já se přitiskla ke zdi.

Mužík mě popadl za triko a vytáhl se nahoru. Na ramenou mi zadupaly nožky. Zapomeňte na patnáct kilo, mohl vážit tak pětadvacet. Měl by vážit třetinu. Možná byl z kamenů.

Postavil se mi na ramena. Zaklesla jsem ruce do sebe a pak zdvihla paže naplocho ke zdi. Vkročil mi na dlaně a odrazil se z nich.

Uklouzla jsem a spadla zpátky do vody. Vynořila jsem se na hladině právě včas, abych viděla, jak se vyškrábal do díry a zmizel.

Zůstala jsem úplně sama. Jen já a čtyři a půl metru čerstvého sushi, houpajícího se na vlnách. Byla jsem tak unavená, paže jsem měla jako z vaty.

Možná byla celá ta hobití epizodka jen výplodem mé fantazie. Do vody jsem narazila tvrdě, skončila jsem s otřesem mozku a začala jsem kvůli němu vidět kouzelné mužíčky v jezdeckých botkách.

Donutila jsem se plavat. Zůstat viset ve vodě mi v ničem neprospěje, a byla jsem příliš vyčerpaná, abych to zvládla dělat dlouho. Další výlet kolem jeskyně mi jen potvrdil, co už jsem dávno věděla. Nebylo z ní úniku. Zůstat tady a čekat, až mě někdo zachrání, byla předem prohraná záležitost. I kdyby mě Teta Bé a Keira zvládly nějak najít, strávila bych hodiny čekáním, než by sehnaly lano dost dlouhé, aby mě mohly vylovit. Šance, že se malý mužík vrátí s kavalerií pinčů, aby mě osvobodil, byly ještě menší.

Ten had se sem musel odněkud dostat. V takové malé jeskyni nebylo jednoduše dost ryb, aby ho udržely naživu, a pokud nedostával pravidelné krmení v podobě abchazských hobitů, musel se volně pohybovat mezi jeskyní a mořem.

Doplavala jsem k místu, kde jsem ho uviděla poprvé a pak se ponořila hluboko do průzračně čisté vody. Čtyři a půl metrů pod hladinou hora končila a přede mnou se rozprostíral tři metry široký tunel, vedl kamsi ven. Neměla jsem představu, jak dlouhý by mohl být.

Potopit se do podvodního tunelu neznámé délky a možná utonout, nebo zůstat v jeskyni, dokud se neunavím, a taky utonout? Někdy jste v životě neměli lepší možnosti na výběr.

Zhluboka jsem dýchala, snažila se plíce naplnit kyslíkem a pak se ponořila. Tunel se odvíjel přede mnou, zužoval se, dokud nebyl široký jen asi metr dvacet. Pokračovala jsem dál, odrážela se nohama od stěn. Jednou jsem slyšela, že není dobrý nápad uvažovat nad tím, že zadržujete dech, když ho zadržujete. Jasně. Není to jako dívat se dolů, když přecházíte po útesu. Jakmile někdo řekne: „Nedívejte se dolů,“ automaticky se podíváte.

Zdi kolem mne se svíraly.

Co když vyplavu v hnízdě plném mořských hadů?

Srdce mi prudce bušilo v hrudi. Dojde mi vzduch. Plavala jsem vpřed, horečně a zoufale, bojovala ve vodě o život.

Oceán kolem tmavnul. Topila jsem se.

Pak najednou stěny tunelu náhle končily a nade mnou se rozprostírala průzračná modř. Bušila jsem kolem sebe, mířila přímo nahoru.

Tváří jsem prorazila vodní hladinu. Nade mnou se rozpínala jasná, nádherná obloha. Lačnými nádechy jsem hltala vzduch. No páni. Dlouhou chvíli jsem ležela na zádech a jen dýchala. Ještě jsem nebyla připravená to vzdát. Ještě ne.

Zůstávat ve vodě bylo strašně fajn a vůbec, ale jestli tady kolem plulo víc mořských hadů, musela jsem se z ní sakra dostat ven. Napřímila jsem se. Byla jsem na otevřeném moři. Břeh se tyčil přede mnou. Pevný svislý útes. Hora spadala dolů téměř kolmo. Vyškrábat se po ní nahoru teď bylo nad moje síly.

Otočila jsem se ve vodě. Kolem mne se rozkládalo rozlehlé, indigově modré moře, nepřerušená modrá hladina až na maličký ostrůvek asi pětadvacet metrů ode mne. Mohl mít asi jen šest metrů na šířku, šlo spíš o skálu než o ostrov, ale i tak mi to ostrovní nedochůdče bude stačit.

Plavala jsem k němu. Teplá, křišťálově čistá voda mi klouzala po kůži, něžně mě hladila. Byla jsem tak ráda, že jsem přežila.

Dorazila jsem ke skále, vyškrábala se po boku porostlém mušlemi a padla na zadek. Pevná země. Nádherná, báječná, nehybná pevná země. Miluju tě.

Lehla jsem si na záda. Až si odpočinu, mohla bych najít cestu zpátky do města. Jen jsem se musela pohybovat po pobřeží, dokud nenarazím na civilizaci, ale zrovna teď byl pohyb vyloučený. Chvíli pobýt tady na skále mi připadalo jako vážně dobrý nápad. Mohla bych si tu posedět a popřemýšlet o rozhodnutích, kvůli nimž jsem tady skončila napůl utopená, vyčerpaná, s krvácejícím kotníkem a možným otřesem mozku způsobujícím hobití halucinace.

Teplé sluneční paprsky mě hřály na kůži. Přetočila jsem se na břicho, položila si čelo na ruce, abych si nespálila obličej, a zavřela oči. Představivost mi nabídla obrázek šupinaté příšery lezoucí z oceánu, aby mě mohla sežvýkat. Tu myšlenku jsem zahnala. Tady jsem byla dostatečně v bezpečí, a příliš unavená, abych se dokázala pohnout.

„Heeej!“

Prudce jsem se posadila. Na západě se slunce chystalo ponořit do moře a obloha získala lehký oranžový nádech. Spala jsem až do večera. Zdálo se, že všechny prsty na rukách a na nohách pořád mám. Žádné příšery nevylezly z moře a neužmoulaly mi je. Tvář mě taky nebolela. Vypadala jsem opáleně i v zimě a kůže se mi tak lehce nespálila, ale už se mi to taky párkrát v životě podařilo a netoužila jsem si to zažít znovu.

„Heeej!“ zavolal kdosi.

Otočila jsem se po hlase. Mým směrem plul člun. U vesel seděl lovec, kterého jsme předtím potkali, jeho huňatý pes čekal vedle něj. Na špičce lodi mával ten malý mužík rukama.

„Přišli jsme tě zachránit,“ zavolal na mě lovec rusky s přízvukem.

„Děkuju!“

„Ale vypadá to, že už ses zachránila sama.“ Lovec zpomalil člun a ten lehce drcnul do skály. Vyškrábala jsem se na palubu.

Mužík se na mě usmál.

„Zdravím,“ řekl lovec.

„Zdravím.“

„Máme před sebou důležité rozhodnutí,“ pověděl mi lovec. „Město je tamtím směrem.“ Ukázal na sever. „Dvě a půl hodiny. Můj dům a večeře tudy…“ ukázal na severovýchod. „Jedna hodina. Vezmu tě, kam budeš chtít, ale budu upřímný. Blíží se noc. Není dobré cestovat v noci, když je magie u moci. Hory nejsou bezpečné.“

Dvě a půl hodiny do hradu znamenaly, že by musel jít nazpět potmě úplně sám, nebo zůstat přes noc ve městě. Tón jeho hlasu napovídal, že města moc nemusí. Kdyby ho na zpáteční cestě sežral nějaký podivný horský netvor, nebyla bych schopná s tím žít. Hrad a všichni uvnitř se beze mě budou muset na dalších dvanáct hodin obejít.

„Váš dům a večeři, prosím.“

„Dobrá volba.“

Lovec se jmenoval Astamur. Jeho fenka, z níž se vyklubal kavkazský ovčák, se jmenovala Gunda, podle mytické princezny se spoustou bratrů hrdinů ovládajících magii. Podle Astamura nám mužík nechtěl povědět své jméno, protože měl strach, že by nám tím nad sebou předal moc, ale jeho lidé se nazývali atsany, a nevadilo mu, když mu tak někdo říkal.

„Žijí v horách,“ vysvětloval Astamur, zatímco loďka klouzala podél břehu. „Neradi se nechávají spatřit, ale jednou jsem zachránil jednoho z jejich mladých, takže jim až zas tak nevadím. Jsou velmi starý lid. Jsou tady tisícovky let. Nechali tady svoje domky. A teď se vracejí.“

„Jak přežili?“ Nabídla jsem Gundě ruku. Očichala mi prsty, velmi vážně se na mě zadívala a pak mě do ní šťouchla čumákem, ať ji pohladím. Poslechla jsem. Můj bojový pudl mi vážně chyběl.

Astamur pokrčil rameny. „Spali. Někdo tvrdí, že se proměnili v kameny a vzbudili se, když se magie vrátila. Sami to nepovědí.“

„Jak skončil v tom pytli?“

Astamur se atsanyho zeptal v jeho řeči. Mužík zkřížil ruce na hrudi a cosi zamumlal.

„Říkal, že ho chytili gyzmalové.“

„Gyzmalové?“

Astamur na mě vycenil zuby. „Šakalí muži. Zabít atsanyho přináší smůlu, tak ho namísto toho vrazili do pytle a hodili do vody.“

Voloďa a jeho kamarádi kožoměnci. „Není to zrovna banda myslitelů. Pokusili se nás okrást.“

„Když magie přišla poprvé, někteří lidé se proměnili v gyzmaly. Příběhy vyprávějí, že byli zlí. Lidé měli strach. Když dostanou strach, dějí se špatné věci. Mnoho gyzmalů umřelo. Pak přišel Megobari. Teď gyzmalové řídí město a dělají si tam, co chtějí. Nikdo jim nemůže nic říct. Ale okrádat lidi? To zachází moc daleko. Ten kluk, co vás zavedl do jeskyně, má ve městě matku. Povím jí o tom. Postará se o něj.“ Astamur zavrtěl hlavou mým směrem. „Snažil jsem se vám to říct. Tam žije agulšap. Vodní drak.“

Hodně z jejich slov začínalo na A. „Už ne.“

Astamur se zamračil. Něco řekl atsanymu. Menší muž přikývl.

Astamur se zasmál, jeho hluboký hlas se nesl nad vodou. „Myslel jsem si, že zachraňuju pěknou holku. A já zachraňoval válečnici! Měli bychom uspořádat hostinu. Oslavíme to.“

Přistál s lodí a já mu pomohla ji vytáhnout na břeh. Asi hodinu jsme stoupali po hoře nahoru, dokud nás stezka nepřivedla do údolí. Hory se tyčily někde v dálce a mezi nimi ležela smaragdově zelená pastvina. Na trávě se krčil malý, ale bytelný domek, a o pár metrů dál v široké ohradě bečely ovce se šedou zakroucenou vlnou.

„Myslela jsem si, že jsi lovec.“

„Já? Ne, jenom pastýř. Vevnitř je koupelna. Neboj se ji použít. Můj dům je i tvým domem.“

Prošla jsem dveřmi. Uvnitř bylo uklizeno a dost prostoru, krásné kamenné zdi a dřevěné podlahy. Na zdech visely barevné turecké koberce. Po pravé straně se nacházela kuchyňka se starým elektrickým vařičem. Někde tady musel mít generátor. Prošla jsem skrz obývací pokoj, kolem pohodlného gauče pokrytého měkkou bílou přikrývkou až dozadu, kde jsem našla malou koupelnu se záchodem, sprchou a umyvadlem. Zkusila jsem kohoutek. Voda vystříkla do kovového umyvadla. Tekoucí voda až tady. Astamur si uměl žít.

Použila jsem záchod a pak si umyla ruce a obličej. Když jsem vyšla ven, Astamur už stačil rozdělat oheň ve velkém kamenném ohništi za domem.

„Budeme vařit na ohni,“ oznámil mi. „Tradiční horskou večeři.“

Atsany se vytratil do domu a přinesl s sebou štos přikrývek. Pomohla jsem mu je rozložit na zemi.

Astamur přinesl velkou pánev naplněnou kusy cibule, masa a granátových semínek v nějaké omáčce a začal je napichovat na velké jehlice.

Zachytila jsem vůni omáčky, náznak octu a horko. Začaly se mi sbíhat sliny. Najednou jsem si uvědomila, že umírám hlady.

Astamur připevnil jehlice nad oheň a šel se umýt. Vůně dýmajícího dřeva se míchala s vůní masa pečícího se nad ohněm. Nebe pomalu přešlo celé do oranžova a na západě do ruda, zatímco na východě nad horami nabralo křišťálově fialovou barvu jako ametyst.

Astamur mi nabídl jednu z jehlic. Zakousla jsem se do masa. Křehké maso se mi téměř rozpouštělo na jazyku. Takhle vypadalo nebe.

„Chutná?“ zeptal se Astamur starostlivě.

„Uhm,“ souhlasila jsem, snažila se žvýkat a mluvit současně. „Výborné. Nejlepší věš, jakou šem kdy jedla.“

Atsany se opřel dozadu a zasmál se.

Pastýř se usmál pod vousy a podal mi láhev vína. „Domácí.“

Upila jsem hlt. Bylo sladké, osvěžující a překvapivě jemné.

„Takže tady nahoře žiješ úplně sám?“ zeptala jsem se.

Astamur přikývl. „Líbí se mi tady. Mám tu své stádo a psa. Mám tu ohniště, čistý horský pramen a hory. Žiju si tu jako král.“

Atsany něco řekl. Astamur pokrčil rameny. „Hrady jsou pro vládce. Králové přicházejí a odcházejí. Někdo musí být pastýřem.“

„Nechybí ti ostatní lidé dole ve městě? Musí to tady občas být osamělé.“ Mně by nechyběli. Sebrala bych se a odešla žít sama samotinká do domku v horách. Žádní kožoměnci. Žádné zdrcené matky. Žádné: „Ano, Choti.“ „Prosím, Choti.“ „Pomozte nám, Choti.“ Zrovna teď to znělo jako nefalšované štěstí.

Astamur se usmál. „Dole ve městě mezi sebou lidé bojují. Já taky nějakou dobu bojoval, dokud mě to neunavilo.“ Astamur si vyhrnul nohavici. Lýtko mu hyzdila ošklivá jizva. Vypadala jako rána od nože nebo meče. „Rusové.“

Zakýval na mě laškovně obočím a pak si stáhl košili z ramene, aby mi ukázal starou jizvu po kulce na hrudi. „Gruzínci.“ Zasmál se.

Atsany protočil oči.

„Rozumí, co mu říkáš?“ zeptala jsem se.

„Ano, je to jeho vlastní druh magie,“ odpověděl Astamur. „Kdyby nebylo zásob, nikdy bych se do města nevracel. Ale když člověk musí, tak musí. Je těžké žít si jako král, když ti chybí toaletní papír.“

Dojedli jsme. Atsany vytáhl dýmku a cosi prohlásil s vážným výrazem.

„Říká, že ti dluží. Chce vědět, co bys chtěla.“

„Řekni mu, že žádný dluh není. Nedluží mi nic.“

Atsany nakrčil huňatá obočí. Vyndal si z úst dýmku a vážným hlasem mě o něčem poučoval, každé slovo zdůraznil tím, že na mě tou dýmkou ukázal. Očividně jsem teď dostávala velmi vážnou přednášku. Naneštěstí pro něj nebyl ani půl metru vysoký. Kousla jsem se do rtu, abych nevyprskla smíchy.

„Chceš tu dlouhou verzi, nebo tu krátkou?“ nabídl mi Astamur.

„Krátkou.“

„Zachránila jsi mu život, on ti dluží a ty bys mu měla dovolit, aby ti to splatil. Ta poslední část je rada ode mne. Z vědomí, že někomu dluží, bude velmi nešťastný. Takže co bys chtěla? Má ti ukázat, kde jsou tady poklady? Chceš, aby se do tebe nějaký muž zamiloval?“

Kdyby to s láskou bylo tak jednoduché. Povzdechla jsem si. „Nechci žádné bohatství a muže mám, díky… tedy není to tak úplně muž… a taky ho už tak zrovna nemám, ale to není důležité.“

Astamur to přeložil. „Takže co chceš?“

„Nic.“

„Něco takového být musí.“

Tak fajn. „Zeptej se ho, jestli se se mnou podělí o slovo moci.“

Astamur to přeložil.

Atsany ztuhl a cosi řekl, slova se z něj sypala rychle jako kamení valící se po hoře dolů.

„Říkal, že tě to může zabít.“

„Pověz mu, že už nějaká kouzelná slova znám, takže nejspíš neumřu.“

„Nejspíš?“ Astamur zdvihl obočí.

„Existuje jen velmi malé nebezpečí.“

Atsany si povzdechl.

„Říká, že to udělá, ale já se nesmím dívat. Půjdu zkontrolovat ovce.“ Astamur vstal a zamířil na pastvinu. „Snaž se neumřít.“

„Pokusím se.“

Atsany se naklonil dopředu, zdvihl jehlici a cosi napsal do hlíny. Podívala jsem se na to.

Zavalila mě lavina agonie, vybuchla v zakroucenou smršť zářících čar. Já se otáčela uvnitř, každá otáčka bolela víc a víc, jako by mi někdo trhal mysl na kusy, ořezával ji imaginární břitvou trýznivě vrstvičku za vrstvou. Otáčela jsem se v záplavě bolesti rychleji a rychleji, zoufale se snažila udržet si vlastní mysl.

Ze záře se vynořilo slovo. Musela jsem ho ovládnout, nebo mě zabije.

„Aarh.“ Zastav se.

Bolest zmizela. Pomaloučku se svět začal vracet do normálu. Zelená tráva, vůně dýmu, vzdálené bečení ovcí a atsany uhlazující hlínu botou. Zvládla jsem to. Znovu jsem to zvládla.

„Neumřela jsi,“ poznamenal blížící se Astamur. „Jsme oba moc rádi.“

Atsany se usmál a něco řekl.

„Chce, abych ti pověděl, že jsi hodná. Je rád, že to slovo máš. Pomůže ti na hradě se všemi těmi lamassu. Neví, proč je tam nahoře vůbec máte. To nevíte, že žerou lidi?“

Mozek se mi najednou zasekl.

„On si myslí, že máme na hradě lamassu?“

„Myslí si, že ano. Říká, že viděl jednoho, jak odnesl tělo a pak ho snědl.“

„Něco na hradě zabíjí lidi,“ řekla jsem. „Ale viděla jsem obrázky soch lamassu. Mají srst a lidské tváře.“

Atsany zamával dýmkou.

„Říká, že je to… jak jen je to slovo… alegorie. Neexistují žádná zvířata s lidskými obličeji, to by bylo směšné.“

To říká ten pravý. Pětačtyřicet centimetrů vysoký mužíček v jezdeckých botkách, šakalodlaci a mořští draci jsou všichni v pohodě, ale zvířata s lidskými tvářemi jsou směšná. Tak dobře. Jsem ráda, že jsme si to vyjasnili.

Atsany vstal, ušel metr nebo dva dál do trávy a začal klást jednu nohu před druhou, jako by kráčel po nataženém laně. Ostře zabočil, ušel pět kroků a pak znovu zabočil, kroky vyšlapával složitý vzor.

„Atsany mají dlouhou paměť. Dívej se,“ řekl Astamur. „To je vzácný dar. Mnoho lidí to za celý život neuvidí.“

Mužíček pokračoval. Travou proběhlo zachvění, jako by nad ní někdo máchal neviditelnými křídly. Stébla trávy se za atsanym napřimovala. Nad nimi se zformoval slabý obraz, poloprůhledný, přesouval se jako fata morgána. Viděla jsem rozlehlé město, obklopené vysokými vzorovanými hradbami. Dvě obrovské sochy lamassu stály podél městských hradeb, tvářemi otočené ke klenuté bráně, a dvě další, menší, ji strážily po stranách. Přímo za branou se zvedala úzká věž tak vysoká, že jsem musela zdvihnout hlavu, abych viděla na její vrchol. Bylo brzké ráno. Slunce ještě nevyšlo, ale horko už začínalo nabývat na síle. Cítila jsem ve vzduchu náznak kurkumy, kouře a vlhkosti. Někde blízko tekla řeka. Kdesi štěkal pes. Bylo to, jako by se na malou škvírku pootevřelo okno skrz čas.

Tohle byl svět mého otce.

Z jedné z věží stoupal dým. Muž v dlouhém oranžovém hábitu vyšel z brány, následovaný dvěma dalšími. Všichni tři měli dlouhé nařasené vousy a kuželovité klobouky, každý z nich nesl zlatý džbán se širokým hrdlem.

Ránem se rozlehlo vzdálené zavytí. Obraz se změnil a já spatřila smečku vlků uhánějících ostrým tempem po planině. Světle šedí, s dlouhýma nohama a velkýma ušima, byli příliš velcí, aby se jednalo jen o zvířata.

Smečka se přiblížila k bráně a zastavila se. Vlci se otřásli, těla se jim zkroutila a na jejich místě se napřímili lidé. Jejich velitel, starší plešatý muž, vykročil vpřed. Vousatý mu něco řekl a podal mu džbán. Vlkodlak se napil přímo z hrdla a pak ho podal dál. Džbány mezi nimi kolovaly, dokud se nenapili všichni, a pak džbány vrátili vousatým mužům.

Muži v hábitech ustoupili stranou a z brány se vynořili dva vojáci v lamelové zbroji navlečené přes kilty. Táhli s sebou muže se svázanými zápěstími a kotníky, nešetrně ho složili na zem a ustoupili.

Muž se schoulil do klubíčka, cosi blábolil čirou hrůzou.

Kožoměnce pokryla srst. Vlčí rty se odhrnuly a odhalily tesáky. Smečka se vrhla po muži a začala ho trhat na kusy, křičel a vyl, zatímco oni vrčeli a drásali ho, až krev stříkala na zem. Žaludek se mi pokoušel vyšplhat až do krku. Odvrátila jsem pohled. Dokázala jsem muže nebo ženu zabít v boji, ale tohle mi dělalo zle.

Konečně přestal křičet. Vzhlédla jsem a spatřila Astamura, jak mě pozoruje. Kývl směrem k přeludu. „Zmeškáš to.“

Zadívala jsem se tam znovu. Zakrvácené, rozdrásané zbytky mužova těla ležely u bran. Vlci seděli, jako by na něco čekali.

Minuta uplynula. A pak další.

Pak na alfovi pukla kůže. Vyrostl, svaly a kosti na něm prudce nabraly na velikosti. Z ramenou mu vyrazila křídla a tělo pokryly šarlatové šupiny. Kosti lebky se mu přesunuly, aby podpořily masivní lví čelisti. Alfa zařval.

Dobrý bože. Doolittle měl pravdu.

Jeden po druhém se vlkodlaci proměňovali. Vůdce proběhl branou a do věže. Ostatní ho následovali jako jeden muž. Stačil okamžik, a alfa už se vrhal z vršku věže, roztáhl masivní křídla. Plachtil dolů, pak znovu nabral výšku a jeho smečka klouzala vzduchem za ním.

Atsany se zastavil. Přelud se rozplynul.

Mužík začal mluvit, vždy se na chvíli odmlčel, aby mi to mohl Astamur přeložit. „Před dávnou dobou se za horami na jihu rozkládalo království Aššúr. Mělo hodně kouzelníků a jejich armády často vyrážely pryč, aby dobyly další území, a tak kouzelníci vytvořili lamassu. Použili na to kmeny gyzmalů a změnili je magií. Proto existuje tolik různých druhů lamassu: někteří mají býčí těla, jiní lví nebo vlčí. Býčí a lví si vybírali pro své sochy, protože z nich byly největší.

Když je nepotřebovali, lamassu byli jako obyčejní gyzmalové, ale když něco ohrožovalo město, kouzelníci je nakrmili lidským masem, a pak nabrali na síle a zákeřnosti. Získali křídla a strašlivé zuby, vrhali se na nepřátele ze vzduchu a požírali je.“

Nikdy jsem neslyšela o ničem ani vzdáleně podobném, ale to neznamenalo, že to nemohla být pravda.

„Sochy mají být varování. Znamenají: ‚Tohle město ochraňují lamassu.‘ Lidské hlavy ukazují, že jsou lidmi i zvířaty zároveň, a pět nohou naznačuje, že nejsou vždycky takoví, jací vypadají. O lamassu víme už hodně dlouho a radši se jim vyhýbáme. Ne všichni jsou zlí, ale ti, kteří jí lidské maso, ano.“

Jestli měl pravdu, kterákoliv smečka na hradě jimi mohla být. „Jak poznáte, že je kožoměnec lamassu?“

Atsany pokrčil rameny. „Nakrm ho lidským masem,“ přeložil pastýř.

Jasně. Na hloupou otázku… „Je nějaká další možnost?“

„Ne.“

„Mají nějakou zvláštní slabost? Cokoliv?“

Astamur si povzdechl. „Říká, že nemají rádi stříbro.“

Musela jsem vypadat zoufale, protože atsany ke mně přišel a pohladil mě po ruce. Bude to v pořádku.

Povzdechla jsem si. „Můžu dostat ještě trochu vína?“

Obloha potemněla. Ležela jsem na dece a pozorovala hvězdy, třpytící se jako diamanty. Měsíc jasně svítil, ovinul hory závojem z přízračného světla. Možná šlo jen o výplod mé představivosti, ale noc tady se zdála jasnější. Možná nás hory přiblížily k měsíci.

Rozhostil se ve mně konejšivý klid. Hrad a napětí z toho, že jsem tam vůbec byla, mě unavovaly, a zrovna teď mi byli Hugh, Roland i Curran ukradení. Když jsem ležela tady, hradba ubíjejícího tlaku se rozpadla. Chtěla jsem tu jednoduše zůstat, ležet si na přikrývce a být volná.

Možná kdybych měla opravdu štěstí, Hugh a Curran by se rozhodli utéct spolu a vzali by s sebou Lorelei, zatímco jsem pryč.

Ráno se tam nejspíš vrátím. Ale zrovna teď jsem nechtěla, a myšlenka na útěk chutnala tak sladce, že jsem ji nehodlala ani příliš zvažovat. Mohla bych zmizet tady v horách a vést jednoduchý život. Lovit, rybařit, pěstovat ovocné stromy a s ničím si nelámat hlavu.

Atsany nám vyprávěl příběhy svého lidu, o bojích s obry a draky, o velkých hrdinech zvaných Nartové a o okřídlených koních. Astamur tiše překládal, seděl opřený o polštář.

„…a velký obr Adau uviděl stádo podivných koní na své pastvině. Zkřížil své mohutné paže a zaburácel: ‚Čí koně to jsou? Vypadají jako koně Nartů, ale ti by se neodvážili…‘“

Astamur ztichl. Atsany zamrkal a dloubl do pastýřovy boty dýmkou. Nadzdvihla jsem se. Astamur zíral na horu s pokleslou bradou.

Otočila jsem se.

Obrovitánská šelma uháněla podél vrcholku hory. Gigantická, mohla vážit nejméně tři sta kilo, překonávala vzdálenost ohromnými skoky. Měsíční světlo jí hrálo na šedé hřívě a klouzalo po silných pletencích svalů. Ani zvíře, ani muž, ale podivné čtyřnohé spojení obojího, uzpůsobené k běhu i přes svou mohutnost.

Jak mě kruci vůbec našel?

Atsany poskakoval na místě a mával dýmkou. Aniž by ze šelmy spustil oči, Astamur sáhl po pušce. „Démon?“

„Ne, to není démon.“ I když toho bych teď možná viděla radši. „To je můj přítel.“

Atsany a pastýř se na mě zadívali.

„Přítel?“ řekl Astamur.

Curran nás uviděl. Zastavil se na skalním útesu a zařval. Syrové vyjádření síly se rozlehlo mezi horami a valilo se dolů po svahu jako rachocení kamenné laviny.

„Jo. Nebojte se, je neškodný.“

Curran se řítil dolů po svahu. Většina kožoměnců, kromě lamassu, měla dvě formy. Lidskou a zvířecí. Ti šikovnější dokázali udržet i třetí, bojovou formu, vzpřímenou příšernou směs jich obou, uzpůsobenou, aby natropila co nejvíc škody. Curran měl čtvrtou, hybridní, blíže lvu než člověku. Předtím jsem ji viděla jen jednou, tehdy když ho Saiman naštval a Curran nás pak honil po městě. Tu noc jsme se poprvé milovali.

Jestli si myslel, že si tím získá nějaké sympatie navíc, bude vážně zklamaný.

Obrovská lví šelma se hnala tryskem dolů po hoře a přes trávu, mířila přímo k nám. Měsíční záře spadající z oblohy jí ozářila záda, zdůraznila tmavé pruhy křižující šedou srst.

Dvacet metrů. Patnáct. Deset.

Atsany a Astamur ztuhli jako sochy.

Pět.

Obrovský lev skočil a dopadl třicet centimetrů ode mne, až mu tmavá hříva zavlála. Vlna vzduchu po jeho dopadu vykřesala z ohně jiskry. Oči mu plály jako roztavené zlato. Mocné kočičí čelisti se rozevřely, předvedly mi příšerné tesáky velké jako moje ruka. Curran zavrčel.

Plácla jsem ho po nose. „Přestaň! Děsíš lidi, kteří mě zachránili.“

Šedý lev se změnil v muže. Curran zdvihl ruce, jako by v nich drtil neviditelný balvan. „Aaaaaa!“

Tak fajn.

Popadl velký kus kamene, trčící z trávy. Na nahém těle se mu napjaly svaly. Vyrval ho ze země. Metr dvacet dlouhá skála musela vážit pár tun, protože se mu nohy zabořily do trávy. Curran zavrčel a odhodil balvan proti hoře. Ten letěl, narazil do úbočí jako dělová koule a skutálel se o něco níž. Curran se za ním hnal, vyrval ze země další menší skálu a praštil jí o tu první.

Páni. Byl fakt naštvaný.

Astamur měl oči velké jako dva talíře.

„Můžu mu říct, ať je vrátí zpátky, až se vyvzteká,“ pověděla jsem mu.

„Ne,“ odtušil Astamur pomalu. „To je v pořádku.“

Curran zdvihl menší skálu oběma rukama a pak ji hodil na ten větší kus. Balvan napraskl a rozpadl se. Jejda.

„Omlouvám se, že jsme vám rozbili kámen.“

Atsany vytáhl dýmku z úst a cosi řekl.

„Mrrrhhhm,“ poznamenal Astamur.

„Co říkal?“

„Říkal, že ten muž musí být tvůj manžel, protože takhle blázníme jenom kvůli někomu, koho velmi milujeme.“

Curran kopl do zbytků balvanu, otočil se a přikráčel ke mně.

Zkřížila jsem ruce na prsou.

„Myslel jsem si, že jsi mrtvá! A ty jsi zatím tady, sedíš u ohně, jíš a…“

„A poslouchám pohádky.“ Ochota sama, to jsem já. „Hodláme si teď upéct žužu bonbóny a dát si je se sušenkami a čokoládou, a ty nejsi zvaný.“

Curran otevřel ústa. Pohledem se zarazil na atsanym. Zamrkal. „Co to, kurva?“

„Nekoukej tak na něj. Ještě zraníš jeho city.“

Atsany na Currana kývl. Velmi vážně.

Curran zavrtěl hlavou a obrátil se znovu ke mně. „Skoro jsem zabil Bé. Je ještě pořád naživu jen proto, že mi musela ukázat, kde jsi spadla.“

„Aha. Takže princezna Wilsonová tě pustila ven z hradu? Musel jsi jí dát podepsat omluvenku? Dostal jsi propustku, jupí!“

„Takže o tom to celé je? Tohle je tvá dospělá reakce. Radši odejdeš do hor, než aby sis o tom promluvila, a opékáš žužu nad ohněm s nějakým gnómem a horalem.“

„Jop.“

„A co plánuješ na zítra? Pozdní snídani s jednorožcem?“

„Pokud se toho nebudeš zúčastňovat, tak klidně.“

„Vážně? Takže takhle to tedy je.“ Curran se ke mně otočil zády. „Tak počkat. Kde je Hugh? Neměl by se tady před tebou někde naparovat?“

„Jsem překvapená, že sis všiml.“

Zatnul ruce v pěst. Zdvihla jsem kámen velký asi jako grapefruit a podala mu ho. Odletěl kamsi daleko. Homerun v podání Pána šelem.

„Všiml jsem si. Jen jsem s tím nemohl nic udělat.“

„Víš, jaký je v tom rozdíl? Hugh tam může stát a naparovat se, jak chce. Nemůžu ovlivnit, co dělá. Ale dokážu ovládat sama sebe a nepovzbuzovat ho. Nechal jsi ji, ať se před tebou promenáduje nahá. Pověděl jsi mi, že o ni nemáš vůbec zájem, a pak jsi ji pozval, ať u stolu sedí na mém místě. Šel jsi na to vaše malé dostaveníčko, kde jsi jí vysvětlil, jak strašně jsi osamělý, a plakal jsi nad všemi těmi oběťmi, které jsi kvůli mně musel podstoupit.“

V očích mu zlatě zajiskřilo. „Ty. Ty jsi byla na tom balkóně.“

„Trávil jsi s ní každou volnou chvíli, zatímco mně neustále předhazovali, že mi nikdo nemusí odpovídat na otázky, protože brzo spadnu z lopatky a ona mě nahradí, a jelikož nejsme svoji, jsem snadno nahraditelná.“

„Chceš se za mě vdát? Protože já si tě klidně vezmu hned teď. Je ten gnóm kněz? Protože já to klidně udělám.“

„Tomu říkám fakt úžasná žádost o ruku.“

„Co říkal?“ zeptal se Astamur.

„Chce, abych se za něj provdala.“

Astamur to přeložil. Atsany zamával dýmkou a Astamur to znovu přetlumočil. Ha!

„Co je?“ zavrčel Curran.

„Atsany říká, že na ženění nejsi připravený. Nemáš na to ten správný temperament.“

Curran chvíli zápasil, aby to zpracoval.

„Dej mi vědět, až ti bude vybuchovat hlava, ať mám šanci se skrčit.“

„Nejsme ještě svoji, protože pokaždé, když začnu mluvit o svatbě nebo o dětech, začneš vyšilovat.“

„To není pravda!“

„Před třemi týdny jsem se tě zeptal, jestli chceš děti. Vypadala jsi, že chceš vzít nohy na ramena a utéct.“

„Zrovna jsem se vrátila po tom, co jsem musela sledovat hodiny proměnu dítěte v lupa a utěšovat jeho matku.“ Zamávala jsem rukama. „Víš ty co, máš pravdu. Udělejme si děti. Udělejme si jich celou kopu. A až se můj zatracený otec přižene do Atlanty a spálí ji na popel, budeme oba společně plakat, až budou umírat. Nebo hůř, možná naše děti budou lidské.“ Položila jsem si dlaň na hrudník. „Nedej bože.“

„Vážně? Lidské? A co jsem já?“ zavrčel.

Jau. „Ty jsi zvláštní případ, to jsi,“ napodobila jsem Lorelei. „Ale nikdy se k tobě nebudou moci připojit při lovu. Taková muka…“

Udělal krok dopředu. „Jsme spolu rok. Kolikrát jsi mě viděla lovit?“

Ehm.

„Kolikrát?“

„Ani jednou.“

„Protože já nelovím. Jsem lví samec. Ve zvířecí podobě vážím tři sta kilo. To vážně čekáš, že se budu plazit skrz křoví za jelenem? Když chci steak, tak si ho dám. Nechci ho honit dvě hodiny po lese a pak ho sníst syrový. Nechávám si jídlo donášet a zvednu zadek jedině ve chvíli, kdy něco ohrožuje Smečku. V posledních třech letech jsem byl přesně na jednom lovu. Šel jsem na něj, protože jsem musel, a když odběhli, našel jsem si pěknou, vyhřátou skálu a tam si na sluníčku zdřímnul. Víš, kdy jsem posledně musel opravdu lovit, abych přežil? Když mí rodiče umřeli. Dokud mě Mahon nenašel polomrtvého hlady.“

Upřeně jsem na něj hleděla.

„Společný lov je něco, co dělají mladí vlkodlaci, když se snaží naučit pracovat v týmu. Většina kožoměnců nehopsá po lese, pokud je občas nepopadne touha něco zabít. Máš ty vůbec ponětí, jak je těžké takhle opravdu ulovit jelena? Je důvod, proč jsou lidé ti nejúspěšnější dravci na celé zatracené planetě. Lorelei to neví, protože je mladá a naivní a nikdy se nedostala mimo vlčí smečku svého strýce. Nemusela týdny přežívat v lese, jíst červy, myši, luční kobylky a další svinstvo, které zvládla chytit, protože hladověla a byla zoufalá. Myslí si, že všechny smečky na světě se řídí tím samým vzorcem, ale ty mě znáš. Ty mě znáš líp. Nebo bys aspoň měla.“

Otevřela jsem ústa.

„Ještě jsem neskončil. Hugh to chápe. Proto si vymyslel tu frašku s lovem, protože je odvařený z toho, když nás nechá pobíhat lesem a pak mu přineseme maso, jako bychom byli nějací podlidé, jako bychom byli jeho psi. A když ho přineseme, dá pamlsek tomu, který se nejvíc vyznamenal. Kdybych nemusel hlídat Desandru, ať se jí nic nestane, nešel bych. Jen chci vědět, jestli si o mně myslíš něco takového. To mě bereš jako zasraného psa?!“

„Ne, jsi muž, kterého miluju a který mě má milovat taky. Namísto toho trávíš všechen čas s jinou ženou. Očividně jsi to mezi námi skoncoval a zapomněl jsi mi poslat tiskové oznámení.“

„Jsem teď s ní?“

„Kde jsi byl dnes ráno, když jsem šla promlouvat se smečkami?“

Jeho pohled mi pověděl, že jsem se trefila. Bolelo to. „Nenamáhej se odpovídat. Vždycky jsem si myslela, že když se rozhodneš, že nám to neklape, alespoň budeš mít trochu slušnosti a řekneš mi to přímo.“

„Je mi třicet dva let,“ odpověděl. „Ženy se po mně vrhaly od mých patnácti. Vážně si myslíš, že má Lorelei něco, co jsem předtím neviděl?“

„Má Wilsonovo jméno.“

„A může si ho strčit do zadku, jak moc jí bude k užitku. Nemusím uzavírat spojenectví s Ledovými běsy. Jsou čtyři tisíce mil daleko. Co bych s nimi kruci dělal?“

V tom měl pravdu, ale byla jsem příliš naštvaná na to, abych to uznala. „Jak myslíš.“

„Nejenom to, ale kdybych tu smečku chtěl, prostě vyrazím na Aljašku a Wilsonovi ji vezmu, a společně s tím vezmu všechno, co je mezi ním a mnou. Nepotřebuju Lorelei. A i kdyby, co mi tak může nabídnout, Kate? Není to alfa. Nemá ponětí o vedení lidí nebo o zodpovědnosti. Není svůj otec, a nemůže se chlubit jeho úspěchy jen proto, že je to její táta.“

Najednou jsem byla tak unavená. „Takže si to shrňme. Neohromila tě svou inteligencí ani osobností, nemá žádnou strategickou cenu a vážně se jí nechceš dostat do kalhotek.“

„Ano.“

„Tak proč s ní trávíš všechen čas? Co děláš, vypadá jako zrada. Veřejná, očividná zrada. Vím, že tohle všechno chápeš.“

Zadíval se na mě se zatnutými zuby.

Posadila jsem se na skálu. „Poslouchám.“

Curran si povzdechl. „Vypsali odměnu na tvůj život.“

Svezla jsem se dopředu, položila si hlavu do dlaní. Ne, to by neudělal…

„Ten útok pirátů byl cílený. Někdo je najal, aby tě zabili. Měli tvůj popis. Tmavé vlasy, meč a tak dále. Pirát popsal člověka, který se hodně podobal tomu hajzlovi, co patří ke Kralovi, Renokovi. Říkal, že měl rumunský přízvuk. Zaplatili jim v eurech. Třicet tisíc, to je hodně peněz. Jarek není typ, který by jen tak vysolil třicet tisíc, aby tě nechal zabít. Takovou práci udělá radši osobně.“

Proč já…?

„Eurobankovky jsou číslované. První písmeno sériového čísla určuje, ve které zemi byla vydaná. Poté co jsme se vylodili, vzal Saiman piráta zpátky k jeho lidem výměnou za to, že se bude moct podívat na peníze. Vytiskli je v Belgii. To znamená, že Lorelei a Jarek Kral uzavřeli nějakou dohodu.“

Jen jsem se na něj dívala.

„Lorelei sem dorazila s doprovodem, třemi lidmi pracujícími pro jejího strýce. Jednu z nich jsem uplatil. Nemají ji zrovna moc rádi. Ta mi řekla, že Jarek Kral a Lorelei uzavřeli smlouvu. Nevěděla přesné podmínky, ale Lorelei se podle ní má stát alfou Smečky a ty máš zemřít. Lorelei na to přistoupila, protože je naivní děcko a opravdu si myslí, že ve skutečném světě to tak funguje. Jarek Kral to udělal, protože ji tím plánuje vydírat nebo to využít pro svůj prospěch nějak jinak. Ať už je to jakkoliv, až se mi ta smlouva dostane do rukou, kousne ho to do zadku, protože budu mít důkaz, že se pokoušel zavraždit moji ženu. Můžu ho legitimně zabít.“

To si ze mě děláte legraci. „Nejsem tvoje žena.“

„Nemohl jsem bojovat na dvou frontách,“ řekl Curran. „Někdo útočil na Desandru, a jelikož jsme se soustředili hlavně na to, abychom ji udrželi v bezpečí, nemohl jsem si zahrávat s tvým životem. Nechtěl jsem, aby tě někdo zastřelil nebo ti na hlavu spadl obrovský kámen. Nemohl jsem být s tebou, protože mě zaměstnávali. Měl jsem jen dvě možnosti. Buď dostat panaceu pro Smečku, nebo tě udržet naživu. Tak jsem se začal zajímat o Lorelei, protože kdyby si mysleli, že zabírám na jejich návnadu, nebyl by důvod tě zabíjet a riskovat, že se staneš mučednicí. Bral jsem ji na dlouhé procházky, kde nás nikdo neviděl, zatímco Saiman v její podobě chodil po hradě a snažil se najít smlouvu nebo někoho, kdo o ní něco ví.“

„Saiman je na hradě?“

„Byl tu celou dobu kromě první noci. Propašoval jsem ho jako Mahona hned druhý den ráno.“

Znala jsem odpověď, ale stejně jsem se zeptala. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Protože neumíš lhát, Kate. Všechno, co si myslíš, ti je vidět na tváři. Potkal jsem děti ve školce, které umí lhát líp než ty. Potřeboval jsem, ať vypadáš ustaraně a žárlivě, a muselo to být opravdové, aby tě přestali považovat za svůj cíl. Závisel na tom celý můj plán.“

Aha. „To je teda skvělý plán.“

„Byl to dobrý plán. Promyslel jsem ho a řídil se podle něj, a všechno šlo dobře, dokud ses nerozhodla odejít do hor.“

Skryla jsem obličej v dlaních.

„Kate?“ zeptal se.

Měla bych být naštvaná a řvát na něj, ale místo toho jsem se cítila jen unavená a prázdná.

„Kate?“ zopakoval. „Jsi v pořádku?“

Zadívala jsem se na něj. „Ne.“

Čekal.

„Nechal jsi mě projít si peklem jen proto, že si myslíš, že jsem špatná lhářka.“ Hlas jsem měla naprosto bezvýrazný. Nedokázala jsem sesbírat dost emocí na nic jiného.

„Tak to není.“

„Ale ano, je,“ řekla jsem tiše. „Currane, zamysli se nad tím na minutku. Můj život je v ohrožení, a ty mi nevěříš ani natolik, abys mi o tom pověděl. Nemáš ponětí, jak zle jsem se cítila.“

„Snažil jsem se tě udržet naživu. I kdyby to znamenalo, že už nebudeme spolu. I když jsem musel sledovat Hugha, jak kolem tebe krouží jako zasraný žralok. Ty mi taky dost nevěříš, Kate. Všechno to svinstvo, kterým jsme si prošli, by mi mělo získat nějaký čas, ale ty jsi uvěřila, že jsem ztratil hlavu kvůli nějaké holce, po třech dnech.“

Už mě to ani nebolelo. Cítila jsem jen prázdný, suchý smutek. „A to je přesně ten problém.“

„Kate?“ Dřepl si vedle mě na jedno koleno, naklonil se dopředu, aby se mi zadíval do tváře. „Zlato? Dej mi ránu pěstí nebo něco takového.“

Snažila jsem se všechno uskládat do slov. Nešlo to. Prostě jsem se vypnula jako přetížený obvod.

„Mluv se mnou.“

Konečně se mi podařilo dostat ze sebe alespoň něco. „Co teď budeme dělat dál?“

„Nechci, abys něco dělala. Miluju tě. A ty miluješ mě. Jsme spolu. Jsme tým.“

Najednou se moje emoce rozpletly a hněv konečně vyběhl do jejich popředí. „Ne, nejsme tým. Udělal si ze mě obětního beránka v tom svém plánu. Choval ses ke mně jako k idiotovi. Přemýšlela jsem, že jí ublížím. Přemýšlela jsem, že ublížím tobě.“

„Neublížila bys jí, je slabší než ty.“

„Jsi arogantní parchant.“

„To zní fér,“ řekl Curran. „Ještě něco?“

„Ano, jsi samolibý hajzl.“

„Ano, jsem.“ Pobídl mě rukama. „Nedrž to v sobě. Řekni mi, jak se doopravdy cítíš.“

Praštila jsem ho pěstí do brady. Byl to slušný hák.

Curran potřásl hlavou. „To jsem si zasloužil. Je teď všechno v pořádku?“

„Ne.“

„Proč?“

„Ty to pořád nechápeš. Hugh si se mnou pohrával. Myslí si, že jsem naivní a důvěřivá, a že kolem mě může kroužit. A ty, ty jsi udělal přesně to samé. Věřila jsem ti, a ty jsi to použil proti mně. Vodil jsi mě za nos, jako bych byla slepá. Nejsme v pořádku.“

„Co tím chceš říct?“ Zadíval se na mě. V jeho očích jsem spatřila cosi zvláštního a uvědomila si, že je to zoufalství.

„Jsem na tebe vážně naštvaná, Currane. Tohle není jedna z těch hádek, kdy oba ztratíme trpělivost, popereme se, promluvíme si a je to všechno v pohodě. Tohle je moje čára v písku. Nevím, jestli to ustojím.“

„Takže to chceš skončit?“

„Snažím se rozhodnout.“

Věřila jsem mu, a on tu důvěru zradil, a i když jsem byla schopná to logicky pochopit, nedokázala jsem se přinutit to cítit. Připadalo mi, jako by ke mně přišel, že mě obejme, a namísto toho mi bodnul pod žebra nůž.

Curran povolil zatnuté zuby. „Udělal jsem to jediné, co jsem mohl. Všechno, co se stalo a co jsem řekl, bylo kvůli tomu, abych tě udržel naživu. Omlouvám se, že sis tím musela projít, ale kdybych to měl udělat znova, tak se zachovám stejně. I kdyby to znamenalo, že zítra odejdeš s Hughem. Tvé bezpečí je pro mě mnohem důležitější než to, že bychom byli spolu. Miluju tě.“

Já ho taky milovala. Tichý hlásek uvnitř mě mi našeptával, že na jeho místě bych udělala to samé, ať už bych se na konci musela vyrovnat s jakýmikoliv následky. Pokud by byl naživu, i když naštvaný, bylo by to nesrovnatelně lepší, než kdyby zemřel. Ale milovat někoho a být s ním byly dvě velmi odlišné věci.

„Kdyby teď ze tmy vyšel tvůj otec a řekl ti: ‚Pojď se mnou, nebo všichni tady zemřou,‘ odešla bys s ním,“ řekl Curran. „I když bys věděla, že bych za tebe bojoval ze všech sil, stejně bys odešla. Nechala bys mi vzkaz, abych tě nehledal, protože bys mě chtěla ochránit.“

Nemělo cenu lhát. „Ano.“

„To je zase moje čára v písku,“ oznámil mi. „Stejně bys odešla?“

„Ano.“ Kdyby byl jeho život v sázce, udělala bych to bez mrknutí oka.

„I kdybych tě kvůli tomu opustil?“

„Ano.“

Rozpřáhl ruce.

„Nemůžu změnit to, jaká jsem,“ pověděla jsem mu. „A ty taky ne. Chápu to.“

„Miluju tě a ty zase mě, a oba jsme moc zmršení pro kohokoliv jiného. Kdo jiný by to s námi vydržel?“

Povzdechla jsem si. „No, očividně jsme oba šílení a tenhle vztah je odsouzený k záhubě.“

„Tolik tě miluju,“ řekl. „Prosím, neopouštěj mě.“

Naklonil se dopředu. Věděla jsem, že mě políbí, o okamžik dřív, než to opravdu udělal, a uvědomila jsem si, že to chci. Pamatovala jsem si, jak mě svíral v náruči. Pamatovala jsem si, jak kvůli mně riskoval i přes beznadějné vyhlídky. Rozesmávala jsem ho, pověděla jsem mu věci, po nichž by většina normálních mužů s křikem utekla, věci, které jsem tajila celý život, a byla jsem schopná ho dohnat k téměř omračujícímu běsnění. V mých nejtemnějších chvilkách, kdy se kolem mne všechno rozpadalo, mi říkal, že všechno bude v pořádku. Jeho chuť, dotek jeho rtů na těch mých, to, jak celý svět ustoupil do pozadí, když mě líbal, jako by šlo o jedinou věc v jeho životě, mě stáhlo zase zpátky časem, před hrad, před Hugha a před Lorelei. Curran byl můj. Kdyby byl můj život v sázce, udělal by to znovu, a já bych na něj byla zase šíleně naštvaná. A kdyby se stal opak, zuřil by a řval, a já bych mu pověděla, že ho miluju a že budu bojovat do posledního dechu, jen abych ho udržela při životě.

Měl pravdu. Milovali jsme se navzájem a nikdo další by to s námi nevydržel.

„Pořád jsem na tebe naštvaná,“ zašeptala jsem a objala ho.

„Jsem pitomec,“ pověděl mi a přitáhl si mě blíž. „Je mi to líto. Měla bys mi dalších sto let dělat ze života peklo.“

„Máme vám nechat trochu soukromí na usmiřovací sex?“ zeptal se Astamur.

17.

Asi tak hodinu před východem slunce jsme se s Curranem rozhodli, že opravdu budeme potřebovat trochu soukromí. Půjčili jsme si pár přikrývek a vyšplhali se na úbočí hory na menší římsu. Pomilovali jsme se a teď vedle sebe tiše leželi.

„Pořád jsi na mě naštvaná?“ zeptal se Curran.

„Ano.“

„Zůstaneš se mnou?“

Posunula jsem o kousek hlavu, položenou na jeho bicepsu, abych se mu mohla zadívat do tváře. „Ano, zasekla jsem se.“

„Jak to myslíš?“

„Miluju tě příliš, abych odešla.“

Políbil mě do vlasů.

„Jsem naučená dávat si pozor na lidi s meči,“ pověděla jsem mu. „Ale ten nůž jsem nečekala. Byl jsi příliš blízko.“

„Kate, já tě nebodl.“

„Jsi si jistý? Protože to ještě pořád bolí.“

„Moc mě to mrzí,“ řekl.

„Mě to taky mrzí. Opravdu sis myslel, že bych tě opustila?“

„Myslel jsem si, že tě ztratím tak nebo tak. Na to tě znám dost dlouho.“

Do celého toho plánu se pustil s vědomím, že od něj odejdu. Muselo to být pěkně na houby. Záda přitlačená ke zdi, kdy se zoufale snažil užonglovat mě, Lorelei a tři smečky. Na jeho místě bych nejspíš udělala to samé. Život byl složitý.

„Skoro jsem to utnul,“ řekl mi. „Ale pak jsem si uvědomil, že jakákoliv konverzace s tebou, ať už sebehorší, je lepší než mluvit s dírou v zemi.“

„Já ti nevím. Díra v zemi by se s tebou nehádala.“

Chtěla jsem, aby se zasmál. Namísto toho mě přitiskl k sobě. „Neexistuje nic, co bych neudělal, abych tě udržel v bezpečí.“

„Já vím.“

Leželi jsme spolu a dotýkali se.

„Nemůžu uvěřit, že jsem se od Hugha nechala vyprovokovat k boji. Kdyby si mě nezavolal, probodla bych ho a pak bychom všichni skončili mrtví.“

Ohrnul horní ret v náznaku zavrčení. Celý se vedle mě napjal, jak se mu tělem rozlila touha po násilí jako oheň po zápalné šňůře. „Mám chuť ho zabít pokaždé, když se na tebe podívá,“ oznámil mi Curran. „Představoval jsem si, jak mu lámu vaz.“

„Já si zas představovala, jak zabíjím Lorelei. Hádám, že tvůj plán musel zaúčinkovat, protože mi Isabella řekla, že mám prý určitý výraz pokaždé, když ji uvidím.“

„To máš.“

Otočila jsem se k němu. „Jaký?“

„Vražedný.“ Políbil mě. „Barabáš se mě včera pokusil napadnout.“

„Cože?“

„Když se Teta Bé a Keira vracely. Viděl jsem mu to ve tváři. Mířil ke mně, a George ho složila a nazvala mě bezcitným parchantem.“

„Ublížil jsi mu?“

„Ne.“

„Poslední dobou nějak projíždíš soutěže v oblíbenosti. Možná bys na tom měl zapracovat.“

„Já vím. Možná budu mít štěstí a rozhodnou se hlasovat, abych odstoupil z funkce. Kdyby na to došlo, odešla bys se mnou?“

„Bez mrknutí oka.“

Konečně se uculil. „Fajn.“

„Mimochodem, proč jsi využil Saimana?“

Zašklebil se. „Neměl jsem na výběr.“

„Chce tě bodnout do zad.“

„Jako osoba je Saiman naprosto nemorální. Ale jako obchodníkovi mu nelze nic vytknout. Pamatuješ si, když podepsal tu smlouvu.“

Broukla jsem na souhlas.

„Je v ní podmínka, která uvádí, že udělá vše, aby zaručil bezpečnost celé skupiny i všech jejích jednotlivých členů.“

„Hezky.“ Pokud šlo o byznys, Saiman byl neuvěřitelně svědomitý. Je hrdý na svou práci. Podepsali jsme smlouvu, a tak se stali jeho klienty. A teď ho to samé ego, které ho předtím málem stálo život, donutilo pro nás pracovat, protože se nespokojil s ničím menším než se stoprocentní snahou. Jen jsem doufala, že se ho ta jeho profesionální etika nepustí.

Nebe vybledlo. Zpoza hor se začala šířit zlatavá záře. Slunce každou chvíli vyjde. Brzy se budeme muset vrátit k Hughovi a do hradu.

Currana jsem milovala, a většinu času byl život s ním tak jednoduchý. Ale když se věci zkomplikovaly, skoro mě to zlomilo. Zajímalo by mě, jestli to má podobně. Být o samotě bylo jednodušší, ale nedokázala jsem se ho vzdát. Byla jsem s ním šťastná. Tak šťastná, že jsem se neustále ohlížela přes rameno, jako bych něco ukradla a čekala, že to každou chvíli bude chtít někdo vrátit.

„Tohle se nemělo stát,“ oznámila jsem mu.

„Co?“

„Ty a já. Nebylo to v plánu. Měla jsem zůstat sama, skrývat se a zabít Rolanda. Nikdy jsem neměla jako jednu z priorit být šťastná. Určitá část mě je pořád přesvědčená, že je to jen náhoda a že mi to nakonec někdo vezme. Hluboko uvnitř to očekávám. Stačí náznak, a už se to se mnou veze. Jsi můj. To víš, že? A jestli se mě někdy pokusíš opustit, tak to neskončí dobře.“

„Nezasloužím si tě,“ řekl Curran. V očích mu na malý okamžik problesklo to samé zoufalství jako včera v noci. „Ale mám tě, jsem sobecký parchant a nárokoval jsem si tě. Jsi celá moje. Neopouštěj mě.“

„Neopustím. Ale ty mě taky neopouštěj.“

„To neudělám. Kdybys někdy zmizela, opustil bych Smečku a hledal bych tě, dokud bych tě nenašel. Ať už by to trvalo sebedéle.“

Věděla jsem, že nelže. Cítila jsem to. Našel by mě.

„Pokusím se nezmizet.“

„Díky,“ řekl.

Když se sluneční svit rozlil po horách, Astamur nás zavedl do města, kde jsme se rozloučili. Zeptala jsem se, jestli pro něj něco můžeme udělat. Jen zavrtěl hlavou. „Až za vámi někdo přijde s prosbou o pomoc, pomozte mu za mne. Já pomůžu vám, vy pomůžete jim, a tak dále.“

Stoupali jsme po cestě, obrovský lev a já. Rozhodli jsme se, že kožešina bude lepší než šaty, a i když nám Astamur nějaké nabídl, nechtěly Curranovi sedět a oba jsme měli pocit, že pastýř stejně nemá moc oblečení na rozdávání. Hrad se hrozivě tyčil před námi.

Povzdechla jsem si.

„Já vím,“ pověděl mi Curran, lidská slova vyšla ze lví tlamy naprosto srozumitelně. „Už jsme skoro u konce.“

„Připomenu ti to příště, až uvidíš Hugha.“

Curranovi v hrdle zabublalo předzvěstí hlubokého vrčení.

„Klídek, Vaše Veličenstvo.“

Oba jsme věděli, že poprat se s Hughem je pořád mimo naše možnosti. Pořád jsem neměla tušení, co plánuje. Dostal mě sem do hradu. Nepokoušel se mě aktivně zabít. Lichotil mi a řekl mi, že jsem výjimečná. Jestli to takhle bude pokračovat dál… otřásla jsem se.

Curran se na mě zadíval.

„Jen přemýšlím nad tím, jak by vypadala Hughova verze kytice a bonboniéry.“

„Jako krvavá kaše,“ řekl Curran. „Protože mu rozdrtím hlavu, až mu mozek vyteče ušima.“

Jenom jsem se chtěla dozvědět, jaký je jeho konečný plán.

Prošli jsme skrze bránu. Klec přesunuli z vnitřního nádvoří a teď visela připevněná ke strážní věži uprostřed, vpředu nad hlavním nádvořím. Seděla v ní Hibla. Zastavila jsem se. Prohlížela si mě ztrápenýma horečnatýma očima, její zoufalství bylo tak očividné, že jsem se musela držet, abych tam nepřišla a nevytáhla ji odtamtud.

„Tady jsi,“ vyšel Hugh z otevřených dveří hlavní věže. „V klidu a v bezpečí.“

„Proč je v kleci?“

„Klece potřebují, aby v nich někdo byl. Tahle byla prázdná a ona mi přišla jako nejlepší kandidát.“

Hibla zklamala naposledy. Pustila mě z hradu a pak mě ztratila, a tak ji strčil do klece, aby na ni všichni viděli. „Propusť ji, prosím.“

Hugh si povzdechl. „Co s tou klecí máš? To není někdo, koho bys odtamtud nechtěla dostat?“

„Ty.“

Pokrčil svalnatými rameny. „Ta by mě nezadržela.“

„Řeči nic nestojí, měl bys to vyzkoušet, d’Ambrayi,“ oznámil mu Curran.

„To bych rád, ale jak jsem řekl, už je v ní plno.“ Hugh se zadíval opět na mne. „Tak kam jsi šla?“

Zadívala jsem se na klec.

Hugh pokrčil rameny. „Aha, tak dobře. Dostaňte někdo Hiblu ven!“

Džigit opustil své místo u brány a odběhl ke kleci.

„Byla jsem se podívat na nějaké jeskyně, spadla dovnitř, trochu si zaplavala a pak mě našel atsany a místní pastýř.“

„To zní dobrodružně.“

„Jsem unavená a hladová,“ oznámila jsem mu.

Hugh se usmál. „Takže se uvidíme později.“

Proč to znělo tak zlověstně?

Curran se postavil mezi něj a mne a pak jsme odešli do hradu.

O deset minut později jsem seděla na naší posteli a ládovala se jídlem, které mi George přinesla z kuchyně. Curran změnil podobu a oblékl se.

Mahon se objevil ve dveřích. „Jsem rád, že jsi v pořádku,“ pověděl mi.

O okamžik později vešel dovnitř Barabáš. Následoval ho další muž. Úzkou tvář mu lemoval obláček hedvábných, naprosto bílých vlasů. Musel mívat olivovou pleť, ale teď měla lehce našedlý tón. Vypadal, že mu může být kolem pětatřiceti, a nebyl jen štíhlý, byl tak vyzáblý, že na něm visely šaty jako na věšáku. Uviděl mě a usmál se. Celá tvář se mu rozsvítila, najednou mladá a blažená, oči mu světélkovaly, současně krásné a jejich pohled neskutečně vzdálený.

„Paní,“ pozdravil mě.

Páni. „Ahoj, Christophere.“

Přešel ke mně, posadil se na zem vedle mých nohou a šťastně si povzdechl. „Překrásná paní.“

„Jak se máš, Christophere?“

Díval se na mě s prázdným úsměvem a upřeně se mi zahleděl na boty.

„Jak je mu?“ zeptala jsem se Barabáše.

„Je to tak, jak vidíš. Jednu minutu je při smyslech, v další je zase mimo. Myslím, že jsme se konečně shodli na tom, že není mrtvý. Trvá na tom, že věděl, jak se létá, ale zapomněl to. Občas se o to pokouší, takže ho ve větších výškách musím pozorně hlídat.“

No páni. „Christophere?“

Vzhlédl ke mně.

„Jsi volný.“

„To jsem,“ přikývl. „Budu vám sloužit věčně. Až do skonání věků.“

„Ne, jsi volný. Nemusíš mi sloužit. Pokud chceš zůstat, budeš tu vítaný, ale taky můžeš odejít, jestli chceš.“

Naklonil se ke mně blíž a dlouhými prsty se dotkl mé ruky. „V tomhle světě není nikdo volný. Ani princové, ani čarodějové, ani žebráci. Budu vám sloužit věčně, má paní.“

Aha. „Zkusíme to probrat později, až se budeš cítit víc sám sebou.“

„Bezva,“ poznamenal Curran. „Další báječný přídavek do tvé sbírky neobyčejných potížistů.“

„Tak to mě uráží,“ poznamenal Barabáš.

„Neboj se, počítám se mezi ně taky,“ pověděl mu Curran.

„Co jsi pro Hugha dělal?“ zeptala jsem se.

„Staral jsem se mu o knihy.“ Christopher zacukaly prsty, jako by hladil neviditelné stránky. „Má ty nejzajímavější knihy. Máte taky knihy, paní?“

Bezva. Zachránila jsem Hughova knihovníka. „Nějaké ano. Ale asi nebudou tak hezké jako Hughovy.“

„To je v pořádku.“ Christopher mi věnoval úsměv. „Pomůžu vám jich sehnat víc a pak se vám o ně postarám.“

„Christophere… ohledně toho oranžového zvířete,“ řekla jsem. „Toho, co zabilo tu strážnou, pamatuješ?“

„Lamassu,“ doplnil Christopher nápomocně.

„Ty víš, co jsou zač?“

„Ano,“ kývl se vzdáleným úsměvem.

„Proč jsi mi to neřekl, když jsem se tě ptala?“

„Neptala jste se.“

Otočila jsem se a bouchla čelem do dřevěného sloupku postele.

„Dobře, paní potřebuje chviličku,“ řekl Barabáš. „Jdeme.“

„Pomáhá to?“ zeptal se Christopher se zájmem.

Barabáš ho vzal za paži a opatrně ho zdvihl na nohy. „Měli bychom se jít najíst.“

„Opravdové jídlo?“

„Opravdové jídlo. Pojď se mnou.“

Opustili místnost.

„Uvědomuješ si, že je šílený, že?“ zeptal se Curran.

„Jo. Ale odkázaný sám na sebe nepřežije.“

„Jak si přeješ,“ řekl Pán šelem.

Strávila jsem den v posteli. Spala jsem, jedla a pak zase spala. Curran mě při tom hlídal a jakékoliv návrhy, že bych měla jít hlídat Desandru, se setkaly s kamennou tváří Pána šelem. V tom měl pravdu. Byla jsem unavená a bolelo mě celé tělo, jako by mě někdo semlel strojkem na maso.

Deset minut před šestou jsem se vzbudila, protože někdo zaklepal na dveře. Curran je zablokoval. Pán šelem v módu živé hradby.

„…informace,“ řekla Hibla.

Skulila jsem se z postele.

Curran ustoupil stranou. Vešla do místnosti, držela se velice zpříma, bradu zdviženou, páteř ztuhlou. Křehčeji by vypadala možná jedině, kdyby měla na krajíčku. Varovala jsem ji. Dávej si pozor, komu sloužíš.

„Co pro mě máte?“

„Velká skupina kožoměnců přišla do hor. Nepoužili průsmyk ani moře. Přišli pěšky po železnici. Prošli malou vesnicí, není odsud moc daleko.“ Hibla mi podala fotografii. Tělo mladého muže ležícího na zádech na mě upíralo prázdné oči. Na místě žaludku mu zela jasně rudá díra, maso roztrhané drápy a zuby. Krmili se na něm. Druhý snímek zachytil bližší pohled na jeho obličej. Rysy mu hyzdily fialové puchýře. Už jsem je viděla dřív, na Ivannině tváři.

Zdvihla jsem fotografii a ukázala ji Hible.

„Vesničané říkali, že ti větší tvorové plivali kyselinu.“

„Co tím myslíš?“

Hibla pokrčila rameny. „To nevíme. Přežilo jen šest lidí. Zabili čtyřicet dalších a většinu z nich snědli. Tyhle puchýře jsem viděla u Ivanny.“

„Já také,“ souhlasila jsem.

„Jestli ji napadli, proč nic neřekla?“

„Pokud ji nenapadl její vlastní druh,“ přidal se Curran.

Vytáhla jsem kus papíru a začala psát. „Poprvé jsem viděla Ivannu před večeří, když se Radomil a Gerardo poprali v chodbě. Viděla, že Doolittle prohlíží Desandru, a rozhodilo ji to.“

Sepsala jsem to a udělala šipku dolů. „Desandru napadli.“ Namalovala jsem další šipku.

„Setkání mezi smečkami,“ dodal Curran.

Přidala jsem to a taky další šipku. „Doolittla napadli. Další den ráno má Ivanna fialové puchýře.“

„Kdybych byl lamassu a došlo mi, že jedno z Desandřiných dětí jím bude také,“ řekl Curran, „lékařská prohlídka by mě znervóznila.“

„Jedno z Desandřiných dětí patří k těm tvorům?“ Hibla zúžila oči.

„Pravděpodobně,“ pověděl jí Curran.

„Řekněme, že Ivanna je lamassu,“ pokračovala jsem. „Uvidí, že jí Doolittle odebral krev. Ví, že by mohl zjistit, že je dítě lamassu, a to by odhalilo krytí jejich smečky. Zpanikaří a pokusí se ji nechat zabít. Až na to, že někdo v její smečce… buď Radomil, nebo spíše Vitalij, má výhrady. Útok selhal, přišli o jednoho kožoměnce, ale pořád chtějí, aby se dítě narodilo a oni dostali horský průsmyk.“

„Samozřejmě že ho chtějí,“ ozval se Curran. „Plachtí. Hory jim dávají obrovskou výhodu. Vitalij na ni za trest plivne a pak se namísto toho rozhodne zničit důkazy, které shromáždil Doolittle.“

„Doolittle říkal, že mu rozbili všechno vybavení.“ To nebylo špatné uvažování. Proč zabíjet Desandru, když stačí zničit krev? „Taky byli jedinou smečkou, která zareagovala, když jsem se zeptala na test krve. Italové a Kral taky nebyli nijak vstřícní, ale Volkodavi vypadali ustaraně.“

„Ale proč jedí lidi?“ zeptala se Hibla.

„Protože pak můžou vyrůst a vyrazí jim křídla,“ pověděl jí Curran. Předtím jsem mu shrnula celou historii lamassu. „Pravděpodobně se ve velkém počtu skrývají někde blízko. Pokud porod nedopadne v jejich prospěch, všichni můžou zaútočit na hrad. Tak bych to udělal já.“

„Můžu je dát zavřít,“ řekla Hibla.

„Nemáme žádné důkazy,“ pověděla jsem jí. „Mimoto je Desandra pořád těhotná. Až se dítě narodí, už to nebudou moci popřít. Nevíme, že jsou to oni, pouze je podezíráme. Budeme je muset sledovat. Například dnes na večeři.“

Hibla se zatvářila vážně. „Proto jsem přišla. Lord Megobari mě požádal, abych se zeptala, jak se daří léčiteli a jestli byste s ním dnes nepovečeřela mimo hrad. Sama.“

„Ne,“ řekl Curran.

Hibla o krok ustoupila.

„Ano.“

„Ne.“

„Povězte lordu Megobarimu, že tam budu.“

Curran zkřížil ruce na prsou.

„Vaši zprávu předám.“ Hibla se otočila na patě a prchla z místnosti.

„Ne,“ řekl Curran. „Nejdeš tam.“

„To mi přikazuješ, abych tam nešla?“

„Nemůžu ti v ničem rozkazovat, a ani bych se o to nesnažil. To ty chceš jít na večeři s chlapem, který ti zabil nevlastního otce, slouží tvému pravému otci, a kterému se postaví, když ho zbiješ do krvava. Jak to může být dobrý nápad?“

To je můj psychopat. Upřímný, až to bolí, ale férový. „Přivedl nás sem. Tebe, mne a všechny ostatní. Chci vědět proč. Myslím si, že mi to poví, protože chce, abych věděla, jak silný, chytrý a zlý je. Potřebujeme vědět, proti čemu stojíme.“

„Strká lidi do klecí a nechává nemrtvé chodit ve zdech.“

„Doteď měl možnost provést mi spoustu věcí, a nestalo se nic. Co si myslíš, že udělá teď? Než sis šel popovídat s Lorelei na balkón, pověděl mi, že to zařídil všechno kvůli mně. Zosnoval celé tohle setkání. To nechceš vědět, jak se mu podařilo dostat ty smečky dohromady a celé to zorganizovat? To nejsi zvědavý?“

Zatnul zuby, až mu svaly na čelistech vystoupily. Vyhrála jsem.

„Vezmi si s sebou Dereka. Hugh si s sebou taky někoho vezme.“

Ustoupil mi. O krůček. To můžu udělat taky. „Žádný problém. Můžu si přivést i další osobu, jestli chceš.“

„Derek bude stačit,“ řekl Curran.

„V noci budu zpátky,“ slíbila jsem mu. „Neboj se, bude to v pořádku.“

Hibla nás přišla vyzvednout v sedm. Následovali jsme ji po cestě k úzké horské stezce vedoucí na sever, k nízkému kopci zvedajícímu se k obloze jako dračí tesák severně od hradu. Západní půlku místní odstřelili, aby uvolnili místo železnici, a ze strmého útesu teď trčely vrstvy kamene. Když stezka dosáhla až k hoře, proměnila se v dlážděný chodník mizející na zalesněné straně hory.

Po obou stranách se tyčily stromy, nerostly divoce, ale někdo je pečlivě udržoval a zastřihával, aby lahodily oku. Každých pár desítek centimetrů byl kamenný schod. Krátké vílampí pochodně zářily po obou stranách stezky, kolem nich poletovala světélka zmatených světlušek. Na rozdíl od levandulově fialových lamp na hradě tady svítily žlutě, barvou, kterou se mágové v Atlantě snažili docílit, ale marně. Magie se ovíjela kolem nás. Hugh na ničem nešetřil.

Stezka stoupala vzhůru, zatočila, znovu stoupala, aby se zkroutila v další zatáčce… Pendlovali jsme z jedné strany svahu na druhou, dokud jsme konečně nedorazili k malému odpočívadlu s dřevěnou lavičkou, stolem a nějakým masem a chlebem přikrytými drátěným poklopem.

„My dva tu spolu počkáme,“ pověděla Hibla Derekovi.

„Jestli se jí něco stane, umřeš jako první,“ varoval ji Derek.

No, alespoň jsme si to vyjasnili.

Stoupala jsem dál po stezce. Zeleň se rozestoupila a já spatřila velký stůl umístěný pod stromy. Koruny měly na západní straně zastřižené a přede mnou se rozprostíralo večerní moře, azurové a nádherné. Slunce se pomalu nořilo do jeho studených vod.

Za stolem seděl Hugh, oblečený do džínů a černého trika. Smrtka ve svém nejležérnějším ohozu.

Vstal a usmál se na mě. Sedla jsem si naproti němu na severní stranu, zatímco on byl na jižní. Seděla jsem zády ke stezce. Vrrr.

„Nikdo odtamtud nepřijde,“ řekl a zdvihl láhev. „Víno?“

„Vodu.“

„Moc nepiješ,“ poznamenal.

„Jednu chvíli jsem pila až moc.“

„To já taky,“ řekl a nalil nám dvě sklenice vody. Jednu pro sebe, druhou pro mě.

Na stole už čekaly tři podnosy: ovoce, maso a sýr. Všechno, co vojevůdce ve vývinu potřebuje.

„Prosím,“ nabídl mi Hugh.

Naložila jsem si trochu sýra a masa na talíř.

„Nádhera, že?“ kývl směrem k moři.

To byla. Bylo na něm cosi prastarého a nemožným způsobem okouzlujícího. Před tisíci lety lidé koukali na moře stejně jako my teď, uchvácení vzorem večerního světla na vlnách. Měli své vlastní ambice a sny, ale v jádru byli úplně stejní. Milovali a nenáviděli, lámali si hlavu nad problémy a oslavovali svá vítězství. A až budeme dávno pryč, moře tady stejně zůstane, a učaruje jiným lidem, kteří ho budou pozorovat.

„Volkodavi jsou lamassu,“ pověděla jsem mu.

„Já vím,“ řekl.

„Kdy jsi to zjistil?“

„Když jsem viděl jednoho odletět z pokoje vašeho mága léčitele. Volkodavi mají na Ukrajině dobrou pověst, ale zaslechl jsem nějaké povídačky. Mizející lidé. Příšery žeroucí lidské maso. Dal jsem si dvě a dvě dohromady. Objevili se zničehonic před pár lety, převzali vládu nad tamní smečkou a pak se začaly dít divné věci.“ Hugh si ukrojil kus masa. „Tvůj otec jejich druh nesnáší. Říká, že je vytvořili špatně. Já si myslím, že by za určitých okolností mohli být užiteční, ale jsou hodně nedisciplinovaní. Vycvičit z nich použitelné vojáky by bylo složité. Musela bys je trénovat už od dětství, a ani tak bys neměla žádnou záruku.“

„Mluvíš o nich, jako by to byla štěňata pitbula.“

„To vlastně není vůbec špatné přirovnání. Zabralo by pár generací, aby se šlechtěním zbavili šílenství. Ale proč se obtěžovat? Správně vycvičený německý ovčák umí zabíjet stejně dobře jako nedisciplinovaný pitbul, a je mnohem snáze ovladatelný.“

Tahle konverzace se mi začínala dostávat pod kůži. Usrkla jsem trochu vody.

„Líbí se mi tady,“ ozval se znovu Hugh.

„Je tu krásně.“

„Měla bys tu zůstat,“ pokračoval. „Až Desandra porodí a Pán šelem vezme svou smečku domů. Udělat si dovolenou. Trochu si užívat, plavat v moři a jíst vynikající jídla, která pro tebe nejsou zdravá.“

„Jsem si jistá, že by to byla báječná dovolená až do chvíle, kdy bys moji hlavu naservíroval otci na stříbrném podnose.“

„Pro tebe bych sehnal i zlatý,“ ujistil mě.

„Z nějakého důvodu mi to vůbec neulevilo.“

„Vážně s ním hodláš bojovat?“ Hugh se naklonil dopředu.

„Jestli k tomu dojde.“

Hugh položil vidličku a přešel k okraji. „Vidíš tu skálu dole?“

Vstala jsem a od stolu se zadívala tím směrem. Ukazoval na rozeklaný balvan trčící na úbočí hory.

Otevřel ústa. Magie práskla jako bič. Neviditelný proud moci narazil do skály a ta se rozletěla na milion úlomků.

Slovo moci. Hezky. Když jsem ho použila já, zkroutila jsem se bolestí. Hugh nevypadal, že by ho nějak unavilo.

„A mám jenom maličký zlomek jeho moci. Nemáš ani ponětí, jaké je stát za ním, když ji uvolní. Je to jako kráčet ve stopách boha.“

Znovu jsem se posadila na své místo. To už jsem slyšela dřív.

Hugh si pozorně prohlížel balvan pod námi. „Ty jsi naživu dvacet šest let. On žije přes pět tisíc. On si s magií jen nehraje, ale důvěrně ji zná. Dokáže z ní vytvářet neuvěřitelné věci. Kdybych se postavil proti němu, rozmačkal by mě jako komára. Kruci, možná by si ani nevšiml, že tam jsem. Sloužím mu, protože neznám nikoho silnějšího.“

Hugh se ke mně otočil. „Viděl jsem, jak bojuješ. Fandím ti. Ale jestli hodláš bojovat se Stavitelem věží, prohraješ.“

Uvědomila jsem si, že nelže. Zasáhlo mě to. Kdyby si pro mě Roland teď přišel, prohrála bych. Když jsem se nad tím zamyslela, přišlo mi to trochu absurdní. Nebylo mi ani třicet. Nevěděla jsem, jak používat vlastní magii. Těch pár triků, co jsem měla v rukávu, ani nelízlo povrch. V podvědomí jsem vždycky měla podezření, že ho nedokážu zadržet, ale styl, jakým to Hugh podal, mě přinutil se zamyslet.

„Proč si myslíš, že tě chce zabít?“ Hugh se znovu posadil.

„Pokusil se mě zavraždit ještě v děloze, zabil mi matku a poslal tebe, abys odpravil člověka, kterému jsem říkala otče. Proč si myslíš, že to neudělá?“

„Je osamělý,“ řekl Hugh. „Ubíjí ho to. Dokáže zestárnout. Zabere to spoustu námahy a obvykle zůstává kolem čtyřicítky. Říká, že je to dobrý věk, dost vyzrálý, aby vzbouzel důvěru, a dost mladý, aby nenaznačoval slabost. Roky takhle zůstával, ale teď aktivně stárne. Když jsem ho viděl před čtyřmi měsíci naposledy, vypadal spíš na padesát. Zeptal jsem se ho proč. Říkal, že tak vypadá víc otcovsky.“

Jak milé. „To ti nežeru.“

„Zamysli se nad tím, Kate. Jsi smrtící, chytrá, krásná a schopná. Proč by nechtěl takovou dceru? Nemyslíš si, že se alespoň pokusí tě trochu poznat?“

„Uchází ti tady pointa. Já nechci poznat jeho. Zabil mi matku, Hughu. Okradl mě o jedinou osobu, u které dítě počítá s bezvýhradnou láskou. Pamatuješ si na vlastní matku?“

„Ano,“ řekl Hugh. „Zemřela, když mi byly čtyři. O tři roky později mě Voron sebral z ulice.“

„Já si tu svoji nepamatuju. Ani zamumlání hlasu, ani pach, ani rozmazaný obraz, nic. Voron mi byl otcem i matkou. Vrána Smrti byla jedinou neoddiskutovatelnou autoritou v mém životě. Jedinou autoritou. Ty jsi ho znal. Popřemýšlej nad tím, co to doopravdy znamená.“

„Takže jde o pomstu a fňukání nad zpackaným životem zároveň,“ poznamenal Hugh.

„Ne, nejde o pomstu, ale o prevenci. Chci zabít Rolanda, aby po světě nechodil nikdo další jako já.“

„To by byla tragédie,“ řekl.

„Bylo by to požehnání,“ opravila jsem ho.

„Nech kožoměnce odplout,“ řekl Hugh. „Zůstaň se mnou nějakou dobu. Bez závazků. Bez povinností nebo očekávání. Uvidíme, jestli dokážu změnit tvůj názor.“

„Myslela jsem si, že to už jsme si vyjasnili. To by nebyl dobrý nápad.“

„Co tě u něj drží? Záleží mu na tobě takovým zakrnělým způsobem, ale nikdy mezi ně nezapadneš, Kate. Hluboko uvnitř to víš. Vždycky se na tebe budou dívat jako na nebezpečného zmetka. Lidé se bojí všeho, čemu nerozumí, ale dokáží s tím pracovat. Zvířata ne. Podivných věcí se straní nebo se je snaží zničit. Můžeš za ně prolévat krev stovky let, a stejně nezmění názor. Jeden malý přešlap, a obrátí se proti tobě.“

Odvrátila jsem se a zadívala se na moře. Curran by bojoval do posledního dechu, jen aby mě ochránil. Kdybych poprosila Dereka, ať kvůli mně skočí do ohně, udělal by to. Ale zase tu byl Doolittle a hrůza v jeho očích…

„Sklouzlo ti,“ řekl.

Zdvihla jsem obočí.

„Tvé krytí,“ poznamenal. „Trocha tvé moci se ukázala. Kolik jí vlastně skrýváš?“

„Hádám, že se to nikdy nedozvíš,“ odpověděla jsem.

Hugh si položil lokty na stůl. „Kde se vidíš za pět let?“

„Jestli mě Roland nenajde?“

„Ano.“

„V Pevnosti. Budu dělat to samé co doteď.“

„A jak dlouho ti to vydrží, Kate?“

„Doufejme, že hodně, hodně dlouho.“

„Lžeš sama sobě. Voron z nás vytvořil sériové vrahy. Můžeme se bez násilí obejít pár týdnů, ale po pár měsících tě začne svrbět ruka, abys v ní zase držela meč. Začneš to vyhledávat. Budeš podrážděná, život se najednou stane fádním, a jednoho dne ti nějaký hlupák zkříží cestu, a když ho zabiješ, ucítíš ten krátký moment boje, kdy to bude jen tvůj život proti jeho. Pokud budeš mít štěstí, narazíš na dobrého bojovníka a vydrží pár vteřin. A i kdyby ne, ten krátký okamžik vítězství je jako dostat injekci adrenalinu. Najednou se ti do života vrátí barvy, jídlo chutná lépe, spíš tvrději a sex se promění v extázi.“

Věděla jsem přesně, o čem mluví. Prožila jsem to a pocítila na vlastní kůži.

„Nemusíš nic říkat,“ oznámil mi. „Vím, že mám pravdu. My dva jsme si podobní. Nenarodili jsme se, ale ukuli nás, nabrousili a naostřili, abychom byli přesně takoví, jací jsme. Cítila jsi to, když jsme spolu trénovali. Já rozhodně ano. Nevím, co se děje mezi tebou a tím lvím dlakem, ale ať už jde o cokoliv, vyvane to, a rychle. Vsadím se, že už vidíš počáteční známky. Nějaká jeho část si užívala pozornost Lorelei. Lichotilo mu to. Mladá, atraktivní dívka, která visí na každém tvém slově a vysílá všechny signály, že je k mání jen a jen pro tebe. Máš pocit, že to v sobě pořád máš. Neudělal nic, ale jako muž ti musím říct, že nad tím určitě přemýšlel. Sex je zvláštní: vždycky je svým způsobem podobný, ale vždycky chceš víc a s jinými lidmi.“

Opřela jsem si bradu o dlaň a povzdechla si. „Pokračujte, prosím, doktore. Dejte mi vědět, až skončíte, ať vám můžu vypsat šek.“

Uchechtl se. „Ten chlap je naprostý egocentrik. Ty to víš. Plně nechápe, co jsi zač, a nedokáže tě docenit. Dej mu pár let, a až se Lorelei příště objeví na obzoru, možná ji opíchá. Řekne si, že to není velká věc. Že to nic neznamenalo. Neopustí tě kvůli ní. Příště to bude snadnější a potom ještě víc. A než se naděješ, stane se z toho pravidelná věc. Proč bys to kruci chtěla snášet?“

„Mluvíš z vlastní zkušenosti?“

„Ano. Když jsem si uvědomil, že nestárnu, šel jsem do toho. Řeknu ti, že ať už jsi sebekreativnější… a já byl… techniky sexu jsou vždycky stejné. Rozdíl je ve vášni. Vášeň to ozvláštňuje. Vyspat se s atraktivní ženou je zábava, ale přidej vášeň, udělej z ní ženu, kterou miluješ nebo nenávidíš, a celý prožitek bude úplně jiný. Něco ke mně cítíš, Kate. Ať už si to chceš přiznat nebo ne, něco tam je. Dokážu ti zaručit, že by se nám to nikdy neomrzelo.“

Páni. Nasadil svůj nejlepší svůdný obličej a jel po mně, co to dalo. „Ne.“

Svraštil obočí. „Ne? To je všechno?“

„Ano, to je všechno.“

„Proč?“

„Protože strkáš lidi do klecí, Hughu. I kdybych byla sama a Curran nebyl součástí toho všeho, pořád bych do toho nešla. Přišel jsi sem a udělal jen tolik, aby sis vysloužil dost dobré vůle, aby ti před dvaceti lety postavili hrad. Lidé dole žijí v bídě. Tvé šakalodlačí hradní stráže okrádají cizince na cestách, a nikdo si za tebou nepřijde stěžovat, protože nečekají, že bys s tím něco udělal. Víš, jaký je rozdíl mezi tebou a Curranem? Kdybys mu dal hrad, během měsíce by se konal soud, spravedlivý proces, a fungovala by policie, která by se zodpovídala svým občanům. Curran se vidí jako osoba sloužící lidem, které vede, ty se vidíš jako ten, komu by měli sloužit. Možná jsi tady zavedl pořádek, ale je to pořádek vyděšeného otroka, který ví, že dostane nakládačku holí, když zdvihne hlavu moc vysoko. Jsi spokojený s tím, jak se věci mají, a když tě někdo zklame, strčíš ho do klece a pomalu umučíš hlady.“

Hugh se opřel dozadu a usmál se, pobaveně stočil koutky vzhůru. „Jsi jeho dcera,“ řekl.

Nebyla jsem si jistá, jak to mám brát. Opřela jsem se také a založila paže na prsou.

„Víš, v čem je tvůj otec nejlepší? Podívá se na tebe, a dokáže přesně rozhodnout, na co se hodíš. Proto nebyl dvakrát nadšený, když se vzbudila tvoje teta. Pro ni v tomhle světě nebylo místo.“

„Takže se podíval na tebe a řekl: ‚Z tebe bude výborná demoliční koule.‘“

Hugh přikývl. „Než někde může vzniknout civilizace, přijdu tam a podmaním si lidi. Rozdrtím odpor, zlomím jejich vůli, a když tvůj otec přijde, přitáhne mi uzdu. Přinese s sebou řád, spravedlnost a čestnost. Je pro ně spásou.“

„Buď opatrný, tvoje okouzlující maska se začíná rozpadat.“

„Teď už nemá význam.“

„Aha, takže když jsem si proseděla tvoje vychvalování zboží, zasloužila jsem si verzi bez zbytečných keců?“

Ukázal mi zuby v širokém úsměvu. „Tady ji máš. Nemůžu tě nechat nastoupit na tu loď.“

To mi došlo.

„Bude mnohem těžší dostat tě z jejich pevnosti. Nedáváš mi na výběr.“

„Netušila jsem, že se dáš tak snadno komandovat.“

„Než jsi odešla, mí lidé na vaši loď naložili panaceu,“ pověděl mi. „Tvůj kluk dostal vzkaz, že se tak stalo a že už na hradě není vítaný.“

„Myslela jsem si, že jsi mi slíbil verzi bez keců. Kde jsi vůbec sehnal tolik panacey, Hughu? Smečky ji střeží jako zlato. Nikdy by ti jí tolik neprodaly.“

„Nemusím ji od nikoho kupovat. Mí lidé ji vyrábějí.“

„Kecy.“

„Tvého otce naučili, jak ji vyrábět, když byl ještě mladý. Je to složitý proces, hodně se při něm používá magie v předem daném pořadí, takže šlo o jeho ekvivalent závěrečné zkoušky. Pohled měl najednou tvrdý jako ocel. „Ovládám veškerou dodávku panacey na téhle části kontinentu. Smečce se ta troška dostane do pracek, jedině pokud odplují okamžitě a bez tebe.“

Curran by mě neopustil.

„Jestli zůstane, nebudu s ním jednat v rukavičkách,“ řekl Hugh. „Varoval jsem ho. Ví, že jestli zůstane, bude válka.“

„Zůstane.“

„Bože, doufám, že ano. Těším se, až ho zabiju, už tři roky. Zatraceně si to užiju.“

Nejenom že Hugh využil Desandřina těhotenství, celé to zosnoval. Zatahal za provázky, a kožoměnci poslechli, protože jim před nosem zamával panaceou. Zmanipuloval úplně všechny, jen aby mě sem dostal.

„Jestli mu ublížíš, zabiju tě,“ oznámila jsem mu.

„Pokusíš se, a to si taky užiju. Co jsem řekl, myslel jsem vážně, Kate. Díky tobě cítím to zajímavé cosi. To je pro mě vzácné. A rád tě mám kolem sebe. Jsi zábavná.“

„Tak zábavná. Bolí tě čelist, když se směješ?“

„‚Ruka se mi nezachvěje,‘“ ocitoval. „‚Muška neselže. Poslední, co uvidíte před smrtí, bude moje tvář.‘ Jsi k popukání.“

To byla slova, která jsem řekla Radě Smečky, když ležel Curran v kómatu a oni se mě od něj pokusili oddělit. Přeběhl mi mráz po zádech. Hugh měl v Radě Smečky špeha.

„Myslím, že tady jsme skončili.“ Vstala jsem.

„Vždycky dostanu, co chci, Kate,“ řekl mi. „Takový už prostě jsem.“

Vyrazila jsem po stezce zpátky a neohlížela se. Derek mě uviděl, vstal a následoval mě.

„Loď tam nemusí být,“ pověděla jsem mu tiše.

„Slyšel jsem,“ řekl. „Budou tam, neboj se.“

Pokračovali jsme po stezce dál.

„Vážně jsi Rolandova dcera?“ zeptal se.

„Ano.“

„Je mi to jedno,“ pravil. „Některým možná ne, ale na těch nezáleží.“

Na to jsem neřekla nic, ale trochu mi to projasnilo noc.

18.

Hrad hučel ruchem. Sluhové v chodbách rozvěšovali girlandy vílamp. Lidé kmitali sem a tam. Vzduch voněl po smažícím se mase a po koření.

Procházela jsem tím vším zvláštně odpojená, tichý zvuk mých kroků se ztrácel v chaosu příprav na oslavy.

Derek zdvihl hlavu a naslouchal. „Je večeře oslavy lovu. Konečně se jim podařilo všechnu tu zvěřinu zpracovat. O půlnoci máme oslavit vítěze.“

Bezva. Všichni nacpaní zase zpátky v jediné hodovní síni. To určitě půjde dobře.

Vyšli jsme po schodech nahoru. Srdce se mi rozbušilo o něco rychleji. Zrychlila jsem. Curran by beze mě neodjel. Ani kdyby byla v sázce panacea.

Vešla jsem do našeho pokoje.

Prázdno. Hromada mých knih zmizela. Curranovo oblečení přehozené přes židli také. Postel byla ustlaná.

Není možná.

Z koupelny se ozval zvuk tekoucí vody a vynořil se odtamtud Curran, utíral si ruce do ručníku. Na sobě měl charakteristické smečkové tepláky. Šedé a tenké, když kožoměnec změnil formu, rozpadly se na něm.

Derek za mnou vstoupil do chodby a zavřel dveře.

„Jsi tady,“ vydechla jsem.

„Kde jinde bych měl být?“

„Hugh vlastní panaceu.“ A je to taky naprosto neskutečný hajzl.

„Poslal vzkaz.“ Curran přešel ke mně a přitiskl mě k sobě v objetí, až mi kosti zaprotestovaly.

Opřela jsem si hlavu mezi jeho krk a rameno. Svět se najednou uklidnil. Rozbité kousky zapadly zpět na místo.

„Myslela sis, že bych odešel?“ zašeptal mi do ucha.

„Ne,“ objala jsem ho nazpátek. „Co se stalo s našimi věcmi?“

„Všechno kromě těch nejnutnějších je sbalené a naložené. Nechal jsem ti venku opasek s věcmi. Máš pro mě nějaký vzkaz?“

„Jestli půjdeme na tu večeři, bude boj. Taky doufá, že pro něj budeš výzva.“

Curran se usmál. Nebyl to příjemný úsměv.

Zadívali jsme se na sebe. Oba jsme věděli, že Hugh udeří dnes večer a potom všechno skončí. Mohli bychom se pokusit probojovat k lodi už teď, až na to, že jsme souhlasili, že budeme hlídat Desandru. Opustit ji nepřicházelo v úvahu. Dali jsme slovo.

„Máš hlad, kotě?“ zeptal se Curran.

„Přímo umírám hlady.“

„Myslím, že bychom měli jít na večeři.“

„Skvělý nápad.“

„Co si hodláš vzít na sebe?“

„Svůj drsňácký ohoz.“

„Dobrá volba,“ řekl.

„Jen si seženu nože a práškové stříbro.“

Vešli jsme do velké síně, abychom tam našli nový zasedací pořádek, vyznačený malými jmenovkami: Italové seděli v čele stolů po pravé straně Hugha, měli pro sebe celou pravou stranu podkovy. Zbytek seděl po Hughově levici. Já první, pak Curran, potom Desandra a až pak následoval zbytek naší skupiny. S Curranem jsme si beze slova prohodili sedadla. Pokud Hugh chtěl, abych seděla vedle něj, sednu si, jak nejdál to půjde.

Prohlížela jsem si sál. Všichni na naší straně stolu se oblékli, aby udělali dojem. Samé volné tepláky a trika. Andrea uviděla, že si je prohlížím, a uculila se. Rafael na mě mrkl. Mahon měl pravdu. Patřila jsem do Smečky. Nebo si to alespoň všichni v šedých teplácích mysleli. Pokud budu muset bojovat, nebudu na to sama.

Na zdech ve velké síni přibyly nové dekorace: meče a sekery visely na hácích v dosahu. Dveře k postrannímu východu vlevo byly zavřené, takže nám zbýval pravý východ a přední vchod.

Jarek Kral přejížděl chodbu pohledem od postranního stolu po pravé straně, kyselý výraz mu zkřivil obličej do odpudivé masky. Na druhé straně po levici seděli Vitalij a Ivanna s kamennými tvářemi. Přelétla jsem zbytek přítomných očima a narazila přímo na Lorelei. Zírala na mě s neskrývanou nenávistí. Mrkla jsem na ni. Pobouřeně mě zpražila pohledem.

Někdo se postavil za mne. Otočila jsem se. Barabáš se na mě uculil.

„Kde je Christopher?“ zeptala jsem se.

Ukázal na postranní stůl. Christopher seděl vedle Keiry a oči měl jasné jako letní obloha, jejich modř nekalila žádná myšlenka. Uviděl mě a vstal. Pohnul rty. Paní.

Opasek, který měl na sobě, vypadal povědomě, zvlášť váčky visící z něj. Byla jsem si docela jistá, že v nich jsou bylinky. „To má na sobě můj náhradní opasek?“

„Ano,“ potvrdil Barabáš. „Nějak se mu dostal do rukou, když jsme nakládali věci na loď. Snažil jsem se mu ho vzít, ale hrozně ho to rozrušilo a já ho nechtěl zranit.“

„V pořádku, jen ať si ho nechá.“

Usmála jsem se na Christophera.

Šťastně si povzdechl a usadil se.

Do síně vešla Desandra, doprovázená Tetou Bé a George. Doolittle jel za nimi na stařičkém kolečkovém křesle.

Desandra ztěžka dosedla do židle po mé levici. „Přežila jsi.“

„Ano.“

„Nikdo mi to neřekl,“ povzdechla si. „Nikdo mi tady nic neříká.“

Pokrčila jsem rameny, ucítila jsem na zádech uklidňující tíhu Zabíječe. Napětí ve vzduchu bylo tak silné, že mě z něj svrběly ruce.

Vílampy ve velké síni zablikaly. Konverzace odumřela.

Skrze doširoka otevřené přední dveře jsem viděla do hlavní chodby. Vílampy na stěně zablikaly na svých svícnech. Mihotala se v nich jasná záře. O okamžik později jsem to ucítila také, rychle se přibližující vlnu magie. Někdo přicházel. Curran vedle mě se napnul.

Přelila se přese mne odporná magie, jako by mi někdo vrazil mysl do rozkládající se zkapalnělé mrtvoly. Upíři. Spousta upírů.

Lidé otáčeli hlavy a dívali se do chodby. Někteří vstali od svých stolů, aby lépe viděli.

Sborově zazněly rohy, prastarý poplašný zvuk proložený varováním. Praporce na zdech zavlály.

Zástup lidí kráčel chodbou, blížil se k nám. Byli oblečení do černé a šedé, pohybovali se jako jeden muž, vždy po dvojicích. Soustředila jsem se na vedoucí pár. Hibla šla po levici. Vlasy měla stažené pryč z obličeje a dívala se na mě chladným pohledem dravce. Pryč byla žena, která mě požádala o pomoc a tiše prosila za mřížemi klece. Na jejím místě kráčel zabiják, disciplinovaný, ledově chladný a smrtící. Hruď jí zdobil povědomý znak. Malá pěticípá hvězda a nad ní půlkruh a vysoký trojúhelník po pravé straně. Starověký hieroglyf označující Sírius, Psí hvězdu. Ze vzpomínek mého dětství se ozval Voronův hlas: Jestli to někdy uvidíš, utíkej.

„Naletěli jsme,“ pověděla jsem jim. „Jsou to Železní psi.“

„Co jsou zač?“ zeptala se Teta Bé.

„Rolandova elitní jednotka,“ informoval je Curran.

„Jak špatné to je?“ zeptal se Mahon.

„Špatné,“ řekl Curran.

A to to ještě zlehčil. Každý ze Psů byl vysoce trénovaný bezohledný zabiják. Používali zbraně, používali magii, hodně z nich nepatřilo mezi lidi a skrývali v sobě víc překvapení než švýcarský kapesní nůž. Jediný Železný pes dokázal zabít tucet obyčejných vojáků. Sloužili mému otci jako komando. Hugh d’Ambray byl preceptorem jejich řádu.

Zadívala jsem se Hible upřeně do tváře. Bylo mi jí líto. Snažila jsem se jí pomoct. Zbaštila jsem jí roli nemohoucího vesnického balíka i s navijákem. Jak jsem jen mohla být tak hloupá? Nevadí. Příště se poučím.

První dvojice Železných psů vkročila do velké síně a rozpojila se, postavili se každý na jednu stranu dveří do uvolněného vojenského postoje.

Dva muži a dvě ženy je následovali, oblečení do dokonale sedících vycházkových obleků. Když první z žen vcházela dveřmi a její vysoké podpatky tiše klapaly na kameni, vyzáblá paže se zachytila za horní okraj dveřního rámu a do síně se vplížil po stěně upír. Svaly se mu napínaly jako ocelová lana otírající se o sebe pod tuhou, bledou pokožkou. Další nemrtví následovali. Plazili se po zdech jako nějací směšní draví gekoni, hnaní vůlí svých navigátorů.

Hugh si s sebou přivedl Pány mrtvých. Začínalo to být čím dál lepší.

Páni mrtvých zaujali pozice za dvěma řadami Železných psů. Chodba zela na dlouhý okamžik prázdnotou.

V síni byste slyšeli spadnout špendlík. Kožoměnci ztuhli, tiší a ostražití.

Hugh vyšel zpoza rohu. Na sobě měl koženou zbroj. Pružnou, ale vyztuženou kovovými pláty, lnula k němu, jako by ji někdo roztopil, nalil mu ji na tělo a dovolil jí vytvrdnout. Volné kalhoty ze silné kůže mu chránily nohy. Na zápěstí měl chrániče z tvrzené kůže a dalších kovových plátů. Pruh kůže, ukrývající vevnitř tenkou ohebnou vrstvu kovu, mu obepínal krk. Přišel sem bojovat s kožoměnci. Pokoušet se ho drásat drápy nebude mít účinek.

Kráčel k nám chodbou, oblečený v černé, zavinutý do své magie. Vypadal… nezastavitelně. Brzy zjistí, že dojem může klamat.

„Sláva Hughovi d’Ambray!“ zaburáceli Železní psi jako jeden hlasitý sbor.

Hugh prošel dveřmi a zamířil k našemu stolu, přímo k Desandřině židli po mé levici.

„Sedíš na špatném místě,“ nabídl jí ruku.

Desandra zamrkala, postavila se a vložila dlaň do jeho. Hugh ji odvedl ke svému trůnu po Curranově pravici a odtáhl ho pro ni. Posadila se. Otočil se a posadil se na její místo vedle mě.

Bezva.

„Nepřivedl sis jich dost,“ pověděl mu Curran tiše.

„Bude to stačit,“ ujistil ho Hugh. A pak zaburácel: „Na počest honu jsem vám připravil obveselení.“

Železní psi ustoupili tři kroky dozadu, obrátili se a dokonale sehraní utvořili řadu u stěny po naší pravici, za Jarkovými vlkodlaky. Na balkon pro hudebníky vystoupali lidé, v rukou nesli malé kulaté bubínky, akordeony a další hudební nástroje. Do síně vešla řada mužů, oděná do totožných džigitských kabátů černých jako noc. Hudebníci zadrnkali na nástroje, trochu je přitáhli a pak se usadili.

Síní se rozlehla divoká melodie, rychlá a hbitá, rytmus bubnů zněl jako prudce bušící srdce. Muži se otáčeli po parketu, tančili jako hejno elegantních vran, vířili kolem své osy a nadskakovali. Vedoucí tanečník klesl na kolena a točil se na jevišti. Zašklebila jsem se.

Hugh předstíral, že je plně zaujatý tancem. Co plánuješ, ty hajzle?

Někdo mě zatahal za džíny. Opatrně jsem se krátce zadívala dolů. U židle mi stál atsany.

To si ze mě děláte legraci.

Mužík mě poplácal po noze dýmkou, mrknul a ukázal na stranu. Krátce jsem vzhlédla. Astamur stál u dveří, opíral se o zeď. Na sobě měl dlouhý, široký kabát z černého ovčího rouna, který ho zahaloval od hlavy až k patě. V rukou držel pušku. Díval se přímo na mě a pohled měl pochmurný. Nejbližší Železný pes byl jen pár desítek centimetrů od něj a zjevně ho nevnímal. Nikdo mu nevěnoval pozornost, jako by ho neviděli.

Krátce jsem se zadívala dolů. Atsany byl pryč. Naklonila jsem se ke Curranovi. „Vidíš ho?“

„Koho?“

„Astamura. U dveří.“

Curran se zamračil. Zadívala jsem se nazpět. Astamur byl pryč.

Dobře, tohle jsem právě viděla. Nebyla to halucinace.

Tanečníci zaujali finální pózy. Hudba odezněla. Hugh zatleskal. Od postranních stolů se rozlehl zdráhavý potlesk.

„Co přijde dál? Divadelní hra?“ zeptal se Curran. „Nikdy bych do tebe neřekl, že jsi typ na zážitkovou gastronomii s hudbou a tancem.“

„Slibuji vám, že půjde o představení, na jaké nikdy nezapomenete,“ řekl Hugh.

Muž a žena vešli dovnitř. Muž byl elegantní a štíhlý, oblečený do džigitského kabátu, nos měl orlí, tmavé vlasy ulíznuté dozadu. Žena na sobě měla stříbřitě bílé šaty, jež ji zakrývaly od hlavy až k patě. Obepínaly jí hruď a pas, rozšiřovaly se v nadýchanou sukni. Vypadala jako labuť. Černé vlasy jí spadaly ve čtyřech copech, dva přes hruď, dva na záda, sahaly jí až pod úzký pas. Na lesklých vlasech jí seděl klobouček, z něj visel bílý závoj, zahaloval jí záda.

Žena se zatočila, stála s mužem bok po boku. Měla nádhernou tvář. Ucítila jsem, jak se o mne otřela magie. Připadala mi prastará.

„Před tisíci lety rodina Suliko bavila starověké krále Gruzie,“ prohlásil Hugh. „Dnes poctila svou přítomností nás. Zatancuje pro nás kartuli. Považujte se za šťastlivce. Druhý takový tanec neuvidíte.“

Píseň začala sólem na nějakou jazýčkovou píšťalu, byla tak stará, že ve mně vyvolala ozvěnu, povědomá a nová zároveň, jako by probudila nějakou vzpomínku předků, ukrytou hluboko uvnitř, kam nedosáhla mysl ani rozum. Muž nastavil ruku. Žena mu na ni položila prsty. Odvedl ji dopředu. Uklonili se.

Magie se pohnula. Kožoměnci seděli dál, nic netušili. To nebude normální taneček.

„Co máš za lubem?“ ucedila jsem skrze zuby.

„Tak dlouho jsi chodila jako náměsíčná, že jsi zapomněla, kým opravdu jsi,“ řekl. „Tohle je tvé procitnutí.“

„Co se děje?“ zeptal se Curran.

„Magie,“ pověděla jsem mu.

„Tvoje rodina není jediná prastará,“ oznámil Hugh.

K píšťalám se připojily bubínky v rychlém rytmu. Suliko a její partner zacouvali. On se pohyboval na špičkách ve vysokých kožených botách, ona se vznášela na parketě, jako by měla křídla… a pak se rozpojili, každý odešel na opačnou stranu místnosti. Žena stála, s pažemi zdviženými, tak elegantně, až téměř bolelo se na ni dívat. Muž se k ní přiblížil, nohama opsal velký kruh, jednu ruku ohnutou v lokti, přitisknutou na hruď, druhou nataženou do strany. Zastavil se a důstojně čekal, až žena přijme jeho pozvání. To učinila a pak spolu klouzali nad podlahou, jejich paže zdvižené, v dokonalé souhře, aniž by se jedinkrát dotkli, černý havran a bílá labuť.

Magie se kolem nich ovíjela v neviditelných proudech. Dorážela na mě. Bylo nemožné od nich odvrátit zrak.

Pár se znovu rozpojil.

Hudba se ztišila, divoké rychlé tóny píšťal zpomalily, teď kladla důraz spíš na jednotlivé tóny, ne na rychlost. Žena tančila s dechberoucí elegancí, vznášela se nazad, otáčela se… tak nádherně. Nedokázala jsem odtrhnout oči. Magie mě uhranula.

Desandra začala tiše plakat. U stolů po stranách nejblíže k tanečníkům lidé plakali také.

Hudba teď zněla tiše jako dech, jemná a spletitá, vtáhla mě k sobě. Suliko se otočila…

Hugh zdvihl nůž a řízl mě přes ruku. Magie se odtrhla od mé krve, zamířila přímo do složitého propletence magie obklopujícího ženu, jako když hodíte hořící zápalku do místnosti naplněné benzínovými výpary. Magie vybuchla.

Curran byl v pohybu. Popadla jsem ho za paži dřív, než se mohl vrhnout na Hugha přímo před očima tuctu upírů a Železných psů. „Ne!“

Proudy se otáčely, jiskřily zlatou a purpurovou a před námi se začala odvíjet průsvitná scéna po celé délce místnosti, vznášela se asi třicet centimetrů nad podlahou. Na rozlehlém poli zuřila krvavá bitva. Plál tam oheň, do země bušily blesky. Kulomety plivaly zářící zelené kulky. Bojovníci se pouštěli do svých protivníků, kožoměnci kuchali nepřátele, upíři trhali na kusy těla v taktické zbroji. Byla to jatka. Řev, vytí a sténání umírajících se slévalo do příšerného rámusu.

Tělo padlo stranou, rozseknuté na dvě poloviny, a na scénu nastoupila moje teta, oděná do šarlatové krevní zbroje, v rukou nesla dva meče. Vlasy měla rozpuštěné, vlály jí kolem krví potřísněné tváře. Bojovníci se semkli do řady. Otevřela ústa a vykřikla. Vyrazilo z ní slovo moci. Magie si prorazila cestu skrze bojovníky, roztrhala těla, mířila přímo vpřed jako šíp. Teta vpadla do mezery, sekala kolem sebe jako derviš v povědomém vzoru, rychlém jako blesk, utínala končetiny, až se krev rozstřikovala kolem, nezastavitelná a bez slitování.

„To je moje holka.“ Hugh se zazubil.

Přeřízla huňatého medvědího kožoměnce napůl, vykuchala ho precizním sekem a já spatřila její meč.

Svírala Zabíječe.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. To nebyla moje teta. Moje teta byla mrtvá.

Pozorovala jsem sama sebe, jak vraždím, sklízím úrodu životů, plivu kolem sebe magii a přináším smrt. Po levé straně shluk těl explodoval, a Hugh zařval, pokrytý krví, v ruce třímal zakrvácenou sekeru. Přitiskli se k sobě zády, Kate v krevní zbroji a Hugh. Na krátký okamžik stáli spojení, osamocení uprostřed masakru a pak se rozpojili, rozběhli se zpátky do bitvy.

Vize zmizela. Suliko stála, tvářila se šokovaně.

„Co to má sakra znamenat?“ zavrčel Jarek Kral.

„Budoucnost,“ oznámil mu Hugh.

Tak to teda ne. Ne, tohle nebude moje budoucnost. Ne, dokud do toho mám co mluvit.

„Ne!“ Suliko zamávala rukama. „Jedna budoucnost!“ Hlas se silným přízvukem prostupovala naléhavost. „Nebýt to tak vždycky. Jedna možnost!“

Zaječela na Hugha něco v řeči, které jsem nerozuměla. Její taneční partner se postavil mezi ni a Hugha, chránil ji vlastním tělem.

„Lhal jsi!“ vykřikla Suliko.

Její partner ji odvedl ven. Hudebníci prchli ze sálu.

„Ať budeš bojovat sebevíc, jsi tím, kým jsi,“ pověděl mi Hugh. „Tvůj kluk to ví taky, že, Lennarte?“

„Dost,“ zavrčel Curran. „Už dost keců, d’Ambrayi. Jdeme na to. Ty a já.“

Lorelei vstala a přešla k našemu stolu.

„Velkohubé řeči,“ řekl Hugh. „Dokážeš si je obhájit?“

Vstala jsem a rozpřáhla paže. „Dámy, jste obě pěkné. Ale pořád máme práci. Co jsem posledně kontrolovala, pořád zaručujeme Desandře bezpečí.“

Oba muži se navzájem probodávali pohledy. Očividně jim byla Desandra ukradená.

„Vyzývám tě.“ Lorelei ukázala na mě.

Zakryla jsem si dlaní obličej.

„Běž si kurva sednout,“ pověděl jí Hugh.

„Zabije tě,“ dodal Curran. „Běž si sednout.“

Lorelei otevřela ústa.

„Sednout!“ zařval Pán šelem.

Lorelei zrudla. Polekaně ustoupila. Musela si to nacvičovat, ovšem v jejích představách jí nikdo nenařizoval, ať se vrátí zpátky na místo.

Vchodem prošla druhá Lorelei.

Hugh zaklel. První Lorelei zalapala po dechu.

Druhá mrkla na Currana a zamířila k nám. Její tělo změklo jako roztavený vosk, začalo se proměňovat a zkroutilo se v nové tělo, mužské, štíhlé a plešaté. Saiman zdvihl dokument a položil ho před Currana.

„Jak jste požadoval. Co jsem zmeškal?“

Curran vzal dokument a přejel ho pohledem. „George?“

George k nim udělala krok a dokument si prohlédla. „Ano, podepsané a notářsky ověřené. Je to právně závazné.“

„Ukaž mu to.“

George přešla k Jarku Kralovi a položila před něj papír. Ten vyvalil oči. „Co to je?“

„Smlouva mezi tebou a Lorelei Wilsonovou, ve které jí slibuješ, že zabijete Choť Pána šelem, aby Lorelei mohla nastoupit na její místo,“ oznámil mu Curran. „Výměnou ti pak má poslat jedno z našich budoucích dětí.“

Všichni začali mluvit najednou.

„Ty parchante!“ Desandra vyskočila na nohy. Vysypala ze sebe mix cizích a anglických slov. „Ty hajzle. Jeho dítěti bys dal přednost před mým?“

„Je První,“ zařval Jarek. „Bude to dítě hodné vládnout. Ne špína jako ty.“

Šaty se na Desandře roztrhly. Kusy látky se ani nestačily snést na zem, a obrovský vlkodlak v bojové formě běžel po stole směrem k Jarkovi. Kruci.

„Ne!“ vykřikl Doolittle. „Meziformu ne!“

Desandra skočila dopředu a dopadla do dřepu na stůl. Jarek se znechuceným výrazem vstal. Tělo mu zmohutnělo, vyrašila na něm srst. „Neopovažuj se…“

Obrovské drápy se vzduchem mihly jako kosy. Kus Jarkova hrdla proletěl vzduchem. Zahlédla jsem na okamžik jeho páteř, krvavou a potrhanou. Vystříkla krev. Obrovský vlkodlak, který býval Jarkem Kralem, se přes stůl vrhl na svou dceru.

Hlas George zazněl jako zvon. „Výzva přijata!“

Renok a plešatý chlap vyskočili na nohy. Skočila jsem na stůl a tasila Zabíječe. Tak na to zapomeňte.

„Zkuste do toho zasáhnout, a zemřete,“ řekl Curran.

Jarkovi lidé se zastavili.

Dva vlkodlaci se váleli po podlaze, vrčeli a kousali do sebe. Jarek se zahryzl Desandře do levé paže. Brutálně ho praštila do tváře a přetočila se nad něj. Jarek se pokusil ucouvnout. Desandra zdvihla ruku a zasadila mu drtivý úder do hrudi. Žebra mu popraskala jako párátka. Vrazila otci ruku do hrudi, vytrhla mu srdce a hodila ho na podlahu.

Všichni se zastavili.

„Shnij v pekle, parchante.“ Desandra se narovnala, příšerné drápaté pracky zakrvácené. „Ještě někdo mi chce vzít mé děti? Je tu někdo další? No tak!“

Otáčela se, ukazovala rukou na Belve Ravennati, Volkodavy a Jarkovy lidi. „Čekám!“

Nikdo se nepohnul.

Desandřina příšerná tvář se stáhla. Padla nazad, proměnila se ještě ve vzduchu a dopadla na záda. Po břiše se jí rozbíhaly boule. „Děti!“

„Bude rodit,“ oznámil nám Doolittle stroze. „Potřebuju k ní přístup.“

Renok strhnul meč ze zdi a skočil, mířil přímo na Desandru. Překonala jsem stůl, ale už v té chvíli mi bylo jasné, že jsem příliš daleko.

Andreina šipka se Renokovi zabořila do krku. Ignoroval ji a máchl zbraní po Desandře.

Sprintovala jsem, snažila se z každé setiny vteřiny vymáčknout co největší rychlost.

Meč se zdvihnul v lesklém kovovém oblouku a pak se snesl dolů jako katova sekera. George vpadla mezi Renoka a Desandru. Viděla jsem to zpomaleně, jako by se téměř zastavil čas. Lesknoucí se kovovou čepel na cestě dolů, úhel dopadu a ten přesný okamžik, kdy se ostří jako břitva zakouslo George do pravého ramene. Šarlatová krev zalila stůl. Meč si prosekl cestu ramenním kloubem, prošel svalem a kostí s nemožnou lehkostí.

George sjela paže z těla a upadla.

Bodla jsem Renoka Zabíječem do hrudi, vyřízla mu v srdci díru.

George ho popadla za krk levou rukou, zmáčkla a pak ho odstrčila od sebe. Proletěl vzduchem a zřítil se na stůl. George uklouzla na vlastní krvi a padla vedle mě.

Mahon zařval. Masivní kodiak se zkřivenou tváří a šílenýma očima zaútočil na padlého vlkodlaka, skoro mě přitom srazil na zem.

Curran dopadl vedle mě, zdvihl Desandru a přeskočil stůl, vzdálil se od nás a od běsnícího medvěda. Derek shrábl George a její paži z podlahy a následoval ho. Rozběhli jsme se do zadní části velké síně.

Mahon rozdrtil Renoka a zaútočil na dalšího vlkodlaka. Jarkovi lidé změnili podobu v záblescích zubů a drápů.

„Proklatě,“ zavrčel Hugh. „Nezasahujte.“

Železní psi ucouvli.

„Utvořte perimetr!“ vyštěkla jsem a tasila meč. Andrea mi stála po pravici, Rafael vedle ní. Levý bok mi kryli Eduardo a Keira. Utvořili jsme půlkruh, chránili Desandru vlastními těly. Vykřikla.

Teta Bé strhla jeden z praporců a položila ho na podlahu. Curran na něj složil Desandru, otočil se a vyskočil, ještě ve vzduchu se proměnil, a o chvíli později se pustil do vlkodlaků vedle Mahona. Zbývající dvě smečky se stáhly pryč, tiskly se ke zdi, aby je někdo nezatáhl do jatek, která se tam odehrávala.

George zasténala v Derekově náruči.

„Vydrž,“ pověděl jí.

„Jsem v pořádku, v pořádku,“ řekla George.

„Potřebuju čistou vodu,“ zavolal Doolittle. „Beatrice…“

„Mám to pod kontrolou,“ pověděla mu Teta Bé. „Není to poprvé, co někomu znovu připevňuji končetinu.“

„Můžu nějak pomoct?“ zeptal se Saiman.

„Pomohl jste někdy dítěti na svět?“ zeptal se Doolittle.

„Ano, pomohl.“

„Fajn. Budu muset provést císařský řez. Jedno z jejích nenarozených dětí se snaží zabít to druhé.“

„Fascinující,“ utrousil Saiman.

Naším směrem běžel vlkodlak. Já ho sekla po nohách, Rafael mu podřízl hrdlo a Andrea ho dodělala střelou do srdce.

Isabella kráčela k nám, se svými dvěma syny v závěsu. „Chci vidět…“

„Nedělejte to,“ varovala jsem ji.

Otevřela ústa. Eduardo se proměnil, najednou získal třicet centimetrů na výšku a další v ramenou, a zaryčel na ni. Isabella o krok ustoupila.

Desandra zavyla, ostrým výkřikem plným bolesti.

Na opačné straně běsnili Mahon a Curran, trhali vlkodlaky na kusy. Poslední z huňatých těl se přestalo hýbat. Curran a obrovský medvěd zůstali jako jediní dva na nohou. Mahon se po Curranovi ohnal, obrovské drápy mu zanechaly na šedém boku krvavou stopu. Curran zařval. Mahon se zdvihl na zadních. Curran se vrhl dopředu, objal medvěda pažemi a srazil ho na podlahu.

„To jsem já,“ řekl mu.

Mahon zaprskal.

„To jsem já,“ zopakoval Curran. „George je v bezpečí. Bude v pořádku.“

Zadržela jsem dech. Někdy medvědodlakům povolilo sebeovládání a stali se z nich berserkři. Tak Curran přišel ke svému titulu Pána šelem. Zabil šíleného medvědodlaka. Ale Mahon byl vždycky klidný. Vždycky se ovládal…

Mahon se znovu napřímil a odhodil Currana stranou, jako by nevážil nic. Curran přistál na boku, překulil se znovu na nohy. Medvěd zaburácel a rozběhl se přímo proti dveřím, vyvrátil je z pantů. Stačil jen okamžik, a zmizel na chodbě.

„Zasraná zvířata,“ ucedil Hugh znechuceně.

Hluboký hlas se rozezněl hradem. „Už jsem viděl dost.“

Všechno se zastavilo. Astamur stál ve dveřích.

Hugh se k němu otočil. „Kdo jsi?“

Astamur otevřel ústa. Nevyšel z nich žádný zvuk, ale slyšela jsem ho v hlavě tak jasně, jako by stál přímo vedle mne.

„Jsem pastýř.“

Puška v jeho rukách se roztekla, jako by se roztavila, a proměnila se ve vysokou hůl. Astamur se zadíval na Hugha. „Dvacet let jsem tě sledoval. Jsi špatný pro tuhle zemi. Jsi špatný pro můj lid. Řekni svému pánovi, že v těchto horách za svého mládí nebyl vítaný, a to stále platí.“

„Milé,“ poznamenal Hugh. „Zabijte ho.“

Nejbližší Železný pes se pohnul k pastýři.

Astamur zdvihl hůl. Ucítila jsem jiskřičku magie, maličký náznak jako blesk, který na okamžik osvětlí gigantické bouřkové mračno ženoucí se blíž. Udeřil holí do podlahy. Zalilo nás oslnivě bílé světlo, jako by se v síni rozevřela hvězda, a všechny nás pohltilo.

Podlaha se otřásla. Zaduněl hrom, praštil mě do ušních bubínků. Vedle mě se kožoměnci chytili za uši a rozkřičeli se. Podlaha se mi otřásla pod nohama. Zamrkala jsem, snažila se pročistit si zrak. Do normálu se vracel jen pomalu. Prázdné místo, kde předtím stál Astamur, a rozšiřující se prasklina táhnoucí se po zdi nahoru. Podlahu po mé pravé straně rozdělila mezera, čtyři a půl metru široká, táhnoucí se po celé délce síně až do chodby. Z mezery šlehaly modré plameny, rozčísly velkou síň na dvě poloviny. My, Volkodavi a upíři jsme zůstali na jedné straně. Curran, Hugh, Železní psi a Belve Ravennati na straně druhé.

Astamur rozdělil hrad na dvě poloviny. Dobrý bože.

Otočila jsem se ke Curranovi. Mezi námi plápolaly plameny.

Curran se rozběhl, aby skočil.

Upír se zřítil ze stropu do ohně, vyšlehly z něj plameny. Oheň sežehl nemrtvé maso. Krvesaj zazářil jako prskavka a pak se proměnil v oblak popela.

„Ne!“

Curran prudce změnil směr, vyhnul se plamenům v poslední chvíli. Výborně. Vydechla jsem.

Desandra znovu vykřikla a pak vzduch naplnil pláč dítěte, slabý a kňouravý. Krátce jsem se ohlédla. Saiman zdvihl novorozeného chlapečka výš, zakrváceného a mokrého. O okamžik později Doolittle podal Tetě Bé druhé dítě. Otočila se. Ta věc v její náruči nebyla lidská. Nebyl to vlk ani kočka, ale zvláštní stvoření pokryté měkkými šupinami, jemuž ze zad rašily náznaky ještě nevyvinutých křídel. Tvor zavřeštěl a pokusil se Bé kousnout.

„Váš prvorozený je vlk,“ oznámil sálu Doolittle.

Zmatený výraz se Radomilovi vytratil z tváře, zanechal za sebou jen tvrdou, bezohlednou inteligenci. „To by stačilo,“ řekl Radomil. „Zabijte je všechny.“

Volkodavi sborově zavrčeli. Lidské kůže na nich pukly. Svaly a kosti na nich vzkypěly, nová těla jim pokryly šupiny, a tucet lamassu vzlétlo.

Plameny vybuchly jasně oranžovou. Oblil mě žár. V hradu to znovu zadunělo, rozlehlo se další hřmění a znovu omámilo kožoměnce. Prasklina se rozdělila, odřízla od nás polovinu lamassu.

„Hrad se rozpadá,“ řekla Teta Bé. „Musíme jít.“

„Bez Currana ne.“ Přitáhla jsem k sobě magii. Možná by mohlo zafungovat slovo moci.

Na druhé straně Hugh cosi řekl a pak se zapotácel nazad, jako by mu někdo vrazil meč do břicha. Deset ku jedné, že šlo o slovo moci, které se obrátilo proti němu. Necítila jsem nic. Plameny vesele šlehaly dál. Dobře, tenhle nápad můžu škrtnout.

„Kate?“ zeptala se Keira. „Co teď uděláme?“

Museli jsme se odtamtud kruci dostat, než se hrad rozpadne úplně a zřítí se z útesu. V chodbách se na nás lamassu nemohli vrhnout společně a ze vzduchu. Tam jsme měli výhodu.

Otočila jsem se k plamenům.

„Běž!“ zařval na mě Curran skrze oheň. „Najdu tě!“

Nemohla jsem nic udělat, nijak mu pomoci. Musela jsem naše lidi dostat pryč, a pak to tady obejdu a najdu ho.

„Vrátím se pro tebe!“

„Já vím!“ zamával na mě. „Běž!“

Otočila jsem se ke kožoměncům. „Popadněte Doolittla, George a Desandru. Mizíme odsud.“

„Neztraťte ji!“ zavyl Hugh směrem ke svým Pánům mrtvých. „Obejděte to! Chyťte ji živou!“

„Ty se jí ani nedotkneš,“ zavrčel Curran a zaútočil na Hugha.

Chtěla jsem zůstat stát a dívat se. Chtěla jsem se ujistit, že bude v pořádku. Namísto toho jsem se rozběhla ke dveřím. Čím dříve se mi podaří odsud vymotat, tím dřív mu budu moct přijít na pomoc.

Barabáš popadl vlčího novorozence, vrazil ho Desandře do náruče a zdvihl ji z podlahy. Derek sebral Doolittla z křesla, Teta Bé zase George a Christopherovi se nějak dostalo do rukou malé lamassu. Následovali mě.

Dospělý lamassu se na nás vrhl seshora. Andrea vypálila. Šipka se netvorovi zaryla do oka. Stvůra se ve vzduchu otočila, zakolísala a vletěla do ohně. Její tělo bíle zaplálo. Oheň nabyl na síle, mezera se rozšířila.

V cestě nám stály dveře. Narazila jsem ramenem do dřeva a jen se neškodně odrazila.

„Eduardo!“ zaječela jsem.

Buvolodlak narazil do dveří jako beranidlo, až z nich odlétly třísky.

Další lamassu se střemhlav řítil na nás. Keira vyskočila, ve vzduchu se proměnila. Sametově černý panter v bojové formě srazil tlapou lamassu ze vzduchu. Netvor padl na zem. Obklopili jsme ho ze všech stran. Bodla jsem do oranžového těla. Keira se mu zakousla do hrdla, vytrhávala mu obrovské kusy masa.

Lamassu se svíjel, bil jedním křídlem o podlahu.

„Běžte!“ vyštěkla jsem.

Kožoměnci proběhli kolem mne do chodby.

„Keiro!“

Odtrhla se od lamassu, dvěma velkými skoky dorazila až ke dveřím a běžela dál. Já běžela za ní.

„Zabijte ho!“ zavyl Hugh za námi v síni. Curran odpověděl zařváním. Zase mě zachraňoval. Budu ho muset najít. Dostanu naše lidi ven a pak ho najdu.

Nacházeli jsme se na jižní straně, čelem ke strmému srázu. Plameny zablokovaly chodbu po pravé straně. Běžet doleva, na východ a pak na sever byla naše jediná možnost.

Lamassu narazil do dveří, smykem se dostal ke zdi a hnal se za námi. Neměl prostor kde manévrovat. Ani on, ani my.

Keira se pokusila protáhnout kolem mne. Zdvihla jsem ruku. Ať už tady Hugh byl nebo ne, musela jsem dostat naše lidi ven.

Vyplivla jsem slovo moci. „Aarh.“ Zastav se.

Magie ze mě vytryskla. Bolelo to tak, že svět na okamžik zamrkal.

Lamassu ztuhl, končetiny zablokované. Keira tryskem proběhla kolem mne. Obrovská skvrnitá bouda mi skočila nad hlavou a zabořila drápy do lamassu, rozdrásala mu krk v sérii úderů rychlých jako blesk. „Běžte,“ zaječela Teta Bé. „Dohoníme vás.“

Běžela jsem a zahnula za roh. Před námi se hlavní chodba rozdělovala do čtyř dalších. Kruci, Hughu. Jestli to přežiju, tak ho najdu a pak ho budu bít cihlou do hlavy, že ho napadlo postavit takové zatracené bludiště. Otočila jsem se a zahlédla Barabášovu bílou košili, jak mizel za rohem na pravé straně. Běžela jsem za ním.

Keira a Teta Bé se mnou srovnaly krok, obě zakrvácené. Pádily jsme chodbou. Skoro jsme dorazily k rohu.

Barabáš prudce vyrazil zpoza něj s Desandrou v náruči, běžel tryskem. Vrhla jsem se ke kamenné zdi. Proklusali kolem mne.

„Upíři!“ zaječela Andrea, když mě míjela.

Magie nemrtvých mě dohnala, zdvihala se jako přílivová vlna za rohem. Do hajzlu a do prdele.

Otočila jsem se o sto osmdesát stupňů a kožoměnce následovala. Vedle mě běžel Christopher, usmíval se a svíral už lidsky vypadající dítě v náruči. „To je taková legrace!“

Tohle musela být nějaká podivná noční můra.

Zabočili jsme prudce doleva, pak znovu, abychom se vrhli do další chodby, vedoucí paralelně k té první. Odpudivá magie nemrtvých se přese mne přelila. Krvesajové se k nám blížili zezadu a zprava, snažili se nám odříznout cestu. Jeden, druhý… čtrnáct. Čtrnáct nemrtvých myslí.

Měli jsme Desandru, která byla jen krůček od mdlob, dvě malé děti, Doolittla, který nemohl chodit, a George v bezvědomí. V žádném případě jsme ten boj nemohli vyhrát.

Zastavila jsem se a otočila.

„Paní?“ zavolal Christopher.

„Kate?“ Andrea se prudce zastavila vedle mě. „Co to děláš?“

„Upíři sledují mě, ne vás,“ vysvětlila jsem. „Běžte. Odvedu je pryč.“

„Ani na to nemysli,“ oznámila mi Andrea. „Odnesu tě, jestli budu muset.“

„Jsem vaše alfa.“

„Ale houby s octem.“

Vytáhla jsem Zabíječe a přejela jím po levém předloktí. Krev vyrašila z rány, její magie o sobě dala ostře vědět. „Odveď naše lidi a Desandru ven z hradu. Zajistěte panaceu. To je rozkaz.“

Zaváhala.

„Vím, co dělám. Běž.“

„Vrátím se pro tebe.“

„Fajn. Běž!“

Poslechla. Kdo říkal, že neumím lhát?

Nemrtví se blížili. Zabočila jsem a zamířila do postranní chodby. Šla jsem pomalu, čas od času zatřásla levou paží. No tak, žraloci. Ve vodě je krev.

Krátká chodba končila schodištěm. Tam se můžu klidně vydat taky. Čím víc času jim koupím, tím líp.

Dorazila jsem k dalším dveřím. Přede mnou se rozkládala kulatá místnost, nejvyšší patro nízké věže kryté jednoduchou střechou. Klenutá okna proměnila její stěny v krajku kamene a noční oblohy. Místo stejně dobré jako každé jiné.

Vzduch čpěl po hustém kouři. Po levé i pravé straně hrad hořel. Plameny šlehaly z prasklin narušujících kamenné stěny.

Upíry jsem měla skoro za patami.

Zastavila jsem se uprostřed místnosti a zdvihla meč. Mohla bych popadnout pár nemrtvých myslí, ale každý trénovaný Pán mrtvých bude bojovat o vládu a Hughovi lidé rozhodně nebyli žádní slabí amatéři.

První upír vyklusal z mezery a zaujal místo po mé pravici. Pohyboval se na všech čtyřech, jako by nikdy nechodil vzpřímeně. Silná, bezkrevná kůže mu kryla tělo, vybavené štíhlými svaly, táhnoucími se po zádech a končetinách. Dokázala jsem mu spočítat všechna žebra. Na zádech se mu táhl ostnatý hřeben. Hlavu měl protáhlou, jako by někdo vzal kosti lebky a natáhl je, aby lépe podpořily příliš velké čelisti. Upír vytvořený před Změnou.

Čím starší upír byl, tím více patogen Imortuus proměnil původně lidské tělo. A u tohohle ta proměna pokročila opravdu daleko. Už byste na něm nenašli lidské rysy.

Krvesaj na mě upíral zářivě rudé oči jako dva uhlíky ve starém ohni. Upíry vytvořené před Změnou jsem potkala už dříve a vždy v souvislosti s otcem. Neměli by existovat. Před Změnou jsme neměli magii, ale tady byla… smrtící nemrtvá zrůdnost.

Další krvesaj se připojil k tomu prvnímu. Zírali na mě hladovýma očima, naplněnýma bezmyšlenkovitým, nekonečným hladem. Kdyby jim navigátoři popustili uzdu, zabili by mě a pokračovali dál, dokud by jim nedošli živí tvorové. Jedině ocelová klec Pánů mrtvých je dokázala zadržet.

Horda nemrtvých se nahrnula do místnosti.

První z krvesajů rozpojil čelisti a vyšel z něj jasný, chladný mužský hlas. „Položte svůj meč a dejte ruce za hlavu.“

Jen jsem se na něj dívala. Cítila jsem jejich nemrtvé mysli, odporná světélka v téměř prázdných lebkách.

„Položte meč, nebo vás budeme nuceni přemoci.“

Tak přemoci, hm. „Proč to nezkusíte?“

Upír mi skočil po nohách. Sekla jsem ho po krku. Čepel ho jen škrábla. Krvesaj se stáhl. Krev nemrtvého kapala na zem. Volala ke mně, magie v ní se chvěla a kroutila, jako by si žila vlastním životem.

„Není potřeba násilí.“

Zasmála jsem se. Žhnoucí jiskřičky upířích myslí mě dráždily. Vždycky jsem chtěla jednu rozdrtit. Prostě ji magií mačkat tak dlouho, dokud nepukne jako blecha mezi dvěma nehty. Nikdy jsem se o to nepokusila. Musela jsem skrývat svou moc.

Nemrtví přešlapovali, připravovali se k útoku. Za minutku se na mě vrhnou.

„Když upír zemře a jeho mysl ovládá navigátor, mozek navigátora je přesvědčený, že zemřel namísto upíra. Jsou možné jen dva výsledky,“ řekla jsem a stahovala k sobě svou magii. „Buď upadne do katatonického stavu, nebo se zblázní.“

Upír se na mě upřeně zadíval.

„Co si myslíte, že se stane?“

„Zatkněte ji,“ ozval se mužský hlas.

Natáhla jsem se k nejbližším myslím nemrtvých, popadla je a stiskla. Hlavy tří upírů přímo přede mnou vybuchly. Okolní krvesaje, kamenné stěny a podlahu pokryla krvavá mlha. Nemrtvá krev se rozlila po podlaze. Dva upíři vzadu zaječeli vysokým ženským hlasem, bezeslovně blábolivě zavyli.

Další vamp po mně skočil. Sekla jsem ho Zabíječem, popadla další mysli a znovu zatlačila. Další hlavy vybuchly, krvavá mlha ve vzduchu vykvetla jako kytice rudých karafiátů. Její magie mě úpěnlivě prosila, ať se jí dotknu.

Skočil po mně další krvesaj, zatímco mi třetí přejel drápy po zádech. Rozdrtila jsem jejich mysli jednu po druhé, dokud nezůstal poslední, jehož navigátor mi na začátku rozkázal, ať se vzdám.

Horká rudá zalila kameny věže kolem mne. Obklopil mě její pach. Její magie ke mně volala, přitahovala mě k sobě, naléhavě prosila a nedočkavě vyčkávala jako kočka se hřbetem nahrbeným k pohlazení. Co jsem teď mohla ztratit?

Natáhla jsem se a odpověděla na volání krve.

Nemrtvý šarlat zamířil ke mně, vyléval se z bezhlavých mrtvol, sléval se v proudech dohromady, jako když se vlásečnice přidávají k cévám. Hustá, vazká tekutina mi obklopila nohy. Zapumpovala jsem levou paží a nechala vlastní krev kapat do krvavé louže dole.

Stačila první kapka a rozpoutaná reakce mnou projela jako jiskra, jako nával adrenalinu. Krev se zkroutila kolem mne, náhle poddajná. Pokryla mi boty, nohy, obtočila se kolem pasu a šplhala výš, pokryla mi tělo. Nebyla dobře zformovaná, ani by se to nedalo považovat za plnohodnotnou zbroj, ale spíš za další vrstvu kůže, která ke mně lnula jako krvavě rudé hedvábí. Připadalo mi, že sním.

Osamělý upír poklekl na koleno a sklonil hlavu. „Má paní,“ řekl navigátor.

Zdvihla jsem ruku. Krvavé hedvábí sjelo po mém předloktí, zformovalo se v metrový osten. Pohnula jsem jím vpřed. Oči krvesaje zaplály jasnou červení, jak z jeho mysli prchnul Pán mrtvých, a já mu vrazila osten do lebky, roztříštila jím tu ubohou napodobeninu mozku uvnitř.

Osten se rozpadl v prach. Krvesaj se zhroutil k zemi. Pohnula jsem se a krev šla se mnou, lehká a poddajná. Takže takhle jste vyrobili krevní zbroj.

Nocí se rozlehlo zařvání. Obrovský lamassu plachtil ke mně. Šupiny na břiše mu oranžově zářily, odrážely světlo plamenů dole. Nádhera… Byl tak obrovský, až se zdálo, jako by obživl drak. Slétl vzduchem blíž a narazil do střechy věže. Kolem mne zapršelo kamení. Kus mě praštil od ramene a odrazil se od zbroje. Vítr, jenž se zvedl od křídel netvora, mi ovanul tvář.

Lamassu se otočil a střemhlav se řítil přímo na mě.

Realita narazila do mého magií omámeného mozku a rozehnala snový mlžný opar. A do háje.

Pokusila jsem se skrčit a uhnout, ale příliš pozdě. Drápy se mi zabořily do ramene, prošly tenkou vrstvou krevní zbroje. Nohy se mi odlepily od země. Zaskřípala jsem zuby a bodla Zabíječem přímo vzhůru, rovnou do tvorova břicha. Ne dost, aby mu to vážněji ublížilo, ale stačilo to, aby mi začal věnovat pozornost. Dole pode mnou šlehaly plameny, kusy hradu vypadaly jako kamenné ostrůvky v moři ohně. Lamassu zakolísal, ve vzduchu se zhoupl nad vysokou čtvercovou věží. Vrchol hlavní části pevnosti. Tohle byla moje příležitost.

Napjala jsem se a bodala přímo vzhůru, znovu a znovu, řezala Zabíječem do svalů. Po světlé čepeli stékala krev. Pust mě. Pusť mě, ty hajzle.

S dunivým zařváním mě tvor upustil. Padala jsem vzduchem jako kámen, ohnula jsem nohy v kolenou. Náraz mě praštil do chodidel. Přistála jsem na jejich přední část, překulila se dopředu, abych rozložila sílu nárazu, a pak se vyškrábala na nohy.

Nacházeli jsme se na vršku hlavní věže, plochém kamenném čtverci. Lamassu dosedl na opačném konci, výrazné zelené oči blýskající zuřivostí mi přišly povědomé. Radomil.

Lamassu kladl tlapu přes tlapu, prostornou tlamu doširoka rozevřenou.

Protáhla jsem si zápěstí, z chrániče mi vypadl do dlaně stříbrný osten. Mívala jsem jen jehly, ale teď jsem si mohla stříbra dovolit víc.

Radomil sklonil hlavu k zemi, napjal svaly.

„Tak se ukaž!“ Přitáhla jsem k sobě magii. Budu to muset nechat na poslední chvíli. Budu mít vteřinu a půl.

Zaútočil.

Rozběhla jsem se. „Aarh!“ Zastav se.

Bolest slova moci mi vybuchla vzadu v lebce. Na okamžik mě obklopila tma. Setrvačností jsem stále mířila vpřed. Probrala jsem se z omámení.

Čas se zpomalil tak, že se jen stěží vlekl.

Radomil ztuhl vestoje, uprostřed kroku. Vrazila jsem mu osten do hrdla, Zabíječem ho bodla do břicha a čepel táhla dolů, tlačila na ni celou svou silou, otevřela ho od předních tlap až k těm zadním.

Radomilovi se roztřásly nohy. Vytrhla jsem od opasku váček s granulemi práškového stříbra, roztrhla ho a vyprázdnila do rány.

Radomil se prudce otočil. Drápy mi přejel po zádech. Měla jsem pocit, jako by mi někdo do rány nalil roztavený kov.

Rozběhla jsem se.

Zrovna teď mu stříbro spalovalo vnitřnosti. Čím déle tam vydrží, tím méně práce s ním budu mít. Vrhla jsem se do strany. Proletěl kolem mne, znovu se prudce otočil na místě a prskal. Okraje rány pokrývala šedá krev. Ránu měl popálenou od stříbra, odmítala se mu zavřít a tělo začalo krvácet rychleji, snažilo se jedovatý kov odplavit pryč.

Radomil se zapotácel a znovu se po mně vrhl. Ohnal se po mně velkou kočičí tlapou. Rozsekla jsem ji mečem. Opět se ohnal stejným stylem, jako když kočka domácí útočí na hračku, až na to, že Radomil byl v porovnání s ní asi čtyřicetkrát větší. Sekla jsem ho po ní znovu.

Radomil do mě narazil. Přitiskla jsem se mu k šupinám a bodla ho do hrudi mečem. Skočil vzhůru, mával přitom křídly a řval bolestí. Visela jsem mu na krku patnáct metrů nad plameny zuřícími dole. Jestli se ho pustím, umřu. Radomil se ve vzduchu zkroutil. Drápy zadních nohou mi zaryl do zbroje, táhnul je dolů po boku a hluboko do mé pravé nohy. Celé tělo mě tak strašně bolelo, že už mi to bylo jedno.

Radomil se hnal zpátky k hlavní věži, řval při tom. Díra v jeho břiše zela stále otevřená. Teď nebo nikdy. Bodla jsem mečem přímo do rány. Radomil se řítil k zemi. Ruce mi podklouzly na šupinách. Jednu zoufalou půlvteřinu jsem se ho držela a pak jsem spadla. Neměla jsem čas se ve vzduchu připravit. Oranžové tělo narazilo na kamení s vlhkým zaduněním. Já padla hned vedle něj.

Svět se houpal. Vzduch zmizel, jako by ho někdo vysál z celého vesmíru. Lapala jsem po dechu jako ryba na suchu, snažila se nadechnout, a nedařilo se mi to. Neomdlít. Hlavně neomdlít.

Konečně se plíce usmyslely, že do sebe pustí vzduch. Nadechla jsem se kouřem čpícího vzduchu, zakašlala a překulila se na nohy. Levá paže mi bezvládně visela. Bolelo to tak moc, že jsem nedokázala ani říct, jestli je zlomená. Po zádech mi stékalo cosi horkého. Krvácela jsem.

Oranžové tělo se zachvělo a proměnilo zpátky do své lidské podoby. Radomilova překrásná tvář se dívala na oblohu.

Všechno mě bolelo. Bolelo to tolik, že jsem ani nedokázala říct, co z toho bolí nejvíc. Ale stále jsem byla naživu. Bez zbroje bych byla mrtvá. Jeho drápy by mě dodělaly.

Potácivě jsem vstala a podařilo se mi odšourat ke dveřím vedoucím dolů. Přivítala mě ohnivá stěna. Horko mě zatlačilo zpátky. Tudy to bylo mimo mé možnosti. Plameny by mě upekly po dvou krocích.

Dokulhala jsem k levé straně věže a zadívala se dolů. Stěna byla kolmá, kameny spojené tak těsně, že by klidně mohla být tvořená jediným kusem hladkého betonu. Taky to nešlo. Možná s lanem, ale i tak by to bylo nebezpečné. Bez lana, zraněná, s jednou rukou nepoužitelnou, to nezvládnu.

Oheň vyplňoval nádvoří. Střechy postranních věží se zřítily a začernalé trámy trčely z plamenů jako polínka v krbu. Obrovská stavba byla posetá prasklinami vyplněnými oranžovými a modrými plameny. Hrad se rozpadal. Vypadalo to tam jako peklo na zemi.

Dveře postranní věže se prudce rozletěly. Z nich vyběhly chlupaté siluety. Kožoměnci v meziformě prchající k bráně. Zahlédla jsem Christopherovu modrou košili. Povědomý šedý lví kožoměnec chyběl. Curran mezi nimi nebyl. Nedostal se ven. Kde jsi?

Nasála jsem plné plíce vzduchu a sazí. „Hej! Andreo! Tady nahoře!“

Neslyšeli mě. Běželi příliš rychle. Tak jste utíkali, jen když vás někdo pronásledoval.

Lidé v černé a šedé se vyřinuli ze dveří. Železní psi, mohlo jich být patnáct, nejspíš i víc.

Kožoměnci proběhli ohněm. Derekova huňatá záda chytila plamenem, srst mu vzplála během mrknutí oka. Nezastavil se, pořád utíkal s Doolittlem v náruči. Železní psi je následovali, jako by tam oheň ani nebyl.

Běžte, popoháněla jsem je vlastní vůlí, běžte.

Štíhlý tmavší bouda se zastavil a otočil. Rafael. Andrea se také smykem zarazila, menší drobnější stvoření.

První Železný pes na ně zaútočil, vysoký štíhlý muž, mávající sekerou. Zajiskřila magie a zakousla se Andree do hrudi. Zavrčela a drápy se pustila Psovi do boku. Rafael mu rozpáral břicho. Muž máchl zbraní, naprosto ignoroval, že z něj visí vnitřnosti. Sekera škrábla Rafaela. Ten ji srazil stranou a prořízl muži hrdlo.

Rafael a Andrea se stáhli blíž k bráně.

Obrovská žena, vysoká dva metry, chráněná zbrojí běžela přímo k nim. Eduardo se otočil na patě a tryskem se rozběhl zpátky k bojujícím. Andrea s Rafaelem ustoupili do strany a on do ní narazil. Rvali se spolu, zaklesnutí do sebe ve smrtícím zápase. Eduardo ji sevřel a Andrea s Rafaelem se do ní pustili z obou stran. Otřásala se.

U brány Teta Bé předala George Keiře, otočila se a zamířila zpátky.

Tři kožoměnci stahovali Železného psa k zemi, trhali ho na kusy. Paže proletěla vzduchem, odhozená stranou.

Zbytek Železných psů byl téměř u nich. Sevřela jsem ruce v pěst. Co to děláte? Běžte! Utíkejte!

Teta Bé popadla Rafaela a Andreu za ramena a odhodila je nazad. Eduardo se napřímil. Něco na něj vykřikla. Na okamžik zaváhal a pak se také rozběhl k bráně. Teta Bé je následovala.

Železní psi se blížili, vedla je Hibla.

Rafael a Andrea prolétli skrze bránu. Buvolodlak tryskem proběhl, za patami mu běžela Bé.

To jim nepomůže. Psi je budou pronásledovat až k lodi. Loď nedokáže odrazit od břehu dost rychle.

Teta Bé se zastavila před bránou.

Ne. Ne!

Praštila do rumpálu po straně brány. Kovová mříž s rachotem zapadla, odřízla ji od zbytku kožoměnců.

Andrea zaječela. Slyšela jsem ji i přes hlasité hučení ohně. Rafael popadl ocelovou mříž.

Teta Bé se postavila před otvírací mechanismus. Mohla se vyšplhat po zdi, ale zůstala stát na místě. Získávala tak svému synovi a Andree čas.

Někdo odtáhl Rafaela od mříže na druhé straně.

Železní psi byli skoro na místě.

Měla jsem v sobě sílu na jedno další slovo moci. Jen jedno. Stejně se z téhle věže nedostanu. Přitáhla jsem k sobě zbytky slabé magie a vyštěkla ho. „Osanda.“ Klekněte si, parchanti.

Viděla jsem rudě. Bolest mě zlomila v pase. Sesula jsem se na parapet. Magie mi spalovala rty, jak se mi z nosu spustila krev a tekla mi po obličeji.

Tři Železní psi přímo u věže klesli k zemi. Zbytek se stále přibližoval k Bé. Moje magie nedosáhla dost daleko. Nezasáhla jsem je všechny.

První ze Psů vyskočil nepřirozeně vysoko. Přeplul vzduchem nad plameny, lidská tvář se mu proměnila v cosi příšerného, nelidského, pokrytého jehlami. Teta Bé ho srazila ze vzduchu, otevřela mu břicho a pak ho hodila do ohně. Bil kolem sebe v plamenech, když hořel.

Utíkej! Běž, přelez zeď, dostaň se odsud. Běž!

Obrovitánský muž na ni zaútočil zleva, máchl neméně velkou zbraní, současně s druhým, menším a rychlejším, který se po ní vrhl zprava. Teta Bé popadla obrův meč a vyškubla mu ho z rukou. Menší muž ji sekl do boku a ona ho hřbetem ruky srazila do plamenů.

Obr se ji pokusil chytit. Bouda mu vrazila drápy do břicha a vyrvala mu vnitřnosti ven. Zavyl, pusu otevřenou dokořán, a ona ho odstrčila stranou.

Železní psi ostražitě kroužili kolem ní. Možná se z toho dostane. Musela se z toho dostat.

Hibla zdvihla ruku. Muž za ní sklonil hlavu a začal zaklínat. Mág.

Teta Bé přešlápla z nohy na nohu, pozorovala je rudýma očima.

Vypadni odtamtud, nutila jsem ji v myšlenkách. Běž!

Mág trhl pažemi vzhůru a od sebe. Vystřelily z něj tři stříbrné čepele, táhly za sebou stříbrné řetězy. Teta Bé uhnula do strany, ale čepele změnily směr, prošly jí hrudí a břichem, zaryly se do země. Jejich konce se v poslední chvíli proměnily v železné uzly. Na okamžik zůstala nehybně stát, stříbrné řetězy se táhly za ní, mokré její krví.

Dobrý bože.

Mág sepjal ruce dohromady. Řetězy se napjaly, uvěznily Tetu Bé na místě. S řevem se pokusila je přetrhnout. Stříbro ji pálilo. Řetězy držely. Nedokázala s nimi udělat ani krok.

Hibla mávla rukou. Dva ze Železných psů předstoupili s kušemi.

Ne, krucinál, alespoň s ní bojujte. Bojujte s ní, vy parchanti.

První dvě šipky se zabořily do Tety Bé, náraz s ní otřásl. Zavrčela a napnula se.

Hibla kývla. Najdu tu děvku, i kdybych měla celou zasranou planetu obrátit vzhůru nohama. Najdu ji a pomalu zabiju.

Kušiníci znovu nabili. Do Bé se zabořily další dvě střely. Trhla jsem sebou, jako by se trefili do mě.

Další dvě.

Už nebudou žádné letní šaty.

A další dvě.

Nikdy neuvidí svá vnoučata. Chtělo se mi plakat. Chtělo se mi tak strašně moc plakat, ale tváře jsem měla suché.

A další dvě.

Křičela a nepřestávala, a oni do ní stříleli. A já uvázla na vrcholku věže. Ani jsem jí nedokázala pomoct.

Teta Bé bezvládně klesla. Kolena se jí třásla. Vrhla se vpřed, tělo se jí ježilo šípy. Zavyla na oblohu. Stříbrný uzel jí prošel břichem. Hibla vystřelila vpřed, máchla širokým mečem. Čepel projela silným, chlupatým krkem Tety Bé. Hlava se jí odkutálela po zemi.

Zemřela. Byla opravdu mrtvá.

Pohodili její tělo stranou, jako by šlo o odpad, a pak se snažili zdvihnout mříž s rozbitým rumpálem.

Tmavá šelma vyrazila do útoku z plamenů. Obrovský medvěd odhodil zbývající Železné psy stranou jako kuželky. Příliš pozdě, Mahone. Příliš pozdě.

Uviděla jsem, jak se mezi ně vrhl a začal je trhat na kusy, ale už jsem nedokázala zůstat vzpřímená. Sesula jsem se na zem. Tep mi zněl v uších tak hlasitě. Medvěd je všechny zabije.

Chtěla jsem znovu vidět Currana. Chtěla jsem zavřít oči a představit si nás dva zpátky v Pevnosti v našich pokojích, jak se milujeme na vršku té jeho směšné postele…

Musela jsem vstát. Musela jsem vstát a najít ho.

Vstanu. Jen budu potřebovat minutku na vzpamatování. Jednu minutu.

Lví zařvání otřáslo nocí. Přišlo z pravé strany.

Překulila jsem se na kolena. Bolela mě paže. Rány na pravé noze mi krvácely jako o závod. Muselo se mi přerušit něco důležitého, protože mě noha nechtěla unést.

Plazit se nepřicházelo v úvahu. Pokoušela jsem se vstát. Pěkně polehoučku. No tak, vy posrané nohy. Dokážu to. Opřela jsem se o zeď a přitáhla se výš. Pravá noha mi začala ochabovat. Když nezlobí jedna noha, začne druhá. To se může stát jenom mně.

Na věži dvanáct metrů pode mnou spolu bojovali Curran a Hugh, jejich siluety se rýsovaly oproti plamenům. Na střeše se pohybovali ještě tři Železní psi, udržovali si od Currana odstup, snažili se na něj zaútočit z boku. Pět těl jejich kolegů a dva upíři nehybně leželi na podlaze. Curran je zabil. Probojoval se ze síně a všechny je zabil, protože Hugh si s sebou na tu střechu určitě vzal všechny zbylé muže. Hugh nikdy nehrál fér.

Jedině Curran by tohle mohl udělat, a přežít.

Hugh kulhal, šetřil si levou stranu. Curran ho pozoroval. Hugh byl velký muž, ale Curran v bojové formě se stejně tyčil nad ním. Krví nasáklou srst, obvykle šedou, teď měl proti plamenům černou a rudou.

Pán šelem stál nehybně. Hrdlo se mi stáhlo. Většinou se během boje pohyboval, nezastavitelný, využíval všechnu svou rychlost a setrvačnost. Teď stál, což znamenalo, že je pomalu u konce se silami. Musel je všechny zabít, zatímco Hugh bojoval jenom s ním, a tak teď bude mít větší výdrž. Pomalu Currana osekával, kousek po kousku. To bych na jeho místě udělala já.

Hugh udeřil, jeho meč zasvítil odraženou září plamenů. Pohyboval se vpřed s vrozenou elegancí, rychle a jistě. Curran srazil jeden úder stranou. Druhý ho lízl na hrudi, ale nedosáhl na něj úplně. Curran se vrhl vpřed, ale Hugh mu odtančil z dosahu.

Když jsem s ním bojovala já, snažil se na mě útočit hrubou silou, protože věděl, že tak bude mít největší šanci vyhrát. Tohle byla čistá dovednost.

Curran trhnul nohama. Zaprskal a otřásl se.

Hugh na něj zaútočil, zdvihl meč výš, pohyboval se na špičkách, hledal mezeru, kde zaútočit. Křižácký úder. Na jeho konci obrátí čepel. Uhni doleva, miláčku. Doleva.

Bože.

Čepel projela Curranovi bokem a Hugh ji vytáhl ven stejně bezchybným pohybem, ale Curran mu stačil drápy ještě vyrýt hluboké škrábance na paži. Železný pes za Curranem, menší žena, se po Pánovi šelem vrhla, snažila se ho seknout po zádech. Ten se prudce otočil a praštil ji pěstí. Přelétla střechu věže, překulila se a neobratně znovu vstala.

„Je konec, Lennarte,“ zavolal Hugh.

Curran neodpověděl.

Železní psi se vrátili ke kroužení, snažili se dostat za Currana.

Hugh zdvihl meč.

Ne, už zase. Právě jsem viděla umřít Tetu Bé. Nemohla jsem tu jen tak sedět a pozorovat, jak umírá i on.

Odkulhala jsem zpátky, otočila se, zatnula zuby a rozběhla se. Okraje střechy se ke mně řítily. Skočila jsem.

Vzduch kolem mne hvízdal. Uviděla jsem střechu pod sebou, Curran i Hugh šokovaně zírali vzhůru.

Krevní zbroj se mi odlepila od těla, při pádu se proměnila v bublinu. Odrazila jsem se od kamenů. Krevní bublina praskla a rozsypala se na prach. Tvrdě jsem narazila do kamene a zůstala ležet. Přežila jsem. Teď jsem v tom jen musela pokračovat. Levou paži jsem měla v háji, pravou nohu nejspíš taky. Viděla jsem rozmazaně.

„Ahoj, zlato,“ utrousil Hugh. „Je od tebe pěkné, žes nám do toho takhle vpadla. Chopte se jí.“

Pravou ruku jsem měla pod sebou. Pustila jsem Zabíječe a vytáhla vrhací nůž, schovala jsem ho pod tělem.

Železní psi zamířili ke mně. Menší žena vedla trojici. Nechala jsem ji přiblížit se.

Hugh udeřil na Currana, máchl mečem v širokém oblouku. Curran se vrhl dopředu. Hugh si přehodil meč do levé ruky tak rychle, že to vypadalo, jako by měl dva meče a jeden mu zmizel. Sekl Currana po boku. Curran se znovu vrhl vpřed, ale Hugh odtančil pryč. Kruci.

Malá žena mě popadla za vlasy. Bodla jsem ji do nártu a přeřízla jí vaz pod kolenem. Počkala jsem půl vteřiny, než se zřítí k zemi, a pak jí podřízla hrdlo.

Dva zbývající Železní psi se zastavili. Dřepla jsem si u jejího těla, váhu držela na levém koleni.

„Co to, kurva,“ zavrčel Hugh. „Podívejte se na ni, je polomrtvá. Mele z posledního. Nemůže kurva ani stát, a stejně vás odpravila, jako byste byli děti. Přiveďte mi ji živou. Okamžitě, nebo vás zabiju já sám.“

Dva Železní psi zamířili ke mně. Štíhlý a tvrdý muž s tmavou kůží a větší, mohutnější blonďák těsně po třicítce.

Hugh udeřil vpřed, bodnul k horní části hrudi. Curran uhnul vlevo. Hugh přetočil meč, pokusil se Currana seknout do krku. Curran vyrazil bleskově vpřed, velkými drápy mířil Hughovi na levý bok. Ten ho chytil za paži a bodl Currana do břicha, zabořil mu tam čepel skoro až po jílec. Hugh zbraň pustil a uskočil z dosahu.

Blonďák už byl dost blízko. Vystřelila jsem ze dřepu vzhůru. Nohu jsem necítila, ale poslechla mě. Sekla jsem ho do hrudi, srazila jeho zoufalé bodnutí stranou a pak mu čelem narazila do tváře. Zapotácel se. Druhého jsem praštila loktem do hrdla, bodla ho do krku, otočila se na místě a pak blonďákovi udělala díru do jater.

Curran byl na kolenou, hlavu svěšenou. Hugh k němu kráčel.

Rozběhla jsem se. Noha se pode mnou složila a já se zřítila na zem.

„Počkej, až na tebe přijde řada.“ Hugh zdvihl meč.

Curran vyrazil z pokleku, popadl Hugha, trhnutím ho zvedl a přitiskl mu paže k tělu. Hugh narazil hlavou do Curranova čenichu. Curran zaprskal, zdvihl Hugha do vzduchu, jako by nic nevážil, a přirazil ho zády dolů na kamenný parapet. Páteř Hughovi zapraskala jako petarda. Zaječel. Curran ho zdvihl a mrštil jím do plamenů.

Magie do mě narazila, jasně modrá exploze vystřelila do noci v místě, kde Hugh padl dolů. Curran tam shlédl, zhoupnul se na patách a padl k zemi.

Odplazila jsem se k němu a vzala jeho hlavu do náruče.

Lví dlak se otřásl a proměnil se v člověka. Šedé oči se na mě zadívaly. „Ahoj, drsňačko.“

„Ahoj, Vaše Chlupatosti.“

Políbila jsem ho na zakrvácené rty. Polibek mi oplatil.

„Ten parchant se teleportoval,“ zašklebil se Curran. „Věřila bys tomu?“

„Do háje s ním. Je to slaboch.“

„Zlomil jsem mu páteř.“

„Slyšela jsem.“

„Ráno to určitě ucítí.“

Zasmála jsem se. Vyšlo to ven trochu krvavě.

„Dostala jsi naše lidi ven?“ zeptal se Curran.

„Většinu z nich.“

„Teď musíš jít taky,“ pověděl mi.

„Ne.“

„Ano. Mám obě nohy zlomené a ty mě neuneseš.“

Setřela jsem mu sazi z tváře. „Jak se ti to sakra podařilo?“

„Použil magii. Kosti srostly špatně. Trochu to bolí.“

Muselo to pekelně bolet.

„Kate,“ řekl. „Uhoříš. Nech mě tady a zkus se dostat dolů na nádvoří, než to tady spadne.“

„Za minutku vstanu, odtáhnu tě k okraji věže a pak skočíme přes zeď.“

„Dolů je to patnáct metrů,“ odtušil. „Tomu se říká sebevražda.“

„Nebo taky smrt za vlastních podmínek.“

„Krucinál, nech mě tady.“

„Ne, tentokrát je na mně, abych nás zachránila. Skočíme.“ Zakašlala jsem. Dým mi zahlcoval plíce. Byla jsem tak unavená. „Jen si tady na půl minutky odpočinu. Trochu mě bolí ruka.“

Lehla jsem si vedle něj.

„Vezmeš si mě?“ zeptal se Curran.

„To se mě ptáš teď?“

„Zdá se mi to jako dobrá chvíle,“ řekl.

Zasloužil si upřímnou odpověď. „Ale jestli si tě vezmu, staneš se mým manželem.“

„Ano, tak to funguje.“

Chytrák jeden. „A stáhnu tě s sebou.“

„Myslím, že to už jsme si vyjasnili.“

„Když přijde čas, nebudu mu moct říct: ‚Nebojuj s ním, Na něm nezáleží.‘ Budeme manželé.“

„A ty si myslíš, že bych s tím souhlasil?“ zeptal se. „To o mně máš tak špatné mínění?“

„Ne. Vím, že bys nesouhlasil. Vím, že to tak nebereš, protože mě miluješ. Je to jen něco, co si říkám, když se vzbudím uprostřed noci a nemůžu usnout.“

Žár se blížil. Vážně jsme se z téhle věže museli dostat dolů.

„Tvá nabídka stále platí?“ zeptala jsem se.

Přikývl.

„Ano. Ráda se stanu tvou ženou.“

Natáhla jsem se k němu. Vzal mě za ruku a stiskl ji.

Magie zapraskala. Kamenná podlaha pode mnou se propadla, nahradila ji hladká kamenná skluzavka. Sjeli jsme po ní až dolů, na cestu, kde jsme se lehce zastavili. Zamrkala jsem a spatřila Astamura, jak stojí vedle dvoukoláku taženého oslem. Osel i pastýř si nás prohlíželi.

„No tak?“ zeptal se Astamur. „To tu budete ležet celou noc?“

Nemluvil anglicky, ale stejně jsem mu rozuměla. Zůstala jsem na něj zírat s otevřenou pusou.

„Zachránil bych vás dříve, ale měli jste důležitou konverzaci ohledně svého vztahu.“

„Co to, sakra…?“ Curran se pokoušel vstát.

Teď nebyl správný čas hledět darovanému oslovi na zuby. Podepřela jsem ho a napolo odvlekla, napolo odnesla do vozu. Padl na prkna a já padla hned vedle něj. Osel se pohnul a kára nás odvážela pryč od hradu.

Nad kamením vystřelil oheň. Hradní zdi se rozpadly pomalu, jako by váhaly, a pak se zřítily z útesu, rozbily se při pádu na tisíce kamenných bloků.

„Kdo jsi?“ zeptala jsem se.

„Už jsem ti říkal, jsem pastýř. Dohlížím na místní hory.“

„Jsi nesmrtelný?“

„Ne. Nikdo není doopravdy nesmrtelný. Ale narodil jsem se velmi dávno, když byla magie ještě silná. Pak ustoupila a na nějaký čas jsem musel usnout. Teď je má moc zpátky a s horami jsme zase jedna bytost.“

„Proč jsi nás zachránil?“ zeptala jsem se.

„Tvůj otec je hotový,“ oznámil nám Astamur. „Znám ho už dlouho. Potkali jsme se, když bylo moře a hory mladší. Nezáleží, co mu čas a svět udělá, nezmění se. Je prostě takový, jaký je. Ty nejsi tak špatná. Většinou se snažíš moc usilovně a toužíš po krvi, ale srdce máš dobré.“

Nevěděla jsem, co na to říct.

„Jednoho dne se budeš muset rozhodnout, na kterou stranu se postavit,“ pověděl mi. „Myslím si, že máš naději, takže ti povím to samé, co jsem pověděl tvému otci. Když tady do hor přijdeš s otevřenýma rukama, přivítám tě, ale jestli v nich budeš svírat meč, tak jím taky zemřeš.“

„Jak se rozhodl její otec?“ zeptal se Curran.

„Ten se rozhodl vůbec nepřijít, což je odpověď sama o sobě. Ve světě existují prastaří jako já a on. Probouzejí se. Tvůj otec se tě pokusí využít. Brzy se mu možná budeš muset postavit.“

„Myslíš si, že dokážu vyhrát?“ zeptala jsem se.

„Nad svým otcem? Ne, prozatím ne.“ řekl Astamur. „Možná za nějaký čas. Chytrý válečník si zvolí čas vlastní bitvy.“

„Budu si to pamatovat.“

Osel klapal kopyty na cestě, znělo to vážně hlasitě. Slaný vítr mi oblil tvář. Uvědomila jsem si, že jsme na molu.

„Loď odplula o kus dál, ale vrací se sem člun. Hodlají vás zachránit z hradu,“ řekl Astamur. „Je prima mít přátele.“

Zdvihla jsem hlavu a uviděla Andreu a Rafaela ve člunu.

O deset minut později nás vytáhli na palubu Rush. Andrea mě opatrně posadila u kajuty. Opřela jsem se o zeď. Curran si lehl na zem vedle mě. Jeho nohy nevypadaly správně. Budou je muset znovu zlomit. Ve vlastních kostech mi zatrnulo jen při tom pomyšlení.

Derek odpočíval na břiše, záda pokrytá spáleninami. Keira byla zakrvácená. Eduardo měl celé tělo pokryté sazemi a spáleninami. Mahon držel v náručí George, oči zalité slzami. Chyběla jí paže. Do prdele.

„To bude v pořádku, tati,“ pověděla mu.

„Co řeknu tvé matce…“

„Řekneš jí, že jsem zachránila ženu při porodu.“ George se krátce zadívala na plachtoví, kde se choulila Desandra se dvěma nahými miminky.

Barabáš se mě tiše zeptal: „Co uděláme s Desandrou?“

„Co s ní? Pokud po nás nebude chtít, abychom ji někde vyložili, vezmeme ji s sebou. Kam jinam by šla?“

Všichni byli zakrvácení, dobití a truchlili.

„Konečně,“ ozval se Saiman. „Můžeme jet.“

Christopher se postavil vedle mě a usmál se.

Rush se otočila, nabrala rychlost a vyplula z přístavu. Hory se začaly vzdalovat.

Zadívala jsem se na shluk kovových barelů blízko špičky lodi, upevněných lany. Alespoň že tohle jsme zvládli. Alespoň jsme získali panaceu. Maddie nebude muset umřít. Teta Bé nikdy neuvidí svá vnoučata, ale jestli budou mít někdy Rafael a Andrea děti, nebudou muset…

„Podívejte!“ zavolal Rafael a ukázal na sever.

Flotila lodí kotvila za zatáčkou přístavu. Šest obrovských plavidel, největší delší než Rush. Pluli pod vlajkou Železných psů.

„Jen si počkejte,“ zamumlal Saiman vedle mě.

Rush klouzala po moři.

Minuta uplynula. Pak další. Vzduch zhoustl napětím.

Znovu jsme zatočili a zrychlili na modrých vlnách. Hughova flotila nám zmizela z dohledu. Nechali nás jít. Asi netušili, co se stalo.

Doolittle přijel do mého zorného pole. Seděl ve starém kolečkovém křesle. To mu ho Saiman doopravdy sehnal? To mu nebylo podobné.

Doolittle si odkašlal. „Někdo se dostal do sudů.“

Curran se posadil. „Cože?“

„Někdo se dostal do sudů s panaceou,“ zopakoval Doolittle. „Pečetě jsou zlomené.“

Barabáš odtrhnul víko z nejbližšího sudu, vrazil tam ruku a ucukl. „Práškové stříbro.“

„A arzen,“ řekl Doolittle.

„Ve všech?“ zeptal se Curran.

Doolittle měl mrtvolný pohled. „V každém barelu.“

Ale krucinál, Hughu.

„Jak?“ zeptala se Andrea. „Jak se dostali na palubu? Myslela jsem, že jste je zkontroloval, když je naložili.“

„Zkontroloval jsem je,“ řekl Doolittle. „A osobně každý z nich uzavřel. Saiman k nim postavil stráže.

Saiman. Samozřejmě.

Curran vyskočil na nohy, popadl Saimana za krk a trhnutím ho zdvihl. Saiman se nedotýkal paluby.

„Ty!“ zavrčel Curran. „Nechal jsi d’Ambraye, ať je otráví.“

Saiman se nepokusil bránit.

Curran jím mrštil, až přeletěl palubu. Narazil zády do kajut a pak vstal. „Klidně si zuřte, jak chcete,“ řekl. „Neměl jsem na vybranou. Smlouva, kterou jsme podepsali, mě zavazuje, abych udělal vše, co je v mé moci, abych zaručil vaši bezpečnost. Dali mi velmi jasně najevo, že vaše přežití zajistím jedině, pokud obětuji panaceu. Ty lodě by nás jinak nenechaly jít. Udělal jsem, co jsem musel, abychom mohli všichni odjet domů.“

Curran se zapotácel na nohách, oči jako roztavené zlato.

„Nech to být,“ pověděla jsem mu. „Nech to být, miláčku. Je po všem.“

Curran zavřel oči a znovu si lehnul. Neobtěžoval se s výhrůžkami a sliby. Teď by ničemu neprospěly.

„Takže to bylo všechno na nic?“ řekla Andrea příliš vysokým hlasem. „Teta Bé zemřela jen tak pro nic?“

Rafael udeřil pěstí do sudu, až v kovu udělal prohlubeň. Eduardo zaklel. Keira zaječela, ten zvuk byl ztělesněním čisté nespokojenosti a zoufalství.

Nemohla jsem to vydržet. Zakryla jsem si tvář.

Všechno to bylo pro nic. Teta Bé nikdy neuvidí svá vnoučata, a kvůli ničemu. Doolittle byl paralyzovaný, George ztratila ruku, Curran měl zlámané nohy, a pro nic.

Prsty mi zmokly slzami. Uvědomila jsem si, že pláču.

„Paní?“ Studené prsty se jemně dotkly mých rukou. „Paní?“

Donutila jsem se je sundat z obličeje. Nemohla jsem ani mluvit.

Christopher se na mě díval s ustaraným výrazem. „Prosím, neplačte. Prosím.“

Nemohla jsem si pomoct. Slzy se mi dál koulely po tvářích.

„Prosím, neplačte. Tady.“ Vytáhl z mého náhradního opasku křídu a začal na palubu malovat jakýsi komplikovaný glyf. „Udělám jí víc. Udělám víc panacey hned teď.“ Začal z kapsiček vytahovat bylinky. „Udělám jí, kolik jen budete chtít. Hlavně prosím neplačte.“

O dvě hodiny později jsme měli první dávku panacey. Doolittle ji otestoval a prohlásil, že je to ta nejsilnější, jakou kdy viděl.

Epilog

Říjnová noc byla teplá, ale balkón vedoucí z našeho obývacího pokoje ve vrchním patře Pevnosti byl dost vysoko, aby tu povíval příjemně chladný vánek. Schovávala jsem se na balkóně. Měla jsem za sebou dlouhý den. Nový skleník byl konečně hotový a já strávila den hrabáním se v hlíně a zasazováním bylinek potřebných pro panaceu. Pěstovat je bylo levnější než je kupovat ve velkém množství. Naučit se vyrábět panaceu se ukázalo mnohem těžší, než jsme čekali. Konečně se mi podařily nějaké ucházející výsledky, ale dva mágové léčitelé, které Christopher trénoval, s tím měli docela velké těžkosti. Dostaneme ji. Jen to potřebuje čas a cvik.

Pořád jsme přesně nevěděli, co Christopher pro Hugha dělal, nebo jak skončil nahoře v kleci. Trval na tom, že se Hughovi staral o knihy, ale viděla jsem ho v laboratoři, a způsob, jakým nakládal s bylinkami a vybavením, jasně naznačoval roky zkušeností. Když nebyl v laboratoři, většinou jste ho našli venku, někde vysoko. Konečně se nám podařilo ho přesvědčit, že neumí a nemůže létat, ale miloval sezení na zdech na nějakém skrytém, prosluněném místě, kde si četl.

Dole pode mnou na nádvoří Pevnosti hrála hudba a dospívající členové Smečky se snažili držet rytmu. Někde v davu tancovaly Julie a Maddie. Nebo spíš Maddie tancovala a Julie ji při tom hlídala, a čekala, kdy její kamarádka začne padat, aby ji mohla zachytit. Dlouhý vynucený spánek Maddie zpustošil svaly. Po podání panacey zabralo ještě další dva týdny, než se vůbec dokázala pohnout. Stále čas od času používala kolečkové křeslo. Včera jsem na ni a na Doolittla narazila na chodbě, kde oba drželi koště v ruce a naráželi do sebe v kolečkových křeslech. Podle všeho si uspořádali soukromé rytířské klání.

Doolittle byl dole nejspíš také. Poslouchal hudbu a stěžoval si, že je moc hlasitá. Zdálo se, že ho vozík nezpomalil ani v nejmenším. George dopadla mnohem hůř. Paže jí nepřirostla zpátky. Ať už z jakéhokoliv důvodu, její tělo končetinu odmítlo, i když se ji Doolittle pokusil znovu připevnit na palubě lodi. Teď George neměla paži, musela se naučit, jak všechno zvládat levačkou, a šílela z toho. Desandra jí pomáhala. Zvykala si tady dobře. Jednou bude nutné začít řešit, že je jedno z jejích dětí lamassu, ale prozatím to všichni ignorovali. V klanu vlků vyvolal její příchod určité tření, kam by se měla zařadit v hierarchii klanu, a když se ji Jennifer pokusila velmi formálně pokárat, Desandra jí řekla, ať si dá voraz. Musela jsem se smát pokaždé, když jsem si na to vzpomněla.

Tetu Bé jsme pohřbili na prosluněném kopci za domem boud. Do hrobu jsme neuložili žádné tělo, jen věci, které si s sebou vzala na cestu. Chodila jsem ji tam navštěvovat co týden. Pojmenovali jsme po ní levou věž Pevnosti, kde zůstávaly děti, když bylo nutné jim dát panaceu. Nikdy bych si nemyslela, že mi bude chybět, ale stalo se.

Curran vyšel na balkón a usadil se vedle mě. Opřela jsem se o něj a on mě objal paží.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Ano. Jen mi někdy nepřipadá skutečné, že jsme se odtamtud dostali.“ Přitiskla jsem se k němu blíž.

„Kate?“ zeptal se.

„Hm?“

„Jsem pitomec, arogantní egomaniak a sobecký hajzl.“

„Ty dvě první věci ano. Ale nejsi sobecký.“ Pohladila jsem ho po paži, pod kůží cítila jeho svaly. „Jsi takový, jaký jsi, Currane. Máš pro to své pochopitelné důvody. Stejně jako jsem já taková, jaká jsem, a mám zase své důvody.“

Políbil mě na ruku. „Miluju tě,“ zašeptal. „Jsem rád, že jsi se mnou.“

„Taky tě miluju.“ Zadívala jsem se mu do tváře. „Děje se něco?“

Vytáhl malou dřevěnou krabičku a podal mi ji. Co bylo ksakru tak důležitého na dřevěné krabičce, že kvůli tomu musel mít takový proslov?

„Co tam je?“

„Prostě ji otevři,“ zavrčel.

„Nehodlám ji otevřít po tom, co jsi řekl tohle všechno. Ještě by mohla vybuchnout.“

„Kate. Otevři tu krabičku,“ řekl tiše.

Poslechla jsem. Na černém sametu se vyjímal prsten, světlá obroučka s velkým jiskřivým kamenem světle jantarové barvy. Barvu toho drahokamu jsem znala. Dal mi prsten, do nějž nechal zasadit kus Vlčího diamantu.

„Hodláš teď říct apríl?“

„Ne,“ pravil Curran.

No páni.

Přečtěte si ukázku z knihy Noční směna

KAPITOLA 1

„Jak to vaše játra můžou vydržet?“ Stála jsem před pokojem pana Listopada a sledovala, jak sebou neklidně hází. Normální člověk by nepřežil dávku 20 000 mikrogramů fentanylu a 80 miligramů versedu během jedné hodiny, natož aby se pak snažil dostat z nemocniční postele.

Ale věděla jsem, že pan Listopad není normální člověk. Stačilo se podívat na jeho velké žluté špičaté zuby, v nichž měl zasunutou endotracheální trubici s titanovou špičkou, a taky na to, jak je připoutaný k lůžku – na každé paži měl dva měkké řemínky a taky jeden na každé noze, a vesta kolem hrudi byla zespoda připevněná k rámu postele. Ale v první řadě se nacházel zde, na oddělení Y4. Tady totiž nebyl normální nikdo – tedy až na mě. Já jsem obyčejný člověk a taky podle toho vypadám: obyčejné hnědé vlasy, obyčejné modré oči, průměrné boky. A mí pacienti na zdejším oddělení? Řekněme, že kdybyste je potkali na ulici, možná by vás napadlo dvacet různých slov, ale v žádném případě byste neřekli, že vypadají „obyčejně“.

Pan Listopad se pořád ještě snažil vykroutit z řemínků. Představovala jsem si, jak v sedm ráno předávám službu nějakému šťastlivci a za mnou se z postele plazí pan Listopad. Už vidím, co si o mně budou myslet.

Listopadovi došla infuze, pumpa začala pískat a on začal mlátit pěstí připoutané pravé ruky. Do prdele.

„Hej, vy tam!“ křikla jsem na něj a naklonila se do pokoje, abych upoutala jeho pozornost, ale byl duchem nepřítomný. „Ležte klidně!“ rozkázala jsem skrz skleněné dveře. Když pacienti vyvádí, stačí někdy jen zvýšit hlas a na chvíli je klid. Rozběhla jsem se do skladu, odemkla zásuvku s tišícími léky, popadla sáček fentanylu a utíkala zpátky. Zrovna začal mlátit hlavou ze strany na stranu.

„Přestaňte!“ Rychle jsem si přes sebe přetáhla ochranný plášť. Kdyby se mu povedlo vytrhnout si dýchací trubici, bude to konec jeho asistovaného dýchání, a v tu ránu je s ním amen. Navlékla jsem si rukavice, vzala sáček s infuzí a vběhla dovnitř. Když jsem vypnula alarm, pacient se viditelně zklidnil.

„Musíte klidně ležet, pane. Máte zápal plic a jste v nemocnici.“ Sundala jsem sáčky a resetovala pumpu. Nadechla jsem se, abych ještě něco řekla, ale uviděla jsem Cvaldu, svou vrchní sestru, jak se vynořila ze sesterny a buclatou paží gestikulovala, jako by držela telefon. Tomuhle gestu rozumějí všechny sestry na světě; znamená to: „Mám zavolat doktora?“

Kývla jsem. „Další sedativa. Rychle, prosím!“

Pan Listopad začal opět křečovitě vzpínat ruce. Nevěděla jsem, jestli se natahuje po mně, nebo se chce jen zbavit řemínků, nebo jestli nechápe, co se s ním děje – což nebylo vyloučeno při množství léků, které dostával. Oběma rukama jsem ho popadla za bližší ruku. „Musíte teď odpočívat, ano?“ Sevřel mě pevněji a já udělala totéž – ve většině instruktážních videí, která jsem zhlédla před nástupem na toto oddělení, se kladl důraz na „pokud možno minimální kontakt s pacientem“, a nyní jsem sakra pocítila proč – ale jeho sevření postupně sláblo, až úplně povolilo.

Poodešla jsem od postele, svlékla plášť a rukavice, umyla si ruce a vyšla ven.

„Jsi v pohodě, Edie?“ zeptala se Cvalda, když jsem se vrátila a usedla ke svému stolu hned za dveřmi pokoje. Něco jsem zahuhlala, otevřela jsem jeho složku a schovala se za ni. To je zajímavé: Giny ani Charlese si Cvalda vůbec nevšímá, dokud nevolají o pomoc. Ale já jsem tu holt nová. Když už jsem v předchozí práci začala mít pocit, že je ze mě docela dobrá sestra – měla jsem tehdy rok po zdravotní škole – můj bratr se předávkoval. Heroinem. Už potřetí.

Jeden kamarád (rozuměj: dealer) byl tak moc laskavý, že ho nechal válet se na chodníku, zavolal záchranku a ta ho přivezla sem. Když jsem se dostala na pohotovost, zrovna mu dávali druhou dávku narcanu. Měl na pažích tolik boláků, že nemohli najít žílu a museli mu zavést kanylu do krku. Jakýmsi nevysvětlitelným zázrakem se doposud nestihl ničím nakazit. Byla jsem si jistá, že kdyby to tak šlo dál, už by neměl tolik štěstí.

Jak ráda bych se ho tehdy dotkla – ale váhala jsem. Jako zdravotní sestra jsem si moc dobře uvědomovala, jaké může mít nemoci. A když jsem hledala nějaké rukavice, abych ho mohla vzít za tu jeho podělanou feťáckou ruku, přistoupil ke mně nějaký muž a řekl: „Chtěla byste vidět svého bratra čistého?“

Myslela jsem si, že mi chce začít vykládat o Ježíšovi, ale než jsem ho stihla poslat do háje, nabídl mi práci v tomhle špitále.

KAPITOLA 2

Předtím jsem pracovala v pěkné soukromé nemocnici. Když jsme my, sestry, udělaly nějaký kopanec nebo špatně odhadly situaci, vždycky nám říkali: „Kde si myslíš, že jsi? V Okresní?“ nebo: „Tak se mi zdá, že se chováš jako sestra v Okresní.“

Ale co když příště nikdo nezavolá záchranku? Nebo co když bude Jake ignorovat zanícené boláky? Pořád bylo lepší pracovat v Okresní než přihlížet tomu, jak pomalu umírá. Navíc bych nesnesla pocit, že jsem tomu mohla zabránit. Tehdy jsem nevěděla přesně, k čemu se upisuju; věděla jsem pouze, že slíbili, že ho z toho dostanou – a na rozdíl od všech rehabilitačních programů, které pro něj matka vyškemrala, mu skutečně pomohli.

Takže nakonec jsem opravdu byla v Okresní – jako zaměstnanec. Tím hůř. Na oddělení Y4 se léčí denní služebníci upírů, krvedárcové1, vlkodlaci, zombie a tak podobně. Pro nás, zdravotní personál, to byl očistec. Nacházeli jsme se v samotných útrobách budovy, pracovali jsme pod slibem mlčenlivosti a s věcmi, z nichž přecházel zrak. Podepsala jsem čtyřicet papírů v trojím vyhotovení, obdržela speciální identifikační kartu, kterou se otvíral speciální výtah, a když jsem absolvovala tu speciální cestu dolů, ocitla jsem se v zlověstně vyhlížející chodbě, v níž se mou kartou daly otevřít pouze dvoje dveře. Jedny vedly do našich šaten a do umývárny. Druhými se vstupovalo sem na Y4, což byla jednotka intenzivní péče s osmi lůžky, kde to vypadalo jako ve zchátralé léčebně: obnažené trubky, ponuré osvětlení, všechno bylo zašlé a potřebovalo světlejší nátěr.

Nakukovala jsem přes desky do místnosti a uviděla, že pan Listopad zase vyvádí. Tentokrát kopal nohama do pelesti. „Uklidněte se!“ napomenula jsem ho. Kupodivu mě poslechl a přestal. Tohle je nešvar léku jménem Versed. Je to lék na spaní a zároveň působí proti bolesti. Jeho kladnou stránkou je, že pomáhá pacientům lépe snášet dýchací trubici, zavedenou do plic, a ventilátor, který za ně dýchá. Nevýhodou je, že jim můžete třeba stokrát říkat, že MAJÍ ZAVEDENOU TRUBICI, ZA KTEROU SE NESMÍ TAHAT, ale co je to platné, když o tom za půl hodiny už nevědí a zase za ni tahají.

„Cvaldo, ozval se doktor?“ zeptala jsem se, když pan Listopad změnil taktiku a milimetr po milimetru přibližoval ruku k dýchací trubici.

Cvalda zamítavě zabručela. Nebo možná zabručel. Ve skutečnosti se totiž nejmenoval(a) Cvalda a byl(a) vrchní sestrou (bratrem?) na Y4, což znamenalo, že byla zdejším expertem přes všechny ošetřovatelské práce, hlavním koordinátorem péče o pacienty a spojkou s doktory. V obličeji vypadala jako hermafrodit a vytahané břicho jí viselo skoro až na zem, do práce přicházel(a) už v uniformě, takže jsme ji (ho) nikdy neviděli se převlékat. Toalety byly společné, a tak se nedalo poznat, jestli chodí „na dámy“ nebo „na pány“, a já dosud – obrazně řečeno – neměla koule zeptat se jí přímo, jestli je chlap nebo ženská.

Jakkoli to bylo frustrující, Cvalda nemohla za to, že se doktor neozval. Pravděpodobně nezavolá už vůbec a pan Listopad sebou bude celou noc mrskat.

„Sakra.“ Zalistovala jsem v záznamech pana Listopada, momentálně připoutaného, a do kolonky „chování pacienta za poslední hodinu“ zapsala „neklid“ a „neustálé pokusy o vytažení trubice“. Jaká škoda, že neexistuje formulář na můj názor na celkový momentální stav – napsala bych tam: „stav bezútěšný“ a „nedostatečná podpora ze strany lékařského personálu“. Doufala jsem, že ten telefon doktorovi aspoň přetrhl spaní.

I když tu pan Listopad pobyl několik dní, jeho záznamy zůstávaly – až na pár výsledků z toxikologie – skoro prázdné. Zdejší ambulance tajně ošetřuje lidi s různým zdravotním stavem – jako například „porfyrická hemofilie“ (pravděpodobně někdo, koho vysávají upíři), „lepra“ (pravděpodobně zombie), „vzteklina“ (pravděpodobně nějaký dlak) a „narkomani nebo sestry, které jim naletěly“ (já). Vše ostatní – veškeré naše plány, způsoby léčby a reakce pacientů – to vše probíhalo neoficiálně. Ale někde musely přece být založené skutečné zdravotní karty, už jen kvůli účetnictví. Léky, které používáme, musí stát hromadu peněz. A i kdyby mé kolegyně byly placené stejně mizerně jako já, někdo musí krýt naše účty. Jediná věc, která mi v záznamech ostatních pacientů mohla nějak napovědět, byla část s osobními údaji pacienta, kde stálo, že pacient je registrován u zdravotní pojišťovny, o níž jsem nikdy předtím neslyšela: Konsorcium.

Ale v případě pana Listopada to tak nebylo – ani jsme neznali jeho pravé jméno. A tak jsme ho pojmenovali podle měsíce, kdy byl nalezen. Našli ho venku, dehydrovaného, se silným zápalem plic a v tak zbědovaném stavu, že nebyl schopen pohybu. Vypadal na osmdesát. Měl ostré rysy, ale bílá vrásčitá kůže na něm visela, jako když roztává ledovec, a byla tak tenoučká, že by ji roztrhla i nešetrně stržená náplast. Když jsem ho prohlížela, cítila jsem, že má zkažený dech, typický pro tělo se špatným metabolismem. Do stehenní žíly měl zavedený centrální katétr, kterým dostával jak léky, tak samozřejmě krev.

Nikoli proto, že by ztratil velké množství krve – ale protože byl v podstatě téměř upír. Nikoli úplně, nýbrž „člověk skoro-upír“, zkrátka upíří služebník.

Navzdory všem legendám, podle nichž je člověk okamžitě infikován upíří krví, je třeba opakovaného kontaktu s krví upíra, aby začalo docházet k nějakým změnám. Pokud ovšem člověk nedostane alergickou reakci a velmi rychle nezemře na anafylaktický šok.

Pan Listopad musel během nějaké doby přijít do styku s velkým množstvím upíří krve. Když se jazykem snažil vytlačit z pusy dýchací trubici, všimla jsem si, že jeho špičáky už vypadají spíš jako tesáky. To znamenalo, že určitě nemá daleko k finální proměně. Napadlo mě, proč asi tu práci nikdo nedokončil, a taky mě mrzelo, že k tomu nedošlo. Ušetřilo by mě to zážitků z dnešní noci. Možná umře během mé služby, přestože mu upíří krev prodlužuje život, takže mu teď bylo asi tak tři sta dvanáct let. Lidé, kteří jsou celý život skoro-upíry, ale nestanou se jimi zcela, nežijí věčně. Pan Listopad se teď znovu pokoušel zvednout na posteli, jako by s tím nezvratným faktem chtěl bojovat.

Procházela jsem zpětně jeho záznamy a hledala, jaké léky mu mám podat. Teď už dostal maximum, ale jestli se doktor Turnas neozve do čtyř do rána, plánovala jsem, že Listopada znovu seznámím se svými přáteli lorazepanem a oxycodonem, a to ve velkém, ale opravdu velkém stylu.

Charles přišel ze své části oddělení. Jeho pacienti spali nebo se v klidu dívali na televizi. „Nepotřebuješ s něčím pomoct, pískle?“

Byla jsem si zcela jistá, že si Charles už dávno zapamatoval mé jméno, a zrovna tak jsem si byla jistá, že mi jménem prostě říkat nebude. „Nepotřebuju. Teda pokud sis neulil nějaký ten pytlík fentanylu,“ řekla jsem. Zasmál se. Charles byl stejně vysoký jako já, ale starší a s prošedivělými, hnědými vlasy. Už dřív jsem si všimla, že zatímco já mám občas problém zvládnout hektickou noční, Charles je pořád v pohodě. Záviděla jsem mu jeho klid, ale byla bych raději, kdyby se mnou nejednal jako s dvanáctiletým frackem.

„Budeš v pohodě, pískle,“ řekl Charles, ale koukal jinam. Podívala jsem se stejným směrem jako on. Panu Listopadovi škubalo v pravé ruce. Myslela jsem, že se sápe po dýchací trubici, i když jsem mu tam předtím schválně podložila ruku polštářkem, ale pak stočil prsty do dlaně a zůstal mu jen natažený ukazovák. Začal s ním úmyslně hýbat. Snažil se mi něco sdělit. Zaúpěla jsem.

„Zůstaň venku,“ radil mi Charles. Pan Listopad nepřestal.

„Snaží se komunikovat,“ řekla jsem.

„To, že se snaží, ještě neznamená, že je toho schopen.“

Což byla pravda. Pacienti většinou škrábou kamsi mimo papír a počmárají i sami sebe, když se mohou rozmáchnout. Na druhou stranu je mezi nimi i pár takových, kteří jsou schopni říct, že jim je zima nebo teplo, jestli chtějí nechat rozsvícená světla nebo vypnout televizi. Jeden žasne, čeho všeho si lidi nevšimnou, když jsou nadopovaní léky a nemají do čeho píchnout. Kdysi mi jeden chlápek říkal španělsky, že nedostává dost aire. Zkontrolovala jsem tehdy obsah kyslíku v krvi, a měl pravdu.

Můj pacient, můj pán. Vzala jsem papír z kopírky, fix a klipovou podložku a převlékla se.

Protože pracovat na Y4 se podobá pobytu na hybridním oddělení, které je něco mezi infekčním, úrazovkou a blázincem: před každým pokojem je zdravotnická skříňka vybavená plášti, rouškami, síťkami na vlasy a rukavicemi, zkrátka lékařská skříňka jako v každé okresní nemocnici. V první zásuvce najdete i pušky nabité střelami s tišícím prostředkem – suxametoniem – a poháněné oxidem uhličitým. Během zaškolování jsem se ptala, proč nemáme česnek a kříže, ale řekli mi, že česnek nefunguje a diskriminace upírů krucifixy je podle Konsorcia nepřípustná.

Natáhla jsem si rukavice a pokrčila na Charlese rameny, jako bych říkala: „Promiň, ale neposlechnu tě,“ a vešla jsem dovnitř.

Stejnou kartou, kterou se dostávám do výtahu a šaten, se rozsvěcí i zářivky nad dveřmi do pokoje pana Listopada, takže Cvalda bude vědět, kde mě má hledat, kdyby něco. Charles také ví, kde jsem, a nestará se o mě, jen je opřený ve dveřích za mými zády.

„Tak, pane. Dovolíte?“ Odepnula jsem Listopadovi oboje pouta z pravé ruky, vložila jsem do ní fix a nastavila mu podložku přímo před nos. „Máte bolesti?“

Neuměla jsem si představit, že by přes koňskou dávku léků mohl něco cítit, ale byl vzhůru, a tak jsem se zeptala. Na mou otázku ale nereagoval a hned začal pečlivě kreslit velké tiskací A.

„Nepotřebujete na velkou? Nebo pustit televizi? Nemám vám zhasnout?“ Provedla jsem běžné úkony a on mezitím napsal tři – ne – čtyři n za sebou. Klasický intubovaný pacient. Povzdychla jsem si. Ohlédla jsem se a všimla si, jak se Charles uculuje.

Pokračovala jsem v nacvičeném proslovu.

„Je neděle, dvacátého devátého listopadu, dvě hodiny ráno.“ A já se tady dřu od Díkuvzdání, protože jsem nová a zoufale potřebuju příplatek za svátek. „Vím, jak je nepříjemné, když nemůžete komunikovat, ale jste v nemocnici. My se už o vás postaráme.“ Natáhla jsem ruku a poklepala mu na paži. „Šetřete síly a odpočívejte.“

Dopsal další písmeno, kterým bylo malé a. Vzala jsem si od něj podložku.

„Annnna… Anna?“ řekla jsem nahlas a on jen přikývl s trubicí v ústech. Aspoň nějaký výsledek, i když žádná sláva. „Uvidíme, zda se nám podaří se s ní spojit.“ V očích mu blesklo něco lidského – nebo se mi to tak aspoň zdálo – a zkřivil rty do úsměvu. Kdybych nevěděla, jaké má špičáky a že dostal koňskou dávku tišících léků, vypadal by jako kterýkoli jiný stařík. Když jsem mu vzala z ruky fix, zavřel oči.

Pak začala pípat kapačka s versedem. Vypnula jsem alarm a prosebně se podívala na Charlese.

Ten na mě zakoulel očima. No tak jo. Věděla jsem, že pacientovi dochází infuze, přesto jsem se navlékla do sterilního oblečení a vešla do pokoje bez nové dávky léků. To by se velkému Charlesovi nikdy nestalo. „Jdu pro to,“ řekl.

„Dík,“ řekla jsem a usmála se na něj pod rouškou. Ještě několikrát jsem musela vypnout alarm, a když mi Charles přinesl další versed, nasadila jsem ho, jak nejrychleji to šlo. Pak jsem vyklouzla z pokoje.

„Tak co, Cvaldo,“ podržela jsem podložku s psaním pana Listopada, jako bych předkládala nějaký důkaz. „O tomhle chlápkovi pořád nic nevíme?“

Cvalda neurčitě zamávala mohutnou rukou. „Bohužel, Edie. Rozeslali jsme jeho fotku všem klanům.“

Podívala jsem se do bloku a jen jsem vzdychla. Na předchozím pracovišti jsem si o pacientech mohla udělat nějaký obrázek. Obvykle jsem věděla, kdo má vysokou toleranci vůči lékům, nebo naopak příliš nízkou, nebo kdo byl bývalý narkoman. A tady na Y4? Možná to byli vlkodlaci. Nebo tygrodraci. Nebo kapustňákodlaci. Naštvaně jsem odfrkla. Na konci chodby seděla Gina, veterinářka a kvalifikovaná zdravotní sestra, která měla na starosti zvěrodlaky na izolačkách číslo jedna a dvě, což byly spíš klece. Věděla jsem, že někdo je teď na jedničce, protože se odtamtud ozývalo vytí. Minulou noc byl úplněk. To tady vždycky poznáme.

Pan Listopad se možná do města přistěhoval teprve přednedávnem, jinak by se k němu už přihlásil některý ze zdejších upírských klanů. Z čím vzdálenějšího místa pocházel, tím obtížnější bylo zjistit, ke kterému klanu náleží. Možná že upíři rozdávají oběžníky o svých pohřešovaných parťácích jen v noci.

„Vede se mu dobře?“ zeptala se Cvalda. Ona si snad myslí, že sem vlezu a pacientům se hned přitíží. Nebo že bych jako sestra měla nějakou špatnou auru? Je fakt hodná, že po mně pořád dokola všechno kontroluje, ale prostě mi nepřipadá, že to potřebuju.

„Jasně, je v pohodě, já taky, všechno je v pohodě,“ řekla jsem trochu kousavě. Cvalda přimhouřila oči, ale pak se dál věnovala počítači a zadávala požadavky na ranní laboratorní testy.

Na pracovním stole mezi mnou a Cvaldou bylo monitorovací zařízení. Obrazovka počítače ukazovala všechny životní funkce pacientů ze všech obsazených pokojů. Křivky jsou rozdělené podle barev: ta největší je jasně zelená a ukazuje srdeční činnost, a když se spustí alarm, většinou za to může právě ona. Pacienti se často zpotí a přísavky jim pak nedrží na vlhké kůži. A tak když jsem zaslechla alarm, šla jsem se podívat, kdo z nich se někde podrbal a přístroje hlásí zástavu srdce.

Ale všechny zelené křivky byly v pořádku, a alarm přesto hvízdal. V rohu monitoru, který patřil panu Listopadovi, se něco rozsvítilo. Naklonila jsem se blíž a četla hodnoty. Chvilku bylo zlověstné ticho, které znamenalo „a do prdele“, pak Cvalda zvedla oči a já jsem zjistila, že saturace pana Listopada klesá z přijatelných 92 procent na znepokojivých 85 procent, až spadla na 40 procent, což už nebylo slučitelné se životem.

„Jdi ho probudit!“ vyjekla Cvalda.

„Už letím!“ vyskočila jsem, vyběhla ze sesterny a vletěla do pokoje bez ochranného oděvu.

Přečtěte si ukázku z knihy Krvavé brány

1. KAPITOLA

31. říjen 
Německo, Hamburk, Ohlsdorf

„Ale nemyslíte, že růžové růže vypadají trochu až moc homosexuálně?“ Muž ve velmi drahém, tmavě šedém obleku si prohlížel kytici s perličkovými šňůrami a pírky. Dech beroucí ukázku dokonalého floristického umění.

Will si povzdechl a otřel si prsty do černé zástěry. Strávil promýšlením aranžmá hodinu a snažil se vyhovět požadavkům náročného zákazníka. A teď tohle! „Chystáte se na obřad registrovaného partnerství, pane Trenske. A když jsem se vás ptal, jakou barvu váš ženich…“

„Ano, ano, já vím, co jsem řekl. A že si přeji perličky a pera.“ Trenske bezmocně pokrčil rameny, bílá košile a světle žlutá kravata se mu lehce svezly. „Ale už si nejsem jist.“

„Růžové růže symbolizují mládí a krásu,“ uklidňoval ho Will.

Trenske se podíval na hodinky. „Proboha! Za hodinu budu muset na matriční úřad.“ Nešťastně hleděl na kytici. „Co teď budeme dělat?“

Will nenáviděl takové výroky. Slovem my myslel zákazník jeho a byla to sotva skrývaná žádost, aby všechno nově naaranžoval. Ale přiměl se k úsměvu. „Myslím, že bychom měli perličkových šňůr trochu ubrat. Nedělejte si starosti, půjde to rychle.“ Will sebral svůj výtvor, otočil se na podpatku a spěchal krámkem.

India připomínala svým klikatým uspořádáním spíš zahradu než květinářství. Will naaranžoval svou nabídku rostlin a květin na policích, ve vitrínách a závěsných truhlících tak, že zákazník mohl vždycky objevit něco nového. Moře barev a vůní s pestrými ostrůvky; jen růže a další řezané květiny ležely spořádaně ve kbelících, aby je mohl rychleji popadnout.

Will odstranil perličky, šikovnými pohyby vložil různé bílé květy, přidal trochu zeleně a jemnou stuhu a během patnácti minut se mu tak podařilo kytici nově uspořádat.

Jeho vlastním nárokům dílo stoprocentně neodpovídalo, ale v tomto případě se koneckonců jednalo o krizovou situaci. „Prosím pěkně. Čtyřicet eur, pane Trenske.“

Trenske teď vypadal velmi spokojeně, položil na stůl padesátku a desítku. „Tady, za vaše náklady a čas. Koneckonců nemůžete za to, že jsem nerozhodný člověk. Ale vy holt jste a zůstanete mým oblíbeným floristou, pane Gule. Odvedl jste skvělou práci!“ Přičichl k bílým růžím a liliím. „Já bych něco takového nikdy nedokázal.“

„Proto jste vy investiční bankéř a já florista,“ opáčil Will a doprovodil muže ke dveřím. „Poctěte mě zase brzy svou návštěvou a pak bych chtěl vidět fotky z obřadu, pane Trenske. A dortu.“

„Bude to naprosto kouzelné,“ povzdechl si Trenske a vyšel na chodník. „Hezký den, pane Gule!“

„Vám také!“ Will opětoval pozdrav s dlaněmi spojenými před hrudí. Pak se vrátil do obchodu, vyndal ze šuplíku pod pultem termosku a s povzdechem si nalil do kalíšku čaj chai. Byl cítit zeleným a černým kardamomem, hřebíčkem a skořicí. Aroma mu poskytlo okamžité uvolnění a dokonale ladilo s vůní květů v krámku, který provozoval už čtyři roky.

Will se posadil na stoličku, usrkával z kalíšku a spokojeně si prohlížel obchůdek. Stiskl play na MP3 přehrávači; tiše se ozvalo So soll es bleiben od Ich&Ich.

„Ganéšo, na tebe,“ zamumlal směrem k bohu blahobytu se sloní hlavou, pozvedl kalíšek a v duchu mu slíbil další obětiny, aby si udržel jeho přízeň. Proti penězům na kontě se nedalo nic namítat. Teď možná ještě milou ženu…

Černý čaj, uvařený s kořením, mlékem a medem, mu teplý a sladký stékal hrdlem. Will cítil, jak se v něm rozlévá klid.

Pravou rukou si projel černými, na šíji spadajícími vlasy, aby si je uhladil dozadu. Potom si prohlédl svou tvář odrážející se ve vitríně naproti. Předtím měl dojem, že mu Trenske nápadně dlouho hleděl na krátké vousy, černě se rýsující kolem úst a spodní čelisti. „Shit!“ Vždyť to tušil: Byl křivě oholený.

Will vstal, odložil kalíšek, vzal svůj nejostřejší nůž a přešel do malé pracovny, kde vytvářel květinová aranžmá a kytice. Před zrcadlem nad umyvadlem opravil zkušenými pohyby linii vousů. Nenáviděl, když něco nebylo symetrické, nemělo řád.

Na dveřích se rozcinkal zvonek.

„Už jdu,“ zavolal Will, přiřízl poslední konturu a vyšel ven. Ovšem nespatřil nikoho, kdo by čekal, až ho obslouží.

„Můžu pro vás něco udělat?“ Kráčel pomalu klikatým obchodem a pátral po někom, kdo rozezvučel zvonek. Ale byl sám, jak krátce poté zjistil. Neobjevil nikoho ani v nejvzdálenějším koutě.

Velmi netrpělivý zákazník, pomyslel si, pokrčil rameny, vzal rozprašovač a skropil jím okolí orchidejí, aby mohly vzdušnými kořeny nasát vodu.

„Ach, tady vězíte,“ pronesl najednou za jeho zády ženský hlas.

Will sebou polekaně trhl a ustoupil stranou, zatímco se otáčel a instinktivně zvedal paži k obraně.

„Hopla,“ usmívala se na něj plavovlasá, asi čtyřicetiletá žena, oblečená do slušivého, světle hnědého kostýmku. Kolem krku jí visela dvojitá šňůra z kulatých černých drahokamů. Zadívala se na jeho zpola zvednutou ruku. „Chcete mě snad uhodit?“

„Promiňte,“ řekl a odložil rozprašovač. „Asi moc trénuju.“

„Ano, a copak? Karate?“

„Ne. Kalari.“

Vypadala překvapeně. „Kalahari? Má to snad něco společného s beduíny?“

Will se usmál, i když se k tomu musel nutit. Znal tuto reakci a nenáviděl ji. „Ne, je to zkratka a nemá nic co do činění s Kalahari.“ Většinou se blíže nevyjadřoval k tomu, jaký bojový sport provozuje, ale jeho protějšek na něj hleděl tak vyzývavě, že se nemohl vyhnout odpovědi. „Úplné označení zní kalaripajat. Je to indické umění obrany, se zbraněmi i bez nich,“ vysvětlil. „Říká se, že je to matka všech asijských bojových sportů a svými početnými cvičeními slouží hlavně mentální síle.“

„Aha. Meditací jsou Indové přece proslulí. Hotoví guruové, k tomu ještě pár drog, a už přejdete do nirvány.“

Will nechápal, co to tu slyší; žena se přehnaně usmívala, jako by to, co řekla, bylo vtipné. Takové lidi neměl rád.

Ta dáma bude muset chtít hodně velkou kytici, aby na ten mizerný úvod zapomněl. „Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se mrazivě.

„Odpusťte mi ten neomalený vtip o těch vašich… kalahari věcech.“ Rozpačitě si odkašlala. „Jakže se tomu říká?“

„Kalaripajat.“

„…kalaripajat. O tom jsem ještě nikdy neslyšela,“ přiznala a natáhla ruku. „Jmenuji se Mira Hansenová. Jsem makléřka. Makléřka nemovitostí.“

Stiskl jí ruku a ucítil, že má pěstěnou a jemnou pokožku. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se o poznání přívětivěji. „Květiny pro nějakého zákazníka?“ Ukázal na pult, aby ji pobídl k tomu vrátit se do světlejší, prostornější části obchodu.

Nepohnula se a místo toho si prohlížela orchideje. „Ne, nejde mi o květiny.“

Will přimhouřil oči. „Jste z domovní správy? Pokud jde o zvýšení nájemného, pak…“

„Ne, ne,“ odporovala rozjařeně a vytáhla z malé černé kabelky vizitku. „Jde o něco jiného. O váš dům.“

„Můj dům? Já žádný dům nemám.“

„Váš dům… v nejširším slova smyslu.“ Pokývla a pokusila se o příjemný úsměv. „Vila. Vím, že jste zaměstnán jako správce a za to tam smíte zadarmo bydlet. Přicházím za vámi dnes proto, abych vám jménem svého klienta učinila lukrativní nabídku.“

„Chcete ji koupit?“

„Můj mandant se nejprve obrátil na jiného makléře, ale ten ho nechal ve štychu,“ vysvětlovala. „Já naproti tomu nejsem někdo, kdo by se tak rychle vzdával, pane Gule. Víte, že váš zaměstnavatel je velmi plachý člověk, kterého je možné jen obtížně zastihnout. Ale domnívám se, že s vámi se spojuje, aby s vámi prodiskutoval záležitosti týkající se vily, je to tak?“

„Zeptejte se v advokátní kanceláři, která ho zastupuje.“

„Tam už jsem byla. Ale neukázali se být… kooperativní. Zdá se, že právní zástupci vydělávají dost na to, aby se nenechali ovlivnit penězi.“

Will se na ni nesouhlasně podíval. „Vy si myslíte, že u mě se to podaří?“

Všimla si, že se dopustila další chyby. „Chtěla bych, abyste informoval majitele o našem záměru a pozitivně na něj zapůsobil. A za tuto vstřícnost by vám chtěl můj zaměstnavatel projevit vděčnost. Samozřejmě vám co nejdříve dáme k dispozici vlastní dům, abyste měl i nadále střechu nad hlavou, a nadto také určité… kapesné, které by mohl člověk jako vy zajisté potřebovat.“

Upřeně se na ni zahleděl. Nejdřív mizerně vtipkovala, potom se přiznala k pokusu podplatit právníka a nakonec mu učinila nabídku, která přímo překypovala blahosklonností: Kapesné? Už chyběl jen zasraný květinář, aby byla urážka dokonalá. Měl brát něco takového vážně? „Vlastně není na prodej,“ prohlásil zvysoka.

„Vlastně znamená, že existují výjimky,“ řekla Hansenová vesele. Zdála se být rozčilujícím způsobem optimistická, že svého cíle dosáhne. „Navíc to nemusíte rozhodovat vy. Jde nám o to, abyste se zkontaktoval se svým zaměstnavatelem a učinil ho… přístupným.“

Will se musel takové ignoranci zasmát. „Špatně jsem se vyjádřil, promiňte. Vůbec není na prodej. To vím docela přesně. Sir tu usedlost miluje… a já taky.“

Hansenové znatelně poklesla nálada. „Ani trochu vám nevadí žít v místě, kde byl zavražděn člověk a v minulosti přišlo o život několik dalších?“

Will zvedl obočí. „O sebevraždě, k níž došlo před půl rokem, jsem věděl. Ale vražda? Copak se stalo?“

„Najednou vypadáte zvědavě.“ Zamířila vítězoslavně k prodejnímu pultu a on ji následoval. Zjevně byla stále přesvědčena, že ho dokáže podplatit a učinit ho svým přímluvcem.

Hansenová zavětřila a pravicí si k sobě nahnala trochu vzduchu. „Co tady tak krásně voní po koření?“

„Ach, to je můj chai. Dala byste si?“

„Velmi ráda. To se hned vypráví a jedná mnohem lépe.“

Will ji v té víře hodlal nechat, protože si chtěl poslechnout ty historky o úmrtích. Výraz na jeho tváři ho očividně prozradil: Byl morbidně fascinován příběhy o lidských osudech, které končily smrtí dotyčného. Jeho matka tomu kdysi říkávala „melancholická žíla“, kterou zdědil po svém indickém otci.

Hansenová se uvelebila na stoličce a on jí nalil. „Díky moc.“ Sevřela kalíšek v dlaních. „Co víte o té sebevraždě?“

„Že šlo o neteř mého zaměstnavatele. Policie ji našla oběšenou na zahradě a vycházela ze sebevraždy, ale noviny spekulovaly, že za tím vězí něco víc. Prý se stala obětí dvou lupičů, které překvapila.“

„To je jedna teorie.“ Hansenová přikývla. „Ale mluvilo se i o kletbě…“

„A vy tomu věříte?“ zeptal se Will vyzývavě.

„Vím bezpečně jen jedno: Té nebožačce bylo teprve devětadvacet,“ prohlásila Hansenová s nevinným pohledem. „A byla nejen neteří majitele domu, ale také se mu o sídlo starala, jako teď vy.“ Žena foukala horký čaj. „Nebezpečná práce, pane Gule.“

Ten spodní tón Willa upoutal. Zaslechl snad teď právě tichou výhružku?

„Dům odolal jako jediný ohnivému peklu druhé světové války,“ pokračovala ve vyprávění makléřka. „Jedni říkají, že to bylo dílo boží, další v tom vidí ochrannou ruku ďábla. Věděl jste to?“

Will si také dolil. Ne, to nevěděl. „Přijdou teď strašidelné historky, které mám povyprávět svému šéfovi, aby povolil?“

„No, on je dozajista zná – ale co vy?“ Mrkla na Willa. „Musíte něco vědět: Existují staré záznamy, které našel můj zákazník. V nich stojí psáno, že každý rok zmizí v domě nebo na zahradě člověk. Stále znovu jsou nalézána zvířata, která pošla v okolí usedlosti, aniž by trpěla nějakými zjevnými nemocemi. Další vykazují zlomeniny kostí, prokazatelně ale nebyla zbita. Říká se, že usedlost je prokletá. Možná je to nějaký duch nebo ještě něco horšího.“

Will si s ní přiťukl. „Na to se napiju.“

„Vás to těší?“ Hansenová nijak neskrývala údiv. „Copak jste nějaký amatérský parapsycholog?“

„Ne. Jsem prostě jenom… morbidní, řekl bych.“

„Skutečně nevypadáte jako někdo, kdo by toužil po smrti.“

„Taky že po ní netoužím.“ Přemýšlel, jak by to měl nejlépe vysvětlit. „Mám rád život. Ale kde je život, je také odchod. A čím je brutálnější, tím víc mě zajímá. Sveďte to na můj indický původ. Máme spoustu bohů, démonů a duchů, kteří jsou spojováni se smrtí a ničením – v tomto směru jsou křesťané jednoznačně v nevýhodě.“ Naklonil se dopředu. „Mohl bych si ty podklady přečíst? Kupodivu jsem totiž nenašel žádná mrtvá zvířata od chvíle, kdy tu práci dělám. Nebo,“ podíval se na ni vyzývavě, „se mi jenom pokoušíte nahnat strach nejapnými duchařskými historkami?“

„Zeptám se svého zákazníka, zda je ochoten vám poskytnout kopie. Ale pak se mě bude ptát, co požadujete jako odměnu za přímluvu v našem smyslu,“ opáčila a zkoumavě hleděla přes okraj kalíšku.

Will se teď chtěl ze zvědavosti dozvědět, co mu nabízejí. „Učiňte mi nabídku,“ řekl a se sarkastickým úsměškem dodal, „jakou nedokážu odmítnout.“

Hansenová se sklonila a hmátla po černé kožené aktovce, které si Will předtím nevšiml. Kdy si ji odložila k pultu? Vytáhla z ní desky s doklady a přisunula je k němu. „Toto je kupní smlouva včetně všech formalit, které za vašeho šéfa vyřídím, až podepíše. Předáte podklady, dovedete celou věc do zdárného konce a můj mandant vám projeví svou vděčnost padesáti tisíci eury, bez daně a na kontě dle vašeho výběru, pane Gule. Lichtenštejnsko, Lucembursko, nějaké ostrovní banky.“ Napjatě pozorovala jeho tvář.

Will si odkašlal, aby zakryl překvapení, a dopřál si doušek čaje. Mlčky přemýšlel. Padesát tisíc eur! To byla spousta peněz… a nutně vzbudila jeho pozornost. „Pročpak chce váš klient ten dům? Ten, kdo nabídne prostředníkovi jako já tolik, musí mít dost dobrý důvod.“

„Ten důvod je docela prostý: sentimentalita,“ odpověděla nenuceně. „Kdysi v něm žil jeden z jeho předků. Bohužel žádný přímý příbuzný, jinak by mohl využít své dědické právo.“

„Odpusťte, ale to zní jako trochu chatrné vysvětlení.“

Měřila si ho pohledem a snažila se zjistit, jaké poselství jí tím chce předat. Pak otevřela desky, vytrhla první stránku a vložila dovnitř novou, kterou vytáhla z aktovky. „Pane Gule, vidím před sebou sympatického muže, jemuž plně důvěřuji, že je schopen přesvědčovat lidi. Abych si mohla být jistá, že to uděláte, zvyšuji nabídku pro vás: sto tisíc eur. Za stejných podmínek.“

„Sto tisíc eur?“ zvolal skoro vylekaně. Z jeho zvědavosti se stala nedůvěra. Navíc mu chování Hansenové bylo čím dál protivnější. Cítil, že mu lže, aby zatajila něco důležitého.

„Sto tisíc eur, pane Gule.“ Sklapla desky. „Vím, že vaše podnikání neběží špatně. Ale jednička a pět nul za ní – to je spousta peněz. No tak! Jděte do toho – nebo chcete být takový idiot?“

S každým eurem, které mu bylo nabídnuto navíc, se stávalo nezvratnějším Willovo rozhodnutí, že nebude ovlivňovat svého zaměstnavatele. Něco tady nebylo v pořádku. A nechat se urážet taky neměl zapotřebí. „Bude lepší, když teď odejdete.“

„Jste obratný vyjednavač.“ Hansenová trochu pootevřela ústa a on spatřil, že si tiskne jazyk na řezáky, na okamžik se odmlčí a pak říká: „Dvě stě tisíc eur a malý domek v těsné blízkosti svého květinářství, abyste už nemusel jezdit ráno tak daleko.“

„Ne, paní Hansenová!“ odmítl rozhodně, ale aspoň trochu přívětivě, i když mu ta nabídka ještě pořád zvonila v uších. „Vzkažte svému klientovi, že mě to moc mrzí, ale že nemohu brát ohled na jeho… sentimentalitu.“

Podívala se na něj uraženě. „Při jakém obnosu uděláme obchod, pane Gule?“ Hansenová učinila další pokus, a soudě podle jejího chladného tónu, byla tato nabídka poslední. „Radím vám, abyste to nepřehnal.“

„Při žádném,“ splynulo mu prudce ze rtů. „Je mi líto, ale u mě jste na špatné adrese. Pokud chcete koupit dům mého zaměstnavatele, zkuste to přímo u něj.“

„Víte, že to nebude fungovat. Cestuje po světě a jen vy máte jeho číslo.“

„To máte pravdu – smůla pro vás a vašeho zákazníka.“ Protože se stále snažil pozitivně ovlivňovat svou karmu, dodal: „Nezlobte se na mě.“ Vzal z velkého kbelíku dvě bílé růže a podal jí je. „Tady, malé odškodnění.“

„Já se na vás nezlobím.“ Žena mu hleděla přes květiny přímo do očí. „Ale můj zaměstnavatel není zvyklý prohrávat.“

„Jednou to vždycky přijde, paní Hansenová – a tentokrát prohrál.“

„Opravdu tomu věříte? Moje návštěva je, nu… říkejme tomu první kolo,“ prohodila. „Učinila jsem vám nabídku, která vás nedokázala přesvědčit – teď budeme muset zvýšit sázku.“

Will si povzdechl a položil růže před ni na pult. „Ještě pořád jste nepochopila, že u mě s penězi nic nepořídíte?“

„Určitě znáte metodu cukru a biče?“ zeptala se Hansenová a vyprázdnila kalíšek. „Nová nabídka bude samozřejmě více odpovídat vašim zájmům. Pro mého zaměstnavatele není důležité vás jen finančně zabezpečit – ale také ochránit váš obchod před újmou…“

Teď toho bylo dost! A kašlal na svoji karmu. Zhluboka se nadechl. „Vyhrožovat si nenechám! To už se nepodařilo docela jiným. Ven!“

Usmála se. „Vypadáte jako milý člověk. Proto jsem vás varovala. Váš obchod je příliš hezký, než aby přišel vniveč. Tolik skla…“

Will skoro nedokázal uvěřit tomu, co mu tady ta žena bez obalu říká do očí. „Nebojím se násilí.“ Obešel pult a sáhl jí po lokti, aby ji vyvedl na ulici.

O krok ustoupila. „Bylo by to ale lepší. Můj klient má několik zaměstnanců, kteří vás převyšují o dvě hlavy a staví na váhu aspoň o dvacet kilo víc svalové hmoty než vy. Vaše kalahari vám k ničemu nebude.“ Hansenová na něj kývla dřív, než mohl něco odpovědět. „Teď se rozloučím, pane Gule. Až překročím práh, budete mít hodinu na to, abyste si to rozmyslel a dal mi vědět. Pak budu muset svého mandanta informovat o tom, jak to vypadá s vaší ochotou fungovat jako zprostředkovatel.“ Hansenová popadla růže a úmyslně pomalu se vydala ke dveřím; dávala mu šanci, aby svůj názor ještě změnil.

Ale Willův odpor pramenil z mnoha důvodů. Vybudoval obchod vlastními silami, vytvořil z něj opravdu kvetoucí krámek za cenu spousty potu. Pocházel ze samého dna a věděl, co jsou výzvy. „Nezlomila mě zdejší mafie vymáhající výpalné, nezlomí mě ani vaši lidé,“ řekl. „Se Šivovou pomocí budu vzdorovat všemu, pokud to bude nutné.“

S vážnou tváří sledoval, jak makléřka vyšla z Indie a vrhla na něj výlohou soucitný pohled, přičichla si k růžím a ukázala na hodiny nad pultem. Pak nastoupila do zaparkovaného Porsche 911. O pár vteřin později byla pryč.

Will se zadíval na sochu boha Ganéši vedle hodin. „Je to jedna z tvých zkoušek, pane?“ zeptal se a přemítal, co by měl dělat, zatímco před soškou zapaloval celý svazek vonných tyčinek.

Policie? Ne, chtěl si to vyřídit sám. Zavolat několika přátelům z klubu kalari? To spíš. Přece jen přijmout nabídku? Nikdy!

„Hodina.“ Will pozoroval vinoucí se kouř a vysílal modlitby ke Kálí, Šivovi a Ganéšovi. Pak si nalil další chai a zahleděl se na bílé lilie naproti sobě. Lilie. Květiny smrti.

Myslel na historii sídla, kterou mu načrtla Hansenová. Kolik z toho si vymyslela? Z ďábla, který dům údajně chránil, každopádně strach neměl. Křesťanský ďábel pro něj byl pouhý zlý duch; před nastěhováním vykonal v sídle a na zahradě indický očistný rituál, aby takové duchy zahnal a dopřál duši zemřelé neteře klid. Přesto byl dál ostražitý a dával pozor na drobné známky něčeho neobvyklého. Nevšiml si ničeho, ani mršin, o kterých se zmiňovala Hansenová.

Will vzpomínal na to, jak se dostal k práci správce domu: Před otevřením Indie pracoval nějakou dobu pro různé krajinné architekty. Pravidelný příjem mu bolestně chyběl, protože obchod se hned nerozjížděl tak úspěšně, jak doufal. Nabídka, zprostředkovaná přes jednoho z jeho starých zaměstnavatelů a advokátní kancelář, přišla přesně v tu správnou chvíli – a i kdyby ty peníze naléhavě nepotřeboval: Při pohledu na nádherné sídlo a zahradu nebylo na odmítnutí ani pomyšlení. Dům v sobě opravdu měl něco z paláce – a navíc byl z velké části zařízen v bohatém indickém stylu, v němž se Will okamžitě cítil vyloženě dobře. Bylo to skoro, jako by to bylo všechno upraveno extra pro něj, i když to samozřejmě nebylo možné. Navíc byly podmínky skoro neslušně dobré.

Will se dal s povzdechem znovu do práce; musel ještě zhotovit okrasu hrobu, pro kterou si měli přijít pozdě odpoledne. Při tom si také mohl připravit taktiku, co by měl dělat při příchodu násilníků. Určitě se nestáhne. Will vzal kus zelené aranžovací pěny a začal sestavovat kytici, kterou viděl v duchu před sebou. Při té činnosti všechno ostatní ustoupilo do pozadí, soustředil se jen na své umění; snoubily se v něm indická nauka o barvách, ikebana, jeho vlastní instinkt a německé řemeslo. Prosté a stylové současně vyrůstalo z jedlových větviček, útlých šlahounů, bílých lilií a decentních modrých sušených bobulí. Poslední sbohem kolegovi Arnoldu Wengertovi, šestapadesátiletému řidiči autobusu. Na černé smuteční stuze, kterou ručně ozdobil tím nejkrásnějším kaligrafickým písmem a bílou lakovací tyčinkou, mělo stát: Přednost zprava – ať jsi kdekoli, Arnolde! Will psal a kroutil přitom hlavou. Když domaloval vykřičník, protáhl se, podíval se na hodiny – a strnul: Hodina, kterou mu vymezila Hansenová, uplynula až příliš rychle. Zvonek na dveřích se pronikavě rozezněl; a znovu a hned poté zase. Nakonec počtvrté a popáté.

Will si všiml, že mu po zádech přebíhá mráz. Vykoukl přes pracovní stůl z malé místnosti do prostoru prodejny.

Před pultem stálo pět rozložitých mužů, kteří na sobě všichni měli černé obleky, bílé košile a sluneční brýle. Jednoznačně to nebyli smuteční hosté z pohřbu Arnolda Wengerta, kteří přišli, aby si odnesli kytici.

Muž uprostřed držel v rukou v rukavicích rychlovazač. Rukavice kvůli otiskům, prolétlo Willovi hlavou. Vstal, utřel si dlaně do hadru a nechal si ho v pravé ruce. Za výlohou viděl před obchodem stát tmavě zelenou dodávku s tónovanými okny.

Své umění kalaripajat provozoval v prvé řadě kvůli meditativnímu charakteru, méně už kvůli obraně. Ve skutečném boji ho použil dosud jen jednou, proti dvěma týpkům s baseballovými pálkami, kteří se z něj před nějakou dobou snažili dostat výpalné. Těchhle tady bylo pět, ale přece jen neozbrojených.

„Dobrý den. Co pro vás mohu udělat, pánové?“

Muž položil rychlovazač před sebe, pak ho pomalu posunul k Willovi. „Můžete něco udělat sám pro sebe, pane Gule,“ dostalo se mu odpovědi. „Předejte tu kupní smlouvu a my zase zmizíme.“ Pak se ušklíbl, hrozba zůstala nevyřčena, vznášela se ale v krámku stejně hmatatelně jako kouř z tyčinek.

Will se usmál a věděl, že to vypadá falešně. Koutky vlastních úst mu připadaly naprosto křečovitě napjaté, jako by mu je táhli dolů umělohmotnými háčky. „Odejděte.“

„Odejdeme, pane Gule,“ muž zaťukal na desky, „ale ne bez odpovědi.“

„Zmizte!“

Jeho protějšek naklonil hlavu maličko na stranu, neodpověděl, a místo toho si strčil ruce do kapes. „Potřebujete pomoci s rozhodováním?“

Vpřed vystoupil druhý muž, oběma rukama uchopil těžkou elektronickou pokladnu – a aniž by se díval, odmrštil ji za sebe. Udeřila do stojící vitríny a převrátila ji na zem. Dekorační předměty, vystavené uvnitř, s rachotem popadaly na podlahu.

„Hej, ne!“ zvolal Will a bez přemýšlení sáhl po dokladech. „Udělám to, než mi úplně vymlátíte krám,“ řekl, aby získal čas. „Kolik dostanu?“

Vůdce rváčů sáhl pod sako a přátelsky mu podal stříbřitou obálku. „Třicet tisíc eur. Tady mám pro vás malou zálohu a odškodnění za následky našeho… rozhovoru. Víc se dozvíte od paní Hansenové. Její číslo máte. A teď, pane Gule, zde podepište prohlášení, že podpoříte našeho klienta všemi prostředky, které máte k dispozici.“

Tolik na téma získávání času. Docela určitě svým podpisem nestvrdí, že se nechal zastrašit. Takže to stejně směřovalo k fyzickému střetu – a sice teď.

Při zhotovování kytice ho žádná strategie nenapadla, takže musel improvizovat. Potřeboval nějakou výhodu, aby si mohl troufnout na přesilu. U pěti mužů, kteří měli pravděpodobně dost zkušeností v oblasti profesionálního přemlouvání, rychle narazí na své hranice, pokud je nevyřadí překvapivě z boje. Srdce se mu rozbušilo rychleji.

„Dobrý obchod. Ale předtím,“ řekl, obrátil se a uchopil nový, jako předloktí tlustý svazek vonných tyčinek, který zapálil malým plynovým mikrohořákem, „bych si chtěl vyprosit Ganéšovu přízeň.“ Will zamával žhnoucími konečky tak, že ho zahalil kouř – pak nečekaně vyrazil vpřed, zamířil na vůdcovu tvář a zasáhl, jak poznal podle výkřiku a zasyčení.

Will pustil tyčinky na zem, s bojovým pokřikem se přehoupl přes stůl a při tom kopl dva soupeře, které zasáhl do brady a do hrudi. Oba šli k zemi, zatímco jejich šéf běsnil v chodbě a držel si popálenou, četnými černými body posetou tvář. Před slepotou ho zachránily sluneční brýle.

Willovi prudce bušilo srdce, přesto byl vysoce koncentrovaný. Kalaripajat sám o sobě mu moc nepomůže; trénoval převážně kopací techniku a boj s holí, protože v krámě hodně pracoval rukama a nemohl si dovolit, aby se zranil. Jeho hůl ležela doma, kopance byly kvůli zástěře, kterou měl pořád ještě na sobě, možné jen omezeně – a nehledě na to, právě teď nešlo zrovna o meditativní charakter sportu, nýbrž o sebeobranu. Naštěstí se mohl Will spolehnout na své reflexy a schopnost improvizace; když se na něj hnala pěst útočníka, stojícího vpravo od něj, instinktivně sáhl po dlouhé dřevěné laťce, kterou normálně používal k tomu, aby rovně utrhl dárkový balicí papír. Dobrá náhrada hole! Odrazil laťkou přilétající ruku, nejdřív vrazil soupeři koleno do žaludku a pak, když se chlap se sténáním zhroutil, mu zepředu šlápl na koleno. Pak se rozehnal laťkou po hlavě soka vlevo, který ránu sice zablokoval, zato ale schytal do hrudi další, která ho, sípajícího, poslala na zem, kde ztratil vědomí.

Will ztěžka dýchal a prudce roztrhl uzel na zástěře, která ho příliš omezovala v pohybu. Nebezpečí ještě nebylo zažehnáno. Oba rváči, na které zaútočil po šéfovi, se mezitím znovu vyškrábali na nohy a tasili zbraně. Vypadaly jako upilované rukojeti pistolí s tlustým, hranatým koncem plus spoušť. Něco prásklo. Will ucítil v prsou bodnutí, pak jako by mu hruď explodovala – a jeho tělo se proměnilo v jedinou velkou křeč. S klokotáním se převrátil, upustil laťku a sklouzl po pultu, aby vzápětí dopadl na zem. Pálení v hrudi přetrvávalo a měl dojem, že vidí, jak se od jeho trupu táhnou k té podivné zbrani tenké dráty.

„Co říkáš na taser, ty parchante?“ posmíval se muž, který ji držel. „Strč si ty svoje kung-fu sračky někam!“

Nekontrolovatelné škubání, probíhající od čelisti až k prstům na nohou, vyřadilo Willa z boje. Objevil se před ním ztýraný, tečkovaný obličej vůdce. „Ty zasraný vařiči rýže!“ zařval muž, popadl vázu a nalil si vodu na tvář, aby smyl popel z vonných tyčinek. Pak prudce hodil nádobu na Willa. Náraz do boku zatraceně bolel a skoro přehlušil muka, která mu způsoboval proud. „Ty indický kreténe,“ křičel na něj šéf. „Máš zatracené štěstí, že máme přesné pokyny, jak s tebou zacházet, jinak bys…“ Vůdce zaťal ruce v pěst a snažil se ovládnout. „Smlouva leží na pultě. Zavolej Hansenové, až ji předáš.“ Kývl a nařídil jednomu ze svých spolupracovníků, aby se postaral o kamaráda v bezvědomí; oba zbývající rutinérsky rozbíjeli police, dokud neleželo všechno, co předtím stálo, rozbito na zemi. Také závěsné truhlíky skončily na podlaze, dokonce i výloha přišla vniveč.

Will dřepěl na zemi, dráty ho dál spojovaly s taserem. Muž, který ho obsluhoval, držel ruku na ovladači jako výhružku, že může kdykoliv nechat počet voltů zase vystřelit vzhůru. Konečně pálení ve Willově hrudi a poškubávání svalů skončilo; taser byl vypnut.

„Tak, Inde, teď víš co a jak. Budeme sem chodit tak často, dokud neuděláš to, co se od tebe čeká.“ Vůdce se k němu sklonil a se surovým trhnutím mu vytrhl tenké hroty z těla.

Will se zhluboka nadechl a pořád se nedokázal pohnout. Lidé se slabým srdcem by útok taserem asi nepřežili. Zhluboka dýchal, pak opatrně napřímil trup a s naříkáním se držel za hruď, v níž mu bušilo srdce.

„Kdybys teď byl tak laskavý a podepsal to tady,“ řekl šéf a podržel mu před nosem list papíru.

„Vy… vypadni!“ vyhrkl Will.

„Ale rád,“ zaslechl ke svému údivu. „Pak přece budeme mít hned o důvod víc, abychom tě mohli ještě jednou navštívit.“

Nejsvalnatější rváč popadl Willa a odhodil ho na nejbližší regál, který se vzápětí zřítil a zasypal ho orchidejemi.

Chodci zvědavě nakukovali dovnitř, jeden při tom telefonoval; snad volal policii a nevyprávěl jenom kamarádovi, čeho bezvadného byl zrovna svědkem. Will se opřel bolavou hlavou o prkno regálu. „Do prdele,“ zašeptal a neubránil se kašli. S bolestmi v celém těle se vytáhl na nohy, zatímco muži až na svého šéfa odcházeli; silák si s sebou s úšklebkem odnesl nádobu s rudými růžemi. Jeden po druhém nastupovali posuvnými dveřmi do dodávky. Chodci ustoupili pár kroků stranou, někteří pro jistotu uprchli na druhou stranu ulice. Šéf klidně utrhl z role velký kus průhledné fólie a položil ji přes smlouvu na pultě. „Hezký den, Inde,“ řekl, a než se vydal k dodávce, shrábl obálku s penězi. Pod silnými podrážkami mu vrzalo a praskalo sklo.

Will si setřel prstem krev, stékající mu do pravého oka, a podivoval se nad fólií. Co mělo znamenat zase tohle?

Z dodávky vyletěla nevysokým obloukem láhev s jakousi tekutinou a hořícím hadrem v úzkém hrdle a roztříštila se ve vchodě. Okamžitě zaplápolaly plameny a začaly olizovat rozbité police, květiny a další rostliny.

Volkswagen právě burácel pryč, když se ozval hlásič požáru. Hned poté se uvedlo do chodu hasicí zařízení a promáčelo Willa ledovou vodou. Teď také pochopil, co měla znamenat průhledná fólie na deskách.

Ilona Andrews

Magie na vzestupu

1. vydání

Anglický originál Magic Rises

Překlad Hana Šimečková

Obálka Juliana Kolesova

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 149. elektronickou publikaci

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint