Ilona Andrews v nakladatelství

FANTOM Print

Magie mrtvých

Magie spaluje

Magie útočí

Magie krve

Magie zabíjí

Magie na vzestupu

Magie ničivá

Magie změny *

Magie střelného prachu

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Juliana Kolesova

ISBN 978-80-7398-751-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-752-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Anastázii a Heleně

Milí čtenáři,

chtěli bychom vám moc poděkovat, že jste dobrodružství Kate četli po celých sedm let. Velmi si ceníme vaší podpory. Vaše nadšení nás pohánělo vpřed.

V téhle knize se stane pár velmi důležitých věcí. Čte se, jako by šlo o poslední knihu série, ale není tomu tak. V okamžiku, kdy tohle píšeme, máme uzavřenou smlouvu na tři další díly. Magie ničivá možná zakončuje jednu příběhovou linii, ale příběh samotný tím nekončí. Pro ty z vás, kteří objevili sérii knih o Kate Danielsové až teď, jsme přidali seznam postav a „Z deníku Barabáše Gilliama“, shrnutí dosavadního příběhu série, sepsané z pohledu jedné z nejoblíbenějších vedlejších postav. Pokud jste dlouholetým fanouškem série, informace v těchto dvou částech vám nejspíš budou připadat zbytečné. Pokud se je rozhodnete přeskočit, o nic tím nepřijdete.

Jako vždy bychom chtěli poděkovat lidem, kteří nám pomohli dostat příběh až k vám. Naší báječné editorce Anne Sowardsové a naší agentce Nancy Yostové, které se nás obě snaží udržet v lati. Michelle Kasperové, hlavní produkční editorce, a její asistentce Julii Quinlanové. Judith Lagermanové, umělecké ředitelce, Julianě Kolesove, umělkyni zodpovědné za obrázek na přebalu, a Jasonu Gillovi, návrháři přebalu.

Rádi bychom poděkovali advokátům Jonathonu Frisbymu, a jeho ženě Veronique Cantrell-Avloesové, Noel Goudreauové a jejímu manželovi, Sarah Javaheriové, Carol Najerové, Tiffany Murphyové, Nině Javanové, a dalším za jejich vědomosti, neuvěřitelnou velkorysost a ochotu rozebírat s námi hypotetické kriminální scénáře zahrnující promykodlačího právníka. Těm všem jsme hluboce vděční. Jakékoliv faktické nebo právní chyby vznikly naším vlastním přičiněním.

Rádi bychom také poděkovali našim beta čtenářům, kteří nám laskavě věnovali svůj čas a vědomosti, aby tahle kniha byla co nejlepší. Jsou to, bez žádného zvláštního pořadí: Ying Dallimoreová, Carrie Wassenaarová, Omar Jimenez, William Stonier, Stella Wonová, Julie Heckertová, Laura Hobbsová, Antoinette Hodgesová, Nichole Walfordová, Michelle Kubecka, Melody LeBaronová, Wendy Baceskiová, Shannon Daigleová, Cathy Thilmanyová, Jeanine Rachauová, a další.

A konečně… ještě jednou díky vám, našim báječným čtenářům.

SEZNAM POSTAV

Smečka

KATE DANIELSOVÁ: hlavní hrdinka. Žena, v době událostí knihy je jí kolem sedmadvaceti let. Bývalá žoldačka, bývalá členka Řádu. V současné době je Chotí Currana, Pána svobodných šelem, a ženskou alfou Smečky kožoměnců. Vlastní šavli jménem Zabíječ. Dcera Rolanda, před nímž se celý život ukrývala. Vychoval ji Voron, Rolandův vojevůdce, který zběhl. Kate vlastní Špičkově ostrou vyšetřovací agenturu, malý podnik finančně podporovaný Smečkou.

CURRAN LENNART: Pán šelem. Alfa a vůdce kožoměnců v Atlantě. Muž, kolem třiceti tří let. Pánem šelem je od svých patnácti. Proměňuje se v šedého prehistorického lva amerického. Plavovlasý s šedýma očima, vysoký přibližně sto sedmdesát osm centimetrů, s postavou dlouholetého vzpěrače. V lidské formě dává přednost boji zblízka, soustředí se na zápasení, při němž využívá svůj trénink v judu, wrestlingu a jiu-jitsu.

JIM SHRAPSHIRE: jaguárodlak a alfa klanu koček. Muž, pětatřicet let, sto osmdesát osm centimetrů, s postavou boxera střední váhy. Tmavá pleť, hnědé oči. Pohybuje se lehkým, atletickým krokem, z něhož vyzařuje potlačovaná energie a síla skrývající se těsně pod povrchem. Šéf bezpečnostních služeb Smečky. Je to paranoidní mikromanažer, který vidí hrozby pro Smečku za každým rohem a v každém stínu. S Kate Danielsovou je pojí společná neromantická minulost sahající do dob, kdy spolu pracovali pro Cech žoldáků.

BARABÁŠ GILLIAM: promykodlak, jenž je členem klanu boud (hyenodlaků). Štíhlý, vysoký sto sedmdesát pět centimetrů. Věk kolem pozdní dvacítky, má velmi bledou pleť a jasně, skoro až svítivě, zrzavé vlasy obvykle nagelované do špiček tak, že mu stojí na hlavě. Má postavu šermíře nebo tanečníka. Barabáš je hlavní právní poradce Smečky a jedna z Katiných „chův“, které jí nabídla Teta Bé před svou smrtí v Magii na vzestupu. Barabáš je zkušený a obratný bojovník s nožem a má encyklopedické znalosti zákonů, lidských i Smečky.

ANDREA NASHOVÁ: žena, plavovláska, vysoká sto padesát sedm centimetrů. Kateina nejlepší kamarádka. Bývalá rytířka Řádu a výborná střelkyně. Andrea je šelmočlověk, což znamená, že je velmi vzácným potomkem samice boudy a dlakohyeny, zvířete proměňujícího se v člověka. V mnoha smečkách kožoměnců jsou šelmolidé v nejlepším případě tolerováni, ale nedostává se jím příliš vlídného zacházení. V tom nejhorším případě jsou považováni za zrůdy a zabíjeni při narození. Andrea a její matka si vytrpěly nevýslovné týrání a kruté zacházení v rukou členů smečky, do níž se narodila. Jako náctiletá Andrea utekla, rozhodla se vystupovat jako člověk a nastoupila na Akademii Řádu, kterou vystudovala s vyznamenáním. Po událostech Magie krve byla Andreina pravá podstata odhalena a jako kožoměnec byla z Řádu nucena odejít do předčasného důchodu. Později se připojila ke Kate a nastoupila do Špičkově ostré vyšetřovací agentury. Andrea je zasnoubená s Rafaelem, alfou samců klanu boud, a společně teď po smrti Tety Bé vedou klan.

RAFAEL MEDRANO: potomek klanu boud a alfa jejich samců, věk kolem pozdní dvacítky, vysoký asi sto devadesát jedna centimetrů. Jediný přeživší syn Tety Bé a jejího zesnulého manžela. Rafael je nefalšovaný sexy parchant, vysoký, tmavý a neuvěřitelně pohledný, s ďábelským úsměvem naznačujícím příslib vzrušujícího sexu. Stejně jako většina členů klanu boud má Rafael široké milostné zkušenosti s dlouhou řadou partnerek, ale do Andrey Nashové se zamiloval na první pohled a neúnavně se o ni snažil, dokud i přes své nejlepší mínění nesouhlasila a nedala se s ním dohromady. Curran k Rafaelovi chová zdráhavou úctu, ale až donedávna ho považoval za rozmazleného a povrchního, i přes jeho pověst nejlepšího bojovníka s nožem ve Smečce.

DEREK GAUNT: vlkodlak a chráněnec Jima i Currana. Poprvé se objevil v Magii mrtvých jako dospívající. Teď je Derekovi devatenáct, je to mladý dospělý. Zkušený bojovník. Kdysi by se dal považovat za hezkého, ale po událostech v Magie útočí, zůstal nenapravitelně znetvořený. Jeho hlasivky také utrpěly škody, zranění způsobilo, že má trvale hluboký a výhružný hlas. Kate často Derekovi přezdívá „zázračný chlapec“ a on je jí skoro až fanaticky oddaný. Větší obdiv má u něj jen Curran. Derek stejně jako Curran hluboce nenávidí a opovrhuje lupy, kožoměnci, kteří nad sebou ztratili kontrolu.

ASCANIO FERARA: boudí puberťák, šestnáct let. V podstatě jde o mladší verzi Rafaela, ale mnohem nenapravitelnější. Poprvé se objevil v Magie zabíjí. Většinu života vyrůstal v náboženské komunitě, chráněný před vnějším světem. Je rozhodnutý dohnat ztracený čas a někdy je jeho chování extrémní i na boudí standardy. Jeho šaškárny často přitahují nechtěnou pozornost ke klanu boud a ke Smečce. Derek ho vidí v podobném světle jako Curran Rafaela, divokého a nedisciplinovaného. V době děje knihy Ascanio dělá neplaceného stážistu ve firmě Kate a Andrey, kde na něj mohou ty dvě dohlížet.

DESANDRA: žena v pozdní dvacítce, vlkodlak. Poprvé jsme se s ní setkali z Magie na vzestupu, je to chodící záhada. Její otec byl jedním z nejkrutějších a nejsadističtějších alfů mezi středomořskými smečkami kožoměnců. Desandra jako jediné z jeho dětí přežila do dospělosti tím, že předstírala, že je marnivá a hloupá. Když dorazila do Atlanty se dvěma syny, dvojčátky jen několik týdnů starými, velmi rychle vystoupala v hierarchii klanu vlků a stala se betou, podřízenou jen Jennifer. Pod jejím navenek hrubým vystupováním a skandální otevřeností se skrývá dcera svého otce, chytrá, lstivá, schopná nečekaného násilí, jímž šokuje své okolí.

DOKTOR DOOLITTLE: hlavní mág léčitel Smečky. Afroameričan vypadající asi na pětapadesát let, s krátkými šedivějícími vlasy. Nosí brýle s kovovou obroučkou. Má podsaditou, silnou postavu. Neuvěřitelně talentovaný lékař a mág léčitel, věnuje většinu svého času vědě a uzdravování členů Smečky. Stejně jako jeho alter ego medojeda má pro strach uděláno a je schopný se postavit proti všem, i Curranovi a Kate. V Magii na vzestupu byl vážně zraněn a od té doby musí používat kolečkové křeslo.

JULIE: náctiletá dívka, které Curran přezdívá „Katino kotě“. Drobná, hezká plavovláska. Kate se jí ujala poté, co Julie v Magie spaluje ztratila matku. Stejně jako Kate má magické nadání a žije mezi členy Smečky a pod její ochranou. Julie má jedinečné nadání vidět barvy magie, v podstatě je lidským m-skenerem. Její schopnosti jsou stále ještě ve vývinu. Je zakoukaná do Dereka, který ji bere jako svou mladší sestru a má poněkud rivalský vztah s Ascaniem, jenž ji považuje za soupeře a možný objekt milostného dobývání. Během Magie zabíjí byla Julie nakažena Lyk-Vé, virem kožoměnců, a stával se z ní lupus. Kate použila jeden z rituálů svého otce, aby jí zachránila život. Omyla její krev svou vlastní a tak k sobě Julii připoutala. Julie nedokáže odmítnout Katin přímý rozkaz. Tuto skutečnost se před ní Kate a Curran snaží skrývat.

JENNIFER: alfa klanu vlků a vdova po Danielovi, jenž zemřel v Magie zabíjí. Jennifer stále nemůže Kate odpustit, že zabila její sestru, a teď ji nenávidí ještě víc, protože přivedla Desandru do Atlanty. Jennifer ví, že je slabá, a že je jen otázkou času, než se její nová beta obrátí proti ní. Bojí se o sebe a své dítě.

ROBERT A THOMAS LONESCOVI: sezdaný pár alfů klanu krys. Krysy jsou druhým největším klanem Smečky, hned po vlcích. Jsou to výborní špehové a průzkumníci. Lonescové mají pocit, že jim Jim nedůvěřuje a nedokáže je ocenit.

CHRISTOPHER: kdysi patřil mezi oblíbence na Rolandově dvoře. Christophera pak předali Hughovi d’Ambray, který ho potrestal za neznámý prohřešek tím, že ho pomalu mučil hladem až téměř k smrti. V době, kdy ho v Magii na vzestupu Kate zachrání po měsících věznění v kleci, je z Christophera jen rozbitá skořápka jeho dřívějšího já. Christopherovo vnímání reality je často nejisté, a občas věří, že dokáže létat, jen prostě zapomněl, jak na to. Je naprosto oddaný Kate, protože ho osvobodila, a věří, že Barabáš, který ho má v podstatě na starosti, je anděl.

Řád

TED MOYNOHAN: muž, běloch, táhne mu na šedesát. Má podsaditou postavu stárnoucího boxera nebo hráče amerického fotbalu, měří 178 centimetrů a váží dost přes sto kilo. Jako rytíř Ochránce dohlíží na atlantskou pobočku Řádu milosrdné pomoci, a jako takový byl dříve nadřízeným Kate a Andrey. Ted je fanatik, opovrhující Lidem i kožoměnci, a nedůvěřuje nikomu z nich. Kdysi ho v Řádu považovali za velké zvíře, ale jeho hvězda pohasla, když na kancelář Řádu zaútočil jeden z pohůnků nyní zesnulé Katiny tety a vypálil ji. Tedův plán na zastavení Erry se ošklivě zvrtl, a to mělo za následek desítky civilních obětí (viz Magie krve). Jeho následné chování při řešení situace s Andreou Nashovou poškodilo jeho pověst ještě víc. Teď na něj pohlíží spíše jako na stárnoucí ostudu, ale kvůli jeho dlouhé době služby ho Řád nedokáže donutit odejít do důchodu, dokud neudělá kolosální chybu. Ted je rozhodnutý odejít ve velkém stylu, ne s brekem.

MAXINE: mocná telepatka a dlouholetá sekretářka a vrátná Řádu. Civilistka. Oslovuje všechny „drahoušku“. Má Kate ráda i přes to, že ji Ted nemůže vystát.

MAURO: hřmotný rytíř Řádu původem ze Samoy, Mauro je posledním z Tedovy staré gardy. Zbytek se nechal přeložit nebo zahynul při útoku na Řád v Magii krve. Mauro je laskavý obr a jde ho jen velmi těžko rozčílit. Mohutnou dvoumetrovou postavu, vážící víc jak sto padesát kilo, má pokrytou tetováním, jež se rozzáří, když používá svou moc. Dokáže ovládat oheň.

Lid (Piloti ovládající nemrtvé)

GHASTEK: hubený a tmavý, neurčitého věku – mohlo by jít o pozdního třicátníka nebo čerstvého čtyřicátníka. Mocný Pán mrtvých. Ghastek v současné době bojuje o moc s Mulradinem Grantem, aby vyplnili mocenské vakuum vzniklé nedávným nevysvětlitelným zmizením Natarádžy, bývalého atlantského hlavního nekromanta. Ghastek cítí, že Kate něco skrývá a rád by věděl, co je opravdu zač. Je velmi inteligentní a nadaný, a dobře si to uvědomuje, takže se kvůli vlastní aroganci občas dopouští chyb.

MULRADIN GRANT: Ghastekův hlavní rival v boji o moc nad pobočkou Lidu v Atlantě. Smečka o Mulradinovi neví téměř nic, kromě toho, že jde o spolehlivého, rodinně založeného muže.

Ti zlí

HUGH D’AMBRAY: Rolandův vojevůdce. Téměř před deseti lety vypátral a zabil Vorona. Odhalil Katin původ a je rozhodnutý předvést ji před jejího otce. Kate pro něj představuje neodolatelnou trofej. Je dcerou Rolanda a trénoval ji Voron stejně jako jeho. Jeho nenávisti vůči Curranovi se dokáže vyrovnat jen jeho odhodlání zlomit Katin odpor. Chce ji donutit, aby se podřídila jeho vůli, i kdyby měl spálit Atlantu na popel nebo ji utopit v krvi kožoměnců. Je mu v podstatě jedno, jestli k němu přijde z vlastní svobodné vůle, nebo ji k němu dovlečou v řetězech. Jde o znamenitého stratéga a výjimečně nadaného mága léčitele. Je preceptorem Řádu Železných psů, Rolandovy elitní bojové jednotky.

HIBLA: žena, původ neznámý. Hibla patří mezi Hughovy Železné psy. Kožoměnec a expert na boj s chladnými zbraněmi. Je přímo zodpovědná za smrt Tety Bé a Kate od konce Magie na vzestupu touží po odplatě.

ROLAND: Katin otec je mýtická postava, jejíž původ sahá někam mezi skutečnost a pověsti. Je Stavitelem věží. Po staletí spal, ale když se magie znovu ukázala, skončila tím i jeho dlouhá nepřítomnost ve světě lidí. Roland ovládá téměř božskou moc.

Z DENÍKU BARABÁŠE GILLIAMA

Jmenuji se Barabáš. To jméno jsem dostal díky matčině ambicióznosti. Mohl jsem dopadnout i hůř. Jeden z mých bratranců se jmenuje Lucifer. Jednou jsem se na to tety zeptal a ona mi pověděla: „Chtěla jsem, aby byl krásný a myslel sám za sebe.“ Boudy, i když většina lidí nás zná spíš pod označením hyenodlaci, mají zajímavý náhled na svět. Technicky vzato nejsem bouda. Jsem promykodlak, ale má matka je bouda a já mezi nimi vyrostl.

V době, kdy tohle píšu, je mi devětadvacet let. Mám titul doktora práv z Virginské univerzity a v současné době bydlím v Atlantě. Jsem zaměstnaný jako právník Smečky, čímž by se dalo taky říct, že patřím do největší organizace kožoměnců na Jihu a druhé největší na území Severní Ameriky. Také pracuji jako zvláštní poradce pro Choť Smečky. Choť o mně občas mluví jako o své chůvě, a já to označení považuju za velmi výstižné. Nejradši bych ji navlékl do jednoho z těch ohavných postrojů na děti, ale jsem si docela jistý, že by mi pak usekla ruku.

Žijeme ve zvláštní době. Přímo přede mnou se odehrává cosi důležitého. Mám dojem, že to drasticky ovlivní budoucnost nejenom Smečky a mojí generace, ale i těch, co přijdou po nás. A já mám lístky do přední řady. Jsem přímo uprostřed dění.

A přesto se zdá, že si nikdo kolem neuvědomuje, že se o mnoho let později budou naši potomci k téhle době vracet a přemýšlet, jak se to vlastně všechno seběhlo. Někdo to musí zdokumentovat. Koneckonců, historie je psaná přeživšími pro jiné přeživší, a zrovna teď si nejsem jistý, kdo z nás to bude. Neberte to nijak špatně, nehodlám se vzdát bez boje a poddat se soumraku. Budu běsnit s těmi nejlepšími, stejně jako nás nabádá báseň Dylana Thomase. Avšak pro případ, že bychom nepřežili, je nutné zaznamenat, jak tvrdě jsme bojovali. Podle všeho to nakonec zbude na mne, jelikož tím nemůžu obtěžovat nikoho dalšího. Legrační, že to tak vždycky skončí.

Takže hádám, že bych asi měl začít úplně od začátku. Náš svět zasáhla magická apokalypsa. Jak se dalo čekat, byla to naše vlastní zatracená chyba.

Za prastarých časů existovaly magie a technologie v dokonalé rovnováze, ale pak přišli lidé. Postavili civilizaci založenou na magii. Po zemi chodili tvorové překrásní a strašní zároveň. Kouzelníci se skoro božskou mocí dokázali vybudovat celá města přes noc, a na své nepřátele sesílali déšť okřídlených hadů a roztaveného kovu. (Jen tak mimochodem, tehdy to musela být učiněná noční můra. Soustředit tolik moci v rukou jednotlivých lidí? Proč ne? To by se přece nemohlo nijak zvrtnout nebo vést ke strašlivým zvěrstvům. Stačí si přečíst Bibli.) Konečně se poměr mezi magií a technologiemi vyhrotil natolik, že magie ustoupila. Města vybudovaná s její pomocí se začala hroutit, jejich divy se rozpadly na prach a magičtí tvorové se proměnili v mýty.

Přenesme se v čase o pět tisíc let dopředu. Je rané jednadvacáté století a my vytvořili civilizaci založenou na technologiích. Znovu jsme narušili rovnováhu a magie se vrátila o to silněji, aby nám dala výchovný pohlavek. Zaplavuje planetu ve vlnách. Jednu chvíli vládnou technologie, spalovací motory pracují, pistole pálí a elektřina drží stvůry dál. V té příští magická vlna zalije okolí, zasekne pistole a odnikud se vynoří tvorové se strašlivými zuby a ještě hrozivější chutí k jídlu. A pak opět, bez varování, magie zmizí a mágové jednotek rychlého nasazení přestanou házet ohnivé koule a znovu sáhnou po rychlopalných puškách.

Téhle apokalypse se říká Změna. Ta zničila technologickou civilizaci. Doprava vzduchem už není možná, protože letadla padají k zemi, když magie zrovna udeří. Internet je v podstatě mrtvý, protože polovinu času nejde elektřina a magie rozemílá počítačové součástky na prach. Mobilní telefony nefungují, pokud nejste v armádě a nemáte sakra dobré prověření. Mrakodrapy a vysoké budovy se zřítily, magie je ohlodala až na pahýly, ale lidé přežili a život jde dál. A v Atlantě po Změně se do hry vložily nové síly a frakce.

Zaprvé tu máme Smečku. Jak už jsem zmiňoval, jsem kožoměnec a pro Smečku pracuji, takže mám zvláštní zájem na tom, abych všem přesně vysvětlil, kdo jsme a co děláme. Smečka je druhá největší organizace kožoměnců v zemi a má přes patnáct set členů. Je rozdělená do sedmi klanů podle druhu zvířete, v nějž se lidé proměňují, takže tu máme boudy, vlky a tak dále. Každý klan vede alfa pár. Alfové společně tvoří Radu Smečky. Ale jak nás naučil Disney, vždycky tu musí být král a ten náš je známý jako Pán šelem, protože my plnokrevní Američané máme problém s uznáváním monarchie. Jmenuje se Curran Lennart. Postavil se do vedení Smečky ve svých patnácti, když porazil šíleného medvědodlaka, kterého se nikdo nedokázal dotknout. Sjednotil nás. Přesvědčil alfy, aby společně koupili půdu a postavil Pevnost, naši baštu, kde můžeme být bezpečně sami sebou. Nastolil pravidla a zákony, a naučil nás, že jakékoliv jejich porušení nebude tolerováno. Díky němu žijeme v relativní prosperitě. Když Curran řekne „Skoč!“, skočíme tak silně, až se země otřese. Tím samozřejmě nechci říct, že nemá občas chvíle, kdy se chová jako blbec, ale když se to vezme kolem a kolem, dají se mu odpustit. Je to taky vážně děsivý parchant, který rád vládne stylem „buď to půjde po mém, nebo bude zle“, ale o tom více později.

Zbytek Atlanty nás kožoměnce sleduje s neskrývanou nedůvěrou. Naše existence je výsledkem Lykosova viru, který občas přemůže naše těla, a proměníme se v lupy. Lupové jsou zlí, šílení, kanibalističtí vrahové. Na lupismus neexistuje lék, a proto všichni dodržujeme přísnou disciplínu a absolvujeme rozsáhlý mentální trénink, abychom dokázali emoce udržet na uzdě. A když všechno selže, pořád je tu panacea, bylinná směs připravovaná magií. Sice lupismus nevyléčí, ale asi ve třiceti procentech případů dokáže zvrátit postupující proměnu. O tom také více později. Široká veřejnost považuje každého kožoměnce za možného lupa a „vlkodlak“ je pro ně pořád sprosté slovo.

Další na řadě je Lid, který je rozšířený po celé zemi a má pobočku v každém větším městě. Lid dokáže ovládat nemrtvé, přesněji řečeno upíry, pro zábavu a pro výdělek, ale když se jich na to zeptáte, většinou vám řeknou, že je to kvůli nějakým pochybným vědeckým důvodům. Upíři nemají vlastní mysl. Patogen Immortuus, který vede ke smrti a následnému znovuoživení obětí, zbaví tělo všeho, co nepotřebuje. Vnitřních orgánů, vlasů a ochlupení, genitálií a svědomí.

Upír je vlastně neustále se krmící stroj, sžíraný nekonečným hladem. Nemluví, nemyslí, zabije všechno, co má pulz, a abyste jednoho z nich zastavili, musíte mít po ruce těžkotonážní protipěchotní houfnici nebo mu setnout hlavu. Taky funguje, když je rozsekáte na malinké kousíčky, jako to mnohokrát předvedla Choť. Jediný upír volně pobíhající po městě by měl za následek okamžitou evakuaci lidí v okruhu deseti bloků a vyslání několika policejních zásahových jednotek, protože jednomu týmu rychlého nasazení by dřív došly náboje, než by ho zlikvidovali.

Nekromanti, i když si raději nechávají říkat navigátoři, se umějí telepaticky zmocnit prázdné mysli upíra a na tu dokážou promítat svou vůli jako na nepopsaný list papíru. Říká se tomu pilotování. Navigátoři pilotují upíry jako autíčka na dálkové ovládání. Vidí to co nemrtví, slyší to samé, a když upír promluví, z jeho úst zazní navigátorův hlas. Mohou upíra poslat do nebezpečí, zatímco usrkávají kávu v opancéřovaných útrobách Kasina. Nejlepší navigátoři si říkají Páni mrtvých, protože skromnost zcela jasně patří mezi jejich nejoceňovanější vlastnosti.

Lid má hlavní stanoviště v Kasinu, zatímco to naše je v Pevnosti. Lid představuje největší konkurenci Smečky ve městě. Když jsou mezi námi rozepře, lidé umírají. Takže jsme si před nějakou dobou formálně rozdělili město na „jejich“ území a to naše, abychom snížili možnost případného krveprolití. S jednotlivými ulicemi a oblastmi je to trochu složitější, ale abychom to zjednodušili: sever a severovýchod jsou naše, zatímco jih a jihozápad patří jim. Když někoho z nás uslyšíte mluvit o „městském území“, přesně tohle máme na mysli. Nevlastníme nemovitosti na území toho druhého a ony imaginární hranice si střežíme.

Lid právě teď zaměstnává vnitřní boj o moc. Hlava jejich atlantské pobočky odešla do důchodu, nebo ho možná zabili… to nikdo neví. O jeho místo na vrcholu soupeří dva Páni mrtvých. Jedním je Ghastek, geniální, schopný a extrémně nebezpečný, zahalený do ochranné skořápky arogance člověka unaveného životem. V podstatě je to všeználek s potřebnými znalostmi a stádem upírů, aby je podpořil. Ten druhý je Mulradin. Moc o něm nevím, jen to, že je rodinně založený muž a pohorší ho, když lidé říkají neškodné věci jako „kurvadrát“ v doslechu jeho ženy, která by neměla být vystavena podobným hrubostem. Ať se jde vycpat.

A největší překvapení: většina lidí o tom neví, ale všechen Lid se zodpovídá jedinému muži. Pamatujete si na věk magie a mágy s téměř božskou mocí? Ukázalo se, že ne všichni zemřeli, když se magie začala vytrácet ze světa. Někteří se uložili ke spánku. A o tisíce let později Změna jednoho z nich probudila. Zamyslete se nad tím. Máte člověka nesvazovaného etikou ani morálkou. Muže, jenž dříve vládl říši. Krále mága, samozvaný zákon, který žil po tisíce let, ovládajícího moc schopnou rozdrtit tisíce životů jedním cíleným zatlačením magie. Chodící atomovou bombu. Muže tak mocného, že nepotřebuje jméno. Lidé ho označují mnohými přízvisky. Stvořitel nemrtvých. Stavitel věží.

Teď si nechává říkat Roland. Zeptal jsem se Choti proč a ona mi ukázala Píseň o Rolandovi. Je to balada z 12. století, o rytíři, který je zrazen a přepaden. Vlastní pýcha mu nedovolí zatroubit na roh, dokud nejsou všichni jeho vojáci mrtví. Nakonec na něj zaduje tak silně, že mu praskne tepna na spánku a on umře jako mučedník. Přeberte si to, jak chcete.

Před tisíci lety Roland vytvořil upíry a teď vede Lid ze svého území na středozápadě. Příběhy a mýty o něm jsou roztroušené v lidové slovesnosti, v Tóře, Bibli a dalších svatých knihách s různými jmény. Podle všeho má Roland dvě nutkání. Zaprvé, je to sociální inženýr. Buduje říše. Prostě si nemůže pomoct. Je přesvědčený, že osvícení můžeme dosáhnout pouze pod jeho vládou. Demokracii nepovažuje za relevantní pojem, což je pro nás hodně špatné.

A zadruhé, zamilovává se do žen. Hodně. A pak plodí děti. A ty super mocné děti se proti němu dříve nebo později obrátí a on je musí zabít. Jedním z nich byl například takový Abrahám. Měli mezi sebou nějakou rozepři a Roland ho poslal do vyhnanství, kde Abrahám nakonec zemřel v chudobě. Bible to nevypráví úplně takhle, ale tady to máte.

Než se Roland uložil ke spánku, údajně prohlásil, že se nebude už dál rozmnožovat. Ale když se během Změny probudil, musela ho přemoct euforie z toho, že je naživu. Z podobných důvodů mívají lidé sex po pohřbech. Roland se zamiloval do ženy jménem Kalina. Chtěla děti a on to podle všeho bral v pohodě, dokud to dítě opravdu nepočal. Byla to dcera. Roland změnil názor, rozhodl se tomu zatnout tipec a zabít ji ještě v matčině lůně. Kalina měla však vlastní magii, magii sugesce, a zoufale chtěla své dítě zachránit. Očarovala Rolandova vojevůdce Vorona a donutila ho myslet si, že je do ní zamilovaný. Společně utekli. Kalina porodila, jenže Roland je nakonec dohonil. Uvědomila si, že z nich dvou má Voron větší šanci přežít a dítě vychovat, tak mu řekla, ať uteče a zůstala pozadu, aby se Rolandovi postavila. Bodla ho do oka a on ji zabil.

Není to veselý příběh.

Takže tu máme Vorona, krutého a bezcitného parchanta a vážně talentovaného bojovníka, který měl vést Rolandovy armády, až se jeho pán rozhodne převzít vládu nad naším kontinentem. Chlapa, který musel odpravit stovky lidí, aby se v jejich zabíjení stal tak dobrým. A teď má na krku mimino. Mozek trvale zavařený Kalininou magií. Tak se podívá na to malinké, broukající kouzelné dítě. Dceru pravděpodobně jediné ženy, kterou kdy miloval, a neřekne si: „Alespoň mi po ní něco zbylo. Vychovám ji, a udělám všechno pro to, abych ji ochránil, strážil ji a miloval ji, a ujistil se, že bude v životě šťastná.“ Ne, on se na ni podívá a pomyslí si: „Takhle se mu pomstím.“ Protože takový chladný, krutý bastard on je.

Tak prostě tu holčičku vezme a trénuje ji a formuje, dokud z ní neudělá živoucí zbraň. Dokáže vás zabít mečem. Klidně by to zvládla i párátkem, nebo holýma rukama. Jsem promykodlak. Jsem zatraceně rychlý. Když se nudím, hraju si se svým hadem, a teď to nemyslím jako dvojsmysl. Chovám kobru jako domácího mazlíčka. Nikdy mě nekousne, protože jsem dost hbitý, abych s lehkostí uhnul útočícímu hadovi. Jenže když někdy Kate máchá mečem, nevidím ho. Tak rychlá je.

Takže zatímco ta malá holčička vyrůstá, společně s Voronem cestují po celé Americe. Nikdy nezůstávají na jednom místě moc dlouho. Jeden měsíc trénuje s někým v Oklahomě, příští už bojuje v gladiátorské aréně v Brazílii. Celý ten čas jí vtlouká do hlavy, že jí otec zabil matku, a že by zabil i ji, kdyby ji někdy objevil. To všechno je pravda. Ale Voron jí taky tvrdí, že přežije jedině tak, když Rolanda zabije. Naučí se, jak ukončit lidský život dřív, než dosáhne puberty. Škody, které to na jejím dětství zanechalo, jsou šokující. Ale to není to nejhorší.

Voron z ní hodlal vytvořit dokonalého vraha, ale nenaučil ji žádnou magii. Sám ji neovládal, takže pochytila jen nějaké obecné magické dovednosti od okolí. Trochu od čarodějek, trochu od mágů, ale nepoužívala magii krve, Rolandovu magii. Zaprvé proto, že ji to nikdo nemohl naučit, a zadruhé si Voron myslel, že by ji krevní magie mohla prozradit. Ale byl tu i třetí důvod. Nebylo to potřeba, protože Voron věděl, čeho je Roland schopný. Věděl, že je Kate dost dobrá, aby se zvládla prosekat až k Rolandovi, ale proti svému otci nebude mít šanci. A to byla podstata jeho pomsty. Vychoval ji od malého miminka čistě proto, aby se jednoho dne mohl dívat, jak Roland bojuje na život a na smrt se svou vlastní krví, se svým potomkem. Nechávám vás to na chvíli zpracovat.

Nedočkal se však toho, aby to viděl osobně. Roland se rozhodl, že potřebuje nového vojevůdce, tak vzal Voronova nejlepšího žáka, chlapce, kterého vychoval jako vlastního syna, a učinil jej svým novým vojevůdcem. Jmenuje se Hugh d’Ambray nebo taky Úchyl Zvrácený, což na něj sedí víc. Od chvíle, kdy Voron zradil, se ho snažil Hugh ulovit. Jednoho dne, když byla Kate pryč z domu, ho našel a zabil. Tvrdí, že jím to otřáslo, ale nemůžete věřit jedinému slovu, co tomu parchantovi vyjde z jeho prolhané pusy.

Voron byl mrtvý a Kate zůstala sama. Rytíř Řádu milosrdné pomoci nad ní dočasně převzal opatrovnictví a snažil se ji poslat na Akademii Řádu, ale odešla odtamtud. Řád je polooficiální složka veřejného pořádku. Jejich právní status je dost nejistý, což jsem mnohokrát zdůraznil všem, kdo byli ochotní naslouchat. Jsou to fanatici, mají rigidní způsob myšlení, a věří, že jakákoliv odchylka od normálního, tuctového druhu homo sapiens vás diskvalifikuje jako člověka.

Četli jste vše, co jsem doteď napsal. Myslíte si, že jsem člověk?

Pro ně jsou sérioví vrazi jako Charles Manson a Jack Rozparovač mnohem lidštější než já. Přítomnost Řádu by nebyla tolerována, kdyby nebyla policie tak vytížená. Neměla by být tolerována ani tak. Jenže když k vám někdo přijde a nabídne vám, že pokud si to nemůžete dovolit, zadarmo odstraní toho otravného gryfa, co zabíjí lidi v sousedství, většina lidí nehledí darovanému rytíři na zuby. Jak typické.

Takže se Kate rozhodla, že vymývání mozku v Řádu pro ni není to pravé. Potloukala se po Georgii, občas zajela do Atlanty. Chvilku pracovala pro Cech žoldáků. Těmhle chlápkům zavoláte, když máte dost peněz, příšeru na zahradě, a policie má příliš práce s jedovatou medúzou poletující v centru města. Snažila se schovávat všem na očích. A možná by se jí to i podařilo, kdyby nenarazila na Pána šelem. Jak už jsem zmiňoval, je to děsivý, panovačný parchant. Ona nenávidí veškerou autoritu. On řekl: „Skoč.“ Ona na to: „Jdi se vycpat.“ Samozřejmě že se do sebe šíleně zamilovali. A když říkám šíleně, myslím to vážně.

Kate nikdy nic nedělá napůl. Jsem si jistý, že se z ní Voron snažil vytvořit psychopata, ale nějak selhal. Kate se pokaždé vrhá mezi nebezpečí a připitomělé náhodné přihlížející. Na ulici našla vyhladovělou dceru alkoholičky, téměř umřela, když ji zachraňovala před démony, a pak ji adoptovala. Julie je výjimečné dítě každým coulem, včetně množství potíží, které dokáže způsobit. Její výchova není zrovna nejlehčí. Nikdy jsem však neslyšel, že by si Kate stěžovala.

Kate mě bere jako jednoho ze svých přátel. Je to velká pocta. Znamená to totiž, že kdybych se kdykoli ocitl v maléru, mohl bych být klidně i několik států daleko, a ona by vzala svůj meč a jela by mě z něj vysekat. A neočekávala by nic na oplátku. To je vzácná věc. Curran je možná Pán šelem a dost tvrdohlavý, ale věděl, co se v ní skrývá, když ji potkal. Proto je teď Chotí Smečky. Někoho takového jsme už dlouho potřebovali. Někoho, kdo by Currana vyvážil. A pak přišla ona, která je rozumná a snaží se být fér. Všechno šlo nějakou dobu dobře.

Pamatujete si, jak jsem zmiňoval panaceu? Tu bylinnou léčivou směs, která nám pomáhá neproměnit se v lupy? Až dosud jsme k ní neměli přístup. Vyráběli ji kdesi v Evropě, a nechtěli nám ji prodat za žádnou cenu. Poslední léto Pán šelem i jeho Choť dostali pozvánku, aby urovnali rozepři mezi rodinou kožoměnců kdesi v zemičce u Černého moře. Za to jim měli zaplatit panaceou. Všichni jsme věděli, že jde o past, ale stejně jsme se jeli podívat, kdo tahá za nitky. Byl to Hugh d’Ambray. Následoval stopu z drobečků a našel Kate. Je to žena, kterou vycvičil muž, jehož bral jako otce. Je s mečem lepší než on. Je dcerou chlápka, kterého uctívá. Chápete, kam tím mířím? Hugh ji chce, a nedokáže pochopit slovo „ne“. Nenávidí ho, protože je to zvrácený úchyl a zabil jejího mentora. Hodně rychle to tam začalo být divné a nakonec to skončilo obrovskou bitkou a hradem v plamenech.

A teď jsme tady. Panaceu jsme sice nedostali, ale zato máme Christophera, šíleného mága, kterého Kate vytáhla z klece, kde se ho Hugh snažil pomalu umučit hladem k smrti. Christopher není tak úplně při smyslech. Ukázalo se, že dokáže vyrábět panaceu, takže teď máme vlastní zdroj, jenže cena byla vysoká. Ztratili jsme Tetu Bé, alfu klanu boud. Boudy jsou potížisté. Ostatní kožoměnci nám nevěří. Neřídíme se vždy podle pravidel. Teta Bé se o nás starala. O mě taky. Slova nedokážou ani pořádně popsat, kolik pro mě znamenala. A teď je pryč. Kate sledovala, jak umírá. Užírá ji to. Vidím jí to na očích. Navštěvuje hrob Tety Bé častěji než její syn, a Rafael tam je každou volnou chvíli.

Takže teď jsme tady, na rozcestí. Nevíme, jestli Hugh žije, nebo nepřežil. Curran mu zlomil páteř a mrštil jím do ohně, ale Kate tvrdí, že cítila, jak se teleportoval pryč. Víme, že dny skrývání jsou u konce. Roland si pro svou dceru přijde. Už předtím napadl Smečku za pomoci svých prostředníků. Nemá nás rád, protože se rozrůstáme a nabíráme na síle. Ale ať už Hugh přežil nebo ne, Roland sem najisto dorazí. Pokud je Hugh mrtvý, přijde pátrat po tom, kdo ho zabil. Pokud přežil, pověděl Rolandovi o jeho dceři, a on se na ni přijde podívat.

Jak jsem řekl, tohle je nejistá chvíle, kdy všechno visí na vážkách. Pokud nás Roland napadne, budeme bojovat. Nejenom kvůli Choti, ale za naše životy, ať už to zní sebevíc dramaticky. Roland chápe pojem osobní svoboda. Jen věří, že se příliš přeceňuje. Pro nás svoboda znamená všechno. Nestaneme se ničími otroky. Kate je naše nejlepší šance, jak ho zastavit, ale… a tady máme zase to otravné slovo… ví, že se její magie té jeho nemůže vyrovnat. Sesterstva čarodějek v Atlantě se rozhodla postavit na její stranu a dodávají jí krev nemrtvých, aby mohla cvičit magii svého otce. Učí se, ale obávám se, že ne dost rychle. Jestli Roland ovládne Atlantu, další města budou následovat. My, naše Smečka, máme nejlepší šanci, abychom ho dokázali odrazit.

Na obzoru se stahují mračna. Postavíme se jim, ale říkám si, jestli to něco změní.

1.

„Kate, tohle je opravdu nebezpečné,“ oznámil mi Ascanio.

Pubertální kožoměnci měli zajímavou definici slova nebezpečný. Lyk-Vé, virus zodpovědný za jejich existenci, regeneroval jejich těla zrychleným tempem, takže když je někdo bodl, stačilo si zdřímnout a opravdu dobře se navečeřet, a zlomená noha znamenala dva týdny odpočinkového režimu, po němž bez problémů uběhli maraton. Nejenže byl Ascanio kožoměnec, ale taky šlo o dospívajícího mladíka a boudu, tedy hyenodlaka, kteří měli svou vlastní kategorii, když přišlo na riskování. Když bouda řekl, že je něco nebezpečné, obvykle to znamenalo, že vás to dokázalo okamžitě spálit na popel a ten ještě rozfoukat.

„Tak dobře,“ řekla jsem. „Drž to lano.“

„Opravdu si myslím, že by bylo lepší, kdybych tam šel já.“

Ascanio mi věnoval oslňující úsměv, který se ode mne jen neškodně odrazil. Zpražila jsem ho tvrdým pohledem. Sto sedmdesát osm centimetrů vysoký Ascanio byl ještě stále štíhlý, jak příliš rychle vyrostl. Nebyl jen pohledný, byl krásný. S dokonalými rysy, ostře řezanou čelistí, sošnými lícními kostmi, tmavými vlasy a ještě tmavšíma očima. Měl ten druh tváře, který se dal popsat jen jako andělská, ale stačil vám jediný pohled do jeho velkých očí a uvědomili jste si, že v nebi nikdy nebyl, zato někde v pekle párek padlých andělů postrádá šestnáctiletého potomka. Velmi brzy si to uvědomil, a teď toho využíval, jak to jen šlo. Za pár let, až jeho tvář dospěje, bude mít zničující účinky. Jestli se té doby dožije. Což se teď zdálo dost nepravděpodobné, protože jsem na něj byla zatraceně naštvaná.

„Drž to lano,“ zopakovala jsem a udělala první krok.

„Nedívej se dolů,“ řekl Ascanio.

Zadívala jsem se pod sebe. Stála jsem na kovové traverze asi pětačtyřicet centimetrů široké. Pode mnou se smutně rozkládaly zbytky hotelu Georgian Terrace a sypaly se na poničenou ulici. Magie nebyla ke kdysi hrdě se tyčící budově moc vlídná. Jejích osmnáct pater se hroutilo po etapách, vytvořilo tak bludiště chodeb, strmých propadlin a drolících se zdí. Hrozilo, že se celý ten nepořádek každou vteřinou zhroutí, a já se zrovna nacházela na samém vršku té hromady trosek. Jestli uklouznu, čeká mě asi třísetmetrový pád zakončený rozmáznutím se na dlažbě dole. V představách mi hlava pukla jako vajíčko upuštěné na zem. Přesně to jsem potřebovala. Protože balancování na namrzlém trámu nebylo už tak těžké.

„Řekl jsem, že se nemáš dívat dolů,“ oznámil mi Ascanio nápomocně. „Taky bys měla být opatrná, led klouže.“

„Díky, toho bych si nevšimla.“

Pode mnou se do dálky rozprostíralo pohřebiště atlantského městského centra. Velké budovy se skácely k zemi před desítkami let, některé se roztříštily na štěrk, některé zůstaly celé, rozvalené na zemi s obnaženou konstrukcí jako rozkládající se mrtvoly velryb uvízlých na pláži s obnaženými kostmi. Ulice se dusily pod hromadami suti. Mezi troskami rostly podivné oranžové rostliny, každý tenký stonek zakončený jediným trojúhelníkovým listem. V létě se tady splašky a nadbytek dešťové vody vylévaly na povrch, ale drsná zima je zmrazila, takže zem pokrýval černý led.

Magie Jednorožčí ulice kolem mě zavířila, nebezpečná a pokřivená. Magie zaplavovala náš svět ve vlnách, jednu minutu tu byla, v další zmizela, ale Jednorožčí ulice byla kouzelným místem ve více významech, a zachovávala si moc, i když vládla vlna technologií nejsilněji. Bylo to místo, kam jste šli, když už vás omrzel život a nedokázali jste jeho útrapy dál snášet. Tvorové se svítícíma očima se tady množili mezi padlými mrakodrapy, a když jste se mezi rozvalinami zdrželi moc dlouho, bylo docela jisté, že vás jeden z nich vysvobodí ze všeho trápení.

Kdokoliv s trochou rozumu se Jednorožčí ulici vyhýbal, zvlášť po soumraku. Když se však vaše firma jen tak tak drží nad vodou, musíte vzít jakoukoliv zakázku, co se namane. Tím tuplem, pokud vám v kanceláři v křesle pláče šéfredaktorka atlantské Journal-Constitution, protože se jí ztratil drahý a vzácný domácí mazlíček. Od doby, kdy magie zabila internet a zmrzačila televizní vysílání, se noviny znovu začaly používat jako hlavní zdroj zpráv, a podpora největších novin v oblasti se dala vyvážit zlatem. Taky se mi rozbrečela v kanceláři. Takže jsem to vzala.

Byla jsem Chotí Pána šelem, tudíž jsem nemusela pracovat, abych se uživila. Smečka se postarala o základní věci, ale chtěla jsem, aby Špičkově ostrá agentura prosperovala, a udělám, cokoli bude potřeba, aby se postavila na vlastní nohy. I kdyby to znamenalo stopovat zmizelé domácí mazlíčky.

Naneštěstí onen zmiňovaný chlupatý tvoreček zamířil přímo do Jednorožčí ulice, takže mi zabralo několik hodin ho najít. A dovolila jsem svému šestnáctiletému boudímu stážistovi, aby šel se mnou, protože dokázal zvíře stopovat podle pachu a já ne. Byl rychlý, fyzicky silný a měl výbornou meziformu, podobu na půl cesty mezi člověkem a zvířetem, díky níž byli kožoměnci tak schopní zabijáci. Rafael, alfa klanu boud, ho během posledních pár měsíců trénoval, aby z něj vytvořil ucházejícího bojovníka. Bohužel ani všechen ten trénink v něm nedokázal probudit selský rozum.

Konečně se mi podařilo drobného tvora zahnat do úzké štěrbiny v jednom rohu. Zatímco jsem se k němu po špičkách blížila a vydávala ze sebe tiché, konejšivé zvuky, Ascanio se rozhodl, že mi pomůže. Zavrčel na kočkokrálíka, aby ho odtamtud vyplašil, takže jsem téměř spadla do díry v podlaze, a domácí mazlíček zpanikařil a vyběhl přímo na vrchol nejistě stojící budovy. A proto jsem teď skončila s lanem kolem pasu a snažila se přejít po necelého půl metru široké traverze, trčící sedm metrů nad strmou propastí, na jejímž konci se vyděšeně třepal vzácný, exotický domácí mazlíček.

„Prosím, nech to na mě,“ naléhal Ascanio. „Chci ti pomoct.“

„Už jsi pomohl dost, díky.“ Udělala jsem další krok po trámu. S kožoměnčí silou nebude mít problém mě vytáhnout do bezpečí, kdybych náhodou spadla. Pokud by však spadl on, bylo by pro mě podstatně horší vytáhnout ho na vršek budovy. Lidské tělo neváží zrovna jako peříčko.

„Omlouvám se, že jsem ho vystrašil.“

„Omlouvej se, až ho chytím.“

Malá šelma se otřásla a opatrně se přesunula blíž k okraji traverzy. No paráda.

Ascanio polohlasně zavrčel.

„Slyším, jak vrčíš. A jestli tě slyším já, slyší tě i on. Jestli ho vyděsíš tak, že skočí a umře, budu na tebe opravdu naštvaná.“

„Nemůžu si pomoct. Je to zrůda.“

Zrůda mě upřeně pozorovala velkýma, zelenýma očima.

Udělala jsem další krok. „Není to zrůda. Je to kočkokrálík.“

Zmiňovaný tvor se pošoupl dalších pár centimetrů ke konci traverzy. Připomínal nehorázně huňatou kočku domácí a byl přibližně stejně velký. Jeho majitelka popsala barvu srsti jako šeříkovou, ale byla spíše světle šedavě hnědá. Měl roztomilou kočičí tvář, rámovanou dvěma dlouhýma ušima, jako by někdo vzal obyčejné kočičí uši a natáhl je, aby byly stejně dlouhé jako ty králičí. Zadní běhy měl vyloženě králičí, silné a svalnaté, zatímco přední nohy zas naprosto kočičí, i když byly mnohem kratší než u obyčejného mourka domácího. Ocas, huňatostí připomínající veverčí, mu znepokojeně cukal. První kočkokrálíci vznikli jako výsledek nějakého nepodařeného magického experimentu na veterinární fakultě Kalifornské univerzity. Pak je univerzita prodala soukromým chovatelům, a jelikož byli vzácní a roztomilí, stali se brzy velkým hitem mezi nechutně drahými domácími mazlíčky.

Opřel se do mě závan větru. Potlačila jsem zachvění. „Co s ním máš vůbec za problém?“

„Je to špatné a proti přírodě,“ oznámil mi Ascanio.

„A proměňovat se v hyenu snad proti přírodě není?“

„Kočka je dravec. Králík kořist. Je to hlodavec. Vzali kočku a smíchali ji s hlodavcem. Nevoní správně.“

Udělala jsem dalších pár kroků. Sakra, ta traverza byla opravdu vysoko.

„Chci říct, jak by se asi mohl živit?“ zeptal se Ascanio. „Pokud neloví, nedokáže sám přežít a tím pádem by neměl existovat. Pokud loví, nejspíš bude chytat myši, které jsou jediné dost malé kromě ptáků, což znamená, že se bude živit vlastními příbuznými. Je to hlodavec kanibal. To zní jako název špatného filmu.“

„Hlodavci jsou kanibalové od přírody, zeptej se klanu krys. Potvrdí ti to.“ Smečka se skládala ze sedmi klanů, rozdělených podle druhu zvířete, v nějž se proměňovali, a členové klanu krys se ke zvykům svých přírodních protějšků stavěli velmi pragmaticky.

„A čím ho teda krmí?“ zeptal se Ascanio.

„Slaninou a jahodami.“

Za mnou se rozhostilo pobouřené ticho.

„Slaninou?“ dostal ze sebe konečně.

„Jop.“ Posunula jsem se o dalších patnáct centimetrů vpřed. Pěkně polehoučku.

„Protože to by ulovili v divočině, že? Divoké prase? Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak smečka kočkokrálíků na těch krátkých nožičkách užene divočáka. Kanec by byl vážně překvapený.“

Každý byl dneska děsný vtipálek.

„Možná kdybych zakvičel dost hlasitě, přeskočí trám a pokusí se mě sežrat.“

Závan chladného větru do mě narazil, prošel přímo skrz tři vrstvy oblečení a zakousl se mi do kostí. Zuby mi zajektaly. „Ascanio…“

„Ano, Choti?“

„Myslím, že jsi špatně pochopil, co znamená být zaměstnancem. Máme práci, tak ji děláme. Nebo ji dělám já a ty mi ji ztěžuješ.“

„Já nejsem zaměstnanec, jsem stážista.“

„Tak se snaž být tichý stážista.“

Dřepla jsem si na traverze. Kočkokrálík se chvěl ani ne třicet centimetrů ode mne.

„Pojď sem…“ Králíčku? Kočičko? „Pojď sem, ty roztomilá zrůdičko… neboj se.“

Kočkokrálík se schoulil do klubíčka, vypadal nevinně a sladce. Ten pohled jsem viděla už dřív u divokých koček. Znamenal, že jakmile se dostanete na dosah, promění se v tornádo drápů ostrých jako břitva.

Shrábla jsem ho a obrnila se proti tomu, že mě poškrábe do krve.

Kočkokrálík se na mě zadíval kulatýma zelenýma očima a začal vrnět.

Vstala jsem a otočila se. „Mám ho.“

Traverza mi povolila pod nohama a my padli dolů. Žaludek se mi snažil proskočit krkem ven. Lano sebou trhlo a spálilo mě na žebrech, a já visela nad propastí s kočkokrálíkem stuleným v náručí. Traverza narazila do země s hlasitým zazvoněním, vyrazila do rozpadajícího se asfaltu rýhu.

Lehce jsem se otáčela na laně. A kočkokrálík stále vrněl, jako by se nic nedělo. Slunce se nad zničeným městem přesouvalo k obzoru, obloha za ním se zbarvila na oranžovo. Přežila jsem. No není to bezva? Jen aby mi to vydrželo.

„Dobře, tak tahej.“

Lano se ani nepohnulo.

„Ascanio?“ Co je zas? To uviděl motýla a běžel za ním?

Lano začalo prudce klouzat nahoru, jako by ho někdo vytahoval navijákem. Vystřelila jsem vzhůru. Co to…?

Vystoupala jsem přes okraj a zjistila jsem, že se koukám do tváře Curranovi.

No páni.

Držel lano jednou rukou, pod svetrem se mu na paži boulily svaly. Na jeho tváři nebyla znát ani známka námahy. Je fajn být tím nejdrsnějším kožoměncem ve městě. Za ním stál velmi nehybně Ascanio a předstíral, že tam vůbec není.

Curranovy šedé oči se na mne smály. Pán šelem natáhl ruku a něžně mě šťouchl prstem do nosu. „Tůt.“

„Moc vtipné,“ pověděla jsem mu. „Mohl bys mě postavit na zem?“

„Co děláš v Jednorožčí ulici po setmění?“

„Chytám kočkokrálíka. Co děláš v Jednorožčí ulici po setmění ty?“

„Hledám tě. Začal jsem si dělat starosti, když jsi nepřišla na večeři. Vypadá to, že jsem tě našel právě včas. Už zase.“ Postavil mě na poničenou střechu.

„Měla jsem to pod kontrolou.“

Jen zamručel. Naklonil se ke mně přes kočkokrálíka a políbil mě. Chutnal stejně, jako jsem si pamatovala, dotek jeho rtů na těch mých mi připadal, jako bych se z temné mrazivé noci vrátila do jasně osvětleného, teplého domova.

Dala jsem kočkokrálíka do přepravky a uháněli jsme ze střechy pryč.

Přeskočila jsem přes kovovou traverzu pokrytou růžovým slizem, z něhož se i přes mrazivé teploty kouřilo. Studený vítr se mi opíral do zad i přes kabát.

Curran přede mnou vyskočil na betonový balvan. Navzdory mohutné postavě se pohyboval překvapivě elegantně. „Zaparkoval jsem na Čtrnácté.“

Hmm, auto. Pěkně vyhřáté auto. Sem jsme přišli pěšky a zrovna teď vytápění v autě znělo božsky.

Curran se zastavil. Já vyskočila vedle něj. „Copak se děje?“

„Pamatuješ si na tohle?“

Přejela jsem Jednorožčí ulici pohledem. Přede mnou se starý bytový dům sypal na ulici, jeho váha byla na magií oslabenou ocelovou kostru příliš. Po pravé straně mráz proměnil hromadu betonu a pokroucených drátů v labyrint bílé krajky. Vypadal povědomě… Aha.

„Co se děje?“ zeptal se Ascanio.

Ukázala jsem na rozbořený dům, kde tmavá mezera ve zdi nabízela vchod dovnitř. „Tady jsme se poprvé potkali.“

Vyšetřovala jsem smrt svého opatrovníka a zjistila, že Smečka byla do celé věci zapletená. Tehdy jsem se ze všeho nejvíc snažila nepřitahovat k sobě pozornost, takže jsem pro Currana představovala neznámou veličinu. Proto mě pozval na osobní setkání v tom domě. Chtěl vědět, jestli se v noci odvážím do Jednorožčí ulice. A já to udělala.

Teď se mi to zdálo tak dávno.

Curran mě objal paží. „Načičiči?“

„Musela jsem říct něco, co by tě vylákalo ze tmy.“

„Tam?“ zeptal se Ascanio. „Vy jste se potkali tam, v té tmavé díře?“

„Ano,“ řekla jsem.

„Proč by se někdo chtěl scházet v Jednorožčí ulici? Mohlo se stát něco špatného. Proč jsi ji nepozval třeba do pěkné restaurace? Ženy mají rády restaurace.“

Vyprskla jsem smíchy. Curran se krátce zazubil a pak už jsme sešplhali z betonu do ulice.

Curran zaparkoval smečkový džíp na rohu téhle ulice a Čtrnácté. Tři gauneři, dva muži a jedna žena, se mu snažili vypáčit zámek. Jaj. Díky, Atlanto.

Rádoby zloději aut nás uviděli. Muž v modré bundě se prudce otočil a namířil naším směrem pistoli. Velká hlaveň, malý mozek. Hele, je noc a z Jednorožčí ulice právě vyšli nějací lidé. Vypadají v dobré kondici a schopní nakopat mi zadek. Myslím, že se pokusím jim vzít auto a pohrozit jim při tom zbraní. Naprosto geniální nápad. Jo, to určitě zafunguje.

Aniž by zvolnil krok, Curran se přesunul lehce přede mne. Neměla jsem pochybnosti, že kdyby zloděj vypálil, Jeho Chlupatost by skočila do rány, než aby mě kulka byť jen škrábla. Tenhle manévr v minulosti použil už několikrát. Pořád jsem si nebyla jistá, jak se ohledně toho cítím. Vážně jsem nechtěla, aby ho kvůli mně jednou zastřelili.

„Dejte mi klíče!“ nařídil nám Modrá bunda chraptivě.

Curranovi zaplály oči jako roztavené zlato. Hlas mu zněl jako drsné zavrčení. „Jestli hodláš střílet, ujisti se, že jsi vyprázdnil zásobník, protože až skončím, tu pistoli ti narvu do zadku. Našikmo.“

Modrá bunda překvapeně zamrkal.

„To vážně dokážeš?“ zeptala jsem se.

„Pojďme to zjistit.“ Curran upřeně hleděl na zloděje. „No tak? Střílej, abychom ten experiment mohli vyzkoušet.“

Modrá bunda vrazil pistoli do kapsy a dal se na útěk. Jeho kámoši pelášili ulicí za ním.

Curran zavrtěl hlavou, vytáhl klíčky a otevřel kufr. Zaparkovali jsme přepravku s kočkokrálíkem uvnitř, Curran vklouzl na sedadlo řidiče, nastartoval a pak už jsme vyrazili směrem k severovýchodu, kde měla Smečka kožoměnců své doupě v Pevnosti.

Vytápění v autě konečně začalo pracovat a mně přestaly jektat zuby.

„Mám takový hlad,“ ozval se Ascanio. „Co je dneska v Pevnosti na večeři?“

„My jedeme do Pevnosti,“ řekl mu Curran. „Ty ke své matce domů.“

Ascanio se naježil. „Proč?“

„Protože jsi tam nebyl už tři dny a ráda by tě viděla. A taky by s tebou chtěla probrat tvé současné studijní výsledky.“

Do háje. S ním i s Julií. Má patnáctiletá chráněnka propadala z algebry neskutečným stylem. Nejdřív se mě snažila přesvědčit, že učitelka ztratila její domácí úkoly, všechny čtyři. A pak chvíli nadávala na to, jak je škola těžká a že po ní chceme naprosto nepřiměřené výkony, a na závěr nám sdělila, že odtamtud raději odejde a bude žít jako bezdomovec. S Curranem jsme jí pak celou minutu pomalu tleskali.

„Z čeho jsi vyletěl tentokrát?“

„Z ničeho jsem nevyletěl, zvládám všechny své předměty.“

„Má čtyřicítku z algebry,“ vysvětlil Curran.

Zase ta algebra.

Otočila jsem se na sedadle, abych na Ascania viděla. „Jak se ti sakra podařilo zaskórovat jen čtyřicet?“

„To nevím.“

„Neodevzdává domácí úkoly. Polovinu času tráví s Rafaelem a zbytek s tebou ve Špičkově ostré agentuře.“

„Škola se přeceňuje,“ prohlásil Ascanio. „Nemám ji rád a nebaví mě to v ní. Chci prostě pracovat pro Smečku.“

„Dovol mi ti ty růžové brýle sebrat,“ řekl Curran. „Smečka potřebuje vzdělané lidi. Pokud chceš v hierarchii stoupat výš, musíš vědět, co děláš. Většina alfů má vyšší vysokoškolské tituly. Vlastně většina lidí, které znáš, nějaký titul má.“

„Jako třeba kdo?“ zeptal se Ascanio.

„Rafael má magisterský titul z ekonomie. Barabáš je doktor práv. Andrea dokončila Akademii Řádu. Doolittle úspěšně dodělal lékařskou školu. Mahon má doktorát ze středověké historie.“

To by pár věcí vysvětlovalo. Mahon řídil klan mohutných a já si vždycky myslela, že má trochu středověké uvažování. Hmm, to bych mu měla někdy říct. Určitě se mu to bude líbit. Jen v té chvíli nesmí být ve své zvířecí formě. Na člověka jsem uměla běhat rychle, ale měla jsem pocit, že rozzuřený medvěd Kodiak by byl rychlejší.

„Teta Bé žádný titul neměla,“ nabídl nám Ascanio.

„Ale ano, měla,“ pověděl mu Curran. „Chodila na Univerzitu Agnes Scottové a vystudovala tam psychologii.“

Ascanio se zadíval z okna ven.

„Takže jaký máš plán?“ zeptal se Curran. „Je ti šestnáct, musíš mít nějaký plán, co budeš podnikat dál. Nebo chceš, aby za tebe tvá matka platila účty až do konce života?“

„Ne,“ ucedil Ascanio úsečně.

„Tak bych ti radil, ať tu algebru přehodnotíš.“

* * *

Vysadili jsme Ascania doma, doručili kočkokrálíka a nechali si za něj zaplatit, a Curran stočil auto směrem k Pevnosti. Uvelebila jsem se na sedadle. Konec dobrý, všechno dobré. Neumřela jsem, vydělala jsem si nějaké peníze, konečně mi bylo teplo, a teď se po dlouhém pracovním dni dostanu domů a dám si prima sprchu.

„Hodně ho hlídáš,“ řekl mi Curran. „Jako bys čekala, že se každou chvíli zlomí. Je to houževnatý kluk. Dokáže se o sebe postarat a já vím, že to víš. Tak o co jde?“

To byla těžká otázka. „Včera se mi zdálo, že jsem uvězněná na hradní věži. Střecha hořela. Všude kolem byly plameny a upálily mi nohy.“ Ve skutečném životě hrad stravoval magický oheň, ale zrovna k té věži se nikdy nedostal, protože byla příliš vysoko. „Dole na nádvoří Hibla zabíjela Tetu Bé.“

Část toho snu byla zrozená z mých vzpomínek, tak živých, až to bolelo. Když jsme se vypravili k Černému moři pro panaceu, našli jsme tam Hugha d’Ambraye, vojevůdce mého otce a preceptora Řádu Železných psů. Hibla byla jeho zástupkyně. Když hrad začal hořet, skončila jsem uvězněná na vrcholku věže. Viděla jsem naše lidi, jak se snaží dostat ven, pronásledovaní Hughovými Železnými psy. Teta Bé se tehdy obětovala. Věděla, že ji Železní psi zabijí, než budou pokračovat dál. Měli s sebou mága. Ještě pořád jsem to viděla ve vzpomínkách, stříbrné řetězy vyrážející z mága, které spoutaly Tetu Bé na místě, déšť šipek z kuše, který jí prošel tělem, a konečně i Hiblu, kráčející k ní s mečem v ruce.

„Snažila jsem se jí pomoct,“ řekla jsem. „V tom snu. Snažila jsem se pomoct, ale neměla jsem nohy.“

Curran se ke mně natáhl, teplou dlaň mi položil na ruku a jemně ji stiskl.

„Pamatuju si, jak Teta Bé zavrčela těsně před tím, než jí Hibla sťala hlavu. Dokážu si to zavrčení v hlavě přehrávat znovu a znovu. Byla jsem nad nimi dobrých padesát metrů. Nemohla jsem ji slyšet.“

„Je to poprvé, co se ti ten sen zdál?“

„Ne. Měla jsem udělat… víc.“

„Miluju tě,“ zašeptal. „Ale i kdybych nemiloval, stejně bych ti řekl to samé. Nemohla jsi s tím udělat nic. Pomohlo ti to?“

„Ne.“

„To je mi líto.“

„Děkuju.“

„Mluvila jsi o tom už s někým kromě mě?“

„Ne.“

„Měla by sis o tom s někým promluvit. Smečka si platí dvanáct terapeutů.“

Jasně. „Jsem v pořádku,“ pověděla jsem mu. „Jen nechci, aby někdo z nich umřel.“

„Někdo z nich?“

„Z klanu boud.“

Znovu mi stiskl ruku. „Zlato, nemůžeš je zabalit do bublinkové fólie. Roztrhali by ji a šli by ti po krku. Jsou samostatní. Ascanio má dva alfy, dvě bety, a matku, která je mimochodem taky licencovanou terapeutkou Smečky. Promluv si s Martinou. Pomůže ti to. Promluvit si vždycky pomáhá.“

„Popřemýšlím o tom.“

Políbil mě na klouby prstů.

„Kdyby za tebou přišel Derek, co bys mu řekl?“

„Řekl bych mu, ať si o tom s někým promluví, a že má Smečka na výplatní pásce dvanáct licencovaných terapeutů.“

Věděla jsem naprosto přesně, co mi pomůže. Potřebovala jsem zabít Hiblu. Když jsme se po boji na hradě nalodili, byla jsem polomrtvá a skoro jsem se nedokázala udržet na nohou. Byla jsem příliš unavená, abych něco viděla. Ale Derek sledoval molo a spatřil Hiblu, jak po něm běží s taseným mečem. Přežila a pozorovala, jak odplouváme. Její smrt nepřivede Tetu Bé zpátky, ale musela umřít. Chtěla jsem tím vyslat zprávu. Pokud zabijete někoho, na kom mi záleží, najdu vás a zaplatíte za to. Nezáleží na tom, kam utečete, nebo jak dobře se schováte, potrestám vás, a to tak brutálním způsobem, že se nikdo další neodváží ublížit mým blízkým. Nařídila jsem Jimovi, ať po Hible pátrá, ale zatím jsme nenašli ani stopu. Kdo ví, možná zůstala v Evropě a já už ji nikdy neuvidím.

„Nemusíš tam jít sama,“ pověděl mi. „Pokud se rozhodneš jít a budeš mě potřebovat, půjdu s tebou. Klidně s tebou půjdu i dovnitř, nebo počkám venku u dveří, dokud neskončíš.“

„Děkuju,“ odpověděla jsem mu a myslela jsem to vážně.

Ztichli jsme.

„Ráno musím odjet,“ oznámil mi Curran.

Řekl „musím“, ne „musíme“. „Proč?“

„Pamatuješ si na Genea Monroa?“

Přikývla jsem. Monroova rodina vlastnila Silver Mountain Mine, důl blízko Nantahalské rokle. Šlo o jeden z hlavních zdrojů stříbra pro jihovýchod země. Gene tvrdil, že kořeny jeho rodiny sahají až ke španělským Maorům, kteří se v té oblasti usadili před staletími, aby unikli pronásledování inkvizice. Vzhledem k tomu, že se někteří členové jeho rodiny proměňovali v iberské vlky, se dalo jeho slovům docela věřit. Gene byl izolacionista a jednalo se s ním jen velmi těžko. Vedl malou skupinu kožoměnců, a i když se jeho sousedé už dávno přidali ke Smečce, on vytrval.

„Dělá nám potíže?“

„Ne tak docela. Podle všeho se muži z jejich smečky jednou ročně sejdou a vypraví se do hor na lov divokých prasat. Jen rodina a blízcí přátelé.“

„A tebe pozvali taky?“ tipla jsem si.

„Jo.“

„Vědí, že nenávidíš lovy?“

„Možná jsem to opomněl zmínit.“ Curran stočil volant doprava, vyhnul se hlubokému výmolu, velkému jako pneumatika, naplněnému světélkujícím purpurovým slizem neznámého původu. „Chce panaceu.“

Nikdy jsem nedokázala úplně docenit rozsah Curranova diplomatického intrikaření, dokud jsem ho při tom neviděla používat panaceu. Když jsme dorazili domů z výpravy, jako první věc nechal schválit zákon, že žádnému kožoměnci s možným rizikem proměny v lupa nebude na území Smečky odepřena panacea. Díky tomu se rodiny kožoměnců z celého státu začaly usazovat na hranicích území Smečky, utvořili tak štít mezi námi a okolním světem. Někteří čekali na formální přijetí. Někteří si prostě jen chtěli zkrátit cestu, v případě, že by jejich dítě začalo jevit známky lupismu. Kdyby se objevily potíže, budou za Smečku bojovat, protože jsme byli jejich jediná naděje. A Curran zatím používal panaceu jako cukr i bič, spřádal plány, uplácel jí lidi a uzavíral smlouvy, aby stabilizoval Smečku a posílil naši obranu. Blížila se válka a my se ze všech sil na ni snažili připravit.

Uvažování nad panaceou a válkou mě přivedlo k myšlenkám na otce. Udupala jsem je dřív, než mi stačily zničit večer. „Takže Gene chce panaceu. Co chceš ty?“

„Chci, aby byl vybíravější v tom, komu prodává své stříbro. Obchoduje se středozápadem.“

„S Rolandem?“ Jméno svého otce jsem vyslovila mimoděk. Tolik o nepřemýšlení o tom parchantovi.

„S jeho zmocněnci.“

Stříbro na kožoměnce působilo jako jed. Pokud by ho otec začal vykupovat ve velkém množství, míří k nám a rozhodně nepřijde s dary. Bral kožoměnce jako hrozbu. Mě nenáviděl. Snažil se mě zabít v děloze, ale matka utekla a obětovala se, abych mohla žít. Můj nevlastní otec mě ukryl a dlouhá léta trénoval jako zbraň proti mému skutečnému otci. Vychoval mě jen za jediným účelem: abych zabila Rolanda. Naneštěstí byl můj pravý otec živoucí legendou a zabít ho nebude vůbec lehké. Potřebovala bych k tomu pár armád a jadernou munici.

Curran se zašklebil. „Geneovi se nebude líbit, že mu mluvím do obchodů. Ale vím naprosto jistě, že dvě z jeho vnoučat se při narození stala lupy, takže se bude chtít dohodnout. O tom to pozvání je.“

Musel jít. Cokoliv, co by oslabilo Rolanda, pro nás bylo dobré. Pořád jsem se ale cítila neklidná. Od té zámořské výpravy jsem si velmi dobře uvědomovala, že žijeme na vypůjčený čas. Nevěděli jsme, jestli Hugh d’Ambray přežil, nebo ne. Osobně bych brala tu druhou možnost, ale ať už to bylo jakkoliv, dny skrývání se všem na očích skončily. Roland přijde pátrat, aby zjistil, kdo odpravil jeho vojevůdce. A bude to spíš dřív než později. Každý den bez něj jsem brala jako dar.

„Jak dlouho budeš pryč?“ zeptala jsem se.

„Den cesty tam, dva dny lovu a den na cestu nazpět. V pátek budu zpátky.“

Zběžně jsem to propočítala. Kromě Smečky existovalo v Atlantě ještě několik dalších nadpřirozených frakcí, z nichž Lid představoval tu nejnebezpečnější. Zodpovídal se Rolandovi, a proto jsem se mu snažila ze všech sil vyhýbat. Kdysi kvůli nedorozumění mezi Lidem a Smečkou v Atlantě málem vypukla válka nadpřirozených bytostí. Teď se jejich zástupci setkávali každý měsíc, aby konflikty mezi sebou vyřešili dřív, než se vymknou kontrole, a velmi kreativně to pojmenovali „Konkláve“. Protože kdyby tomu říkali „posezení jednou měsíčně“, nepřipadali by si tak výjimeční.

„Jestli odjedeš zítra a vrátíš se v pátek, zmeškáš Konkláve tuto středu.“ A to znamenalo, že jako Choť Pána šelem, budu muset reprezentovat Smečku při debatách. To bych se radši bodla rezavou vidličkou.

Zadíval se na mě. „Vážně? Konkláve je zrovna tento týden? Páni, to je neuvěřitelné, jak to vyšlo.“

Protočila jsem oči.

Curran se zazubil. Sedět na setkáních Konkláve ho bavilo asi tak stejně jako mě.

„Je klid,“ řekl.

Měl pravdu. Dnes bylo třetího prosince. V téhle dobře jednotlivé klany Smečky měly svá závěrečná setkání na konci roku. Lovecká sezóna byla stále v plném proudu a většina mladších, popudlivějších kožoměnců byla mimo město a honila jeleny a divoká prasata, a dávala přednost zábavě před rvaním se s tovaryši Lidu.

„Jim tvrdí, že je venku víc jak třetina našich lidí,“ řekla jsem. „Začíná z toho být paranoidní.“

Curran se na mě zadíval. „Začíná být paranoidní?“

„Paranoidnější než obvykle.“

Jim byl vždycky paranoidní, ale při naší výpravě za panaceou Hughovi d’Ambray uklouzlo, že má v Radě Smečky špeha. Od té chvíle Jimova paranoia dosáhla přímo kosmických rozměrů. Prošmejdil celou Pevnost kvůli štěnicím. Jeho lidé pročmuchali každý čtvereční centimetr místnosti, kde se Rada scházela. Vyslýchal všechny znovu a znovu, dokud alfové nepohrozili násilím, pokud s tím neskončí. Když už je nemohl vyslýchat, pokoušel se je nechat alespoň sledovat. Skoro došlo k veřejným nepokojům. Každý klan měl své vlastní místo setkávání, a Jim by je ze všeho nejradši obrátil vzhůru nohama, ale nikdo ho nechtěl pustit dovnitř. Blížily se Vánoce a pořád jsme neměli ani ponětí, kdo Hughovi d’Ambray dodával informace. Jim to bral osobně a přivádělo ho to k šílenství.

„Když jdou všichni lovit, Jim si stěžuje na snížené počty,“ pověděl mi Curran. „Když se pak vrátí na štědrovečerní večeři, stěžuje si, že je tam moc lidí a musí najmout extra personál, aby je mohl všechny sledovat.“

„Pravda.“

Curran pokrčil rameny. „Svátky se blíží. Nikdo nechce bojovat před Vánoci. Lid si bude stěžovat a naříkat nad maličkostmi, které děláme, pak budeme naříkat a stěžovat si na maličkosti zase my, všichni se najedí, napijí a pak půjdou domů. Prostě jen nesmíš kopnout žádného Pána mrtvých do obličeje a všechno bude v pořádku.“

„Nebojte se, Vaše Chlupatosti. Do pátku vás dokážu zastoupit.“

Odmlčel se. Do hlasu se mu vloudil vážný tón. „Hlavně zůstaň v bezpečí.“

„Co by se mi tak mohlo stát? Až budeš pryč, Jimova paranoia se rozběhne na plné obrátky, což znamená, že budu obklopená zabijáky, kteří nejdou pro ránu daleko, a střežená jako diamant Naděje. To ty jedeš někam pryč, abys pobíhal po lese s lidmi, které skoro neznáš. Bereš s sebou někoho?“

„Mahona, Rafaela, a Colina Mathera,“ řekl Curran.

Alfy klanů mohutných, boud a šakalů. Hezky.

„Budu zpátky, než se naděješ.“

S takovým doprovodem by dokázal smést z povrchu zemského malou armádu. „Pozdravuj ode mě Genea. A řekni mu prosím, že jestli se ke mně v pořádku nevrátíš, nemám nejmenší problém zmobilizovat naši hordu kožoměnců a napadnout Severní Karolínu.“ A pokud by se mu Gene pokusil jakkoliv ublížil, bude žít dost dlouho jen na to, aby toho hluboce litoval.

Pán šelem se na mě zazubil. „Pochybuju, že na to dojde.“

Jeli jsme v tichosti. Ráda jsem sedávala po jeho boku. Noc venku byla nekonečná a studená. On seděl vedle mě a hřál. Pokud by nám cestu zkřížilo něco odporného, vystoupil by z auta a roztrhal to. Ne, že bych to taky nedokázala, ale to, že tu pro mě byl, znamenalo všechno na světě. Před třemi lety bych za podobné noci jela domů sama ve svém starém autě a modlila se, ať mi neumře hrdinskou smrtí ve sněhové závěji. Když jsem zaparkovala u domu, byla tam tma. Topení vypnuté, abych šetřila peníze, v posteli zima, a kdybych někomu chtěla povědět o svém dni, musela bych mluvit k meči a předstírat, že mě poslouchá. Zabíječ byl sice skvělá zbraň, ale nikdy se nesmál mým vtipům.

„Ještě pořád jsi mi neřekla, co chceš k Vánocům,“ prohodil Curran.

„Víc času,“ řekla jsem mu. „Jen pro nás dva.“ Strašně mě unavovalo žít v Pevnosti, kde jsme neměli chvíli soukromí.

„Už ses podívala do přihrádky?“ zeptal se.

Otevřela jsem schránku v palubní desce a vytáhla z ní list papíru. Srdečně vás zveme… díky za vaši rezervaci… „Je tohle…?“

„Black Bear Lodge,“ řekl.

Před dvěma týdny jsme museli do okresu Jackson v Severní Karolíně, abychom tamní univerzitní kampus zbavili volně se potulujícího trola. V apalačském regionu žila velká populace kožoměnců a hodně z jejich dětí chodilo právě na Západokarolínskou univerzitu. Ubytovaní jsme byli v Black Bear Lodge, nově postavené dřevěné chatě s dobrým jídlem a útulnými pokoji s obrovskými krby. Strávili jsme tam dva nádherné dny, lovili trola, večer pili víno a milovali se na obrovské, měkké posteli. Nechtělo se mi odtamtud tak moc, až to skoro bolelo.

A on nám sehnal rezervaci. V hrudi se mi rozlil vřelý pocit štěstí.

„Na jak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Dva týdny. Můžeme vyrazit hned, jak se vrátím, a zůstat tam až do Vánoc. Budeme se muset vrátit zpátky na svátky, nebo bude Smečka řvát a výt, ale siločárou je to jen dva dny jízdy.“

Dva týdny. Panenko skákavá. „A co poslouchání žádostí?“

„O to už jsem se postaral,“ řekl. „Pamatuješ si na tu mimořádnou schůzi, která mi zabrala celý poslední čtvrtek? Tehdy jsem všechno vyřešil.“

„A ten proces s Gardnerem?“

„To už jsem taky vyřídil.“ Curran se naklonil blíž a zadíval se na mě. Šedé oči mu zářily a poskakovaly v nich drobné zlatavé jiskřičky. Pomalu nakrčil světlá obočí a zakýval jimi nahoru a dolů.

„To má být tvůj svůdný pohled?“

„Ano. Snažím se jím vyjádřit příslib nocí plných extáze.“

Zasmála jsem se. „Přečetl jsi tu knihu s piráty, kterou mi nechala Andrea?“

„Možná jsem ji trochu prolistoval. Tak co ty na to? Prokážeš mi tu čest a budeš mi dělat společnost v Black Bear Lodge, abychom se mohli celý den válet v posteli, opíjet se a nacpávat se až k prasknutí, a celou tu dobu nemyslet vůbec na nic spojeného s Atlantou?“

„A dojde na noci plné extáze?“

„I na dny. Bude to extáze bez konce.“

Dva týdny, jen my dva. To znělo božsky. Zabíjela bych, jen abych tam mohla jet, a myslela jsem to doslova.

„Platí, Vaše Výsosti.“

2.

Stála jsem v malé betonové místnosti a pozorovala krev nemrtvého, jež mi ležela u nohou v nehybné kaluži. Magie v ní ke mně volala, dychtivá a povzbuzující, šeptala ke mně tichou, svůdnou písničku.

Někdy se na mě osud usmál. Většinou mě ale kopl do obličeje, a když jsem padla na zem, ještě mi dupal chvíli po žebrech a pak se smál mé bolesti. Ale občas se i usmál. Byla středa. Prošla jsem si celý štos zpráv o aktivitách kvůli Konkláve, kde byly do detailu uvedené všechny incidenty a spory mezi námi a Lidem, které by nám mohly způsobit potíže. Žádné vraždy, napadení nebo vášnivé slovní výměny. Nikdo nikomu nic neukradl. Nikdo se neopil a nepokoušel se sbalit přítele někoho jiného. Díky, dobrý bože.

Když jsem měla hotovo, zavřela jsem se tady, v malé obdélníkové místnosti z mořeného, impregnovaného betonu. Dřív tady bývalo skladiště Curranova vybavení do tělocvičny, ale to vystěhoval a přenechal tu místnost mně. Světle hnědý beton nepřerušovalo nic, kromě odtoku na podlaze. Většinu dní jsem ho ani nepotřebovala.

Magie se ze mě rozlila ven, jako když z vařícího hrnce uniká pára do okolního chladu. Kdyby má magie svítila, někomu by se mohlo zdát, že hořím. Většinu času jsem ji nechávala ukrytou hluboko uvnitř. Vzhledem k mému rodokmenu by bylo nanejvýš nemoudré vystavovat ji na odiv.

Lákala jsem krev magií. Kaluží proběhlo slabé zachvění, jako by se pod její hladinou něco pohnulo.

Voron, můj adoptivní otec, mě vždycky učil, že nejlepší strategií je moc mé krve potlačovat. Nemluvit o ní. Skrývat ji. Neprovozovat magii, aby mě nemohla prozradit. To už ale nebylo možné. Potřebovala jsem ji a musela v ní být dobrá. Nikdo mě to nemohl naučit, tak jsem se učila sama. Trénovala jsem a trénovala. Část krve mi sehnal Jim, koupil ji pro mě na černém trhu. Část mi poskytla Rowena, Paní mrtvých, jež dlužila místním čarodějkám laskavost. Čarodějky věděly, co jsem zač, a podporovaly mě. Bylo jim jasné, že bude zle. Až sem Roland přijde, budu jejich jediným štítem. Proto donutily Rowenu, aby mě zásobovala krví upírů. Neměla ani potuchy, k čemu ji mám. Trénovala jsem každý den, když byla magie u moci.

Dělala jsem pokroky, ale pomalu. Tak pomalu, že se mi chtělo skřípat zuby pokaždé, když jsem se nad tím zamyslela. Začínala jsem tuhle místnost nenávidět. Připomínala mi hrobku. Možná bych měla na stěnu přidat nějaké graffiti, abych to tady trochu vylepšila. Když si chcete užít, zavolejte Choti. Pán šelem vám sní jídlo a proměňuje se ve spánku ve lva. Mahon má hemeroidy. Boudy to dělají líp. Pozor! Paranoidní bojový jaguár na lovu…

Místností se rozlehlo tiché zaklepání. Maličko jsem nadskočila.

„Ano?“

„To jsem já,“ ozval se Barabáš.

Odemkla jsem dveře. „Pojď dovnitř.“

Přišoural se dovnitř, pohyboval se s nenucenou elegancí. Ať už na sobě měl oblečené cokoliv, Barabáš kolem sebe vždycky dokázal šířit auru kultivované, kulturní uhlazenosti, která šla ruku v ruce s bystrostí a důvtipem. Vysoký, štíhlý, s bledou kůží, měl ohnivě zrzavé vlasy, které mu na hlavě stály jako les agresivních ostnů. Kdyby se někdy rozhodl nabarvit si konečky namodro, bude vypadat jako plynový hořák. A kdyby se na mě někdo jen špatně podíval, rázem by zahodil své civilizované vystupování a proměnil se v maniakální vír drápů ostrých jako břitva a tesáků připomínajících dýky. Promykodlaky jste dráždili jen na vlastní nebezpečí.

„Jestli máš špatné zprávy, nechci je slyšet.“

Barabáš patřil mezi právníky Smečky, a snažil se ze všech sil, aby mě navigoval skrz zrádnou bažinu kožoměnčích zákonů a politiky.

„Není to tak zlé.“ Barabáš se posadil na podlahu, přehodil jednu štíhlou nohu přes druhou a pak se zašklebil. „Dobře, beru to zpátky. Mohlo by být.“

„Vyděsí tě, když tohle dodělám? Už jsem vylila krev na podlahu.“

„Ne, ne. Proč by všechna ta nemrtvá krev měla přijít nazmar?“

Píchla jsem se jehlou do předloktí a nechala jedinou kapku své krve dopadnout do kaluže. Magie prostoupila nemrtvou krví rychle jako blesk. Krev se klouzavě vznesla v elegantním oblouku vzhůru.

„Páni,“ zamumlal Barabáš.

Dotkla se mých prstů a přilnula k nim, obalila je, klouzala mi po kůži, elastická a poddajná. Ruku jsem měla obalenou rukavicí z krve. Nebyla pěkná, ale fungovala. Vytáhla jsem z opasku nůž a přejela jím po rukavici.

Barabáš účastně nasál vzduch.

Žádná krev. Cítila jsem tlak čepele, rukavicí však neprošla. Ohnula jsem prsty, snažila se ruku zatnout v pěst. Podařilo se mi to asi do dvou třetin. Před rokem má teta Erra přišla do Atlanty a chtěla ji zničit. Zabila jsem ji. Byla to ta nejtěžší věc v mém životě. Když zemřela, měla na sobě krevní zbroj. Seděla na ní jako spandex. Dokázala v ní běžet, ohýbat se a neměla nejmenší potíže máchat sekerou dost rychle, aby se mnou bojovala. Zkusila jsem rukavici znovu. Krev se odmítala poddat. Zcela jasně jsem něco dělala špatně. Tohle nebude fungovat. Pokud nebudu moci udržet meč, to už si rovnou můžu podepsat rozsudek smrti.

Soustředila jsem se, abych vrstvu krve ztenčila a rozdělila ji na dílky, které na sobě seděly jako destičky krunýře pásovce. „Tak copak se děje?“

„Dvě věci. Za prvé, Christopher s tebou chce mluvit.“

Mluvit s Christopherem bylo jako hrát ruskou ruletu. Občas z něj vypadlo něco tak geniálního, až to bolelo, a někdy šlo o naprostý nesmysl. Zachránili jsme ho před Hughem d’Ambray. Kdysi musel být výjimečně chytrý a rozhodně měl vědomosti o pokročilé magii, ale buď Hugh, nebo můj otec zlomili jeho mysl. Christopherovo vnímání reality se často vytrácelo, a čas od času jsme museli všechno zahodit a vyběhnout ven k parapetům, abychom ho přesvědčili, že opravdu neumí létat. Obvykle jsem mu to dokázala vymluvit, ale pokud byl hodně mimo, zabral jen Barabáš, aby ho zastavil.

„Poslední dva dny byl rozrušený,“ pokračoval Barabáš. „Nemám vůbec ponětí, jestli bude schopný se srozumitelně vyjadřovat.“

„Kde je teď?“

„Schovává se v knihovně.“

To nebylo dobré znamení. Knihovna byla Christopherovým útočištěm. Knihy pro něj byly drahé. Choval se k nim jako k pokladu a skrýval se mezi nimi ve chvílích, kdy na něj byl skutečný svět příliš. Něco se mu muselo opravdu dostat pod kůži.

„Říkal, o čem chce mluvit?“

„Ne, jenom tvrdil, že je to důležité. Nemusíš s ním mluvit,“ pověděl mi Barabáš.

„V pořádku. Zajdu za ním po Konkláve.“ Zkusila jsem znovu rukavici. Jako mít kolem prstů obtočenou konzervu. Bleh. Co jen dělám špatně? Co? „A ta druhá věc?“

„Jim dal dohromady pretoriánskou gardu a čeká, až přijdeš na inspekci.“

No nazdar. Jim musel dát dohromady partičku kožoměnčích hrdlořezů, připravených mě chránit na Konkláve. „Pokud si dobře vzpomínám, tak pretoriánská garda zabíjela římské císaře zhruba stejně tak často, jako je chránila. Měla bych se začít bát?“

„Hodláš zapálit Pevnost a hrát při tom na housle děsivé melodie?“

„Ne.“

Barabáš mi věnoval kratičký úsměv, ukázal mi ostré zuby. „Pak nejspíš ne.“

„Něco dalšího?“

Barabáš se na mě opatrně zadíval. „Klan hbitých chce vědět, jestli už jste stanovili datum svatby.“

„Znovu?“

„Ano. Chtějí se připravit a vybrat nejvhodnější svatební dar. Vážně je vyvádí z míry, že odmítáte stanovit datum.“

Nikdy jsem si nepředstavovala, že se někdy vdám. Nikdy jsem si nevybírala budoucí svatební šaty, ani nelistovala magazíny pro nevěsty. To prostě nebyla moje budoucnost. Měla jsem jednoduše přežít do chvíle, dokud nebudu dost silná, abych zabila svého otce. Ale pak mi udělal Curran čáru přes rozpočet, když se mě zeptal. Řekla jsem mu ano, protože ho miluju a chci si ho vzít. Moje budoucnost se obrátila o sto osmdesát stupňů. A teď jsem musela přemýšlet nad detaily. Chtěla jsem malou ceremonii, co nejméně slavnostní. Tichou, soukromou, možná s pár přáteli.

Ovšem jakmile bylo oznámeno naše zasnoubení, klany Smečky se spojily dohromady, vrhly se na představu malého, tichého obřadu a cupovaly ji na kousíčky tak dlouho, dokud sebou nepřestala cukat a konečně nezemřela. Chtěly, aby se toho zúčastnila celá Smečka. Chtěly dary a svatební rituály a obrovskou hostinu. Chtěly svatbu s velkým S. Klan mohutných a klan krys vlastnily pekárny a jejich pekaři se málem servali mezi sebou, kdo bude vyrábět náš svatební dort. Mělo by jít o zimní nebo jarní svatbu? Kdo mi ušije svatební šaty a jak by měly vypadat? Bylo by vhodné, aby byly bílé, nebo bych se spíše měla obléct do šedé, oficiální barvy Smečky? Ach bože.

Každá chvilka strávená společně s Curranem patřila nám. Jen nám. Takže jsme svatbu odkládali. Nikdy jsme ji společně neplánovali. Byli jsme oba jednoduše příliš zaměstnaní, abychom se vzali, a když už se naskytlo pár volných hodin, křečkovali jsme si je, abychom je mohli strávit spolu nebo s Julií.

„Mám svatby až po krk,“ pověděla jsem mu. „Před nedávnem se mi Andrea snažila vysvětlit, že mám podle všeho mít něco nového, něco starého, něco modrého a něco ukradeného.“

„Půjčeného, Kate,“ zamumlal Barabáš.

„Kdo kruci tyhle pravidla vůbec vymýšlí?“

„Je to tradice,“ řekl.

„I Julie se o tom se mnou snažila nedávno mluvit.“

„A co ti řekla?“ zeptal se Barabáš.

„Myslí si, že bych měla jít v černé.“

Barabáš si povzdechl. „A klany raní skupinově mrtvice.“

Rukavice se stále odmítala ohnout. Do háje s tím. Prudce jsem stáhla magii pryč. Krevní zbroj změnila barvu na tmavě hnědou a rozdrolila se na prášek. „Už mě nebaví, jak mě ohledně ní neustále uhánějí. To se raději nechám zastřelit.“

„Chápu. Nicméně pokud se jich chceš zbavit, měla bys jim předhodit alespoň něco.“

Zavrčela jsem někde jeho směrem. Bohužel, když nejste lví kožoměnec, nejde vám to tak dobře.

„Mohla bys to alespoň zúžit na roční období?“ zeptal se Barabáš.

„Jaro,“ řekla jsem. Proč ne. Vždycky jsme to mohli odložit na později.

Barabáš si povzdechl. „Dám jim vědět.“

Navzdory všeobecnému přesvědčení nejsou všichni kožoměnci otrlí zabijáci žíznící po krvi. Jsou to normální lidé. Učitelé, tesaři, odborníci na řízení lidských zdrojů, kteří se jen tak náhodou musejí řídit přísným sebeovládáním a čas od času obrostou srstí. Někteří se naučili ovládat tak dobře, že si dokázali udržet bojovou formu, podobu na půl cesty mezi člověkem a zvířetem, děsivě účinnou při zabíjení. Z těch pár lidí se ještě méně stalo plnohodnotnými vojáky Smečky. A jen ti nejlepší z nich se stali rváči. Rváči byli chodícími zbraněmi hromadného ničení a svou práci milovali.

Když se v místnosti sešlo víc jak pět bojových agentů, byla to vzácnost. Pokud jsme se nehodlali utkat s nějakou armádou, což se doteď stalo jen jednou, úplně stačili jeden nebo dva vojáci. Teď jsem se dívala na dvanáct takových. Deset bojových operativců, dva rváči, plus Barabáš a Jim. Jim byl skoro sto devadesát centimetrů vysoký, osmdesát šest kilo svalů jako z oceli, oblékal se do černé a celkový hrozivý dojem ještě podporoval pohledem, kterým nutil lidi obracet se na útěk. Měl tmavou pleť a vlasy sestřižené nakrátko. S podobnou postavou jste mohli procházet cihlovými zdmi. Věděli jste, že když vám dá ránu, něco uvnitř se vám zlomí. To, že je jaguárodlak, byla už jen třešnička na dortu.

„Copak, žádný Rambo?“

Jim se na mě zamračil. Když tohle na lidi udělal, většinou tlumeně kníkli a snažili se vypadat malí a neškodní. Naštěstí jsem v sobě dokázala vyhrabat dost srdnatosti a neomdlela jsem na místě.

„Jestli to budeš dělat ještě chvíli, ten výraz ti zůstane napořád.“

„Mohla bys to chvíli brát vážně?“ zavrčel.

„Fajn.“ Prohlédla jsem si tým zákeřných zabijáků. „Nech mě hádat. Elitní jednotka nějakého komanda patřícího zlé říši obsadila restauraci Bernard’s, kde se opevnila, a teď se snaží odtrhnout od Atlanty… a město nás požádalo, ať ji získáme zpátky?“

Nikdo se nezasmál. Asi jsem musela vyjít ze cviku.

Jim se jen zamračil o něco víc. Páni. Nevěděla jsem, že je to vůbec možné. To jen ukazovalo, kolik jsem toho opravdu věděla.

„Nemyslíš si, že tohle už je trochu moc?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

Na hloupou otázku… „Jime, sehnal jsi dost lidí na to, aby zničili menší stát.“

Čekal.

„To by se dalo vyložit i tak, že se Lidu bojíme, nemyslíš?“

„Dá se to vyložit tak, že kdyby byť jen pomysleli na to, že chtějí začít nějakou levárnu, roztrháme je na malé kousíčky, tak akorát na jednohubku.“

Zadívala jsem se na zrzavého rváče vepředu. Jmenoval se Myles Kingsbury a měl postavu člověka zrozeného k lámání kostí. Široká ramena, pevný hrudník, štíhlý pas a klidný pohled. Mylesovi mohlo být asi tolik co mně, a mluvili jsme spolu sice jen párkrát, ale připadal mi schopný a rozumný.

„Pane Kingsbury, co si myslíte vy?“

Rváč otevřel ústa a hlubokým hlasem oznámil: „Myslím, že to dává najevo, že nezaváháme a chopíme se iniciativy, pokud by bylo potřeba být rozhodný a agresivní.“

Na dlouhou vteřinu jsem zavřela oči a vydechla. „Jime, kdybych byla Curran, pověsil bys na mě tolik osobních stráží?“

„Ne.“

No, alespoň že jsem u něj mohla pořád počítat s odpovědí bez zbytečných keců. „Takže se shodneme na tom, že když mám tak velkou osobní stráž, vypadám pak slabá?“

„Ano. Ale Smečka vypadá silná. Nehodlám si zahrávat s tvým bezpečím. A…,“ zdvihl ruku, „… kdyby mě ten parchant vždycky nepřehlasoval, nechával bych Currana hlídat taky.“

Zadívala jsem se na Barabáše. „Mám moc ho přehlasovat?“

„Ano,“ potvrdil Barabáš.

Jim mu věnoval tvrdý pohled.

Barabáš pokrčil rameny. „Chceš, abych jí lhal?“

Jim se ke mně otočil. „Pokud bych s vámi mohl na okamžik mluvit, Choti?“

Takže teď jsem najednou Choť, hm? „Jistě, šéfe bezpečnosti. Bude mi potěšením.“

Obyčejně vám stačilo pár metrů, abyste se dostali z doslechu, ale všichni v Pevnosti si užívali skvělých výhod lepšího sluchu. S Jimem jsme tak ušli chodbou dobrých padesát metrů.

„Máme méně než polovinu našich obvyklých počtů,“ řekl mi Jim. „Curran je mimo Pevnost. Ať už je to pravda, nebo ne, považují tě za mnohem menší hrozbu než jeho. A pokud bych něco plánoval, zaútočil bych na nás hned a tam, kde nás to oslabí.“

Tlumeně jsem mu odpověděla. „Ta věc se špehem v Radě se ti vážně dostala pod kůži.“

Pomalu se nadechl a zadíval se na mě. „Chceš říct, že jsem ztratil nadhled?“

„Možná trošku.“

Nahnul se ke mně blíž. Hlas se mu lehce chvěl. Ne strachem, ale ovládaným koncentrovaným vztekem. „Tři měsíce. Šestnáct mých nejlepších lidí. Přes tisíc hodin sledování. A nemám nic, co by stálo za to. Nic. Máme tu informátora a já nemám ani ponětí, kdo to je.“

Curran podobné svinstvo dokázal řešit mnohem líp než já. „Pamatuješ si na hydru?“

Jim se zašklebil.

Stalo se to před lety, když jsem sloužila první rok v Cechu. Zima tehdy byla strašná, a zatímco jsem se ve svém starém domě snažila přijít na to, jak se zahřát, sesterstvo amatérských čarodějek blízko Franklinu házelo do obrovského kotle podivné věci. Nevěděla jsem, co měly v plánu ukuchtit, ale co z kotle vzešlo, se proslavilo jako Franklinská hydra. Nebyl to drak v klasickém smyslu slova, ale spíš cosi s mnoha chapadly, ostny a tlamami, se žraločími zuby v místech, kde by ústa rozhodně neměla být. Sežralo to čarodějky a pak vklouzlo do ledových hloubek jezera Emory. Pod ledem to proměnilo vodu v kalné bahno a spořádalo cokoliv, co se odvážilo dost blízko. Město požádalo o pomoc a sehnalo nějaké peníze. O dva týdny později dvacet žoldáků a jednotka Národní gardy vkročila na led. Povolil pod námi. Přežili jen čtyři lidé.

Neměla jsem mezi nimi být. Propadla jsem se ledem do bahna až po hrudník a nořila jsem se stále hlouběji, zatímco se kolem mne plazila ostnatá chapadla. Věděla jsem, že je se mnou konec, ale pak jakýsi neznámý žoldák doklouzal po ledu blíž a hodil ke mně opasek. Dopadl mimo můj dosah.

Kdybych kolem sebe začala mlátit, chapadla by se kolem mne utáhla a stáhla by mě pod hladinu. Tak jsem se plazila k opasku bolestně pomalu, centimetr za centimetrem každých pár vteřin.

„Pamatuješ si, co jsi mi tehdy řekl?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny.

„Pověděl jsi mi: ‚Nesmíš ztuhnout. Žádné prudké pohyby. Jen hezky pomalu.‘“

Bezvýrazně se na mě zadíval. Zásah do černého. Jedna nula pro mě.

„Bernard’s je neutrální teritorium, kde nejsou povolené žádné zbraně, a to znamená, že ani upíři.“ A taky můj meč, z čehož jsem neměla zrovna radost. „Lid na to setkání přijde neozbrojený. Naši lidé jsou vždycky ozbrojení, protože se dokážou okamžitě proměnit. A když s sebou vezmeš tolik kožoměnců vycvičených k boji, dá se to považovat za hrozbu. S alfy ostatních klanů budeme mít početní převahu nad Lidem dva ku jedné.“

Kývla jsem směrem k partě dvounohých biologických zbraní, připravených k inspekci. „Tohle je prudký pohyb. Zbytečně vyhrocuješ situaci. Lid bude cítit povinnost na to nějak odpovědět. Hodně nám to zkomplikuje diplomatické vyjednávání.“

Jim to chvíli zpracovával. „Dobře. Nicméně…“

Začínala jsem to slovo nenávidět.

„Mám informace napovídající, že Lid koupil jednu z budov blízko Bernard’s a založil si tam velín. Dnes tam budou mít několik tovaryšů a alespoň šest upírů. A ty víš, co šest upírů dokáže.“

Šest upírů puštěných ze řetězu by dokázalo vylidnit Atlantu za týden. Ten samý počet řízený navigátory by to zvládl za tři dny. Upír telepaticky naváděný člověkem byl precizní nástroj s ničivým potenciálem menší atomové bomby.

„Je to předběžné opatření,“ řekla jsem. „Ghastek nehodlá ohrozit svůj výstup na vrchol.“

Ti nejnadanější navigátoři byli známí jako Páni mrtvých. V Atlantě jich bylo sedm a dva z nich, Ghastek a Mulradin Grant, v současné době intrikovali a spřádali plány, jak by jeden z nich mohl získat velení nad pobočkou. Já sázela na Ghasteka. Už dříve jsme z nutnosti museli spolupracovat. Byl chytrý, vypočítavý a bezohledný, ale taky rozumný. Teď byla řada na něm, aby se účastnil Konkláve.

„Možná je válka se Smečkou přesně to, co chce,“ nadhodil Jim. „Nechci zbytečně riskovat. Moment.“ Zamžoural na opačný konec chodby.

Zpoza rohu se vynořil muž s čistě bílými vlasy a rychle se k nám blížil. Hubený jako tyčka, skoro běžel a k hrudi si přitom tiskl kupku knih. Džíny na něm visely, a jeho rolák, jenž by byl většině lidí těsný, měl dost volné látky. Christopher občas zapomínal jíst. Jakmile to Barabáš postřehl, donutil ho jíst pravidelně tři jídla denně, ale zdálo se, že na Christopherovi nepřibylo ani kilo.

Jim se na něj zaměřil a sledoval, jak se blíží. Neměl ho moc v lásce. Pro něj představoval Christopher hlavolam. Uvnitř se mohl skrývat poklad nebo bomba, a Jimovi se nelíbilo, že neví, která z těch dvou možností to je.

„Pamatuješ si na všechny ty zakázky, kdy jsme dělali osobní stráž?“ zeptal se Jim.

„To si pamatuju. Chceš mi říct, že jsem těžko k uhlídání?“

„Něco takového.“

Christopher dorazil až k nám. Modré oči měl doširoka rozevřené. Některé dny byly jasné jako letní obloha, s žádnou myšlenkou v dohledu, ale zrovna teď byl jejich pohled soustředěný, s odhodláním hraničícím s posedlostí. Nějaká myšlenka ho popadla a svrhla jeho příčetnost z útesu. Pravděpodobně ani nevnímal, že ty knihy nese.

„Paní!“

Už jsem vzdala to, abych ho opravovala, že mi může říkat Kate. Vždycky to ignoroval. „Ano?“

„Nemůžete jít.“

Jim svraštil obočí.

„Kam nemám jít?“ zeptala jsem se.

„Tam.“ Překotně ze sebe sypal slova. „Snažil jsem se správně myslet.“

„Aha.“ Když máte pochybnosti, držte se jednoslovných odpovědí.

„Vím, kým jsem byl, ale takový už nemůžu být. Ale snažím se. Tak moc se snažím. Ale moje mysl je jako rozpáraná látka… a ty nitky jsou moc zamotané. Jako by se ve mně vznášely kusy mého já. Jsem rozbitý. Zlomil mě.“

„Kdo tě zlomil?“ zeptal se Jim.

Christopher se na něj zadíval a tiše zašeptal: „Stavitel.“

Můj otec. Stavitel věží. Uvnitř mě zaplála zloba. Zapřála jsem si, abych mohla dosáhnout skrze čas a dát Rolandovi pěstí do nosu.

Christopher se na mě zadíval. „Kdybych věděl jaké je být rozbitý, raději bych umřel.“

Jejda. „To neříkej,“ pověděla jsem mu.

„Je to pravda.“

„Christophere, záleží mi na tobě. Ať už jsi rozbitý, nebo ne. Jsi můj přítel.“

Christopher rozpřáhl ruce. Knihy padly na podlahu. Sevřel mě, dlouhé prsty se mi zaryly do ramenou. „Nechoďte. Nechoďte na to strašné místo, nebo vás rozbije a pak budete úplně sama. Budete jako já. Nechoďte, paní.“

Jim se pohnul, ale já zavrtěla hlavou.

„Jaké strašné místo?“ zeptala jsem se konejšivým tónem.

Zavrtěl hlavou a zašeptal: „Nechoďte… Neodcházejte.“

„Nepůjdu tam,“ slíbila jsem mu. „Nepůjdu, ale nejdřív mi musíš říct, kam nemám chodit.“

„Nechápete to.“ Christopher se na mě zadíval a v jeho očích jsem spatřila nefalšovanou paniku. „Nechápete to. Budu vás následovat až na samý okraj světa, ale tam ne. Nemůžu tam jít znovu.“

Taky se mi tam moc nechtělo, kdybych jen věděla, kde to „tam“ je. „V pořádku. Prostě mi pověz…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ne… to není.“

„Bude to v pořádku.“

Natáhl ke mně ruku, dotkl se pramene vlasů, který mi vyklouzl z copu a pak za něj trhl, část vlasů mu zůstala v ruce.

Jau.

Jim se po něm vrhnul, srazil ho k zemi. Hubený muž upadl na podlahu. Vrazila jsem do Jima ramenem. „Ne!“

Christopher se vyškrábal na nohy s divokým pohledem, pár pramínků vlasů v ruce. „Nevěřte vlku!“

Otočil se a dal se na úprk chodbou.

„Co to sakra?“ zavrčel Jim. „Nechám ho nadopovat uklidňujícími léky.“

„Něco ví,“ pověděla jsem mu. „Nevím, jestli měl vizi, nebo mu někdo něco pověděl, ale vyděsilo ho to a nedokáže to vysvětlit. Uvidíme, co provede s těmi vlasy. Možná bych na to pak mohla přijít.“

Vlasy, stejně jako tělní tekutiny, neztrácely magii, ani když jste je oddělili od těla jejich původního vlastníka. Před rokem bych Christophera zabila, kdyby se mi pokusil vlasy vzít, protože jejich zkoumání by odhalilo všechna má tajemství. Ale ta se stejně brzy provalí. Hugh znal pravdu, stejně jako Roland, a dříve nebo později se ji dozvědí i všichni ostatní. Smířila jsem se s tím.

„Pokud mu někdo něco řekl, muselo jít o někoho ve Smečce nebo o věšteckou magii,“ zamyslela jsem se nahlas.

I teď v Pevnosti byly více než dvě stovky kožoměnců a cizí tady nebyli vítáni. Christopher nikdy neopustil Pevnost ani její pozemky.

Jim zavrčel. „Nechám ho hlídat. Pošlu někoho diskrétního. Jestli dostává své informace od nějakého zjevení, které se mu zhmotňuje v noci v ložnici, nechci, aby se s ním podělil o tvoje vlasy.“

Zadívala jsem se na něj. „Co myslíš, o jakém vlku Christopher mluvil?“

„Vůbec netuším.“

Ve Smečce jich bylo přes šest set a neměla jsem mezi nimi moc fanoušků.

„A ty o mně tvrdíš, že jsem paranoidní.“ Jim ukázal směrem, kterým předtím Christopher utekl. „A co je on?“

„Je rozbitý. Jakou máš výmluvu ty?“

„Musel jsem s tebou pracovat. Přivedla jsi mě k šílenství.“

Povzdechla jsem si. Mohla jsem Jima přehlasovat a jít na Konkláve za vlastních podmínek. Museli jsme však spolupracovat. Podle toho, jak zatínal čelisti, jsem dokázala odhadnout, že by radši umřel, než ustoupil. Když bude po jeho, bude mě to stát jenom trochu vlastní hrdosti, a tu mi nevadilo občas obětovat.

„Co kdybychom se dohodli na kompromisu?“ zeptala jsem se.

Jim se na mě na dlouhou chvíli zadíval. „Tak to budou v pekle potřebovat pořádné svetry.“

Protože když jsem se snažila být rozumná, zamrzlo peklo. Samozřejmě. „Ale huš. Ty tvrdíš, že mají upíry jako zálohu. Rozdělíme naše lidi na dvě skupiny. Jedna půjde s námi, druhá bude čekat v záloze. Nech velení na někom spolehlivém, klidně vyber kohokoliv, a nech je čekat poblíž. Aby tam mohli doběhnout.“

Jim nad tím chvíli uvažoval. „Vyberu obě skupiny.“

Rozpřáhla jsem ruce. „Tak dobře.“

„S tím se dokážu smířit. Připravím nám několik možných strategií úniku pro případ, že by se něco zvrtlo. Pokud se mýlím, nic tím neztratíme. Pokud mám pravdu…“

„Doufám, že se mýlíš.“

„Já v to doufám taky,“ řekl.

„Fajn. Myslím, že jsme skončili.“ Zamířila jsem pryč, překonala chodbu a vydala se po schodech nahoru. Na jeden den bylo vzrušení až dost. Pokud někdo neprovedl něco šíleného, mohla bych se schovat v našich pokojích a číst si…

Hannah, jedna z našich stráží, sbíhala po schodech.

Jen ať to není kvůli mně, jen ať to není kvůli mně…

„Choti!“

Kruci. „Ano?“

„Je tu rytíř Řádu a chce vás vidět.“

Co je zas? Řád rytířů milosrdné pomoci sloužil jako polooficiální složka veřejného pořádku. Byli výkonní a schopní, ale uvažovali velmi černobíle. Pomáhali běžným občanům, když měli potíže s magickým svinstvem. Pokud jste je požádali o pomoc, naneštěstí vám pomohli po svém, a to se ne všem líbilo. Dříve jsem pro ně pracovala. Když se rozhodli, že kožoměnci nejsou lidé, tak se naše cesty rozešly, protože jsem zastávala opačný názor. Ted Moynohan, vedoucí místních rytířů, byl ještě pořád naštvaný.

„Má s sebou Ascania a Julii. Říkal, že nebudou podána žádná obvinění.“

Proč já?

Vešla jsem do konferenční místnosti připravená k boji. Ascanio seděl v jedné židli, vypadal příhodně provinile a zkroušeně, a kdybych s ním posledních pár měsíců nepracovala, možná bych mu to i uvěřila. Julie seděla na opačné straně, štíhlá, plavovlasá a vzdorovitá. Její období gotičky se už chýlilo víceméně ke konci, ale černá stále byla její oblíbenou barvou, takže jsem měla výhled na roztomilý set černých džínů, uhlově šedého roláku a pronikavého pohledu.

Jedinou další židli zabíral obrovský muž. Mohutný, samý sval, s kůží pokrytou složitým tetováním. Měl výrazné pohledné rysy, tmavou pleť a tmavé oči obyvatele ostrova někde v Tichomoří.

„Mauro!“ Ze všech rytířů Řádu jsem ho měla nejradši.

„Nazdar, Choti!“ zaburácel Mauro. Vstal, rozpřáhl ruce a poklonil se.

Ascanio si připlácl dlaň na ústa.

„Pořád si myslíš, že je to vtipné, hm?“

„To si sakra piš.“ Na tváři mu vykvetl široký šťastný úsměv.

Otočila jsem se k Hannah. „Mohla bys nám donést horký čaj?“

„Jistě.“

Mauro kývl směrem k mé chráněnce a Ascaniovi. „Přivedl jsem ti tyhle dva darebáky.“

„Co se stalo?“

„Byl jsem v Shiver Oaks kvůli nějakému jinému úkolu, když z domu naproti vyběhla žena, a zeptala se mě, jestli bych jí mohl pomoci se dvěma zloději, které její pes zahnal do kouta.“

Zadívala jsem se na ty dva. Musela jsem mít hrůzostrašný výraz, protože Ascanio i Julie sebou trhli zároveň. Ha! Pořád to mám v sobě.

„Zloději?“ zeptala jsem se tiše. Smečka velmi nerada viděla jakoukoliv nezákonnou aktivitu. Už tak jsme měli dost potíží.

Ascanio si povzdechl, jasně smířený s vlastním osudem. „Chtěla vidět mláďátka kočkokrálíků. Byl to dům jedné chovatelky. Našli jsme reklamu v novinách. Ta paní nás nechtěla pustit dovnitř, dokud jí neukážeme peníze, tak jsme přelezli plot, když odešla pryč. S tím rotvajlerem bych si poradil, ale nechtěl jsem mu ublížit.“

Samozřejmě, že Julie chtěla vidět malé kočkokrálíky. Sakra, i já bych je chtěla vidět. A samozřejmě, že ji tam vzal. Potíž byla, že se při tom nechali chytit.

„Nechtěli jsme je ukrást,“ ozvala se Julie. „Jenom jsme se s nimi chtěli pomazlit.“

„Vznese proti nim obvinění?“ zeptala jsem se Maura.

„Přesvědčil jsem ji, že by to nebyl dobrý nápad.“

„Díky.“

„Kdykoliv,“ odpověděl.

Zadívala jsem se na děti. „Mazejte ven! Promluvím si s vámi později.“

Pelášili pryč, málem přitom porazili Hannah s tácem, na němž nesla čaj. Vycenila na ně zuby.

„Díky.“ Podnos jsem si od ní vzala. Hannah vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Nalila jsem Maurovi čaj. „Jak se vede?“

Mauro si vzal hrnek a foukl na obsah uvnitř. „Díky.“ Trošku upil. „Bože, to je dobrota. Jsem promrzlý až na kost. Zatracené počasí. Vede se… no, prostě se vede. Selena si pořád myslí, že moc pracuju.“

„Jak se daří tvé ženě?“

„Dobře, děkuju.“ Zaváhal. „Přemýšlím, že se nechám přeložit.“

To pro mě byla novinka. Atlanta byla obecně považovaná za jednu z těch významnějších poboček Řádu na Jihu. A nejenom to, rytíři neradi měnili místa, kde sloužili. Jakmile vás přiřadili k pobočce, vytvořili jste si na ulici kontakty a profesionální vztahy. Většina z nich by udělala skoro cokoliv, jen aby se nemuseli stěhovat. „Kam se necháš přeložit?“

„Pryč. Do Charlestonu, do Orlanda.“

Podivné. Dolila jsem mu čaj. Naučila jsem se, že když jste zůstali zticha, lidi vám většinou pověděli víc, aby to ticho přerušili.

„Díky.“ Mauro si povzdechl. „Tohle místo bývalo pobočkou, kam se chodívalo, protože to bylo dobré pro kariéru. Rychle se tady stoupalo vzhůru, víš? Děly se tu věci.“

„A ty se dějí pořád.“

„Ale ne ty správné.“ Mauro položil hrníček. „Víš, že Ted Moynohan patřil k původní Osmadevadesátce?“

Před třiadvaceti lety se původní Osmdesát devítka, vybraná z různých bezpečnostních složek, stala základním jádrem Řádu milosrdné pomoci. Všichni najednou byli pasováni na rytíře při dramatické ceremonii před Washingtonovým monumentem. Řád chtěl udělat dojem.

„Takže Ted je zakládající rytíř Řádu,“ poznamenala jsem.

Mauro přikývl. „Během posledních tří let jsme měli obrat výměny personálu přes tři sta padesát procent. Pro pobočku je typických asi tak dvacet procent.“

To dávalo smysl. Rytíři umírali, ale ne příliš často. Byli velmi dobře vycvičení a nenechávali se zabít jen tak. „Atlanta taky zažila perné tři roky.“

„Lidé výš ve vedení si toho všimli. Vyslali z Wolf Trap vyšetřovací tým tří rytířů. Konalo se slyšení. Ptali se na některé lidi, kteří způsobili ten obrat. Přišla řeč na tebe.“

„Na mě?“ Nikdy jsem nebyla rytíř, spíš něco jako zaměstnanec vedený mimo hlavní knihy.

„Brali tě jako přínos Řádu, a pak ses stala Chotí Smečky a zajímalo je, proč s tebou nikdo znovu nenavázal diplomatické kontakty. Ptali se na Andreu. Nad tím strávili hodně času.“

To taky sakra měli. Nikdy jsem nebyla rytíř, ale Andrea byla veteránka s vyznamenáním a Mistr zbraně, což se rozhodně nedalo brát na lehkou váhu, a oni ji vyhodili jako odpad, když zjistili, že je kožoměnec.

„Řád si nemůže dovolit ztrácet Mistry zbraní,“ řekl Mauro. „Nikdy mi nesedlo, jak se to tehdy vyřešilo. Nemělo k tomu dojít. Nebylo nutné, aby ji Ted tak přitlačil ke zdi. Respektuju ji i její dovednosti.“

Těžko nerespektovat někoho, kdo vás dokázal zastřelit ze vzdálenosti kilometru a půl. „Ví, že jsi za ní stál.“

„Jak se jí daří?“

„S Rafaelem vede klan boud. Má plné ruce práce.“ A musela nahradit Tetu Bé, což byl úkol, který bych nepřála nikomu.

„Dobré vědět.“ Mohutný rytíř si poposedl na židli. „A když skončili s Andreou, přešli přímo k Shaneu Andersenovi a Strážcům majáku.“

Neexistoval způsob, jak by z toho Ted vybruslil bez poskvrnky. Ukázalo se, že jeden z jeho rytířů je terorista. Pokud to Ted věděl, byl stejně vinný jako Shane. Pokud ne, byl neschopný. „Co se stalo pak?“

„To je to špatné. Nic. Proběhla všechna slyšení a pak se vrátili do hlavní centrály. Pak přišel čas znovu obsadit posty v pobočce. Dostali jsme úplně nové lidi. Ze staré party jsme, kromě Teda, zbyli jen já, Richter a Maxine.“

Mauro byl dobrý rytíř a Maxine, sekretářka telepatka Řádu byla živoucí páteří Atlantské pobočky, ale Richter byl psychopat a přítěž.

„To je všechno?“ zeptala jsem se.

„Mhm. Zbytek je… nový.“

„Nováčci se ti nelíbí.“

Mauro se zašklebil. „Posílají k nám lidi, kteří jsou na své druhé nebo třetí pobočce. Jejich velení se je nepokoušelo udržet, protože se nijak nevyznamenali. Většina z nich udělala chyby… někteří jich udělali hodně.“

Pak mi to došlo. Ted byl zakládající rytíř, takže měl dobré kontakty a ty ho pravděpodobně urputně bránily. Nejvyšší velení Řádu ho nemohlo odvolat bez nějakých do nebe volajících důkazů jeho neschopnosti, tak mu na pobočku poslalo vyvrhele. Buď mu to samotnému dojde a odejde do důchodu, nebo jeho nový personál něco posere tak strašně, že budou mít podklady pro to, aby ho odvolali. Mauro nechtěl být součástí party, která to všechno podělá.

„Mauro, jsi dobrý rytíř. Kterákoliv pobočka Řádu by bojovala, jen aby tě mohla vzít k sobě.“

„Jo. Mám tohle město rád. Je to domov. Ale jo. Je čas jít.“ Vstal. „Díky za čaj.“

„Díky, že jsi zachránil děti z potíží.“

„Kdykoliv.“ Uculil se. „Kdykoliv.“

Doprovodila jsem ho ven. Bylo skoro pět. Do Julie a Ascania se opřu až po Konkláve. Teď jsem se potřebovala obléct, vzít si meč a dělat způsobné zvuky na Pány mrtvých.

3.

Smečkový džíp projížděl skrz ulice prostoupené prachem. Moje čestná stráž, natěšená na vraždění, jela v autě za námi. Jim řídil. Barabáš seděl na zadním sedadle.

Atlanta po Změně měla mnoho čtvrtí, některé staré, jiné nové, zrozené v době magie. Byl tu Úl na jihozápadě, kde byl pojem „pevná zeď“ velmi relativní. Na jihovýchodě jsme měli Warren, drsnou chudinskou čtvrť, na níž dohlížely potulné gangy, které se vykořisťovaly navzájem. A pak tu byla Northside, kde atlantští boháči použili své peníze, aby od sebe udrželi chaos poničeného města dál.

Magie ráda ohlodávala asfalt, ale tady byla cesta hladká, čisté ulice měly hodně daleko ke smetí a odpadem zasypaným stezkám ve Warrenu. Velké domy měly každý kolem sebe akrové pozemky, sledovaly nás zamřížovanými okny zpoza kovových plotů, nahoře olemovaných smyčkami ostnatého drátu. Většina z nich byla postavena po Změně. Neměly víc jak tři patra, honosily se silnými zdmi, vyztuženými dveřmi a okny chráněnými mřížemi. Za peníze jste si mohli koupit bezpečí, půdu a dobré zedníky.

Slunce zapadlo a teď obloze vládl měsíc, obrovský, tmavě oranžový, jako by ho někdo namočil do krve. Magie sice zrovna nebyla u moci, ale město stále vyčkávalo, bdělé a ostražité. Byl to ten druh noci, kdy si příšery vycházely ven hrát.

Zabíječ, moje šavle, mi ležel na klíně. Hladila jsem jeho pochvu. Šel všude se mnou, ale dnes v noci ho budu muset nechat stranou. V Bernard’s se dodržoval přísný zákaz zbraní. Cítila jsem se bez něj nahá.

„Kdo další s námi půjde?“ zeptala jsem se. Smečkový protokol vyžadoval, aby při každém setkání Konkláve byli přítomni zástupci alespoň tří klanů. Ze začátku se chtěli zúčastňovat všichni, ale teď jsme měli potíže sehnat vůbec ty tři. Jim byl alfou klanu koček, takže se počítal jako jeden. Takže zbývali dva další.

„Robert Lonesco a Jennifer,“ řekl Barabáš.

Robert Lonesco byl ženatý s Thomasem a společně vedli klan krys. Jennifer vedla vlky. Nedokázaly jsme se shodnout. Nejdřív jsem musela zabít její sestru, po tom co se z ní pod vlivem magie mé tety stal lupus. Pak se její manžel obětoval, aby zabránil magické katastrofě, o níž jsme se dozvěděli skrze mou kancelář. Jennifer mě vinila z obojího. Uzavřely jsme nejisté příměří, protože jsme spolu musely pracovat, a zvládaly jsme se navzájem nezabít, ale to bylo asi tak všechno. Vybavilo se mi Christopherovo varování. Pokud přišlo na vlky, kterým bych neměla věřit, Jennifer byla rozhodně na vršku seznamu.

„Nějaké výzvy?“ zeptala jsem se. Jennifer porodila víc jak před měsícem a třicetidenní ochranná lhůta, kdy nemohla být vyzvána k boji, vypršela minulou středu.

„Ne,“ ozval se Jim.

Podivné. „Myslela jsem si, že touhle dobou už po ní Desandra půjde.“

„Já taky,“ řekl Jim.

Desandru jsme stejně jako Christophera zachránili při naší zámořské výpravě. Byla dcerou nejmocnějšího alfy v Karpatech. Byl to psychotický, krutý egocentrik. Vybudoval smečku z ničeho, vládl jí železnou pěstí a terorizoval své nepřátele, domácí i zahraniční. Celkem zplodil jedenáct dětí. Desandra se jako jediná dožila dospělosti, a to jen proto, že si hrála na rozmazleného, neomaleného idiota. Její otec byl posedlý nalezením dědice, který by se vyrovnal jeho standardům. Neměl vůbec ponětí, že ho má přímo před nosem, a když mu vrazila ruku do hrudníku a vytrhla mu srdce jen pár okamžiků před tím, než porodila dvojčata, byl nesmírně překvapený.

Nakonec s námi odjela do Atlanty. Byla chytrá, drzá a bezohledná. Když jsme se vrátili, Jennifer byla stále těhotná a nemohla ji vyzvat. Desandře také zbývaly dva týdny mateřské, ale nevyužila je. První zabití proběhlo během čtyřiceti osmi hodin od přísahy věrnosti Smečce a od té doby stoupala v hierarchii. Teď byla betou vlků a Jennifer spala s otevřenýma očima.

„Desandra a Jennifer uzavřely nějakou dohodu?“ zeptala jsem se.

„O ničem takovém nevím,“ řekl Jim. „Jennifer ji nenávidí ještě víc než tebe. Kdyby Desandra hořela, nepodala by jí ani sklenku vody.“

„Tak proč ty průtahy?“

Jim pokrčil rameny. Krátce jsem se zadívala na Barabáše. Ten pokrčil rameny také. Ani jeden z nich nic neslyšel. To byla vzácnost.

„Byla by z ní lepší alfa,“ řekl Jim. „Je silnější.“

Nikdy jsem s Jennifer neměla problém, i když si ona mohla myslet něco jiného. Pokusila se se mnou bojovat, a já tvrdě odpověděla, ale nikdy jsem se do ní opravdu nepustila. Stejně jsem musela uznat, že by Desandra byla zatraceně dobrou alfou. To však neznamenalo, že jsem se těšila, až s ní budu jednat.

„Nemůžeš se dočkat, až budeš v Radě Smečky sedět vedle Desandry?“ zeptala jsem se.

Jim mi věnoval pohled plný čiré nenávisti.

Barabáš se zasmál.

Jim si dovolil drobný úsměv, aniž by ukázal zuby. Usmíval se jen velice zřídka. Bilo se to totiž s jeho maskou drsňáka. Za všechna ta léta, co ho znám, jsem ho viděla ukázat zuby jen třem lidem a dva z nich teď byli mrtví. A třetí by byl taky, až na malou technickou záležitost, že se stal Přítelem Smečky.

„Musíme to svinstvo vyřešit a rychle,“ řekl Jim. „Máme šest set vlků a ti všichni teď vyčkávají. Kolují zvěsti, že Desandra šla za Orhanem a Fatimou, aby je požádala o požehnání.“

Orhan a Fatima vedli klan, než ho po nich převzal Daniel. Vytrénovali ho jako svého zástupce, pak odstoupili a skončili s politikou ve Smečce. Žili v sadu nedaleko od Pevnosti a zůstávali naprosto neutrální. Doteď jsem je viděla přesně dvakrát, na večeři o Díkůvzdání a na svatbě, a oba mi přišli jako lidé, se kterými bych si nechtěla zahrávat.

„Co tím myslíš, že šla požádat o jejich požehnání?“ zeptala jsem se.

„Je to smečkový termín,“ vysvětlil Barabáš. „Alfa může být buď zabit při výzvě, nebo se může rozhodnout odstoupit. A když odstoupí, dá svému následovníkovi požehnání, aby začal tam, kde on přestal. To mu víceméně zaručí, že lidé podporující starého alfu budou z úcty následovat i nového, alespoň na nějaký čas. Je to jako předat vladařské žezlo někomu jinému. Proto Daniela nikdo nevyzval dalšího skoro půl roku poté, co se stal alfou. Pokud Desandra za Orhanem a Fatimou opravdu šla, pak to od ní bylo ubohé. Dali jasně najevo, že nechtějí být rušeni.“

Cesta zatáčela. Tuhle zatáčku jsem si pamatovala. Asi před rokem jsem se tudy řítila v protisměru vysokou rychlostí. Je neuvěřitelné, jak přesně dokážete točit volantem, když vás pronásleduje naštvaný Pán šelem.

Bernard’s jsme měli na dohled. Ve městě hrdém na svou jižanskou minulost restaurace vyčnívala jako anglický lord mezi kovboji. Široká, dvě patra vysoká, postavená z červených cihel. Připomínala britská sídla georgiánského stylu, která jste občas zahlédli ve starých filmech, až na to, že vlastníci Bernard’s dali před přednost zdobeným balkónům před souměrností budovy. Po stěnách se šplhaly dlouhé, husté šlahouny kudzu s okraji pocukrovanými šířícím se chladem. Zamřížovanými okny pronikalo ven teplé, žluté světlo.

Zaparkovali jsme na rezervovaném místě v první řadě. U dveří stáli čtyři lidé, jež ozářily reflektory auta a oči se jim zableskly povědomým kožoměnčím svitem. Tři muži a vysoká žena. Sledovala nás s jasně znechuceným výrazem. Jennifer. Vždycky byla vysoká a měla šlachovitou postavu běžce na dlouhé vzdálenosti, ale teď vypadala ještě hubenější. Většina žen během těhotenství nabrala nějaká kila navíc, ale pokud se tomu tak stalo i u Jennifer, ta váha navíc byla dávno pryč. Na sobě měla kabát olemovaný králičí kožešinou a obtáhnuté černé kalhoty. Pod látkou jí na nohách jasně vystupovaly dlouhé, štíhlé svaly na nohou a kostnatá kolena. Každý den jsem cvičila, protože jsem měla nebezpečnou práci a došlo občas na to, že jsem musela bojovat o život, ale moje nohy přesto nebyly až tak vyrýsované. Jennifer vypadala, že ze své postavy vyhnala jakýkoliv náznak měkkosti. Tohle nebylo jen zapálení do tréninku, ale panika.

Jim vypnul motor. Společně s Barabášem vystoupili a na okamžik jen stáli se zdviženými tvářemi a nasávali pachy ve vzduchu. Vůbec jsem se necítila jako idiot, že zůstávám sedět v autě, než skončí. Vůbec ne. Povzdechla jsem si a odložila Zabíječe. Souhlasila jsem, že to nebudu zbytečně ztěžovat. Teď jsem s tím musela žít.

Přes mysl se mi přelila ohavná patina, připomínající tekutinu unikající z rozkládajícího se těla. Upíři. Soustředila jsem se. Šest kousků. Ale ne na okolních budovách, tihle byli blíž. Přímo nad námi, na střeše. Neměla bych je zvládnout vycítit tak jasně, když nebyla magie u moci. Musela jsem být citlivější. Cítila jsem se kvůli tomu jako ještě větší zrůda. Musela jsem provozovat svou magii, abych mohla bojovat s otcem, ale čím víc jsem trénovala, tím víc jsem se stávala něčím podobným jako on. To byla zatraceně šikmá plocha.

„Jime.“

Jim otevřel dveře řidiče. Do tváře mi dýchl chlad, zakousl se mi do kůže.

„Šest upírů na střeše,“ pověděla jsem mu tiše.

Vzhlédl. „Buď o tom v Bernard’s vědí, nebo netuší, že mají hosty navíc.“

„Tak nebo tak, než se dostaneme na střechu, budou pryč,“ vložil se do toho Barabáš.

A my budeme vypadat jako vystrašení idioti. „Varuj naše lidi,“ zamumlala jsem směrem k Barabášovi. Přikývl.

„Jestli nás rozdělí…,“ ozval se Jim.

„Most Mt. Paran. Pamatuju si to.“ Tam na nás budou čekat naše posily.

Barabáš mi zaťukal na okýnko. Stáhla jsem ho.

„Tak, a teď si vzpomeň, Kate,“ Barabáš se ke mně naklonil a uculil se, „jsi Choť Pána šelem. Tak jí buď.“ Nějak se mu podařilo roztáhnout to „buď“ na tři slabiky. „Mysli jako –“

„Otevři dveře, nebo tě jimi praštím do obličeje,“ zavrčela jsem.

Barabáš se uchechtl a poslechl. Led mi zaskřípal pod nohama. Vedle nás druhý džíp vyvrhl pět mých osobních strážců, mezi nimi i dva rváče, Mylese Kingsburyho a Sage Romovou. Obešla jsem auto a setkala se s pohledem Jennifer. Dlouhou vteřinu na mě upřeně hleděla a pak se zadívala za mne napravo. Ve tváři jí cukl sval.

Krátce jsem se zadívala na bok. Vedle našich dvou aut zastavilo další. Dveře se rozletěly dokořán a z nich vyskočila Desandra. Na sobě měla bundu z ovčí kůže s kápí. Plavé vlasy zapletené do copu měla přehozené přes rameno. Z chladu jí zrůžověly tváře. Oči jí zářily kožoměnčí oranžovou. Zamávala na mě a zamířila k nám.

Jennifer výraz ztvrdl tak, jako by měla tvář vytesanou z kamene.

„Moje oblíbená alfa.“ Desandra mi věnovala široký, zářivý úsměv.

Babičko, babičko… jaké to máš velké zuby… „Desandro,“ řekla jsem.

Jennifer vypadala tvrdě a vyzáble, jako napůl vyhladovělý vlk zahnaný do kouta, který cení zuby. Zato Desandra byla zosobněním zdraví, s jasným pohledem, úsměvem a plnými tvary. Zatímco z Jennifer sálala úzkost, Desandra kolem sebe šířila sebevědomí. Bylo nemožné ty dvě neporovnávat. Desandře jsem však taky nevěřila ani za mák.

Jennifer musela odstoupit. Viděla jsem Desandru bojovat. Nešla bych proti ní, pokud bych vyloženě nemusela. Jennifer v boji docela ušla, ale byla předvídatelná, a když jí něco nevycházelo, ztrácela trpělivost. Úzkost ji viditelně sžírala tak, že z ní nezbývalo už skoro nic.

„Měla bys ke mně být tak přátelská? U vlků nejsem zrovna populární.“

Její úsměv se jen rozšířil, do zelených očí se vloudil šibalský pohled. „Ano. Není znepokojivé, jak během posledních… hm… devíti měsíců utrpěl duch spolupráce? Nějak se nám podařilo odcizit se od všech ostatních klanů. Někdo by možná naznačil, že je to kvůli selhání ve vedení.“

Tak nám, hm? „Není možná.“

„A když si pomyslím, že se klan vlků obírá o všechny výhody a prospěch plynoucí z dobrých vztahů s Pánem šelem a jeho Chotí… Je to škoda.“ Desandra si povzdechla a mrkla na mě. „Ale neměj starosti. Já jsem na rozdíl od jiných týmový hráč. Nemám problém být přátelská nebo dokonce projevit pokoru pro dobro svého klanu.“

Aha. A teď v tom máchala Jennifer čumák přede svědky. „Jsi zloduch.“

„Díky, Choti. Říkáte ty nejhezčí věci.“ Desandra snížila hlas do zamumlání. „Sleduje nás?“

„Ano, sleduje.“

„Vidíš ty tři chlápky s ní? Je to její osobní stráž.“ Ucedila Desandra přezíravě. „Musí mít své vlastní bodyguardy, Kate. Ten strach cítím až sem.“ Zamávala si rukou před obličejem, jako by se k sobě snažila přivát vůni. „Hmm, dobrota.“

Kývla jsem na Jima a malou skupinu bojovníků, kteří si ode mne zachovávali obrovskou vzdálenost celých tří metrů.

„To je jiné,“ řekla Desandra. „Ty jsi Choť a člověk, a celá tahle šaškárna je o obřadnosti. Máme tě bránit do posledního dechu. Ale alfa klanu by neměl nikdy potřebovat osobní stráž.“

Jennifer se ostře obrátila na místě a zamířila dovnitř. Tři muži ji následovali. Musela to zaslechnout.

„Myslel jsem si, že touhle dobou už ji vyzveš,“ poznamenal Jim. „Na co čekáš?“

„Mám povolení od Pána šelem a jeho Choti?“ vyzvídala Desandra.

Její otázky nebyly jen otázky, ale medvědí pasti připravené sklapnout. „Vedení klanu vlků je vaše soukromá věc, o níž se rozhodne uvnitř klanu. Nebudeme zasahovat. Nebudu teď mluvit i za Pána šelem, ale za sebe ti řeknu, že bych ráda mírové řešení.“

„To bylo velmi diplomatické,“ řekla Desandra. „Ale ne úplně jasné. Navíc… odkdy dáváš přednost mírovým řešením?“

„Nechci řešit krveprolití na Vánoce. Je vdovou po muži, který se obětoval kvůli Smečce. Jestli ji chladnokrevně zavraždíš a uděláš z její dcery sirotka, hodně ti tvé alfování ztížím. Ostatní vlci také. Postav se k tomu jako alfa, jakou chceš být.“

Desandra se zašklebila. „Nehodlám z ní udělat mučednici. A ani nechci z její dcery udělat sirotka. Není důvod k tragédii. Stejně na to ještě není ten pravý čas. Klan mi ještě tak úplně nepatří, ale blížím se k cíli. Jennifer ví, že čekám, až udělá špatný krok, proto váhá. Odkládá důležitá rozhodnutí a staví se nepřátelsky k lidem, kteří ji zpochybňují, a vypadá slabá a ustrašená. A já si zatím sedím ve stínech a dávám si načas, dostávám lidi na svou stranu jednoho po druhém. Vlci vyžadují silné vedení, a čím déle bude Jennifer nerozhodná, tím hlasitěji budou dávat najevo nelibost. Brzy za mnou přijdou. Poví mi, že je to sice politováníhodné, ale že klan už má dost Jennifeřina vedení. Já budu váhat a tvářit se pokorně. Budou mě muset přesvědčit, že je to ta správná, ušlechtilá věc. Bude jim chvíli trvat, než jim na to kývnu, a když ji vystrnadím z vedení, celý klan bude jásat radostí.“

Desandra se na nás uculila. „Takže si nemusíte dělat starosti. Nezabiju ji uprostřed nějaké formální večeře. Koneckonců, nejsem otec. Užijte si to.“ Mrkla, otočila se a zamířila pryč.

Páni.

„Tohle bude jednou velká osina v zadku, co?“ řekl Barabáš.

„Ano, to bude.“ Najednou mi scházel můj byt. Malý, stísněný a v té horší části města, ale než ho moje teta zdemolovala, patřil jen mně. Teď z něj zbyly jen trosky, ale vážně jsem chtěla jít domů, zavřít dveře a nemuset řešit nic z tohohle svinstva.

Zpoza rohu se vynořilo tmavé SUV. Další ho následovalo, a pak ještě jedno. Lid se blížil.

„Představení začíná,“ poznamenal Jim.

Black Bear Lodge. Jestli se skrz tohle dostanu, strávím dva týdny s Curranem v Black Bear Lodge. Nasadila jsem svůj profesionální výraz a odkráčela do Bernard’s s deseti kožoměnci za patami.

„Nechceme tím říct, že si Smečka nemůže koupit stavbu na hranicích našeho území ve městě.“ Ryan Kelly poklepal ukazováčkem na stůl. „Ale to, že když si ji koupí, všimneme si toho.“

Potlačila jsem zívnutí hned v zárodku. Většina Pánů mrtvých se držela striktně korporátního uniformního vzhledu, s nímž by zapadli v jakékoliv zasedací místnosti na vysokých postech. Ryan tak zněl a i vypadal, pokud jste se soustředili na jeho oblek. Tmavě modrý, očividně dělaný na míru. Hranatou bradu měl čistě oholenou, voněl drahou kolínskou. Taky obvykle nosil obrovského fialového kohouta. Číro mu momentálně splývalo dolů podél levé strany lebky a on musel čas od času pohodit hlavou, aby mu vlasy nepadaly do očí. Pohození fialovými vlasy se ukázalo jako podivně hypnotické a já se musela nutit, abych se soustředila na jeho řeč, namísto vyčkávání na další pohození.

„Není to tak, že bychom protestovali proti koupi dané stavby.“ Šup. „Jde tady o princip…“

V Bernard’s nás posadili do soukromé jídelny s jedním dlouhým stolem. My seděli usazení na jedné straně, Lid na druhé. Po mé pravé straně si Jim prohlížel pokoj, pravidelně se krátce díval na dveře. Po levé straně si Robert Lonesco pohrával s vidličkou, pohlednou tvář nepřítomně zamyšlenou. Ryanova tovaryška se jmenovala Meghan a z místa za židlí svého šéfa si ho diskrétně prohlížela. Za Robertem se lidé otáčeli. Měl ten druh tiché krásy, která by se správným fotografem a na velkém billboardu dokázala zastavit provoz. Jeho kůže měla světle bronzový odstín, hebké vlasy měl tmavé až skoro havraní, a jeho oči, velké a vážné, se zdály bezedné.

Po Ryanově pravici Ghastek sledoval Meghanin toužebný pohled s neutrální zvědavostí. Byl štíhlý tak, až se zdál vychrtlý, mohlo mu být někde mezi třiceti a čtyřiceti, krátké vlasy ještě nepoznačené šedinami. Šířil kolem sebe auru chytrosti, jako by to byl parfém. Kde Ryan Kelly vypadal jako byznysmen, jemuž náhodou narostl kohout, Ghastek připomínal spíš vědce, kterého omylem pozvali na formální večírek, kde byli všichni hloupější než on, a teď tady marnil čas tím, že se snažil svůj mozek aklimatizovat.

Mulradin Grant sám chyběl, vzhledem k tomu, že byla řada na Ghastekovi, aby se zúčastnil Konkláve, namísto toho tu seděla jeho žena Claire. Táhlo jí na čtyřicet, byla plavovlasá, s udržovanou vizáží, průměrnou, ale vytrénovanou postavou. Její kalhotový kostým vypadal draze a její účes mluvil sám za sebe o rozmazlování a mnoha návštěvách kadeřnického salónu.

Ryan zatím mlel dál. Podporoval Mulradina a nic by mu neudělalo větší radost, než kdyby dokázal vytvořit nějaký problém mezi Smečkou a Lidem a pak ho pohodil Ghastekovi do klína. Naneštěstí pro něj se nic potenciálně problematického nestalo, tak musel dělat z komára velblouda. Věděl to on, věděli to i všichni ostatní, a teď nás tady všechny skupinově nudil k smrti. Z nutnosti se město rozdělilo na několik imaginárních území mezi Lid a Smečku. Obě strany hlídkovaly na vymyšlených hranicích oněch území a Rafaelova recyklační společnost koupila stavbu na hranici.

Claire si pohrávala s kovovým náramkem na zápěstí. Všichni účastníci ze strany Lidu jeden měli, a jak sem je znala, nové šperky se určitě staly čerstvým módním trendem korporace.

„… protestujeme proti tomu, jak Smečka ustavičně nerespektuje…“

Dvoukřídlé dveře oddělující soukromou jídelnu od zbytku Bernard’s se rozletěly dokořán. Mezeru v nich vyplnila postava vysokého, ramenatého muže. Do místnosti vkráčel Hugh d’Ambray.

Má mysl měla na okamžik potíže strávit fakt, že Hugh byl tady, a pak mi každá buňka v těle přešla do stavu plné pohotovosti, jako by mě někdo polil vědrem ledové vody a pak mi dal elektrický šok drátem pod proudem.

Paměť mě přenesla zpátky do letošního léta. Slyšela jsem, jak mu křuplo v zádech, jak mu Curran zlomil páteř o kamenný parapet. Cítila jsem dým stoupající z kouzlem rozdmychaného ohně stravujícího i kámen, pohlcujícího hrad Megobari a sledovala, jak Hugh padá do plamenů dole. A přesto byl najednou tady, na sobě měl džíny, černé triko a koženou bundu. Nevypadal, že by mu to nějak uškodilo, ten parchant. Nekulhal. Žádná ztuhlost v pohybech. I jeho vlasy, tmavé, skoro až černé, byly stejně dlouhé a spadaly mu k ramenům. Ta samá brada, o kterou byste si zlámali ruku, ta samá tvrdá hranatá čelist, stejné strniště. Měřil přes metr osmdesát a postavu měl samý tvrdý sval. Pohyboval se s elegancí šermíře, dokonale vyváženě, jistě a pohotově.

Jak je to možné?

Byl zlomený. Rozlámaný, sakra. Měl rozdrcené kosti a tvář rozbitou na kaši. Curran mu zlomil páteř jako párátko, a on si tu teď ležérně kráčel, jako by o nic nešlo. Ve tváři neměl jedinou zlomenou kost. Na kůži žádné spáleniny. Jizva na tváři chyběla. Vypadal… mladší. Méně ošlehaný bojem. Možná to nebyl on. Možná si Saiman oblékl jeho podobu, nebo…

Hughův pohled se setkal s tím mým. Ledově modré oči se na mě usmály.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Byl to on. Byl v tom pohledu a ten bych poznala kdekoliv.

Neměla jsem ani ponětí, jak to otec udělal, ale nějak se mu podařilo jeho živoucí demoliční kouli opravit. Dobrý bože, kolik magie si to muselo vyžádat? Jak…?

Takže Roland to ví. Snažila jsem se předstírat, že Hugh zemřel, a skoro jsem se zvládla přesvědčit, že o mně otec stále netuší, ale Hughova přítomnost všechno to popírání prostě rozmetala na kousky. Roland ho uzdravil. Mluvili spolu. Můj otec o mně věděl. A přijde si pro mě.

Kurva.

Jim se usmál a ukázal přitom zuby. Barabáš vedle něj ztuhl.

Tichý hysterický hlásek v mysli mi našeptával: Utíkej! Utíkej!

Potlačila jsem ho. Neměla jsem meč. Nikdo z nás neměl zbraně. Teď nebyl ten správný čas začít panikařit.

Byli jsme ve třetím patře. Odsud vedly jen dva východy, přední dveře ven a zadní, které nebyly východem, ale vstupem do úzké chodby vedoucí k zimní zahradě. Abych prošla předními dveřmi, musela bych se dostat přes Hugha. Ten byl těžší o třicet kilo a už jsem zažila, co s tím tělem dokáže. Bez meče se za něj nedostanu. Zadní dveře byly naší jedinou možností na únik s minimem ztrát. Musela jsem odsud své lidi dostat v jednom kuse. Vyšilovat můžu později.

Tovaryši zírali na Hugha s otevřenou pusou. Většina z nich ho nejspíš nepoznala. Ghastek zbledl jako stěna. Stejně tak Ryan. Přesně věděli, o koho jde a čeho je schopný.

Ghastek se vzpamatoval první a vstal: „Nečekali jsme vás tady, veliteli.“

Volně přeloženo: Co tady sakra děláš?

Hugh k němu přešel a postavil se vedle něj. Ghastek byl vysoký, ale oproti Hughovi vypadal jako trpaslík. „Moje chyba, měl jsem předem zavolat.“

Hugh se usmál. Nasadil svou příjemnou přátelskou masku. Není nutné se obtěžovat, patřím tady k nim. Svrhávám vlády, kosím lidi jako obilí a vyžívám se v násilí, ale nemusíte kvůli mně vstávat.

Tohle špatně skončí.

Hugh vyčkával. Ghastek se probral a ustoupil stranou. „Posaďte se, prosím.“

„Měl bys mě představit,“ pověděl mu Hugh a usadil se.

Ghastek to dlouhou chvíli zpracovával. Tohle je můj kolega, téměř nesmrtelný psychopatický vojevůdce…

„Prosím, přivítejte mezi námi Hugha d’Ambray,“ řekl Ghastek. „Je to zástupce naší hlavní pobočky a má rozsáhlou exekutivní moc.“

„Nebuďme tak formální,“ přerušil ho Hugh. „Prosím pokračujte ve vašich záležitostech. Jen tady budu tiše sedět a pozorovat vás.“

S Ghastekem jsme se na sebe zadívali.

„Prosím,“ nabídl mi Hugh. „Věřím, že se řešila nějaká stavba?“

Ryan Kelly měl pevně stisknuté rty. Všichni se zadívali na mě. Očividně jsem měla něco říct.

„Ta budova, o níž je řeč, jsou trosky, které hodlá Recyklace Medrano rozebrat. Vyberou z nich použitelné materiály, prodají je a pak se posunou jinam.“

„Vím, jak proces recyklace funguje,“ oznámil Ryan, pečlivě si udržoval neutrální tón. „Recyklace samotná není ta hlavní potíž. Je to její umístění. Protestujeme proti tomu, aby Smečka zacházela s vytyčenými hranicemi jen tak halabala.“

Halabala? Tady někdo obnovil své měsíční předplatné magazínu Sto plus jedna řečnická fráze. „Uvědomujete si, kde leží hranice?“

„Samozřejmě, že si to uvědomuji.“

„Pak tedy uznáváte, že ta stavba je na naší straně?“

„Ano, ale jak jste sám naznačil, ta budova je v troskách.“

„Je částečně na naší straně a podle dohody Smečka nemůže kupovat nemovitosti na našem území.“

„To máte pravdu.“ Zdvihla jsem ruku a Barabáš do ní vložil papír. „Nechali jsme si od města vypracovat nezávislý posudek. Ten ukázal, že přibližně čtyři sta padesát pět kubických metrů trosek je na vaší straně hranice. Z nich je sedmdesát pět procent uvedeno jako volný beton a prach vzniklý působením magie, patnáct procent je dřevo, deset procent směs kovů. To vše má přibližnou hodnotu patnácti set dolarů. Proto jsme připravili tento příspěvek. Jako ukázku dobré vůle a ochoty k další spolupráci a udržení přátelských vztahů mezi našimi dvěma stranami Smečka tímto daruje hodnotu zmiňovaných sutin Lidu, aby s ní naložil, jak uzná za vhodné.“

Ukázala jsem mu papír. Ryan si ho vzal a nejistě se zarazil. „Veliteli, chtěl byste…?“

Hugh zavrtěl hlavou.

Proč jsi tady? Co plánuješ?

Ryan si dokument pročetl. „Vypadá v pořádku.“

„Lid tímto děkuje Smečce za štědrý dar,“ oznámil Ghastek.

„Smečka děkuje Lidu za spolupráci.“ Dobře, výborně, a teď odsud kruci vypadněme.

Hugh se naklonil dopředu, zadíval se na mě a tichým konverzačním tónem prohlásil: „Nenudíš se na podobných setkáních občas tak, že bys někoho nejradši praštila?“

„Jestli praštíš někoho z mých lidí, tak ti tu ruku urvu a umlátím tě s ní k smrti.“

„Kate.“ Ghastekovi v hlase zavibrovalo varování. „Nemyslím si, že tak úplně chápeš situaci.“

Hugh se zazubil. „To je moje holka.“

Ghastek překvapeně zamrkal.

Jim vycenil zuby ve zvířecím zavrčení.

„Má někdo z Lidu nějaké další problémy k probrání?“ zeptala jsem se.

„Tentokrát ne,“ prohlásil Ghastek, pohled upřený na mě a Hugha.

„Fantastické. Smečka nemá další problémy.“

Hugh si odkašlal.

Dveře se rozletěly dokořán a čtyři naprosto neznámí lidé dovnitř vtáhli cosi zabalené v celtě.

Vyskočila jsem ze židle, jako by mi za zadkem hořelo a ucouvla jsem. Mí lidé ustoupili se mnou.

Čtyřka hodila celtu na stůl se slyšitelným zaduněním. Talíře a hrnky se rozlétly do stran. Před námi leželo na stole roztažené tělo, zakrvácené a roztrhané, pokryté cáry oblečení a ušpiněné lepkavou rudou hmotou. Do nosu mě uhodil silný kovový pach krve.

Dva rváči za mnou obrostli srstí ve víru kroutícího se masa.

Někdo mrtvole roztrhal břicho, rozšklebené okraje nesly charakteristické známky drápů kožoměnce. Vnitřnosti se mu valily ven v silných chuchvalcích. Tvář měl rozbitou a pokrytou krví, ale poznala jsem ho okamžitě.

Claire se rozječela. Tovaryši se stáhli od stolu pryč. Všichni začali mluvit najednou.

„Vaši lidé zavraždili Mulradina Granta,“ oznámil Hugh, jeho hlas přerušil všechny ostatní.

„Neztrácejme hlavu,“ varoval ostatní Ghastek.

„Ukažte mi důkaz.“ zaprskal Jim.

„Podívejte se na tělo.“ ukázal Hugh na mrtvolu. „To jsou veškeré důkazy, jichž je zapotřebí.“

I ten nejzelenější začátečník, který sotva vylezl z policejní akademie, by ty rány okamžitě identifikoval. Jejich rozložení, vzdálenost mezi nimi, hloubka a rozsáhlost, to všechno se nedalo zmýlit s ničím jiným. Mulradina zavraždil kožoměnec.

„Nemáš důkazy, že to udělal člen Smečky,“ vyštěkla jsem. „V té své bandě goril zaměstnáváš kožoměnce taky.“

Claire se kývala dopředu a dozadu. „Bože, bože, bože.“

„Nedělejme ukvapené závěry,“ vložil se do toho Ghastek.

Hugh na něj ukázal. „Ty… buď ticho. Smečka má rozhodující vliv na všechny kožoměnce ve státě. Nese za to plnou zodpovědnost.“

„Moje lidi do toho netahej,“ řekla jsem mu. „Nebo budeš litovat.“

„Miluju, když mi vyhrožuješ,“ zavrněl Hugh.

„To, co přijde pak, se ti bude líbit ještě víc.“

Ghastek těkal pohledem mezi mnou a Hughem.

„Nemůžu se dočkat, zlato,“ oznámil Hugh.

Jedině Curran mi říkal zlato. Snažil se mě vyprovokovat.

„Zabili jste ho!“ zaječela Claire pronikavým, řezavým hlasem. „Zabili jste mého manžela!“

Hugh se postavil k ní. Hlas mu zněžněl. „Ano, udělali to. Podívej, jen se na něj podívej. Tvůj manžel před smrtí trpěl. Nechceš s tím něco udělat? Nechceš, aby za to ta zvířata zaplatila?“

Claire zbledla jako stěna. Popadla kovový náramek na svém zápěstí.

„Přestaňte!“ Ghastekův hlas zazněl jako prásknutí bičem.

Hugh se k němu prudce otočil. „Je to jeho vůle. Ať se tak stane.“

Ghastek o krok ustoupil. „Je to naše město. Tady mám právo rozhodovat já.“

„Už ne,“ oznámil mu Hugh, setkal se s mým pohledem a mrknul na mě.

Ty hajzle. Přesně tohle chtěl. Velký, hnusný veřejný incident, z něhož nebylo návratu. Zabití upírů by se dalo ještě nějak vyřešit – představovali jen majetek, ale už nás obvinil z vraždy. Pokud bychom teď zabili nějakého dalšího člena Lidu, s Mulradinovým tělem na stole a smutkem šílenou vdovou, celé město by se obrátilo proti nám. Lid sice nebyl o nic víc oblíbený než my, ale pokud by Atlanta dostala šanci zbavit se alespoň jedné frakce, využila by jí. Hugh by měl výmluvu, proč vyhlásit Smečce válku, a ještě by ho poté oslavovali.

Claire si strhla náramek. Rudě zapulzoval a strop se prolomil.

Do místnosti vpadlo šest upírů. Na zlomek okamžiku ztuhli, tři v podřepu na stole, tři na podlaze, oči jim žhnuly jako zářící studny šarlatového hladu. Vychrtlé, lysé kostry pokryté tvrdými pletenci svalů a zahalené do gumovité kůže. Už nebyly ani lidské, ani příčetné, velel jim jen neukojitelný hlad.

Ryan se prudce pohnul vpřed s rozpaženýma rukama. Oči upírů lehce pohasly. Tvář se mu chvěla vypětím. Snažil se je udržet, ale jeho telepatické sevření povolovalo.

„Stáhněte se!“ vyštěkla jsem.

Kožoměnci po obou stranách proudili k zadním dveřím, všichni až na dva rváče. Ozvalo se zadunění, jak dveře vyletěly z pantů poté, co je někdo vykopl.

Hugh se otočil na místě a dal Ryanovi ránu pěstí do čelisti. Mohutný muž vyvrátil oči v sloup, tvář mu znehybněla a pak se zhroutil k zemi.

Upíři vystřelili vpřed jako vzteklí psi náhle puštění ze řetězu. Jeden velký, nedávno proměněný a ženského pohlaví, zamířil k Hughovi. Pět plachtilo vzduchem směrem k nám, s očima zářícíma hladovým rudým svitem osvobozeným zpod kontroly navigátora. Jejich mysli byly jako otevřené rány, z nichž se valil neživot. Pět. Příliš mnoho.

Lid prchal předními dveřmi. Ghastek se zastavil, tvář staženou.

Popadla jsem pět upírů svou myslí. Bylo to lehké. Šokovalo mě jak moc. Nemrtví ochabli uprostřed skoku, padli na zem, spíše než skočili.

Za stolem jeden z Hughových mužů vykročil vpřed. Měl vypracovanou postavu, tmavé vlasy sestřižené nakratičko a v každé ruce držel pistoli. Z bezprostřední blízkosti pálil přímo do obličeje upírky. Kulky se zakously do nemrtvé, prorážely si cestu vyschlým masem.

Mí rváči se pohybovali jako jeden muž. Sage po mé pravici shrábla upíra ještě ve vzduchu, než stačil dopadnout na zem, a urvala mu hlavu obrovskou příšernou tlapou, vyzbrojenou leopardími drápy. Vlkodlak po mé levici vykostil druhého krvesaje. Přitáhla jsem k nim další pár.

Upírka nepřestávala mířit vpřed, i přes proud palby. Muž stále mačkal spoušť, jeho řezaný profil působil chladně. Ze zadní části hlavy upírky vycházely obláčky jasně červené mlhy, jak se kulky prodíraly skrz mozek a svaly. Vršek hlavy se jí rozpadl. Nemrtvá se zastavila na nejistých nohách a já spatřila zeď… skrze díru zející v krvesajově hlavě, kde dřív býval mozek. Upírka udělala ještě jeden váhavý krok a pak se sesula bezvládně k zemi, končetiny jí cukaly.

Hugh se zasmál.

Jasně, jasně, tvůj poskok ví, jak se ovládá pistole. Jdi se vycpat. Stáhla jsem posledního nemrtvého ke rváčům. Zpoza mne sprintovala ke stolu jediná osoba. Přeskočila těla upírů a dopadla vedle Mulradinova těla. Desandra. Kruci.

Rváči se pustili do posledního upíra.

Muž s pistolemi se obrátil a já zahlédla jeho tvář. Jeho pohled na mě zapůsobil jako rána pěstí. Nick. Dobrý bože.

„Desandro!“ zavrčela jsem.

Nick zamířil na Desandru a vypálil. Pistole zaburácely, plivaly kulky v krátkých dávkách po jedné nebo po dvou. Desandra sebou trhla, prudce se otočila a rozběhla se přímo ke mně.

Rváči upustili poslední dva upíry na podlahu. Desandra proletěla kolem mne skrz východ jako vystřelená z praku. Rváči se ke mně vrhli a zahradili na mě Lidu výhled svými těly. Otočila jsem se a sprintovala do chodby. Jako poslední jsem zahlédla Ghastekův výraz v dalších dveřích. Vypadal jako člověk, který se právě stal svědkem začátku války.

Chodba zela prázdnotou. Na jejím konci o dvacet metrů dál zaléval měsíc zimní zahradu skrze rozbitá okna. Jim stál po straně a prskal, jak kožoměnci jeden po druhém vyskakovali z oken. Přiběhla jsem k němu, dva rváči se mi drželi za zády.

„Utíkejte!“ burácel Hugh a jeho hlas se nesl až k nám. „Utíkejte do svého ubohého hradu! Máte čas do zítřejšího poledne! Vydejte mi vraha, nebo je s vámi konec! Jestli vás uvidím na našem území, zabiju vás!“

Chtěla jsem se otočit a zlámat mu každičkou kost v těle, než mu useknu hlavu. Zabil mého nevlastního otce, zničil Tetu Bé a zlomil Curranovi nohy. Zaplatí za to. Otočila jsem se směrem k místnosti. Kdybych ho prostě zabila…

„Choti!“ zavolal Jim.

Kdybych ho zabila, kožoměnci za to budou léta platit. A neměla jsem svůj meč. Grrr.

Donutila jsem se rozehnat mlhu oslepujícího vzteku a rozběhla se k roztříštěným oknům. Hugh očekával, že vkročím na část města patřící Lidu. To nebylo varování, ale výzva.

Rozbitá okna zimní zahrady se zlověstně tyčila přede mnou. Tři patra, příliš velký pád.

Jim mě popadl a proskočil se mnou rozbitým oknem. Žaludek mi vyletěl až do krku. Dopadli jsme na zem, kde mě položil na asfalt. Nečekala jsem na nic a rozběhla se k našim autům.

Jim vrazil klíč do dveří u auta.

Upír skočil odkudsi shora a dopadl na střechu džípu. Šílené rudé oči se na mne upřely. Popadla jsem jeho mysl tou svou.

Ale než jsem dokázala udělat něco dalšího, mihl se mi před očima promykodlak s naježenou zrzavou srstí. Jeho růžové oči s horizontálními zorničkami vypadaly démonicky. Zableskly se drápy. Upírova hlava odletěla jedním směrem, tělo zase druhým. Trhnutím jsem otevřela dveře a vklouzla na sedadlo spolujezdce. Jim vrazil klíčky do zapalování, zatímco Barabáš dosedl na sedadlo za mnou. Motor se rozvrněl.

Udeřila magická vlna. Na zdech Bernard’s se probraly k životu clony. Motor zakašlal a znovu ztichl.

Do hajzlu a do prdele.

Jim zaklel.

Zabralo by nám čtvrt hodiny, než bychom auto připravili a nastartovali motor na očarovanou vodu. A každou vteřinou se posily Lidu blížily sem. Museli jsme odsud sakra rychle vypadnout a dostat se k mostu Mt. Paran, než se tenhle incident ještě rozšíří.

Vyskočila jsem z auta a nechala Zabíječe vklouznout do pochvy na zádech. „Půjdeme pěšky.“ Otočila jsem se a rozběhla se, neohlížela se za sebe. Stačil jen okamžik a dva rváči se mnou srovnali krok. Za mnou Jim zavolal. „Utvořte linii. Sarah, dopředu. Rodriguezi, zadní stráž.“

Vyběhli jsme z parkoviště.

„Můžu tě nést!“ nabídl mi Barabáš zezadu. Vypadal jako démon.

„V pohodě, zvládnu to.“ Dokud nebudou běžet plnou rychlostí, dokážu s nimi udržet tempo. Nedokážu to moc dlouho, ale to jsem ani nemusela. Most Mt. Paran odsud byl jen nějakého dva a půl kilometru. Tam na nás budou čekat Jimovy posily. Přeskupíme se, a pak přinutím Hugha litovat, že kdy našel Atlantu na mapě.

4.

Studený vzduch mě pálil v plicích. Silnici kolem mě obklopovaly v hustých zástupech stromy. Rostliny magii milovaly, podporovala jejich růst jako nějaké zázračné hnojivo na steroidech a stromy kolem nás tak vypadaly desítky let staré, jejich větve se proplétaly tak hustě, že tvořily jednolitou zeď.

Cítila jsem, jak se mi pod oblečením uvolněné svaly zahřívají. Už jsme běželi devět minut a kožoměnci nevypadali, že by jim to nějak vadilo. Pro ně to bylo lehké tempo. Pro mě rychlý běh.

V představách jsem už po čtvrté zabíjela Hugha d’Ambray. Sice to nebylo tak uspokojující jako skutečnost, ale když jsem přemýšlela, jak mu nořím Zabíječe do hrudi, pomáhalo mi to běžet rychleji.

Načasování nemohlo být horší. V Pevnosti byla méně než polovina lidí a Curran byl pryč. Hugh to plánoval. Nikdy nic neponechal náhodě. Buď měl opravdu dobrý zdroj informací ve Smečce, což znamenalo špeha umístěného někde vysoko v Radě Smečky, nebo to celé zosnoval, což znamenalo, že měl v kapse Genea a jeho iberské vlky a Curran jel přímo do pasti. Vlna strachu se mi prohnala tělem. Zrychlila jsem. Kožoměnci zrychlili se mnou.

Curran to zvládne. Není žádná křehká květinka. Pokud by byli dost hloupí, aby se ho pokusili chytit, vrátí se ke mně domů pokrytý jejich krví.

Za mnou se nemrtvá mysl dostala na dosah mého vnímání. Tenhle upír nebyl na volno, někdo ho ovládal. K první mysli se připojila další. A pak další. Doprovod k hranicím. To bylo od Lidu vážně milé.

Upíři se blížili. Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila je, tři siluety jako z noční můry, poskakující trhaně, ale rychle po cestě směrem k nám.

Zrychlila jsem ve sprint, snažila se z nohou vymačkat každou kapku rychlosti. Cesta zatáčela a já spatřila závrt Mt. Paran, jámu o velikosti fotbalového hřiště, otvírající se v zemi jako pootevřená ústa nějakého obra. Závrt se zrodil během silné magické vlny a smetánka Northside zajistila, že přes něj téměř přes noc vznikl jednoproudý most. Měsíční svit zaléval kamenné zábradlí. Šest kožoměnců už čekalo na mostě se třemi povědomými džípy.

Jeden stál vepředu. Kabát měl svlečený. Nakláněl se dopředu, tmavé oči upřené na upíry za námi s chladným dravčím výrazem, svalnaté tělo napnuté jako stlačenou pružinu. Derekovi jsem říkávala „zázračný chlapec“, ale označovat ho za chlapce už se teď nehodilo. Pod kůží měl jen pevné svaly a šlachy. Fyzicky mohl být starý devatenáct let, ale jeho oči stíněné tmavým obočím říkaly pětatřicet. No, řekla jsem Jimovi, ať tam postaví někoho spolehlivého, aby vedl posily.

Po Derekově pravé straně na kamenném zábradlí dřepěl další kožoměnec. Tvář mu ozářily měsíční paprsky. Moje životní prokletí. Ovšemže.

Derek a Ascanio. Dokud od sebe byli dál než na délku fotbalového hřiště, vycházeli spolu skvěle. Když jste je ale postavili vedle sebe, to už jste rovnou mohli vejít do domu plného plynových výparů s hořící zápalkou. Byl zázrak, že pod tím tlakem most nevybuchl.

Vzdálenost mezi námi a upíry se zkracovala. Začínali nás dohánět. Vzduch mi hořel v hrdle. Stačil jen okamžik a už jsme dusali po mostě. Kámen přetínala bílá čára nakreslená křídou. Hranice. Proběhli jsme za ni.

Vedoucí krvesaj byl tak blízko, že kdybychom zastavili, dokázal by po nás skočit.

Derek kolem nás proletěl jako vystřelený z pistole.

Ohlédla jsem se přes rameno. Upír překročil křídovou čáru. Derek skočil a kopl nemrtvého do hlavy. Síla úderu odhodila zrůdu dobrých šest metrů dozadu. Krvesaj padl na zem, vyskočil jako pružina, ztuhl a pak odklusal ke zbytku živoucích mrtvol, jež už na něj čekaly na chodníku.

Pohybovala jsem se dál kolem nastoupených kožoměnců, zpomalila jsem v chůzi. Vážně jsem se chtěla předklonit, ale všem na očích jsem se musela donutit stát rovně. Dýchání je jako jízda na kole. Nikdy nezapomenete, jak se to dělá, a nakonec si i mé tělo vybavilo, že taky můžu dýchat normálně, namísto abych hltala lačně vzduch v mohutných nádeších. Nezastavila jsem a prošla až za vozidla, dokud nás džípy neskryly před očima krvesajů. Zbytek skupiny mě následoval.

Má mysl konečně zpracovala to, co se stalo na Konkláve. Hugh d’Ambray si pro mě přišel. Všichni, kdo mě znali, právě vyfasovali velký terč na záda. Zabije je jednoho po druhém, nebo tucet najednou, jak jen to bude potřeba. V paměti se mi znovu vynořil Hughův hlas. „Je to jeho vůle. Ať se tak stane.“ Můj otec sice na kožoměnce už útočil, ale nikdy ne tak otevřeně. Roland věděl, že jsem tady, proto poslal Hugha, aby Smečce zlomil vaz a přitom mě odtamtud dostal. Můj největší strach se právě stal skutečností. Mí přátelé budou umírat kvůli mně.

Přijmout to bylo jako vrazit hlavu do vědra plného ledové vody.

Takhle se to nemělo stát. V mých plánech byl Curran vždycky se mnou. V mých plánech jsme stáli bok po boku, bojovali společně a za našich podmínek. Namísto toho Curran teď zmizel kamsi do apalačské divočiny a já zůstala trčet tady, s vraždou na krku a patnácti sty lidí, které musím udržet naživu. Jsem Choť Smečky. Mám práci. Musím zastavit válku.

A začnu s tím krůček po krůčku. Krok první: najít vraha.

Jim se objevil vedle mě. „Co se to tam sakra stalo? Skoro se mu podařilo tě vydráždit, aby ses otočila a pustila se do něj.“

„Potřebuju, abys našel Currana. Hugh ho nenávidí a pravděpodobně ví, kde teď je. V nejlepším případě ho Gene drží dál odsud. V tom nejhorším to byla past.“

Jim se ke mně naklonil a zadíval se mi do očí. „Hej, podívej se na mě.“

Poslechla jsem.

„Curran je v pořádku. Zvládne to. Museli by do Severní Karolíny poslat armádu, aby ho dostali. Mám lidi, kteří Geneovo území sledovali. Nikdo nevyšel ven ani nezamířil dovnitř.“

Přesně tak. Jim má někoho, kdo je sledoval.

„Hugh se ti pokusí dostat do hlavy. Nedovol mu to. Dělej svou práci. Závisí na tobě životy osmnácti set lidí.“

„Bezva motivační řeč.“

„Jestli chceš povzbudit, sežeň si na to roztleskávačku. Poznala jsi toho křižáka s Hughem?“

„Ano.“ Jo, Nicka jsem rozhodně poznala. Viděla jsem, jak střelil Desandru.

„Proč jsme odtamtud utekli?“ chtěl vědět muž za mnou.

Zastavila jsem se a otočila na patě, abych mu mohla čelit.

Byl to jeden z Jennifeřiných osobních strážců. Těsně nad dvacet, měl mohutnou atletickou postavu a hlavu plnou divokých plavých vlasů. Oči mu žlutě zasvítily, jak se od nich odrazilo měsíční světlo. Rty se mu chvěly, cenil zuby. Jasně, všechny kontrolky na maximu a sálala z něj agrese každým výdechem. Adrenalinový závislák. Špatná volba na osobního strážce.

„Byli jsme v přesile. Dokázali bychom je porazit.“

„Přikaž mu, ať sedne,“ pověděla jsem Jennifer. „Nebo ho k tomu donutím já a líbit se mu to nebude.“

Jennifeřina tvář byla bezvýrazná.

„Vypadáme jako zasraní zbabělci,“ zavrčel blonďák. „Měli jsme…“

Desandra se prudce pohnula vpřed, popadla ho za hrdlo a přirazila ho na kámen mostu. Zády narazil na zem. Hlas jí zněl jako vibrující zavrčení. „Nezpochybňuj Choť! Nedělej ostudu klanu přímo před svou alfou!“

Blondýn lapal po dechu, snažil se nadechnout.

Jedna neudělá nic, druhá zase moc. Nevěděla jsem, co je horší.

Desandra vytáhla blonďáka zpátky na nohy a zadívala se mu zpříma do očí, tvář jen pár centimetrů od té jeho. „Podívej se na mě.“

Muž na ni hleděl s šokovaným výrazem.

„Jennifer je mírná. Podívej se na mě. Myslíš, že já jsem mírná?“

Blonďák polkl. „Ne, beto.“

„Chceš, abych ti názorně ukázala, jak nejsem mírná?“

„Ne, beto.“

„Až si zasloužíš právo zpochybňovat Choť, pak můžeš promluvit. Do té doby sklapni a poslechni, když ti něco nařídí, nebo ti vyrvu jazyk. Jednou mi to někdo provedl. Trvá půl roku, než ti doroste zpátky. Je ti to jasné?“

Plavovlasý muž přikývl.

„To by stačilo,“ ozvala se Jennifer.

Desandra blondýna pustila a sklonila hlavu mým směrem. „Omlouváme se, Choti.“

„Nemusíš se jí za mě omlouvat,“ řekla Jennifer. „Dávej si pozor.“

Desandře na půl nádechu ztuhla ramena. Pak se uvolnila tak rychle, že bych to zmeškala, kdybych to nehledala. Pokrčila rameny, zadívala se na zem a zavrněla: „Mrzí mě to, alfo.“

Na jejich hry jsem neměla čas. „Máme méně než osmnáct hodin, než Hugh d’Ambray a Lid zaútočí na Pevnost. Jakmile válka vypukne, bude těžké ji zastavit.“

Mezi Lidem a Smečkou nikdy nepanovala harmonie, a na obou stranách bylo dost idiotů, přesvědčených, že si musejí něco dokazovat.

Desandra shodila z ramen kabát a otočila se k jednomu z vlků. Ten vytáhl nůž a rozřízl jí záda. Na setinu vteřiny vycenila zuby. Kulka jí pravděpodobně pořád vězela v těle.

„Musíme zabránit válce,“ oznámila jsem jim. „Mulradinovo tělo. Nějaké nápady?“

„Pachatel je kožoměnec,“ ozval se Jim. „Není to medvěd. Ti oběti rozdrtí. Tělo neslo stopy shodné se zuby kočkovitých nebo psovitých šelem.“

„Souhlasím.“ Zadívala jsem se na Jennifer. Potřebovala jsem dospět k všeobecnému souhlasu, protože ani jednomu se nebude líbit, co jsem se jim právě chystala říct. „Co si myslíš ty?“

„Je možné, že to byl kožoměnec,“ řekla Jennifer. „Někdo mimo Smečku. Nedokážu si představit, že by to provedl jeden z našich lidí.“

„Pořádně jsem si k tělu čichla. Je to vlk,“ řekla Desandra. „Jeden z našich.“

„Lžeš!“ vyštěkla Jennifer.

Desandra pokrčila rameny. „Proč bych lhala? Ten pach poznám. Cítila jsem ho párkrát v Pevnosti a v domě klanu. Není to někdo, kdo by do Pevnosti chodil často, ale ten pach poznám a je to jeden z našich.“

Na Jennifeřině tváři bojovaly o místo vztek a nenávist. „Proč to děláš? Co bys tím tak mohla získat?“

„Říkám pravdu,“ bránila se Desandra.

„Je to jeden z tvých podlých plánů, že? Tentokrát ne.“

Tři vlci doprovázející Jennifer a vlčí rváč vedle mě se všichni současně rozhodli dívat někam jinam než na dvě ženy před námi. Derek za nimi taky předstíral, že se nic neděje. Ascanio protočil oči.

„Tentokrát už ti to sakra neprojde, slyšíš?“ Jennifer zvýšila hlas, vloudil se do něj náznak hysterie. „Už žádné intriky, Desandro. Desandřina show končí!“

A Jennifer právě veřejně ruply nervy. Úžasné. Zrovna teď jsme potřebovali, aby si ty dvě navzájem přede svědky dokazovaly, která z nich má větší zuby.

„Nechte si to na později,“ přerušila jsem je. „Zpátky k Mulradinově mrtvole.“

„Desandra má pravdu,“ ozval se Robert, chladným a precizním tónem.

Všichni jsme se na alfu krys otočili. Byl tak tichý, že jsem úplně zapomněla, že tam je.

„Je to vlk,“ řekl. „Nezachytil jsem pach, protože ho krev přehlušila, ale byl jsem dost blízko, abych viděl podrobnosti. Mulradin se bránil. Musel se chytit útočníka, protože jsem viděl chlupy přilepené k jeho zakrváceným rukám. Vlčí srst.“

Jennifer ho zpražila pohledem. Jako by šla se zápalkou proti ledovci. S Robertem to ani nehnulo.

„Musíme najít vraha, než vyprší termín,“ řekla jsem, než mohla alfa vlků znovu vyletět. Pokud bychom vraha zadrželi, existovala pořád šance, že by se dala situace zmírnit.

„Jestli je ještě pořád naživu,“ řekl Jim.

Dobrý postřeh. Kdybych byla Hugh, zabila bych toho vlka, abych se ujistila, že bychom ho, nebo ji nemohli předat.

„A pokud bychom tu osobu našli, co se stane?“ zeptal se Robert.

Zeptal se mírným tónem, ale měla jsem pocit, že bude hodně záležet na tom, jak odpovím.

„Pokud vraha zadržíme, Smečka provede vyšetřování,“ řekla jsem.

„A když bude uznán vinným?“ naléhal Robert.

„Roberte, na co se přesně ptáš?“

Ten se odmlčel. „Ptám se na vazbu.“

„Nemám v úmyslu Lidu dát jednoho z členů Smečky, aby ho mohli upálit zaživa,“ řekla jsem. „Nepadneme na záda, když zadupou nožkama. Ale musíme najít toho, kdo je za to zodpovědný. Nemůžeme začít jednat, dokud nebudeme vědět, co se přesně stalo.“

„Musíme prozkoumat místo činu,“ řekl Jim. „Tělo nepáchlo po vlčím moru.“

Ten se používal, aby se zahladily pachy. Jakmile ho kožoměnec ucítil, i ti nejlepší stopaři dostali záchvat kýchání. Pokud tedy nepoužil vrah žádnou oměj, existovala malá pravděpodobnost, že na nás někde čeká nedotčené místo činu. Kožoměnci dokázali číst pachy jako otevřenou knihu.

„Nevíme, jestli místo činu vůbec existuje,“ řekl Robert. „Mohli ho zapálit.“

„Ne, určitě existuje,“ vložil se do hovoru Barabáš.

„D’Ambray rád hraje hry,“ řekl Derek. „Chce, abychom hráli s ním.“

Pokud místo činu stále existovalo, kde by se tak mohlo nacházet? Krev na Mulradinově těle byla čerstvá. „Desandro? Máš představu, jak dlouho mohl být mrtvý?“

„Řekla bych, že méně než dvě hodiny,“ řekla.

Jim přikývl. „To zní pravděpodobně, ale taky by to znamenalo, že v čase smrti byl Mulradin v Kasinu.“

Můj nos měl šest milionů čichových receptorů. Vlčí jich měl dvě stě osmdesát milionů. Pokud Desandra řekla, že byl mrtvý jen pár hodin, věřila jsem jí, ale nebylo možné, aby kožoměnec nakráčel do Kasina, zavraždil Mulradina, a pak odtamtud odešel. Otočila jsem se k Jimovi. „Jsme si jistí, že byl v Kasinu?“

„Ano,“ řekl Jim. „Ghastek a Mulradin se střídají ve vedení, aby v Kasinu byl vždycky alespoň jeden z nich. Ghastek se účastnil Konkláve, takže Mulradin měl večerní směnu. Nemohl opustit Kasino.“

„To není tak úplně jisté,“ řekl Robert tiše.

Jim se k němu otočil.

„Před dvěma týdny jsem dostal zprávu, že ho jeden z mých lidí uviděl venku, když měl být v Kasinu v pohotovosti,“ informoval nás krysodlak.

„Kde?“ zeptala jsem se.

„Ve Warrenu,“ informoval nás Robert. „Můj zvěd viděl Mulradina jít do jedné budovy, ale nemohl ho sledovat, protože té noci měl jiný úkol.“

„A kdy jsi plánoval, že se o to podělíš i se zbytkem třídy?“ zeptal se Jim.

„Je mnoho věcí, se kterými se třída rozhodla nesvěřit zase nám,“ opáčil Robert.

Jasně mezi nimi vládlo nějaké napětí. „Která budova ve Warrenu?“ zeptala jsem se.

„To zvěd nespecifikoval.“

Zúžit to by bylo asi tak užitečné, jako ukázat na kupku sena, v níž by se naše jehla mohla skrývat. Když magie rozvrátila Atlantu, na Warren si obzvlášť došlápla, zadupala ho do země a rozdrtila celé ulice. Všichni, kdo se odtamtud mohli odstěhovat, to udělali. Teď se Warren skládal ze slumů, obývaných chudáky, kriminálníky a dětmi z ulice. A byl obrovský.

„Mohli bychom zvěda poprosit, aby nám to zúžil?“ zeptala jsem se.

Robert vypadal, že je mu mírně nepohodlně. „Ano. Ale je momentálně na pozorovatelně.“

„Kde?“ Hlavně ať neřekne, že na území Lidu.

„Na území Lidu.“

Tahle noc mi vážně nepřála.

„Je tam telefon?“ zeptala jsem se.

Robert zavrtěl hlavou.

Samozřejmě. Když byla magie u moci, stejně by asi nefungoval. „Potřebuju malou údernou jednotku, která se mnou půjde a tu pozorovatelnu najde.“

„Ne,“ ozval se Jim. „Nemůžeš jít.“

„Přehlasováno,“ pověděla jsem mu.

„Kate!“

„Pokud je mi známo, ještě pořád tady velím já. Chceš mě vyzvat, abychom si to ujasnili?“

Jim se na mě zamračil.

„To je sice děsivé, ale pořád velím já. Roberte, kde je ta pozorovatelna?“

„Na Centennial Drive.“

To si ze mě děláte legraci. „Na Centennial Drive? Přímo naproti Kasinu?“

Robert přikývl.

Výborně. Museli jsme se proplížit na území Lidu, zatímco Hugh využíval každého upíra v Atlantě, aby pátral po všem, co mělo šavli nebo ohon, najít krysodlaka, jenž chtěl zůstat skrytý, což bylo víceméně nemožné, a pak uhánět do Warrenu. Brnkačka. Jen chvilku počkejte, než si seženu svůj plášť neviditelnosti a teleportační přístroj…

„Při vší úctě, Choti, tu pozorovatelnu nikdy nenajdete,“ řekl Robert. „A i kdyby ano, můj zvěd s vámi nebude chtít mluvit.“

„Půjdeš se mnou?“

Robert přikývl. „Ano.“

„Máme dost lidí, abychom vás tam dostali,“ ozval se Barabáš. „Mohli bychom jít v plné síle.“

„Ne. Plán je vplížit se tam a zase se nepozorovaně stáhnout. Pokud půjde velká skupina, tak selžeme. Zaprvé, budeme mnohem podezřelejší. To bychom se rovnou mohli vybavit neonovým nápisem: ‚Cíl. Pojďte si kousnout.‘ Zadruhé, pokud bychom tam šli ve větším počtu, budou to brát jako invazi. A zatřetí, pokud potkáme nějaké upíry, plánuji utéct a schovat se, abych minimalizovala škody. Nebudeme s nimi bojovat. Ne. Půjdeme v malé skupince a kdokoliv s námi bude chtít jít, půjde ve své lidské podobě.“

„Ten parchant to celé naplánoval,“ řekl Jim. „Vychloubal se. Na místě činu přichystal nějakou past.“

„S největší pravděpodobností ano. Proto tam musím jít.“ Z nás všech jsem měla největší šanci přežít setkání s Hughem a dostat naše lidi pryč živé.

„Zdá se, že jsi si tím velmi jistá,“ ozvala se Jennifer. „Možná to celé byla náhoda. Tenhle d’Ambray přijel na inspekci Lidu, hledal člověka ve vedení, nemohl ho najít, a tak odhalil vraždu.“

Bože, sklapni. „Ať už jsou jeho motivy jakékoliv, musíme se na to místo činu dostat. A o tom nebudeme diskutovat.“ Zdvihla jsem nohu a udeřila patou do mostu. „Tohle je moje pata a právě jsem si dupla, takže to tak bude. Smiřte se s tím.“

Zadívali se na mě.

„Žádné další námitky. Prostě mi pomozte se dostat tam a zase zpátky naživu.“

„Já půjdu,“ nabídl se Jim.

„Tebe potřebuju, abys zahájil obléhací protokol.“ Při obléhacím protokolu byli všichni kožoměnci ve městě staženi do Pevnosti. Těm v nejbližších městech bylo doporučeno, aby se evakuovali do Hvozdu, obrovského lesa na severu.

„Barabáš to zvládne.“

Curran byl pryč, já taky a teď by chyběl i Jim. Raději ne. Co kdyby pro jednou v životě Smečka poslechla, co jsem jim nařídila? „Rada Smečky bude možná potřebovat někoho s bezprostřední zkušeností, co se tam stalo, a dost zkušeného, aby to tam vedl.“ A nechtěla jsem, aby jediný člověk podávající zprávu o tom, co se stalo, byla Jennifer.

Jim se na mě zadíval. Věděla jsem přesně, co si teď myslí. Nejradši by mě odtáhl zpátky do Pevnosti a obklopil mě kruhem bojových kožoměnců, ale Hugh všechno změnil. Byla jsem nejlepší šance Smečky ho zastavit. Byl to nepřítel a já byla jedinečně vybavená, abych s ním bojovala. Curran riskoval svůj život kvůli Smečce tucetkrát. Teď byla řada na mně. Pokud bych se nevrátila, někdo bude muset udržet Smečku pohromadě. Ten někdo bude Jim, protože byl nejlepším kandidátem na podobnou práci, a neskutečně ho to teď štvalo.

„Bereš s sebou Roberta,“ řekl. Velmi klidným tónem. „Vezmi si s sebou taky Dereka.“

Otevřela jsem ústa, abych řekla ne, ale pak se zarazila. O Robertově loajalitě jsem nevěděla nic, ale Derek by pro mne zemřel. Bylo mu skoro dvacet, dostával bojový výcvik od šestnácti, a prošel větším svinstvem, než by většina lidí byla schopná zvládnout za celý život. Protestovat proti němu, protože jsem ho pořád brala jako děcko, a nechtěla jsem, aby mu někdo ublížil, by ponížilo nás oba.

„Jdeš do toho?“ zeptala jsem se.

Derek se zatvářil mírně uraženě.

Jasně. Jak se vůbec opovažuju zeptat? Pubertální vlkodlaci a jejich citlivá srdéčka.

Otočila jsem se ke zbytku. „Potřebujeme ještě jednoho.“

Byl důvod, proč všichni od zásahových týmů, přes mariňáky, po námořní pěchotu používali čtyřčlenné střelecké týmy. Byly rychlé, snadno se přepravovaly, dokázaly ohlídat všechny čtyři strany a v našem případě bude plížení na území Lidu mnohem jednodušší. Mohli jsme se rozdělit po dvou. Pár, jdoucí noční Atlantou, okamžitě pozornost nepřitáhne. Lidí jdoucích ve skupině tří nebo čtyř už si všimnete.

Myles, vlčí rváč, udělal krok dopředu. Výborně.

„Ne,“ Jennifer přimhouřila oči. „Vezmi si s sebou Desandru.“

Opravdu? Teď se ani nesnažila. Když přišlo na politiku ve Smečce, byla jsem amatér, ale tohle bylo naprosto bezostyšně očividné. Pokud bych trvala na Mylesovi, urazím tím Desandru. Kdyby z toho vycouvala Desandra, ztratí tvář.

Jim a Robert se na sebe zadívali.

„Tohle je nebezpečná mise a klan vlků chce Choti asistovat,“ prohlásila Jennifer. „Pořád jsme největším klanem ve Smečce, a jako alfa přítomná při Konkláve mám pocit, že bychom měli udělat vše, co je v našich silách, abychom pomohli. Desandra ten pach zná a je výborná bojovnice.“

„Pošleš ji pryč a budeš doufat, že zemře. A kvůli čemu? Aby ses mohla křečovitě držet moci pár dalších dní navíc?“ ozval se Jim.

Jennifer zdvihla bradu. „Jestli k tomu chceš něco říct, tak do toho.“

„Právě jsem to udělal,“ pověděl jí Jim.

Musela jsem to zarazit hned teď, nebo se mi tady budou kočkovat celou noc. „Dost. Desandro, jdeš do toho?“

Vypadala, že by radši kousla do červivého jablka… nebo hned několika. „Bude mi ctí, Choti.“

„Výborně.“ Teď jsem měla ve své zábavné partičce vlky hned dva. Moje taktika vyhýbání se vlkům se doteď ukázala být selháním epických rozměrů. „Vezmeme to severní evakuační trasou.“

Naplánovali jsme severní i jižní trasu úniku, ale ta severní vedla přímo kolem stájí. Potřebovala jsem koně, abych s kožoměnci dokázala udržet tempo. Bylo dobře, že už jsem si jednoho z nich pronajala.

„Pamatujete si, jak d’Ambray vyl, že zabije každého, koho chytí na území Lidu?“ zeptal se Jim. „Aby mu to svinstvo prošlo, musel se nějak dohodnout s policií. Nevím, jestli je uplatil, vydíral, nebo co, ale něco provést musel. Od Útvaru pro paranormální jevy se radši držte dál.“

„Provedu,“ řekla jsem.

„Kdo má pokladnici?“ vyzvídala Desandra.

Sage, druhá rváčka, odešla k džípu po levici a otevřela kufr. Odhalila tak výhled na přehlídku zbraní… na meče, nože a obušky. Nic vyumělkovaného, jen jednoduché funkční nástroje, abychom nepřátelům urychlili odchod na onen svět. Derek se na ten švédský stůl dlouhou chvíli koukal a pak odtamtud vylovil taktický tomahavk. Celý černý a kolem pětačtyřiceti centimetrů dlouhý, s patnácticentimetrovým ostřím na jedné straně hlavice a špičatým ostnem na straně druhé. Desandra vytáhla šedesáticentimetrovou kovovou palici s těžkou hlavicí posázenou osmi ostny. Krátce jsem se zadívala na Roberta.

Usmál se. „Jsem v pohodě. Vybral jsem si hračky z džípu, než jsme odběhli.“

Otočila jsem se k Barabášovi. „Můžu na slovíčko, než odejdete?“

„Samozřejmě.“ Popošel se mnou dál. Zastavila jsem se až sto metrů od zbytku kožoměnců a ujistila se, že k nim stojím zády. Pak jsem mu řekla: „Barabáši, než odjedeš z města, potřebuju, aby ses zastavil u kurýra a rozeslal pár zpráv. Vyber nám každou laskavost, kterou u města máme, a kontaktuj všechny bezpečnostní složky, u nichž máme dobré slovo. Cokoliv, co jsme si schovávali na horší časy, protože ty právě nastaly. Zavolej prosím Evdokii nebo jednomu z jejích dětí. Řekni jí, co se stalo.“

Evdokie byla jedna z hlavních čarodějek atlantských sesterstev a jedna z mála lidí, kteří věděli o mém původu. Sesterstva budou proti Rolandovi bojovat až do konce, a pokud jim dám vědět, že je Hugh na válečné stezce, mohlo by jim to získat trochu času na přípravu.

„Provedu.“

„Jakmile se dostaneš do Pevnosti, dej prosím dohromady tým bojovníků a pošli je do Severní Karolíny, aby našli Currana. Udělej to tiše. Nepotřebujeme paniku.“

Barabáš přikývl.

„Jim ho stejně bude chtít poslat, ale chci, abys na to dohlédl. Vyberte tam rváče, bojovníky, ty nejlepší, které tam můžete poslat, aniž byste nás příliš oslabili. Je mi jedno, jestli budou muset hory rozebrat kousek po kousku, musejí Pána šelem najít a musejí to udělat rychle.“

„Chápu. A co Rada Smečky?“

„Ti jsou Jimův problém. Pokud můžeš, snaž se je zdržet. Odlož jakékoliv rozhodování na zítra. Ráno bychom měli být zpátky. Pokud se do poledne neohlásím, jsem mrtvá a vy jste na to sami.“

„Rozumím.“

„Najdi ho, Barabáši.“

„Najdu, Kate. Přísahám, že ho najdu.“

„A taky řekni Jezábel, ať vezme Julii pryč z města. Bude potřebovat posily, protože Julii utíkání opravdu jde. Pokud Hugh obsadí Atlantu, nesmí tady být. Použije ji a udělá z ní něco strašného.“

„Atlantu neobsadí,“ ujistil mě Barabáš.

„Já vím. Prosím, udělej to pro mě.“

„Samozřejmě. Hodně štěstí.“

„Díky. Budeme ho potřebovat.“

Pak jsme se vrátili zpátky k autům. Jim se tvářil pochmurně. „Jen tak na okraj, už mě fakt znechucuje, jak mě neustále necháváte za sebou.“

„Jen tak na okraj, už mě fakt znechucuje, že je Hugh naživu.“

Promykodlak zamával na naše lidi: „Jedeme pryč.“

Jim se zarazil. „Nenech se zabít a nenuť mě, abych musel jít a zachránit ti zadek.“

„Díky, mami. Taky tě mám ráda.“

Jim polohlasně zavrčel a zamířil k džípu.

„Jime!“ zavolala jsem, příliš hlasitě.

Otočil se.

Vteřinu jsem čekala, abych si byla jistá, že mám pozornost všech. „Pokud se do zítřka do večera s Pánem šelem nevrátíme, máš naše požehnání.“

Jim zamrkal. Pootevřel ústa. „Rozumím, alfo.“

Někdo bude muset vést Smečku. Už to předtím zvládl, a pokud bych se nevrátila, může to dělat zas, a teď jsem měla tucet svědků, kteří dosvědčí, že na to má právo.

Jennifer zavrtěla hlavou. Společně se svými osobními strážci nastoupili do vlastního vozu. Tmavovlasý muž, který Desandře předtím rozřízl záda, zaváhal. Desandra k němu přistoupila blíž. „Běž se svou alfou. Až se dostanete do Pevnosti, pošli někoho za Orhanem a Fatimou. A jestli se Jennifer pokusí o nějakou hloupost, zdržte ji, jak jen to půjde. Ať vám s tím pomůže George.“

Takže se opravdu setkala s alfa párem v důchodu.

Muž přikývl a odešel.

Otočili jsme se a odklusali dál po mostě, skrytí za auty před zraky upírů. Kožoměnci začali zaklínat, umlouvali motory džípů na očarovanou vodu, aby se probraly k životu.

„K Orhanovi a Fatimě?“ zeptal se Robert.

Desandra zamručela na souhlas. „Mám jejich svolení, abych mohla převzít klan. Věřili byste tomu, že mě ta čubka hodila pod jedoucí vlak?“

Dorazili jsme na druhý konec mostu a klusali dalších čtyři sta metrů po lesní cestě, načež jsme zatočili na téměř neviditelnou stezku po levé straně. Tu z obou stran utiskovaly stromy, kořeny se plazily přes hlínu, v nočních stínech prakticky neviditelné. Výborně. Možná škobrtnu a zlomím si vaz. Hugh se pak nebude muset obtěžovat, aby mě lovil.

„Nevadí mi ani tak moc, že mě Jennifer bodla do zad,“ ozvala se Desandra. „To bych pochopila. Ale že to udělala tak neobratně. Ta ženská je alfou už kolik… šest měsíců úplně sama? Bylo by jen fér očekávat, že to udělá trochu nenápadně.“

„Kdy ses sešla s Orhanem a Fatimou?“ zeptal se Robert.

„Před pár dny,“ řekla Desandra.

„Nechtějí se zapojovat do chodu Smečky,“ řekl Robert. „To dali všem velmi jasně najevo. Alfa, který odstoupí, se zbavuje veškerých práv, aby zasahoval do chodu klanu. Dostala jsi je do složité pozice.“

„Pozvali mě, abych se s nimi setkala. Já se o to neprosila. Víte, proč pro mě poslali?“ Desandra ukázala na mě a pak na Roberta. „Alfa, alfa…“ Ukázala na sebe. „Beta. Jeden z nás není jako ti ostatní. Jennifer by měla být tady, místo aby teď jela se svými strážci v pohodlném autě. Proto.“

„Já nejsem alfa,“ ohradil se Derek.

„Ty jsi něco jako Curranův mladší bratříček.“ zamávala Desandra rukou. „Ty se nepočítáš. Takže ne, neporušila jsem pravidla a nešla jsem za Orhanem a Fatimou sama od sebe. Co trochu důvěry?“

Robert se pokoušel ze všech sil vypadat tiše nedostupně. Byl hodně dobrý, ale to mě nezastavilo.

„Tak, Roberte, jak si užíváš té trapné chvíle?“

Alfa krysodlaků se na mě zadíval, zjevně nevěděl, jak reagovat.

„Jo, a ještě jedna věc,“ oznámila Desandra. „V tom, že to Hugh naplánoval… máte pravdu.“

Shodila bundu z ramenou a ukázala nám záda. Nad lopatkou měla jasně rudou ránu po kulce, stále mokvající. Kulka musela projít zepředu přes vrchní část jejího hrudníku a ze zad ven. Rána měla tmavošedé okraje. Střelili ji stříbrnou kulkou. Jak jedovatý kov procházel tělem, Lyk-Vé v tkáních kolem odumíral. Když jí druhý vlk rozřízl záda, musela krvácet šedě.

Nikdo s sebou nenosil stříbrné kulky, pokud nehodlal bojovat s kožoměnci. Stříbro bylo příliš drahé a existovaly mnohem lepší a přesnější náboje.

Uši rvoucí řev motorů na očarovanou vodu nám dal vědět, že po cestě za námi projely vozy Smečky. Pokračovali jsme dál.

Poslední ozvěny zvuku motorů ztichly.

„Kam míříme?“ vyzvídala Desandra.

„Do stájí Blue Ribbon,“ řekla jsem. „To je to nejbližší místo, kde se dá pronajmout kůň.“

„Proč?“ zeptala se.

„Protože pěšky s vámi neudržím krok,“ odpověděla jsem.

„A taky dupe jako nosorožec,“ dodal Derek. „Uslyšíte ji na míli daleko.“

Zrádce jeden. „Myslela jsem, že mi budeš krýt záda.“

„To taky dělám,“ souhlasil Derek. „To dusání je fajn. Mám tak lehce přehled, kde jsi. Kdyby ses mi někdy ztratila z očí, stačí se zaposlouchat a už vím, kam ses zatoulala.“

„Ano,“ přidala se Desandra. „To je příhodné.“

Zasmála jsem se.

„To vždycky všechno bereš tak uvolněně?“ zeptal se Robert.

„S Derekem jsme spolu dlouho společně pracovali,“ pověděla jsem mu. „Má dovoleno být trochu hubatý.“

„A co Desandra?“

„Ta se s protokolem obtěžuje, jen když něco chce. Zbytek času jsou to oplzlé vtípky a popisy švestek.“

Desandra se uchechtla.

Robert povytáhl obočí. „Švestek?“

Mávla jsem na něj rukou. „Neptej se.“

O deset minut později nás lesní pěšina vyplivla na Troll’s Ferry Road, a po dalších patnácti minutách jsme zastavili vedle plotu, u brány vedoucí ke stájím Blue Ribbon. Půl hodiny pryč. Neměli jsme moc času.

„Radši bys tam měla jít sama,“ řekla Desandra. „Nebo by se mohli vylekat, že s Derekem hodláme rozfoukat jejich domek.“

„Pokud by byly nějaké potíže,“ řekl Robert, „jsme jen pár metrů od tebe.“

Slyšela jsem hluboký hrdelní zvuk a uvědomila si, že se Derek směje. No, alespoň se mu vracel smysl pro humor. Díky všehomíru za ty malé dary.

Přiklusala jsem ke dveřím a zaklepala na ně. Ty se otevřely dokořán a starší muž uvnitř na mě namířil kuši. Zdvihla jsem ruce. „Pane Waltone? Potřebuju koně. Včera jsem vám volala a poprosila vás, ať mi jednoho zarezervujete.“

Pan Walton na mě zamžoural. „Ohledně toho…“

„Ano?“

„Všechny jsem je pronajal.“

To si ze mě děláte legraci. „Říkal jste, že jednoho máte a že mi ho zarezervujete. Poslala jsem tady jednoho ze svých lidí a ten mi pověděl, že jste si vzal jeho peníze.“

„To jsem řekl a taky si je vzal. Ale víte… peníze jsou zvláštní věc. Čím víc jich je, tím líp vypadají. Říkala jste, že ho možná budete potřebovat a nebylo to jisté.“

Ach bože.

„Chcete vrátit peníze?“

„Chci koně.“

„Tento týden už jsem všechny pronajal, ale mám tu mamutí oslici.“

„Cože máte?“

„Pojďte, ukážu vám ji.“

Odvedl mě do stáje. Uvnitř se ve třetím stání pohnulo něco obrovského. Vypadalo to jako kůň, asi šestnáct dlaní v kohoutku. Muž zdvihl vílampu. Dlouhá hlava se dvěma šedesáticentimetrovýma ušima si mě prohlížela velkýma modrýma očima. Osel, až na to, že byl dobrého dva a půl metru vysoký, od špičky ucha až po kopyto. Černou huňatou srst pokrývaly tu a tam velké bílé skvrny.

„Co to je?“

„To je mamutí oslice. Samice amerického mamutího osla.“

„Je kouzelná?“

„Ale ne, vypěstovali je v raném dvacátém století, hlavně pro šlechtění mul. Je to dobrý kůň. Na cestě je spolehlivá. Kdybyste se dostala do úzkých, dokáže běžet tryskem až třicet kilometrů za hodinu, ale ne moc dlouho. A… je tu ještě jedna věc. Většina členů jejího druhu jsou miláčci, ale jak to říkáme my od fochu, ona je zmetek přírody. Chytrá, tvrdohlavá a tak trochu morous.“

„Jak se jmenuje?“

„Mazlík.“

Výborně. „Vezmu si ji.“

V okamžiku, kdy jsem Mazlíka vyvedla z jejího boxu, otočila se, aby ke mně stála čelem, vzpřímeně a s ušima dopředu. Tak fajn. Když byl kůň připravený chovat se agresivně, většinou dal uši dozadu. Tady jsem nevěděla. Osli pro mě představovali neprozkoumané území.

„Co znamenají ty uši?“

Pan Walton pokrčil rameny. „To znamená, že si vámi není jistá. Oslové jsou stoická zvířata. Nejsou to koně s dlouhýma ušima, abyste věděla.“

Tak fajn. Kdyby byla Mazlík kůň, zamávala bych na ni uzdou, abych ji donutila o krok ustoupit. U koňských her na dominanci prohrál první, kdo ustoupil. Něco mi říkalo, že tady to nepůjde. „Máte nějaké mrkve?“

Pan Walton přešel do přední části stáje a přinesl mi velkou mrkev.

„Díky.“ Vzala jsem si ji, kousla jsem do vršku a pak hlasitě žvýkala: „Mňam, mňam… dobrá mrkvička.“

Mazlíkovi se rozšířily oči.

„Hmmm, dobrota.“

Udělala krok dopředu. Otočila jsem se k ní bokem a snažila se žvýkat ještě hlasitěji. Mazlík ke mně s klapáním podkov doklusala a tlamou mě dloubla do ramene. Podržela jsem mrkev před ní a pohladila ji po tváři. Mrkev sežrala a zadívala se na mě.

„Moc pěkné,“ schválil mi to pan Walton. „Jste hotová zaříkávačka oslů.“

„Máte víc mrkve?“

O dvě minuty později jsem do sedlových brašen rvala kilo a půl mrkve. Nechal mi je zadarmo, protože „Mazlík není kůň a vašeho koně jsem půjčil někomu jinému, i když jste ho měla zaplaceného.“ Kdyby nám cestu zkřížilo stádo obrovských oslů a bylo nutné si je podmanit, měla jsem to v malíku.

Vyjela jsem ze stájí na dvou a půl metrové oslici, která vypadala, že okradla černobílou holštýnskou krávu a teď si na sebe natáhla její kůži. Robert se na mě díval s pokleslou bradou. Desandra se zatvářila divně. Pravé obočí jí vylezlo vzhůru, levé kleslo dolů a ústa jí zamrzla někde mezi překvapeným výrazem a slovíčkem „cože“. Derek otevřel pusu a nezavřel ji, dokud jsme nezastavili vedle něj.

„Co to má sakra znamenat?“ vyzvídala Desandra.

„Tohle je Mazlík. Je to mamutí oslice.“

Derek se zubil a opíral se přitom o plot. „Zbyla ti vůbec ještě nějaká sebeúcta?“

„Ne.“

„Podle mě je roztomilá.“ Desandra k ní natáhla ruku.

Mazlík se ji okamžitě pokusila kousnout. Desandra trhnutím stáhla ruku a vycenila zuby. „Nevíš, s kým si zahráváš, osle. Mohla bych si tě dát k snídani.“

„Kam teď?“ zeptala jsem se.

„Vydržte,“ řekl Robert. „Pořád… se snažím smířit s tvým… dopravním prostředkem.“

„Klidně si dej načas.“ Pobídla jsem Mazlíka, aby se otočila a oni tak získali lepší výhled. Mazlík zastříhala ušima, zdvihla přední nohy a vzepjala se. Dobrý bože.

Derek položil hlavu na plot a zasténal. Desandra se dusila smíchy.

„Tak dobře,“ ozval se Robert. „Myslím, že už jsem to vstřebal. Jsem připravený naplánovat strategii. Mohly byste se vy dvě přestat vzpínat?“

„Ještě neskončila.“

Zabralo to další půl minuty a mrkev, abych Mazlíka dostala pod kontrolu.

„Jak se dostaneme na jejich území, aniž by nás někdo zabil?“ zeptala jsem se.

„Zkusíme se tam přiblížit od severozápadu,“ oznámil Robert. „Je méně hlídaný. Ale při současném stavu pravděpodobně zdvojnásobí ochranku. Budou po nás pátrat.“

To bylo podhodnocení situace století.

„Mohl bych jít sám,“ nabídl Robert.

„A jestli tě najdou, nikdy nezjistíme, kde je tvůj zvěd nebo místo činu,“ řekla Desandra.

Věnoval jí významný pohled. „Mě nenajdou.“

Samozřejmě, že ne. Podotknout, že teď jeho hrdost nadělala víc škody než užitku by nebylo politicky vhodné. Musela jsem říct něco neutrálního.

„Nehody se stávají.“ Kate Danielsová, mistryně diplomatického vyjednávání.

„Můžeme tam jít po jedné z jejich obvyklých hlídkovacích tras,“ navrhl Derek.

Všichni jsme se k němu otočili.

„Znají trasy našich hlídek,“ řekl zázračný chlapec. „Takže je změníme, když dojde na stav nouze. Oni pravděpodobně udělají to samé, takže původní trasa bude nehlídaná.“

„Pravděpodobně?“ Desandra zavrtěla hlavou.

„To ‚pravděpodobně‘ je jediné, co vlastně máme,“ řekl Robert.

„Nelíbí se mi to,“ řekla Desandra. „Nevím jak vy, ale já mám doma dvě miminka, ke kterým se musím vrátit. Mohli bychom se srazit přímo s jejich hlídkou.“

„To se nestane,“ oznámila jsem jim.

„Jak si můžeš být tak jistá?“ zeptal se Robert.

„Máme s sebou chodící detektor upírů,“ řekl Derek.

Teď jsem byla jako cíl upřených pohledů na řadě já.

„Jestli budete pořád tak zírat, budu muset začít tancovat nebo tak.“

„Dokážeš vycítit upíry?“ zeptal se Robert.

„Ano.“

„Na jakou dálku?“ zeptal se alfa krys.

„Dost daleko na to, abychom měli čas se schovat.“

„Tak dobře,“ ozval se Robert. „Dobře, pak hlasuji za trasu hlídky.“

Desandra si mě prohlížela, jako by mě potkala poprvé. „Jaké další zábavné věci dokážeš?“

Mrkla jsem na ni. „Drž se při mně a možná se to dozvíš.“

„Můžeme projít skrz zónu karantény,“ řekl Derek. „Odtamtud se drží dál i krvesajové.“

„A pravděpodobně k tomu mají důvod,“ zaváhala Desandra.

„Odvážnému štěstí přeje,“ odtušila jsem. A taky zabíjí hlupáky, ale to jsem se rozhodla nechat si pro sebe. „No tak, Musíme si pospíšit.“

5.

Ulice Atlanty zalévala noc, černomodrá a hustá jako inkoust. Klouzala po zničených budovách, houstla v prázdných dírách po oknech a odkapávala do ulic dusících se pod sutí. Mazlík klusala po ulici, cvakání jejích podkov se rozléhalo do temnoty. Robert a Desandra se pohybovali po mé levici, Derek po pravici. Robert neběžel. Naprosto neslyšně klouzal nad cestou, úspornými, rychlými pohyby. Desandra a Derek nasadili dlouhonohé vlčí tempo, jímž by vydrželi běžet dlouhé kilometry. Derek se tvářil bezvýrazně, ani tvrdě, ani zachmuřeně, prostě připraveně.

Já jsem taky moc nehloubala. Měla jsem cíl a taky se o něj postarám. Trik tkvěl v tom, že jste nesměli přemýšlet nad vším, co byste ztratili, kdybyste prohráli.

Měla jsem si udělat víc času na Currana. Měla jsem…

Zarazila jsem podobné myšlenky. Nejdřív musím vyřešit tohle svinstvo. Na pocity viny, lítost a kňučení bude čas později.

Naši lidé najdou Currana, a pokud se jim to nepovede, najdu ho já. Je v pořádku. Budeme zase spolu. Pohřbím Hughovu hlavu vedle Hiblina hrobu. Už jsem pro ni měla vybrané i místo. Hned vedle Tety Bé. Pak snad moje noční můry přestanou.

Derek se zastavil a prudce se otočil na patě, zadíval se za nás. Sklonil lehce hlavu dolů s dravčím výrazem, bez mrknutí zíral na jakýsi pevný bod v dálce, kde zničené domy házely na ulici tmavé noční stíny. Svaly se mu napjaly, lehce pootevřel ústa, odhalil náznak zubů. Vypadal jako vlk jen okamžik před tím, než zaútočí.

Sáhla jsem po šavli. Robert sáhl pod kabát. Desandra se usmála.

„Vyjdi ven,“ řekl Derek. „Odhalili jsme tě.“

Z tmavých nočních stínů se vyloupl jeden menší a vykročil na ulici. Z andělské tváře se na nás upíraly ďábelské oči.

Do hajzlu se vším. „Ascanio!“

Bouda se přišoural blíž, na tváři výraz naprosté nevinnosti.

„Co tady sakra děláš?“ zavrčela jsem.

Vytasil se s odzbrojujícím úsměvem jako se štítem. „Sleduju vás.“

„Proč?“

„Protože.“

Bože pomoz mi, protože ho za chvíli přetáhnu něčím těžkým po hlavě. „Protože proč?“

„Chtěl jsem jít s vámi. Je to pro vás moc nebezpečné a měl jsem starosti.“

Derek polohlasně zavrčel.

„Nemůžete mě z toho vinit,“ pokračoval Ascanio. „Na mém místě by měl starosti každý. Nemáš ani pořádného koně. Jezdíš na mutantovi z čeledi koňovitých neznámého původu.“

„Neurážej moji oslici. Jestli jsi chtěl jít s námi, proč jsi mi o tom neřekl?“

Ascanio se na mě zahleděl, upřímnost z něj přímo čišela. „Protože bys řekla ne. A já bych tvůj rozkaz nikdy neobešel, alfo.“

Ach bože. „Řekl jsi Jimovi, kam jdeš?“

Vypadal zhrozeně. „Samozřejmě že ne!“

„Proč ne?“

Rozpřáhl ruce. „Protože by mi to zakázal.“

Zakryla jsem si dlaní obličej.

„Technicky vzato jsem neporušil žádné příkazy,“ namítl Ascanio.

Ukázala jsem na něj.

„Fajn.“ Chlapec o krok ustoupil. „Chápu, že potřebuješ chvilku.“

„Chceš, abych mu dal nakládačku?“ zeptal se Derek.

„Osobně si nemyslím, že je zrovna teď dobrý čas na to, abychom bojovali mezi sebou,“ poznamenal Ascanio. „Ale jestli by tady pan Mrzout rád viděl, kolik jsem se toho za poslední rok naučil, velmi rád mu to ukážu. Ale naděláme přitom spoustu hluku a všechna ta krev lítající kolem přitáhne hodně pozornosti.“

Pan Mrzout udělal krok dopředu.

„Ne,“ řekla jsem.

Derek znovu tiše zavrčel.

Ascanio po mně střelil dalším zářivým úsměvem. „Omlouvám se za všechny tyhle potíže. Vážně jsem se jen snažil pomoct. Ale když už jsem tady, tak přece nemůžu jít celou cestu zpátky sám a bezbranný. Pokud mě tedy nechcete odsoudit k jisté smrti. Samotného. V noci. V mrznoucím dešti.“

Desandra se zasmála.

„Neprší,“ pověděla jsem mu.

„Kolik je ti?“ zeptal se Robert.

„Šestnáct,“ řekl Ascanio, náhle upustil od plačtivého tónu. „Nejsem dost starý, abych pil nebo podepisoval smlouvy, ale mám dost let na to, aby mě soudili jako dospělého, kdybych někoho zabil. A taky dost starý, abych bojoval za Smečku.“

Robert povytáhl obočí. „Dost starý na to, abys přijal následky svých rozhodnutí?“

„Ano,“ oznámil Ascanio.

Robert se na mě krátce zadíval.

Přesně to jsem potřebovala. Sedmdesát kilo pubertálního šílenství, vraženého do tlakového hrnce. „Tak dobře.“

Derek po mně střelil pohledem. „Vážně?“

„Ano.“

Nevěřícně se na mě zadíval. „Takže dostane, co chce?“

„Ano. Jsme příliš blízko území Lidu. Když ho odeženeme, bude nás prostě následovat a pak se zamotá do něčeho, z čeho ho nedostaneme. A pokud by ho chytil Lid, použili by ho jako páku proti nám.“

Ascanio se rozzářil.

„Podívej se na mě,“ ucedila jsem skrze zatnuté zuby. „Budeš mě poslouchat. Když řeknu ‚zastav‘, tak zastavíš. Když řeknu ‚skoč‘, tak skočíš. Když ti řeknu, abys zadržel dech, tak bys měl radši omdlít, než začít znovu dýchat.“

„Ano, alfo.“

„Ještě jsem neskončila. Pokud to přežijeme a vrátíme se zpátky do Pevnosti, promluvím si s tvými alfy. Jestli si myslíš, že je Pán šelem děsivý, tak jen počkej, až se vrátíme. Slibuju ti, že až s tebou skončím, budeš tohohle výletu litovat.“

„Už teď toho lituju,“ slíbil mi.

Obrátila jsem Mazlíka. Ascanio přiklusal k Derekovi. Derek cvaknul zuby. Ascanio na něj mrkl. „Stýskalo se ti po mně, přiznej si to.“

Zatočili jsme na další ulici.

Teď jsem měla dokonce dva osobní strážce. Jen škoda, že jejich průměrný věk byl sedmnáct a půl. Což mi připomnělo… „Desandro?“

„Hmm?“

„Ten kučeravý blonďák s Jennifer. Jaký je jeho příběh?“

Desandra si povzdechla. „Brandon. Před měsícem mu bylo dvacet. Trpí klasickým syndromem druhého dítěte. Má staršího bratra, který je ve všem lepší než on, a je naštvaný na své rodiče, protože ho většinou ignorují. Jennifer mu dává pocit výjimečnosti. To je její skrytý talent. Odhalila jeho nedostatek sebejistoty a chová se, jako by byl její hrdina. Z toho, co jsem zjistila, tak dostala i Daniela. Musel mít nějaké vnitřní démony, které potřeboval utišit. V tom je ta ženská dobrá, to se jí musí nechat.“

„Jak moc je Brandon loajální?“

Desandra pokrčila rameny. „Jennifer je starší, atraktivnější, sexuálně zkušenější a výš na žebříčku hierarchie. Brandon umírá touhou, aby ho někdo ocenil a chválil za to, jaký jedinečný poklad je. Navíc jsem si docela jistá, že hraje taky na zakázaný sex. ‚Chci tě, ale to nejde. Bylo by to tak špatné.‘ Vím, že spolu ještě nespali, ale musela mu něco naznačovat, protože má provázek uvázaný kolem jeho penisu. Stačí, aby za něj potáhla, a on za ní přiklusá. Skočil by pro ni ze skály. To, jak jsem ho uzemnila na mostě, nebylo kvůli němu. Bylo to pro ostatní, pro případ, že by měli nějaké hloupé nápady, protože Kate… řeknu ti, že kdyby mu Jennifer pověděla, ať tě bodne do zad, Brandon to udělá.“

Dobré vědět. Další vlk, na kterého bych si měla dát pozor.

„Dereku?“ Desandra se na něj zadívala.

„Ano?“ řekl.

„Řekněme, že bych se ucházela o místo alfy. Co musím udělat, abych si zajistila tvou podporu?“

Pokrčil rameny. „Jsem jen vlk jako každý jiný.“

„Oba víme, že to jsou kecy,“ řekla mu Desandra. „Jsi členem Curranova vnitřního okruhu lidí, prakticky patříš do rodiny. V klanu máš hodně velký vliv. Co by na tebe zabralo? Líbilo by se ti místo bety?“

Derek se usmál. „Ne.“

„Míříš výš?“ Desandra zdvihla obočí.

„Ne. Sleduju je.“ Derek kývl mým směrem. „Vidím, jak jsou přitom alfování strašně šťastní.“

„Páni, ten sarkasmus tak bodá,“ poznamenala jsem.

„Proč by ses chtěla stát alfou?“ zeptal se Derek.

„Můžu toho spoustu zlepšit,“ odpověděla Desandra. „Můžu zařídit, aby klan fungoval hladce. Aby se lidi cítili bezpečnější a šťastnější. A jedno z mých dětí je monstrum.“

Kdyby mladší z Desandřiných dvojčat někdy ochutnalo lidské maso, stalo by se lamassu, stejně jako jeho otec. Narostla by mu křídla a obrovské zuby. Nebyli jsme si úplně jistí, čeho dalšího by mohl být schopný.

„A jakou to má spojitost?“ zeptal se Ascanio.

Desandra se na něj usmála. „Jennifer ho nikdy nenechá vyrůstat ve Smečce. Přímo to neřekla, ale z jejího chování je to jasné.“

Jennifer, ty trubko.

„Žila jsem pod vládou násilnického alfy,“ pokračovala Desandra. „Vím jaké to je, být vydaný někomu na milost. Moje děti nebudou vyrůstat pronásledované. Pokud se kvůli tomu musím stát alfou a udržet se na tom postu, abych jim zajistila šťastné dětství, tak to udělám.“

Po naší levici stála opuštěná budova, sesouvala se na ulici, tenké pramínky graffiti na zdech vypadaly jako slzy. Robert na ni zamžoural. „Okamžik.“

Rozběhl se, pak skočil a vyběhl po téměř kolmé stěně. Prsty se zapřel o parapet ve třetím patře a pak proskočil oknem. Desandra tiše hvízdla.

„Uvědomuješ si, že je ženatý…,“ upozornila jsem ji.

„Ale pořád si můžu pohled na jeho zadek užít.“

Oči se jí rozzářily.

Ale ne.

„Je jako dva…“

„Ne.“

Desandra se zachichotala.

To bylo o fous.

„Víte, jestli máte nějaké frustrace,“ nabídl se Ascanio, „Velmi rád vám je pomůžu dostat z těla.“

Derek se zadíval na mě, pak ukázal na Ascania a párkrát bouchl pěstí do dlaně druhé ruky. Zavrtěla jsem hlavou. Ne, nemůžeš mu dát nakládačku.

Desandra se zasmála. „Možná za dvacet let. Až budu mít ten… jak se tomu jen říká? Konflikt středního věku?“

„Krizi středního věku,“ doplnila jsem.

„Ano, tohle. Jestli se toho tedy dožiješ.“

„A to je jedno velké ‚jestli‘,“ utrousil Derek.

Robert se znovu objevil v okně, nesl s sebou malý umazaný vak. Seskočil a přiběhl k nám.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„To jsou krysí zásoby,“ poznamenal Derek. „Mají skrýše po celém městě.“

Robert sáhl do vaku, vytáhl velkou roli izolační pásky, balík plátěných hadrů a usmál se.

„Na co to je?“ vyzvídala Desandra.

„Uvidíš,“ slíbila jsem jí.

Zamířili jsme ulicí dál.

Desandra pokrčila rameny. „Ty, Kate. Napadlo tě někdy, že bys mohla k Hughovi přijít a říct mu, že má toho největšího ptáka na světě?“ Rozpřáhla ruce, aby naznačila velikost asi tak baseballové pálky.

„Ne, myslíš si, že by to zabralo?“ zeptala jsem se.

„Stálo by za to to zkusit. Možná by byl tak šťastný, že sis všimla jeho macatého utahováka, že by úplně zapomněl, že nás chce zabít.“

Macatého utahováka. Zabijte mě někdo. Nejlépe hned. „Popřemýšlím o tom.“

Ascanio se začal poplácávat po oblečení.

„Co je?“ zavrčel Derek.

„Hledám něco, abych si mohl psát poznámky.“

Robert nedal ani náznakem najevo, že nás slyšel, ale věděla jsem, že poslouchá. I pitomci by došlo, že nás s Hughem pojí společná minulost, a Robert rozhodně nebyl pitomec. A brzo se začne ptát, cítila jsem to v kostech.

Ascanio poplácávání vzdal a pak upřel na Desandru pohled, v němž zářilo cosi jako obdiv. Že by si našel nový vzor? Protože už tak s ním nebylo dost potíží.

„Co se děje, dítě?“ vyzvídala Desandra.

„To vám vážně vyřízli jazyk?“ zeptal se Ascanio.

Desandra přimhouřila oči. „Když mi bylo dvanáct, otci se nelíbilo, co jsem říkala, tak vzal nůž a uřízl mi ho. Zabralo půl roku, než mi narostl zpátky, a hned jakmile jsem mohla mluvit, poslala jsem ho do prdele. Tehdy jsem se rozhodla, že mě nikdy nikdo neumlčí. Nebudu držet jazyk za zuby. Nebudu zticha.“

„Ani já ne,“ přidal se Ascanio.

„Jestli s tím vy dva nepřestanete, tak vás oba pošlu hned domů,“ pověděla jsem.

Oba zaklapli ústa.

Ulice se zužovala. Přímo uprostřed cesty stál silný dřevěný kůl a na něm byla připevněná cedule ohlašující karanténu. Silná černá písmena na bílém pozadí dávala dohromady nápis:

NM-1: OBLAST NAKAŽLIVÉ MAGIE

NEVSTUPUJTE.

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

Pod ceduli někdo namaloval lebku s rohy, aby výsledný dojem podpořil.

Zastavili jsme u ní. Ulice pokračovala dál, chodník se tu a tam krabatil. Z rozpadajícího se asfaltu trčely kusy skla, některé modré, jiné zelené, další bílé a průhledné, jako špičky podzemních ledovců. V dálce čněly vzhůru ostny a tabule skla, které obklopovaly zbytky bývalého Inman Yard, železničního depa Norfolk Southern, jejž uzavřely v obrovském skleněném ledovci. Jakmile vyjdeme ze skleněného bludiště, budeme oficiálně na území Lidu.

„V Atlantě máte to nejpodivnější svinstvo,“ ozvala se Desandra. „Jak se to stalo?“

Sesedla jsem. „Bývalo to rozsáhlé železniční depo, mívalo přes šedesát kolejí. Město tady vybudovalo obrovské nádraží, těsně před Změnou, celé ze skla a ocelových nosníků, velmi moderní. Když magie udeřila, vlaky se posrážely a nádraží se zhroutilo. Hory skla se rozsypaly všude kolem, a pak si lidé začali všímat, že se spojuje dohromady a roste, dokud během let nevzniklo tohle.“

„Říká se tomu Skleněný zvěřinec,“ ozval se Robert, podal mi lepicí pásku a hadry. Zabalila jsem Mazlíkovi pravé přední kopyto do hadru a pak ho páskou upevnila na místě.

„Je to nebezpečné?“ zeptala se.

„Ó ano,“ oznámil Ascanio. „Zabil jsem tam s Andreou monstrum. Bylo větší než dům.“

Derek protočil oči.

„Je tam svinstvo, které nikdo nedokáže zařadit,“ ozvala jsem se. „Magická univerzita to tam roky studovala, ale stále si nejsou jistí, jak sklo roste nebo se rozšiřuje. Proto ta páska a hadry. Jakmile projdeme na druhou stranu, odhodíme je, abychom netahali kontaminaci po celém městě.“

Skončila jsem s oblepováním Mazlíkových kopyt, připevnila si hadry na boty, a předala pásku Robertovi. Obalil si nohy, a pak se páska dostala k Desandře, Derekovi a nakonec i k Ascaniovi.

Robert přešlápl z nohy na nohu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Nelíbí se mi to mít na nohách.“ Pokrčil rameny.

„Máš na sobě boty,“ upozornila ho Desandra.

„Ano, ale jsem zvyklý na to, jak vypadají.“ Robert upřeně hleděl na své zabalené nohy a povzdechl si.

„Pořád máš čas vrátit se zpátky,“ ozval se Voronův hlas tiše kdesi v mé hlavě.

„To se nestane.“ Myslela jsem, že jsem jeho ducha vyhnala z paměti.

„Je to nebezpečné. Nedělej to. Odejdi.“

„Pro tohle jsi mě trénoval. Tak mě nech být tím, koho jsi ze mě vychoval.“

Čekala jsem na odpověď, ale mé vzpomínky zůstaly tiché.

„Kate?“ zeptal se Derek tiše.

Pobídla jsem Mazlíka a zamířili jsme do Skleněného zvěřince.

Měsíční světlo procházelo skrz skleněný ledovec, rozptylovalo se a lámalo, takže se zdálo, že přichází ze všech stran najednou. Zalévalo vnitřek ledovce tlumeným přízračným světlem. Zemi pokrývaly pevné tabule skla. Vedla jsem Mazlíka, pohybovala se tak rychle, jak jen se dalo, aniž bych uklouzla. Neměla jsem hodinky, ale muselo být tak po půlnoci.

„Nějací upíři?“ zeptal se Robert.

„Ne.“

„Jak dlouho už máš schopnost vycítit upíry?“ zeptal se Robert.

A je to tady. „Proč tě to najednou tak zajímá?“ opáčila jsem.

„Něco jsme zaslechli,“ řekl Robert. „Jisté zvěsti.“

„Jaké zvěsti?“ zeptala jsem se.

„Znepokojivé,“ řekl Robert. „Nevyhovuje nám současná úroveň sdělování informací. Máme starosti.“

Máme. Tím myslel klan Krys. Alfové klanů naprosto nesnášeli, když je někdo úmyslně držel mimo obraz, a Jim vždycky balancoval na hraně mezi ohrožením bezpečnosti Smečky, pokud by řekl příliš, a naštváním Rady, protože jim toho řekl málo. Naštěstí pro mě jsem nešéfovala bezpečnostním složkám.

„Pokud máte nějaké starosti, měli byste se obrátit na Jima,“ řekla jsem.

Alfa krys přikývl. „Protože tě bude krýt a odkládat odpověď na jakékoliv otázky, které mu položíme?“

Věnovala jsem mu svůj tvrdý pohled. „Bude mě krýt?“

Krysodlak neuhnul pohledem. „Ano.“

„Nevypadá vyděšeně. Měla bys zapracovat na svém nasupeném pohledu alfy,“ poznamenal Derek. Sledoval Roberta s klidným, uvolněným výrazem, který jsem velmi dobře znala. Kdyby se alfa krys mým směrem byť jen ošklivě podíval, Derek se pokusí mu vyrvat hrdlo a Ascanio mu při tom pomůže. „Možná by sis měla vybrat lehčí cíl a na tom trénovat… třeba malého chlupatého králíčka.“

Ascanio si přitiskl dramaticky ruku na hruď a zapotácel se blíž k Robertovi. „Myslím, že pan Mrzout právě zavtipkoval. Já… nevím, co mám dělat. Nic už nedává smysl.“

Připravovali se na něj. Kdyby se Robert pohnul ke mně, Derek by na něj zaútočil zepředu a Ascanio by mu šel drápy po boku. Desandra přimhouřila oči. Viděla to také.

Derek předstíral, že si Ascania prohlíží a krátce se na mě zadíval. „Mám mu podrazit nohy?“ Pohled měl naprosto vážný. Ptal se mě, jestli chci, aby po Robertovi skočili.

„Ne, chci, abyste se vy dva drželi tak o padesát metrů dál, ať si s Robertem můžeme promluvit.“

„Ale…,“ začal Ascanio.

„Běžte dál,“ přerušila jsem ho a do hlasu vložila rozkaz.

„Slyšel jsi ji,“ řekl Derek

„Dyť už jdu,“ opáčil Ascanio.

Poodešli o několik metrů. Pokračovali jsme v klusu skrz skleněné bludiště.

Desandra se polohlasně zasmála. „Takže takoví jsou boudí kluci.“

„Většinou se chovají ještě hůř,“ řekl Robert. „Znám Rafaela od chvíle, kdy mu bylo šest let a mně jedenáct. Jako puberťák byl nesnesitelný. Krásný, ale tak náročný. Ascanio je tak průměr.“

„Boudy se cítí jako páté kolo u vozu,“ vysvětlila jsem kvůli Desandře. „Není jich tolik a v jejich klanu je šance proměny v lupa velmi vysoká, takže každé dítě je vzácný dar a rozmazlí ho až k neuvěření. Ale Ascanio je kategorie sama o sobě. Dlouhý příběh.“

„Zpátky k mým otázkám,“ řekl Robert. „Jak dlouho už máš schopnost vycítit upíry?“

„Nemůžeš mě donutit, abych ti odpověděla, Roberte.“

„Ne, to nemůžu,“ odvětil. „Ale můžu ti alespoň vysvětlit, proč se ptám. Krysodlaci mají jisté výhody, pokud jde o práci v utajení.“

Byli totiž tiší a nenápadní, a dokázali si v případě potřeby vykloubit kosti, takže se zvládali ukrýt na velmi malých místech. Hodně z Jimových lidí na sledování pocházelo z klanu krys.

Když si nejste jistí, jakým směrem se bude konverzace dál ubírat, řekněte něco neurčitého a lichotivého. „Klan krys je dobře známý tím, že je v práci v utajení nepřekonatelný.“ Bože, začínám znít jako Curran. Smečka mě pomalu připravila o rozum.

Úzkost mě bodla jako nůž.

Curran je v pořádku. Když si o něj budu dělat starosti, nepomůže mu to a mě to bude rozptylovat. Musela jsem se od toho distancovat.

„Máme také vlastní síť sběračů informací,“ řekl Robert. „Informace dostáváme ze dvou kanálů. Z oficiálních Jimových brífinků a od vlastních lidí. Vždycky existoval rozdíl mezi informacemi pocházejícími od něj a skrze naše kanály. Ale od chvíle, kdy ses nastěhovala do Pevnosti, se ten rozdíl podstatně zvětšil.“

Robert vyčkával.

Neřekla jsem nic. Docházela mi trpělivost. Dokázala jsem si představit Barabášův hlas. Odcizit si klan krys není dobrý nápad, jsou druhým největším klanem…

„Choti?“ zeptal se Robert.

Aha, takže jsme zase zpátky u „Choti“. „Takže na Jima máte pifku, protože si myslíte, že vám zatajuje informace?“

„Mám důkaz, že to dělá.“

Budu muset velmi opatrně volit slova. Diplomacie nikdy nebyla mou silnou stránkou, ale měla jsem dobrou paměť a zákoník Smečky jsem několikrát přečetla celý od začátku do konce. „A to jeho zadržování informací nějak bránilo tomu, abyste efektivně řídili váš klan nebo nějak ohrozilo bezpečí členů vašeho klanu?“

„Jestli cituješ článek šest…,“ začal Robert.

Ano, citovala jsem ho. Byly v něm uvedené povinnosti šéfa bezpečnosti Smečky. „Prosím, odpověz na otázku.“

„Ještě ne,“ řekl Robert. „Nicméně máme starosti, že by mohlo.“

„Ale dokud se tak nestane, tak jako Choť nemám povinnost reagovat.“

„Má pravdu,“ ozvala se Desandra.

Robert se na ni krátce zadíval.

Pokrčila rameny. „Tu knihu jsem četla.“

Robert přimhouřil oči. „Můžu své starosti přednést Radě a pak bude velmi složité uhýbat podobným otázkám.“

Nejlepší obrana je horlivý útok. „Oba víme, že něco takového by predisponovalo Currana a mě proti klanu krys.“

„Už tak jsme odsunutí na okraj,“ oznámil mi Robert.

„Jak jste odsunutí na okraj?“ Desandra zůstala civět. „Jste druhý největší klan ve Smečce!“

„Ano, to jsme, ale když nastal čas získat panaceu, náš klan nebyl ve výpravě zastoupen.“ Zdvihl ruku a začal vypočítávat na prstech. „Delegace zahrnovala klan mohutných, boud, hbitých, vlků, koček…“

Pane bože. „Šakalové taky nejeli.“

„Ale ti o to nežádali. My jsme zvlášť žádali, abychom se mohli zúčastnit a vyškrtli jste nás ze seznamu.“

„Nešlo tady o žádný krok proti vám. Vyřadili jsme vás ze seznamu, protože jsem byla pod tlakem ze strany Tety Bé a poprosila jsem Currana, aby pro ni udělal místo.“

„A to mám přesně na mysli! Jsi proti našemu klanu zaujatá, protože jsme hlasovali proti tobě, když Curran upadl do kómatu.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. „To myslíš vážně?“

„Ano!“

„To je směšné.“

Robert zavrtěl hlavou. „Ne, zas tak směšné to není. Když nám Jim podal zprávu o vaší výpravě za Černé moře, neobsahovala tři věci. Zaprvé, nebylo v ní nic o tvém předchozím vztahu s Hughem d’Ambray, který očividně existoval. Zadruhé, neobsahovala ani zmínku o tom, že jsi s ním měla soukromou večeři, a zatřetí, naprosto vynechala vizi, kterou všichni viděli při závěrečné večeři.

„Jakou vizi?“ zeptala se Desandra. „Tu, kde jsi sekala lidi na kusy?“

Zpražila jsem ji pohledem. „Díky, že jsi potvrdila jeho paranoiu.“

„Není zač,“ odpověděla. „Dělám, co umím.“

Robert to v sobě musel dusit už nějakou chvíli a teď prostě pokračoval dál jako rozjetý vlak. „Mám zodpovědnost za svůj klan. Jsou to mí lidé. A nic mě nezastaví, abych je hájil. Tenhle nedostatek sdílených informací kvůli osobní předpojatosti…“

„Nejsem vůči vám nijak předpojatá, ale začínáš na tom pracovat.“

„… kvůli osobní předpojatosti je pro můj klan nebezpečný. Chtěl bych znát podstatu vašeho vztahu s Hughem d’Ambray…“

„Chce ji ojet, protože ho zmlátila do kuličky a oba mají otcovský komplex kvůli tomu samému chlápkovi.“

Robert se zarazil uprostřed slova, zamrkal a zadíval se na mě. „Hugh d’Ambray je tvůj bratr a měli jste spolu sexuální poměr?“

Proč já? Proč? „Desandro, víš co? Už mi radši nepomáhej.“

„Už mě unavovalo ho poslouchat,“ řekla.

„Mohl by mi to někdo z vás vysvětlit?“ naléhal Robert.

Měla jsem toho dost. „Vážně chceš upřímné vysvětlení?“

Postavil se ke mně čelem. „Ano.“

„Tak dobře. Hugh slouží Rolandovi, který je vůdcem Lidu.“

„Vím, kdo je Roland,“ poznamenal Robert.

„Pak to bude jednodušší. Roland chce vládnout. Je starý pět tisíc let, má téměř božskou moc, a věří, že slovíčko „ne“ pro něj neplatí. Hugh je jeho vojevůdce. Představ si ho jako obrovskou nezastavitelnou demoliční kouli. Kam Roland ukáže, tam Hugh udeří. A zrovna teď Roland míří prstem na Smečku. Už s kožoměnci v minulosti bojoval a natrhli mu zadek, tak vás teď chce zarazit už v začátcích. Hugh vás má rozdrtit. Chceš vědět, co přesně si o vás Hugh myslí? Myslí si, že jste psi.“

Robert vycenil zuby.

„Pokud ho nebudete poslouchat, nemáte pro něj žádný význam. Zabije vás. Děti, staré, těhotné… to je mu jedno. A pak si při večeři dá pivo navíc, aby oslavil, jak dobrou práci odvedl. Nejde ho podplatit, nemůžete ho nějak přemluvit, a je skoro nemožné ho zabít. Curran mu zlomil páteř a pak ho hodil do ohně, který tavil i kámen. Ale přesto je tady.“

Odmlčela jsem se, abych znovu nabrala dech. „Hugha i mě trénoval stejný člověk. Jsem lepší než on. V boji jeden na jednoho bych ho zabila a on to ví. Chce mě, můj meč a magii. Když jsme byli u Černého moře, ukázal mi síň plnou kožoměnců a prohlásil, že by je všechny do jednoho zabil, jen aby dostal šanci se mnou povečeřet.“

Desandra pokrčila rameny. „To je docela sexy, svým zvráceným způsobem.“

Ignorovala jsem ji. „Jim, který mě vybavil rotou osobních strážců na Konkláve, příliš neprotestoval, když jsem se rozhodla tohle zábavné dobrodružství podniknout. Ví, že spárováním se s Curranem, jsem slíbila, že se postavím mezi Smečku a Hugha. Očekává, že to udělám. A tak jsem tady. Jsem vaše nejlepší šance na obranu. Pokud bychom na něj narazili a on mě zabil, musíte utéct.“

Oba se na mě zadívali.

„Myslím to vážně. Pokud budu mimo hru, musíte zmizet a odtáhnout s sebou Dereka a Ascania, protože ti mě neopustí. Nezůstávejte. Nebojujte s ním, prostě popadněte ty dva kluky a běžte. A to jsou všechny informace, které ti sdělím. Musím zastavit válku, než vůbec vznikne. Nech mě dělat mou práci, a pokud se ti nebude líbit, jak jsem ji odvedla, můžeš své námitky sdělit mému hrobu nebo mně osobně na příštím zasedání Rady. Ale do té doby se nechci zabývat žádnou další politikou. Komplikuje mi práci, která je už tak dost těžká. To je rozkaz.“

„Ano, alfo,“ řekla Desandra.

„Tak dobře. Já…“ Robert se odmlčel a nakrčil nos. Desandra se ostře nadechla. Něco jim očividně nevonělo správně.

Krátce jsem se ohlédla. Ascanio a Derek zrychlili, blížili se k nám. Robert měl výraz hlubokého soustředění. Taky jsem to cítila, ten znepokojující pocit, že vás něco pozorně sleduje a vyčkává, až škobrtnete, aby vám to mohlo skočit na záda a zabořit ostré, chladné zuby do zátylku. Dokázala jsem vycítit pohled na svých zádech, ale věděla jsem, že kdybych se otočila, nic neuvidím, jen stíny mezi skleněnými útesy. Cosi mě však pozorovalo. Něco tady bylo.

Derek se zařadil vedle mě a otočil se. Sledovala jsem jeho pohled. Ve tmě se rozsvítily čtyři oči, jeden pár přímo uvnitř druhého, jasnou elektricky tyrkysovou barvou asi metr dvacet nad zemí. Oči zazářily a pak zmizely za šikmým skleněným ledovcem.

Zpomalili jsme do kroku, utvořili formaci: Derek a já vepředu, Robert a Ascanio po stranách, Desandra nám hlídala záda. Prchající kořisti dravci nedokázali odolat. Nebudeme utíkat.

Další sada čtyř očí na nás blýskla po levé straně, odrážela se ve skle na půl vteřiny, než se rozplynula.

„Ženou nás jako ovce,“ poznamenala Desandra.

Před námi se z šera zhmotnily tři páry dvojitých očí. Chtěly, abychom zahnuli doprava. Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy.

Tři podsadité siluety s širokými hrudníky se vynořily ze tmy a krok za krokem vešly do světla. Vypadaly jako menší telata na šesti svalnatých nohách. Končetiny jim končily tlapami připomínajícími lidské ruce s ohebnými prsty, zakončenými krátkými zahnutými drápy. Jejich těla kryla světlá, tuhá kůže, až na hřbet a hruď, kde kostěné pláty vytvářely ochranný krunýř. Čelisti měly masivní, zuby ostré a dívaly se na svět čtyřma očima, usazenýma na hlavě ve dvou řadách.

„Už jsem s nimi předtím bojoval s Andreou,“ informoval nás Ascanio. „Tohle jsou mláďata. Jejich máma byla obrovská.“

Úžasné. „Vidíte někdo jejich ocasy? Mají je článkované jako štír?“ Šest nohou je prozradilo okamžitě. Většina tvorů neměla šest nohou, ale stejně jsem si chtěla být jistá.

„Ano,“ potvrdil Robert z boku.

„Je to tarask. Pochází z jihu Francie, dorůstá obřích rozměrů a prý dokáže chrlit oheň.“

Podle legend byl tarask drak. Tihle drobečci vypadali spíš jako kočky, kterým narostl krunýř připomínající nosorožčí kůži, ale kdo jsem, abych si stěžovala?

„Jak je Francouzi zabíjeli?“ zeptal se Derek.

„Vyslali ven křesťanskou pannu, ona ho svázala vlasy a odvedla do města, kde ho místní občané zabili. Žádnou pannu nemáme po ruce.“

„No nekecejte,“ utrousila Desandra.

Příšera uprostřed na nás vycenila zuby. Silné, ostré a zahnuté.

„Rychle, Dereku, teď máš šanci zazářit,“ pobídl ho Ascanio.

Derek mu věnoval pohrdavý pohled.

„Desandra je matka, Robert je ženatý, Kate zasnoubená a já jsem stará duše. Ty jsi to nejbližší neposkvrněné panně, co máme. Pohni a nech si narůst dlouhé kadeře.“

Robert se zasmál. To bylo tak nečekané, že jsem skoro nadskočila. Za celou tu dobu, co jsem s ním jednala, mi ukázal nanejvýš opatrný úsměv.

„Až bude po všem, ublížím ti,“ slíbil mu Derek.

Ascanio se zazubil. „Hej, já prostě myslel, že si šetříš věneček až na svatební noc. Moje chyba.“

Robert vytáhl ze saka dva ocelové boxery, po jejichž okrajích se táhla dlouhá, zakřivená čepel. Hezky. Po mé pravici Ascanio pohodil vlasy a z koženého kabátu vytasil krátký meč. Čepel měl čtyřicet centimetrů dlouhou a nejméně šest a půl centimetrů širokou, s jedním ostřím a profilem skoro připomínajícím přerostlý kuchyňský nůž, ale s jednoduchou záštitou kryjící ruku jako u šavle. Ascanio levačkou sáhl po jílci a od prvního meče oddělil druhý. Baat Jaam Do. Motýlí meče. Bojovat se dvěma meči najednou vyžadovalo hodně tréninku. No, zajímavé.

Tři taraskové se vynořili zleva, dva zprava.

„Dva jsou za námi,“ informovala nás Desandra.

Byli jsme obklíčeni.

Taraskové napjali silné přední nohy. Nozdry se jim chvěly, vysílaly do studené noci obláčky páry. Stočili ocasy vzhůru, mávali jimi ze strany na stranu.

Protočila jsem šavli, abych si rozcvičila zápěstí.

Nestvůrné tlamy se roztáhly a strašlivé zuby zaklapaly naprázdno.

„No tak!“ vyštěkla jsem. „Už teď se nudím.“

Tvorové se šustivě pohybovali vpřed jako obrovští švábi, hnali se k nám zvláštním krokem. Na jedné straně vykročili přední a zadní nohou, na druhé tou prostřední. Největší z nich zahoukal jako sova. Byl skoro u mne. V představách jsem ustoupila do strany, máchla a rozřízla mu krk v klasickém úhlopříčném úderu. Šavle se odrazila od kostěného krunýře. To nebylo dobré.

Tři metry. Zůstat nehybně stát.

Metr a půl…

Tvor po mně skočil. Uhnula jsem vlevo. Příšerné zuby mi cvakly jen pár centimetrů od paže. Vrazila jsem tvorovi Zabíječe do bledého boku. Očarovaná čepel prošla masem a šlachami. Z rány se vyřinula krev v barvě tmavé rzi a přelila se přes šedý bok zvířete.

Po levé straně Derek ve vzduchu popadl taraska, přehodil ho na záda a sekl ho do hrdla tomahavkem. Napravo se Ascanio otáčel na místě, sekal po stvořeních, meče mu blýskaly v povědomém symbolu ležaté osmy… Pokoušel se používat moji motýlkovou techniku. Nebylo to zas tak strašné. Nohama trochu nestíhal a nakláněl se příliš dopředu, ale nebyla to úplná katastrofa. Neměla jsem ani ponětí, kde se ji naučil.

Pokud tohle menší dobrodružství z pekla přežijeme, budu mu muset opravit jeho postoj, než bude příliš pozdě.

Povědomá odporná magie se mi otřela o mysl. Přesně to jsme potřebovali. „Upíři. Blíží se k nám.“

Tarask po mně skočil. Sekla jsem ho po čumáku.

„Kolik jich je?“ zeptal se Robert.

Můj tarask zavřískl a dal se na útěk.

„Dva. Míří sem a rychle.“

Museli jsme ten boj skončit hned teď. Pokud někdo začne krvácet, bude po všem. Upír byl jako žralok. Jediná kapka lidské krve ho dokázala přitáhnout z kilometru nebo dvou jako magnet.

Druhá stvůra zaútočila zprava. Sekla jsem ji ze strany do hrdla. Padla k zemi a já jí do levého očního důlku zarazila Zabíječe.

Desandra vyplivla nějaké slovo, kterému jsem nerozuměla. Nad námi prolétlo vzduchem světlé tělo a narazilo do skleněného ledovce s odporným zachroupáním. Pak se svezlo dolů a nehybně leželo, šest nohou ochablých. Páni. Za mnou se ozvalo vlhké mlasknutí, jak někdo sekl do masa.

Dvě odpudivé jiskry nemrtvých myslí se blížily.

„Tři sta padesát metrů,“ zašeptala jsem. „Blíží se zleva. Uvidí nás.“

Tarask o velikosti koně vystřelil ze tmy a skočil po nás, šest nohou rozpřažených. Ustoupila jsem stranou. To je ten problém se skákáním. Jakmile jste ve vzduchu, nemůžete dost dobře ovlivnit, kam dopadnete. Tvor padl přesně mezi nás. Skočila jsem mu na hřbet a ponořila mu meč mezi žebra. Drápy se mi zaryly do ocelí vyztužené špičky boty, prošly izolační páskou a zanechaly rýhy na tvrzené kůži.

Derek tvorovi zabořil do hlavy tomahavk, popadl cukající se tělo a pak jím mrštil kamsi do stínů po mé pravici. Desandra popadla dalšího a odhodila ho do tmy. Těla létala kolem. Stačila chvíle a všechny mrtvoly byly pryč.

„Sto padesát metrů,“ zašeptala jsem.

Robert se otočil. Z malé ranky na ruce mu sjela rudá stružka na prsty. Kruci.

Upíři zrychlili.

Strčil si prsty do pusy. Ranka na ruce se zavřela – Lyk-Vé ji spěšně zatáhl.

Tyrkysové oči zaplály na obou stranách cesty. Kolik těch zatracených bestií tady bylo?

Desandra ukázala vzhůru. Devět metrů nad námi ze skleněného ledovce trčela téměř vodorovná římsa. Derek mě popadl a vyhodil mě vzhůru. Zachytila jsem se tam a vytáhla se na ni. Rozběhl se, skočil a dopadl na nejnižší část římsy. Desandra ho následovala, ale uklouzla. Derek ji chytil za ruku a pomohl jí nahoru. Ascanio vyskočil přímo vzhůru, jako by měl v nohách pružiny, a vyškrábal se na sklo vedle mne.

Upíry od nás dělilo méně než třicet meltrů.

Robert se rozběhl k téměř kolmé skleněné stěně, vyšplhal po ní nahoru, rychle a tiše, jako by měl na rukou lepidlo, a pak vklouzl na místo vedle nás. Leželi jsme naplocho na skle, dost blízko k okraji, abychom viděli dolů. Pokud by krvesajové vzhlédli, uviděli by obrysy našich těl skrze sklo.

Dvě vyzáblá, tvrdá stvoření přihopkala na dohled přímo pod nás. Ve svém bývalém životě byli muž a žena. Muž si v obličeji stále udržoval jakousi podobnost člověku a jeho tělo nevypadalo tak vyschlé, ale žena byla starší. Za života musela mít tmavou kůži, protože neživot jí vdechl nepřirozenou namodralou barvu. Dřepla si na zadní, zdvihla hlavu a rozhlédla se. Patogen Immortuus z těla vysál všechen tuk a jakýkoliv náznak měkkosti, vnitřní orgány nechal zakrnět. Prsa jí visela na hrudi jako dva prázdné kožené vaky. Na krku jí vystupovaly provazce svalů.

„Bylo to tady,“ ozval se z upírčiných úst hlas mladého muže. Všechny Pány mrtvých v Atlantě jsem dokázala poznat po hlase. Jeho ne, takže muselo jít o tovaryše nebo někoho nového. Možná si ho Hugh přivezl s sebou.

„Nic tady není,“ ozval se druhý mužský hlas.

Přesně tak, tady nic není. Pokračujte dál, protože na tohle nemáme čas. Museli jsme se dostat k Robertově zvědovi a čas ubíhal.

„Říkám ti, že jsem odsud cítil vektor krve,“ prohlásil první navigátor.

Muž krvesaj zdvihl paže. „Kde je, Jeffe? Já nic necítím.“

Ne. Rozhodně šlo o tovaryše. A rozhodně nebyli ani nijak vysoko na žebříčku hierarchie.

Upírka se pohybovala kolem a uklouzla na vlhké skvrně tmavé krve. „Hele, co to sakra je?“

„Ať už je to cokoliv, tak to v sobě nemá hemoglobin, protože můj kluk netrhá za vodítko. Možná jsou to zvratky. Třeba sem přišla jedna z těch pokroucených věcí, co tu žijí, pozvracela to sklo tady všude a ty se v tom teď kloužeš. Mám zavolat dolů a nechat sehnat nějaké piliny, abys ji navoněl, až je zavedeme zpátky?“

Tovaryši. To je vždycky potěšení.

Upírka zkřivila tvář, snažila se napodobit Jeffův výraz. „Moc vtipné, Leonarde. Hotový podělaný komediant.“

„Měli jsme vyznačenou trasu, ale ne, pán musel vyrazit pryč z rezervace, protože někde ucítil nějakou fantómovou krev.“

„Máme hlídkovat. A to taky dělám, protože je to naše práce, Leonarde. Jestli to nechceš dělat, běž za tím hlavounem a pověz mu to. Jen mi to dej vědět předem, ať si stihnu vytáhnout foťák, než ti utrhne koule a pak tě donutí je sníst.“

„Dobře, dobře, uklidni se.“ Upír zamžoural do tmy. „Řekněme, že bychom ty kožoměnce našli. Půjdeme s tím za Ghastekem nebo za d’Ambrayem?“

„Za Ghastekem,“ prohlásil Jeff.

„Jo, ale d’Ambray je výš v hierarchii. Na Ghastekovi je sice vidět, že je naštvaný, ale drží jazyk za zuby. Však víš. Mohli bychom povýšit.“

„A co se stane, až d’Ambray odejde a Ghastek bude zpátky ve vedení?“ zeptal se Jeff.

Vypadněte odsud. No tak. Huš!

„Risk je zisk.“ Leonard musel pokrčit rameny, protože jeho upír trhaně zdvihl ramena.

„Budeme si krýt záda a půjdeme po hierarchii, jak se má. Nikdo nikdy neprohloupil tím, že se řídil pravidly,“ řekl Jeff.

Něco se s klusáním blížilo ze stínů. Ale ne.

Upíři se napjali, jako dvě zmutované kočky těsně před skokem.

Na prostranství se vynořila oslice. Úplně jsem na ni zapomněla.

Robert si zakryl dlaní obličej. Desandra protočila oči.

„Co to sakra je?“ zeptal se Jeff.

Proč já? Proč?

„Je to kůň,“ řekl Leonard.

„Jsi slepý? Jak to může být kůň? Vždyť má uši dlouhé půl metru.“

„Tak je to mula.“

„Není to mula. Má úplně špatný krk a ocas…“

„Co je s ocasem?“

„Muly mají koňské oháňky. Tenhle má oslí ocas. Jako kráva. Vypadá to jako osel, ale ta zatracená potvora má nejmíň šestnáct dlaní v kohoutku. Ještě jsem nikdy nic takového neviděl.“

„Je to mula. A má na sobě sedlo, takže na ní někdo jel.“

Upír se pohnul dopředu.

„Kam jdeš?“

„Chci ji chytit a podívat se, komu patří.“

Ach bože.

Mazlík nastražila uši dopředu.

„Nevypadá přátelsky,“ prohlásil Jeff.

„V pohodě. Museli bychom si dávat pozor jen, když má uši dozadu. Všechno je to o tónu hlasu. Koukej a uč se. Pocem, holka. Pocem… Kdo je ta hodná divná mula? No ty přece.“

Upír se sunul centimetr po centimetru dopředu. Mazlík se o něco víc napřímila.

„Hodná holka.“

Upír se natáhl pro otěže. Sevřel prsty kolem koženého pásu.

Mazlík zařičela. Nešlo jen o pouhé zahýkání. Ne, tohle byl uši trhající vřískot nefalšovaného oslího rozčilení, jako by někdo vzal lodní sirénu a pokusil se ji uškrtit.

„Haa…,“ začal Leonard.

Mazlík se postavila na zadní a pohodila hlavou. Upír sklouzl po skle, jak ho stáhla doleva.

„Haa…“

Odtáhla ho napravo.

„No tak!“

Mazlík se otáčela a stavěla se na zadní, obrovské tělo se jí zdvihalo a zase klesalo, pohazovala s upírem sem a tam jako roztleskávačka s třásněmi.

„Ty seš pitomec,“ uchechtla se upírka Jeffovým hlasem.

Spatřila jsem ten přesný moment, kdy si Mazlík uvědomila, že je něco i za ní a že je to úplně stejná nepřirozená věc jako ta visící jí na otěžích. Vypoulila oči, zapřela se předníma nohama a vykopla. Upírka odletěla asi sedm metrů nazad a narazila do skleněného ledovce. Jau.

Upír se konečně pustil, spadl a sklouzl po skle. Mazlík zacouvala dál a přešla do obranného postoje. Upír se překulil na nohy a připravil se ke skoku.

„Přestaň!“ Jeff přesunul upírku mezi Leonardova nemrtvého a osla.

„Já to pitomý zvíře zabiju!“

Jestli se jen dotkne mojí oslice, tak mu toho upíra rozsekám.

„Ne, to neuděláš. Někomu patří, a pokud ho zraníš, budeš muset zaplatit náhradu. Nemám chuť, aby mi to někdo strhnul z platu.“

„Ta mrcha nás kopla!“ zaprskal Leonard.

„Sahal jsi na ni. Bránila se. No tak, poškození je minimální. Dneska je nakrmíme a nikdo nic nepozná. Ale jestli se nějaký vidlák ukáže a bude tvrdit, že jsme mu zranili osla, dojde na vyšetřování. Ghastek už tak chodí každou chvíli připravený vybuchnout. Jestli na to dojde, nechci být v dosahu.“

Leonardův upír zkřivil tvář do strašlivého šklebu.

„Stejně musíme pokračovat dál,“ dodal Jeff. „Za pět minut projde Rowena tamtou chodbou a přijde nás zkontrolovat. Nechci jí vysvětlovat, že jsme si hráli s něčím, co by mohl, ale taky nemusel být obrovský osel, namísto toho abychom pročesávali perimetr.“

Upír zavrtěl hlavou, obešel v kruhu Mazlíka, a dva nemrtví zamířili do skleněného labyrintu. Leželi jsme nehybně ještě dalších pět minut, dokud nebyli dva a půl kilometru daleko.

„Beru zpět, co jsem o tom oslovi řekl,“ oznámil nám Ascanio. „Je úžasná.“

Přála jsem si, aby to Curran mohl vidět. Umřel by smíchy.

Srdce mi na okamžik vynechalo. Sjela jsem po skle, zabrzdila podrážkami a pak šla dát Mazlíkovi mrkev.

6.

Před Změnou zabíral Centennialský park jednadvacet akrů uvnitř Atlanty. Bylo to veselé místo plné trávníků, rytých cihel a nádherných fontán. Když udeřila magie a budovy okolo parku se zhroutily, na pár let zůstal opuštěný. Nakonec se atlantská sesterstva čarodějek spojila dohromady a odkoupila ho od města společně s okolními ruinami. Krátce poté se místní zeleň vzbouřila. Stromy vyrostly, vyslaly silné kořeny do okolí a rozevřely masivní koruny, jako kdyby tu rostly stovky let. Rozloha parku se ztrojnásobila. Teď jeho hranice střežila zeď husté zeleně, neproniknutelná bariéra dubů, stálezelených keřů, trnů a ostružin, jimž se nějak podařilo odolat mrazu. Co se obranných opatření týkalo, zlá čarodějnice z pohádky o Šípkové Růžence by zaplakala závistí.

Teď jsem kolem té zelené zdi jela na Mazlíkovi, mířila po Centennial Drive ke Kasinu. Kožoměnci mi hlídali boky. Po očku jsem sledovala zeleň. Čarodějky prohlašovaly, že jsou vůči mně přátelské. Evdokie, jedna ze tří čarodějek věštkyň, dokonce tvrdila, že jsme vzdálené příbuzné. Ale jejich pomoc byla vždycky něčím podmíněná a zrovna teď jsem nevěřila nikomu.

Křoví před námi zašustilo.

Zastavila jsem Mazlíka a sáhla po Zabíječi.

Na cestu vyhopkal hnědý králík a zadíval se na mě.

„Svačinka,“ poznamenala Desandra.

Králík si mě zamyšleně prohlížel drobounkýma očkama a pak zamířil zpátky ke křoví. Jasně.

„Králík bývá jen někdy,“ vysvětlila jsem. „Jinak je to kachna, nebo může být i kotě.“

Robert se na mě zadíval a tázavě zdvihl obočí.

„Čarodějky věštkyně nás zvou na návštěvu.“ Sesedla jsem a králíka následovala.

„Ne, už zase,“ zavrčel Derek.

„Proč, co je na čarodějkách tak špatného?“ zeptal se Ascanio.

Derek se zamračil. „Uvidíš sám.“

Králík odhopkal do křoví. Zeleň se tam rozestoupila a odhalila úzkou stezku.

„Máme na výběr?“ řekl Robert.

„Ani ne.“

Vydala jsem se po stezce dál. Neměli jsme času nazbyt, ale naštvat čarodějky se na stupnici průšvihů řadilo někam mezi vražení ruky do hnízda sršňů a oznámení Curranovi, že jste k večeři uvařili brokolici. Touhle dobou už musely vědět, že je Hugh ve městě. Pokud mě chtěly vidět, půjde o něco důležitého.

Prošli jsme skrz silnou bariéru zeleně a vynořili se do borovicového lesa. Sníh tady pokrýval zem jako hustá přikrývka. Vysoké borovicové kmeny se tyčily k obloze všude kolem nás, jako kdyby pod sněhem teď plula španělská Armada, z níž byly vidět jen stěžně. Za borovicemi se rozprostírala paseka postříbřená měsícem a na konci travnaté plochy se zdvihaly průhledné zdi skleníků, které v sobě ukrývaly řady vysázených bylin. Centennialský park sloužil většině sesterstev v Atlantě jako středisko a čarodějky měly rády zásoby bylinek po ruce.

Králík hopkal mezi stromy. Následovali jsme ho. Sníh mi křupal pod nohama. Na tohle jsme opravdu neměli čas. Bohužel jsem věštkyně potřebovala. Pokud Hugh a Roland plánovali napadnout Atlantu, bez jejich pomoci a magie se neobejdu. A nemohla jsem si dovolit ignorovat jejich rady. Pokud bych je odmítla a ony měly kouzelnou samonaváděcí střelu, která by dokázala zabít Hugha, roky bych si to vyčítala.

Derek nakrčil nos. „Tady to je.“

Vytáhla jsem z kapsy pás obvazu a podala mu ho.

„Co je to za smrad?“ nakrčila nos Desandra.

Derek roztrhl gázu na dvě poloviny a druhou jí nabídl.

Stromy ustoupily a my dorazili ke kopci uprostřed široké mýtiny. Dokonale kulatý a hladký vystupoval ze sněhu jako kupole podzemní katedrály. Pamatovala jsem si, že byl tmavošedý se zlatými flíčky a ověnčený zelení, ale měsíční svit ho zbarvil do leskle indigova.

Králíček se zastavil.

Země se nám otřásla pod nohama. Derek kýchl. Desandra si přitiskla obvaz na nos. Kopec se otřásl a klouzavě se vztyčil, z jeho vršku sjel sníh.

Robert uskočil o tři metry dozadu. Ascanio jen zůstal zírat s vyvalenýma očima.

Obří hlava, jejíž krk připomínal hnědou masu vrásčitých záhybů, se osvobodila zpod sněhu. Ahoj, fešando. Dlouho jsme se neviděly. Obrovská želva na mě upřeně hleděla, zorničky jako talíře, a pak otevřela svou gigantickou tlamu.

Jasně. Audience se vším všudy. Zabilo by je, kdyby setkání někdy proběhlo v altánku nebo v bistru se smaženými kuřecími křidélky?

Derek a Desandra se zlomili v pase v záchvatu kýchání.

Na králíkovi se přeskupila srst, vzkypělo mu tělo a pak se protáhlo do tvaru menší černé kočky, která skočila želvě přímo do tlamy.

„Páni,“ oznámil Ascanio. „To je brutus.“

Mentálně jsem si poznamenala další výraz slangu dospívajících.

Desandra ukázala na otevřenou tlamu, druhou rukou si držela nos. „Tab?“

„Mm-hm,“ souhlasila jsem.

„Kurvadrát. Zůstadu vedku.“

„Jsem krysa,“ oznámil mi Robert. „Žádnému plazovi do tlamy nevlezu.“

No páni. Prima chvíle na to, aby si člověk pěstoval fobie. „To je v pořádku,“ pověděla jsem jim. „Stejně by vás z té konverzace nějak vynechaly.“

„Já jdu,“ prohlásil Ascanio.

Derek přikývl s obvazem stále u nosu, a postavil se vedle mne.

Vkročila jsem do želví tlamy.

Nohy se mi maličko bořily do silného houbovitého jazyka. Zamířila jsem vpřed za patro do hrdla, ověnčeného girlandami zmrzlých řas a rampouchů. Přede mnou pokrýval dno tunelu v krku tmavý led. Když jsem tudy procházela posledně, vykoupala jsem se v něčem podezřele připomínajícím želví hleny. Vkročila jsem na led. Vydržel. Jedna nula pro mě.

„To je boží,“ zahlásil Ascanio za mnou.

Někdo si to až moc užíval.

Tunel-hrdlo končil a já vyšla na zamrzlý rybník uprostřed obrovského dómu. Zdi byly na úrovni očí tmavé a směrem vzhůru světlaly a stoupaly k sobě, dokud se na vršku nesetkaly úplně průhledné. Noční obloha posázená hvězdami zalévala měsíčním světlem shluky modrých rampouchů visících ze stropu, tlumeně namodrale zářících, osvětlujících obrysy obdélníkových krypt ve zdech, každé označené zářícím zlatým glyfem.

Přede mnou na obdélníkové platformě čekaly tři ženy. První už měla přes sedmdesát. Život ji ohlodal až na kost, tělo měla vyzáblé a rysy tváře dravčí a ostré. Seděla ve velkém černém křesle nahrbená jako dravý pták. Maria, Stařena. Vedle ní seděla v pohodlném křesle mladá žena. Štíhlá, se světle plavými vlasy na ramena, vypadala mladičká, jako by nedávno dosáhla dvacítky, křehká a jemná. Její moc rozhodně jemná nebyla. Sienna, Panna. Během poslední magické erupce jsem jí zachránila život. Napravo v houpacím křesle seděla Evdokie, Matka. Kyprá, s těžkými copy rudohnědých vlasů, houpala se a pletla svetr z šedé vlny. Vypadal skoro dokončený.

Černá kočka k ní přiběhla a otřela se jí o nohy.

Za nimi byla na velké nástěnné malbě vyobrazená jejich bohyně, vysoká důstojná žena stojící za kotlíkem, usazeným na křižovatce tří cest. V jedné ruce svírala nůž, v další pochodeň a ve třetí pohár. Černá kočka, ropucha, koště a klíč celý obraz doplňovaly. Měla mnoho jmen… Královna noci, Matka všech čarodějek, Hekaté. Její moc byla strašná a nesmírná, a já neměla chuť ji nějak nerespektovat.

Evdokie ukázala na Dereka a Ascania. „Vy! Počkejte tady.“

Oba kožoměnce obklopila stěna ledu, uzavřela je ve zmrzlém kruhu.

Sienna se na mě zadívala. „Tvůj otec se blíží.“

Osud mi prostě nepřestával dávat jednu studenou sprchu za druhou. „Kdy?“

„Brzy,“ řekla Evdokie, cvakala přitom jehlicemi.

„Přichází si nárokovat město,“ pokračovala Sienna. „Předpověděly jsme to.“

Maria zdvihla kostnatou ruku a ukázala na Siennu. „Ukaž jí to.“

Dívka vstala. Nástěnná malba za ní se vytratila, uvolnila místo výhledu na ulici v jakémsi městě. Po levé straně lemovaly ulici klasické staré budovy, jedna z tmavých cihel se zabedněnými okny, další zdobená béžovým štukem a v lepším stavu. Po pravé straně zabírala většinu bloku pískově zbarvená stavba z římských cihel a žuly. Její dolní část tvořila klasická obdélníková zhruba čtyřpatrová konstrukce. Z ní trčela k obloze čtyřicet pět metrů vysoká věž. Viděla jsem na opačnou stranu ulice, za pouliční světla, až ke vzdálené vížce jakéhosi kostela.

Nebe nad městem vřelo bouřkovými mraky, tmavými a zuřivými. Vítr před sebou hnal po ulici odpadky v krátkých mocných poryvech. Vzduch vibroval napětím a magií, jako by byl nabitý a jen čekal na úder blesku. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. V té bouři se vezlo cosi nebezpečného. Něco mocného a děsivého.

Zpoza rohu vyšel muž oblečený do bílého hábitu. Vítr mu foukal dlouhé plavé vlasy do obličeje.

„Uther Stone,“ řekla Maria.

„To jméno mi zní povědomě,“ utrousila jsem.

„Masakr cikánů,“ pověděla mi Evdokie, vzhlédla od svého pletení. „Díváš se na město Sioux.“

Aha. Teď jsem si vzpomněla. Uther Stone byl opravdu mocný vrhač blesků, elementální mág ovládající elektřinu. Proslavil se tím, že zachránil město před obrovským, nestvůrným buvolem. Zvolili ho starostou a on pak začal vymýšlet zákony, jací lidé nejsou ve městě Sioux vítaní. Krátce nato zmizela skupina Romů. Jejich těla našli ve společném hrobě a Uther Stone musel odpovídat na otázky… ovšem nikdy k tomu nedostal šanci.

Ve vizi za Stonem šli další lidé, někteří v moderních šatech, jiní v hábitech, bylo jich celkem osm. Stone rozrazil dveře budovy a naklusal dovnitř. Jeho parta ho následovala.

Obraz vize klouzal výš, ukázal stavbu ve větším detailu. Prostor nad dveřmi zdobila rytina vousatého muže obklopeného po obou stranách šesti menšími postavami. Nad nimi byl velkými písmeny vyvedený nápis: SPRAVEDLNOST A POKOJ SETKALY SE SPOLU. ZE ZEMĚ VYRAŠILA PRAVDA.

Zorné pole vize stoupalo stále výš, až na vrchol věže a dál, dokud jsem nespatřila plochou střechu a malý vchod, zahrazený zelenými kovovými dveřmi. Ty se rozletěly a na střeše se vynořil Stone, vítr si pohazoval s jeho hábitem. Jeho lidé ho následovali a utvořili kolem něj kruh. Žena s fialovými vlasy vytáhla z batohu džbánek rudé tekutiny a začala jí po hrstech kropit okolí, rty se jí pohybovaly při zaklínání.

„Místní sesterstvo,“ vysvětlila Evdokie. „Všichni, které dokázal sehnat. Hodlají ho posílit svou magií.“

Bouřkové mračno nad budovou zčernalo. Obloha vřela. Magie popadla město do neviditelné pěsti a stiskla. Na hrudník mi dolehl drtivý tlak. Najednou se mi těžce dýchalo. Magie uvnitř mě se vzedmula v odezvě. Kdybych byla zvíře, zavrčela bych. Tohle byla výzva.

Žena s fialovými vlasy vyprázdnila džbánek Stoneovi u nohou. Stone rozpřáhl paže, hůl svíral v pravé ruce. Lidé okolo něj náhle ztuhli, jejich těla nepřirozeně znehybněla.

Mračno se rozestoupilo. Magie zapraskala. Kopí, zářící jako by bylo vyrobené z roztaveného zlata, udeřilo na Stona. Trhavě zdvihl hůl a zablokoval ho, a já se skoro pohnula s ním. Nebude na to stačit.

Špička kopí se dotkla hole. Moc zaduněla vzduchem, otřásla celým městem. Dech se mi zadrhl v hrdle. Srdce mi prudce bušilo v hrudi, příliš rychle. Tolik moci…

Dřevo se rozpadlo.

Na vteřinu stál Stone nehybně, obrys jeho těla zářil jasně rudou, a pak se rozpadl v prach. Kopí se zabořilo do střechy. Špička zazářila oslňujícím světlem a tlaková vlna se rozšířila městem v obrovském kruhu, rozfoukala popel sesterstva ze střechy.

Obrnila jsem se, očekávala jsem náraz, ale magie šla mimo mne. Kopí zhaslo.

Na střeše přistál muž, zhmotnil se tam zčistajasna. Oblečený do obnošeného, jednoduchého pláště s rozdrbaným okrajem a hlubokou kápí, jež mu zakrývala obličej. Kdybych ho viděla na ulici, nevěnovala bych mu druhý pohled.

„Chci vidět jeho obličej.“ Potřebovala jsem ho vidět. Chtěla jsem vidět svého otce.

„Nemůžu,“ zašeptala Sienna. „Nedovolí mi to.“

Muž sevřel kopí a vytrhl ho. Prohlédl si město, otočil se a pak pomalu a neuspěchaně zamířil ke dveřím.

Vize vybledla. Polkla jsem naprázdno. Sienna padla zpátky do svého křesla, na čele jí perlil pot.

„Ten magický pulz, co to bylo?“ zeptala jsem se.

„Zábor,“ vysvětlila Maria. „Přivlastnil si zem.“

„Každá země má svůj lid,“ vysvětlila Sienna. „Ty, kteří na ní žijí, rodí se a umírají. Jejich pokrevní linie je k ní připoutaná celé generace. Jejich těla jsou pohřbená do hlíny a vyživují ji. Jejich magie v zemi zakoření a vyrůstá z ní jako les.“

„Představ si to jako farmaření,“ navázala Evdokie. „Než farmář může zemi použít, musí pokácet stromy, vykopat jejich kořeny, odstranit kameny a plevel. Je velmi těžké něco takového udělat, když je les starý a silný a stromy tam rostly po tisíce let.“

Maria se pohnula: „Ale tady jsme farmářovu práci odvedli za něj. Zabíjeli jsme původní obyvatele této země. Tady žádný les není, jen výhonky, rodiny osadníků a imigrantů, nejstarších ze sedmnáctého století, ale většina je jich ještě mladších. Jejich pouto se zemí je slabé. Co člověk provede ostatním, se mu vždycky vrátí a rovnováha je pokaždé nastolena. Spáchali jsme genocidu. Zničili jsme lid a teď musíme zaplatit za ty strašné zločiny, jichž jsme se dopustili. Země tu leží ladem a bezbranná. Tvůj otec si ji musí jen nárokovat.“

Tak proto sem přišel. Vždycky jsem si říkala, proč opustil Střední východ a cestoval do Severní Ameriky. Teď už jsem to věděla. Tady nebyla žádná původní síla, která by mu mohla odporovat. Země tu ležela ladem a stačilo si ji jen vzít. „Co se stane, když si něco nárokuje?“

„Dojde ke sklizni,“ řekla Evdokie. „Magie země ho vyživuje a posílí ho.“

„A ochraňuje ho,“ dodala Maria. „Je mnohem těžší s ním bojovat na jeho vlastním území. A čím déle je jeho, tím silnější je pouto mezi nimi a tím hůř se odtamtud dá vyhnat.“ Probodla mě ostrým pohledem. „Blíží se. Co s tím hodláš udělat?“

„Jestli přijde, pokusím se ho zabít.“ Co jiného jsem mohla dělat?

Maria se otočila v křesle k Evdokii a ukázala na mě kostnatým prstem. „Je to hlupačka! Říkala jsem ti to! Říkala jsem ti to, ale ne, ty jsi –“

„Mohla bys na ni přestat aspoň na chvíli tlačit?“ utrhla se na ni Evdokie. Naklonila se ke mně blíž a zadívala se na mě. „Pokud se svým otcem budeš bojovat přímo, zemřeš. Nejsi ani dost stará, ani silná, a dost toho nevíš.“

„Díky za důvěru.“

Evdokie se zašklebila. „Kdyby se všechna sesterstva, všichni pohané, každý, kdo v Atlantě umí používat magii, dali dohromady a spojili síly, tvého otce by možná zvládli zablokovat, ale nemůžeme je sehnat všechny včas. Nevíme, jak spojit veškerou naši moc v jeden proud. Nevíme, kdy k záboru dojde. Nevíme kde.“

Bude to na nějaké věži. Tak to můj otec dělal. Budoval věže. Tvořily uzly jeho moci a teď jsem věděla proč. Čím vyšší věž, tím větší území mohl zabrat jedním pulzem.

„Jsi naše nejlepší šance,“ pověděla mi Evdokie. „Můžeme tě něco naučit, ale to zabere čas. Musíš nám ten čas zajistit. Musíš zabránit nárokování.“

„Jak?“

„To nevíme,“ odtušila Sienna.

„Podporovaly jsme tě,“ řekla Maria. „Pomáhaly ti, dodávaly ti krev nemrtvých. Neudělaly jsme to proto, abys šla a obětovala se jako nějaký trouba.“

Vždycky jsem věděla, že mi čarodějky nepomáhaly z dobroty srdce. Čekaly, že se jejich investice vrátí. „Zabil mi matku.“

„Obnjať i plakať,“ povzdechla si Evdokie.

Obejmout se a zaplakat. To prohlašovali rozzlobení Rusové, když se nedalo nic jiného dělat.

„Tvoje matka obětovala svůj život, abys mohla žít,“ řekla Evdokie. „Když dramaticky zemřeš, nikomu tím nepomůžeš. Neuctí to její památku a nikoho to neochrání. Tady ve městě jsou lidé, kteří na tebe spoléhají. Dělej, co musíš, ale hlavně zabraň tomu, aby si město nárokoval.“

Rozpřáhla jsem ruce. „Co chcete, abych udělala? Mám zajít za Rolandem a hezky ho poprosit, aby mi prokázal laskavost a tohle město si nenárokoval?“

„Jestli to zabere, tak ano!“ vyštěkla Maria.

Tohle byla směšná konverzace. „Uvědomujete si, že když mě uvidí, pokusí se mě zabít na místě?“

„To není jisté,“ řekla Sienna. „Už skoro půl roku nedělám nic jiného, než se dívám do tvé budoucnosti. Viděla jsem tě umřít na tucty způsobů a viděla jsem, že přežiješ. Ale nikdy jsem neviděla zemřít jeho.“

Úžasné. Prostě úžasné. „Díky, to mi vážně pomohlo. Ještě něco dalšího?“

Evdokie ukousla trčící nit a hodila mi svetr. Chytila jsem ho.

„Čistá vlna,“ řekla. „Udrží tě v teple i mokrá. Obleč si ho a příštích čtyřiadvacet hodin ho nesundávej.“

Shodila jsem kabát, stáhla si svůj svetr a navlékla si ten vlněný. „Víte něco, co já ne?“

Evdokie si povzdechla. „Zlatíčko, dokázaly bychom celé tohle místo naplnit věcmi, které víme, a ty ne.“

Na hloupou otázku… „Pokud najdu způsob, jak vyřešit problém s Hughem d’Ambray, možná budu potřebovat svědky při vyjednávání s Lidem. Zúčastnila by se sesterstva jako mí svědkové?“

„Ano,“ oznámila Sienna. „Pošleme své zástupce do Pevnosti.“

Otočila jsem se a zamířila ven. Za mnou zapraskal led, propustil Dereka a Ascania na svobodu.

Venku už na nás čekali Robert a Desandra.

„Jak to šlo?“ zeptal se Robert.

„Roland se blíží, aby si nárokoval město. Chtějí, abych tomu zabránila.“

„Jak?“ chtěla vědět Desandra.

„To nevědí. Nedaly mi žádný návod. Jejich jediná pomocná rada byla: prostě to udělej.“ Zavrčela jsem a zamířila k lesu. Zatím to byl fakt skvělý den.

Dřepěla jsem ve stínu obytného domu. Desandra, Derek a Ascanio se opírali o zeď vedle mě, zatímco se Robert rozběhl a pak vyběhl po zdánlivě kolmé zdi. Mazlíka jsme nechali uvázanou u dubu v Centennialském parku. Nikdo se špetkou rozumu se nepokusí ukrást zvíře patřící čarodějkám. Pokud by ji upíři zahlédli, nechají ji na pokoji.

Byli jsme na okraji Kotců pro otroky, obytné zástavbě vedle Kasina, vyhrazené zaměstnancům Kasina a tovaryšům, kteří dali kotcům jejich jméno. Původně jsme měli jít přímo po Centennial Drive, ale upíři tu byli moc početní. Museli jsme se obrátit a proplést se městem severozápadně, dostat se ke Kasinu od Kotců. Zabralo nám to drahnou půlhodinu, a když jsem nad tím přemýšlela déle jak vteřinu, měla jsem chuť skřípat zuby.

Ze své vyhlídky jsem viděla na Alej nemrtvých, čtyřproudou ulici, která teď zela prázdnotou. Za ní se rozprostíralo rozlehlé parkoviště, dost velké na to, aby se tam vlezly stovky aut. V jejich středu se zdvihalo k obloze Kasino, zářilo jako přelud, zrozený ze studeného vzduchu a asfaltové pouště. Obrovská hlavní kupole žhnula bledým namodralým světlem vílamp, obklopená štíhlými minarety a vysokými zdobenými zdmi z bílého kamene. Za pěkného dne ten pohled bral dech, ale pak jste si všimli upírů lezoucích po zdech jako blechy v kožichu bílé kočky.

Hlavní vchod na parkoviště obklopující Kasino ležel na západě, my se nacházeli na jihozápadním rohu.

Párek upírů klusal podél okraje parkoviště. Zadržela jsem dech. Zmizeli z dohledu. To byl třetí pár za posledních pět minut. Lid měl nejvyšší pohotovost. Dokázala jsem vycítit osm upírů hlídkujících na parkovišti a tři další rozestavěné na různých místech. Jednoho na severu, další dva západně a jižně od nás.

Robert sklouzl dolů a dopadl naprosto tiše vedle mě.

„Kde je ta pozorovatelna?“ zašeptala jsem.

„Tam.“ Ukázal na východ, kde k noční obloze čněly drolící se trosky nadjezdu Centennial Drive. Kdysi se tady tři nadjezdy křížily, jeden nad druhým, ale teď ty nejvrchnější dva padly na ten nejnižší. Mráz olízl beton a části nadjezdu zalité měsíčním světlem téměř zářily. Celé trosky nevypadaly příliš stabilně.

„Jsou tam dva vchody,“ vydechl mi Robert do ucha. „Jeden na východě a jeden na jihu. Jižní vchod je támhle.“ Ukázal na kupu sutin přes ulici po naší levé straně. Na jejím vršku seděl upír.

„Jak daleko je ten východní?“

„Na Mariettě.“

Kilometr a půl daleko, z toho půlka cesty byla přímo na dohled Kasina. Pokud bychom se obrátili a udělali širší okruh, museli bychom projít troskami Phillips arény, což by nám zabralo další hodinu a půl nebo možná víc. Už tak byl zázrak, že jsme se dostali až sem, aniž by si nás někdo všiml. Pokoušet se obkroužit Kasino s tolika hlídkami venku bude nemožné.

Znovu jsem se zaměřila na upíra sedícího na hromadě suti. I kdybychom ho dokázali překvapit, tak blízko u Kasina by nám to nijak nepomohlo. Když upír nečekaně zemřel, jeho navigátor obvykle zpanikařil nebo přešel do katatonického stavu, protože jeho mysl byla stále napojená na nemrtvého a přesvědčená, že zemřel navigátor. Zkušení Páni mrtvých pilovali své reflexy, aby se dokázali odpojit včas, a někteří navigátoři náhlou smrt přežili, ale většina z nich skončila jako zelenina. V okamžiku, kdy zabijeme upíra, jeden z navigátorů uvnitř Kasina začne panicky křičet nebo slintat, a Kasino vyvrhne dost upírů, aby nás nasekali na malé nudličky.

„Potřebujeme odvést pozornost,“ zamumlal Robert.

Kdybychom se vrátili zpátky, mohli bychom něco zapálit, ale to nezaručovalo, že se upíři pohnou ze svých míst. Spíš pošlou další průzkumný tým. Uvízli jsme na mrtvém bodě.

Přemýšlej. Přemýšlej, no tak…

Desandra sklonila hlavu. „Kam zamíříme potom?“

„K Centennialskému parku,“ zašeptala jsem. „Pokud uspějeme, musím vyzvednout oslici.“

„Sejdeme se tam.“

„Nedělej to!“ Pokusila jsem se ji chytit. Minula jsem ji jen o vlásek. Vystřelila dopředu a sprintovala po ulici. Kruci.

Už byla v půlce silnice. Upír se k ní otočil čelem. Máchla palicí a zarazila mu ji do hlavy. Upír padl na asfalt, cukal sebou, půlku lebky zamáčknutou dovnitř. Desandra do něj kopla. „Zhebni, svině!“

Oficiálně zešílela a rozhodla se Jennifer prokázat laskavost a spáchat sebevraždu.

Čtyři štíhlé stíny vystřelily z parkoviště a zamířily k ní. Dva ze severu a dva od nadjezdu. Desandra se prudce otočila a vyrazila pryč. Běžela na východ, dlouhé nohy jí kmitaly, chodidla bušila o asfalt.

Skočila jsem na zem u zdi. Robert se přitiskl na cihly vedle mě. Ascanio a Derek za námi ztuhli a snažili se splynout s kamením.

Čtyři upíři se prohnali kolem nás, oči jim zářily, drápy škrábaly o asfalt.

Měli jsme jen pár vteřin, než dorazí posily.

Někde v dálce se od rozvalin odrazila ozvěna Desandřina hrdelního smíchu. Očividně se bavila.

Vyskočila jsem na nohy a sprintovala, jako by na tom závisel můj život. Robert a kluci proběhli kolem mne jako tři kulky vystřelené z pistole. Obytný dům probleskl kolem, chodník… ulice… Jen jsem se potřebovala dostat za hromadu sutin. Před očima mi tančily kruhy.

Dveře nejbližšího minaretu se otevřely a vyvalili se z nich upíři, drápali se po zdi jako sinalé ještěrky.

Skočila jsem za trosky, uklouzla na namrzlé zemi a skoro se srazila s Robertem, opírajícím se o obrovský kus betonu. Pod ním zela tmavá díra. Robert bodnul prstem směrem k díře. Skočila jsem dovnitř, letěla asi tři metry a tvrdě dopadla na zem do tunelu vysokého zhruba metr osmdesát. Náraz mě praštil do chodidel.

V hlavě jsem cítila šest nemrtvých blížících se k nám, jejich mysli se rozprostřely do rojnice, jak se rozptýlili po parkovišti. Šli po nás.

Ascanio skočil do díry. Přitiskla jsem se ke zdi. Kdybych zaváhala jen vteřinu, dopadl by na mě. Derek byl další na řadě.

Jeden z upírů zamířil přímo k nám.

Robert hupnul do díry a trhnul pákou ve zdi. Nad námi se pohnula kovová platforma a s ní i betonový balvan. Zapadla zpátky na místo a my se ocitli v naprosté tmě.

Stáli jsme zcela nehybně.

Upíří mysl se nacházela přímo nad námi.

Moje tělo křičelo po vzduchu, běh ze mě vysál všechen kyslík. Otevřela jsem ústa a soustředila se, abych dýchala pomalu a neslyšně. Nádech. Výdech. Tiše.

Ze shora se ozvalo slabé zaškrábání, jak drápy přejely po betonu. Nemrtvý se posadil na balvan.

Plíce mi hořely.

Běž. Pryč.

Minuta uplynula bolestně pomalu. A pak další.

„Vůdce týmu dva k Matce,“ ozval se nahoře tlumený hlas. „Domácí obálka zapečetěná, žádný pulz, žádný nepřátelský kontakt, opakuji, žádný kontakt.“

Běž domů, nutila jsem ho v duchu. Běž.

„Rozumím. Tým dva, průzkum kompletní, návrat k Matce.“

Upíří mysl se otočila a prchala pryč směrem ke Kasinu.

Všechno ztichlo. Konečně jsem si vzpomněla, jak se normálně dýchá.

„Jdi dopředu,“ zašeptal ke mně Robert. Roztáhla jsem ruce do stran. Prsty jsem nahmatala kamenné zdi po obou stranách. Mezera mezi nimi byla úzká, jen tak tak se jí dalo projít. Tmavá, stísněná a děsivá. Přesně, jak to mám ráda.

Vmáčkla jsem se do úzké chodby a naslepo se potácela vpřed. Zdi se ještě více zúžily, ramena mi škrtala o kámen. To si ze mě děláte legraci. Až se odsud dostanu, za tohle Hugha zabiju. Pomalu. Nějakým tupým předmětem.

Potřebovala jsem, aby ta chodba skončila. Zdi se kolem mě svíraly.

Co kdyby se propadl strop? Vždyť jsem ani kruci nevěděla, co je sakra nade mnou. Prostě bych skončila pohřbená pod tunami hlíny a sutin.

Konec by se mohl objevit každou chvíli.

Nejlépe hned.

Jak daleko to vůbec mohlo pokračovat?

Najednou se stěny rozestoupily. Ztuhla jsem. S mým štěstím udělám krok a padnu do jámy plné rozzuřených zmijí, nebo do roztavené lávy. Ne, počkat, láva by byla fajn. Alespoň bych něco viděla.

„Natáhni ruce dopředu,“ zamumlal Robert za mnou.

Naslepo jsem to zkusila a chytila se něčeho kovového. Žebřík. Tak fajn. To je jiná. Chytila jsem se příček a začala šplhat nahoru v naprosté tmě. Robert měl pravdu. Tohle místo bych nenašla ani za milion let.

Hlavou jsem narazila do čehosi tvrdého. Jau.

Strop nade mnou se pohnul a vpustil do tunelu slabé světlo. Ruka s dlouhými drápatými prsty mě popadla za zápěstí a prudce mě vytáhla nahoru. Do zorného pole se mi dostala příšerná tvář, osvětlená slabým modrým svitem vílampy: bledá, s nepravidelnými chomáči srsti a růžovým čenichem na špičce dlouhé, úzké tlamy. Od tlamy se dvěma řezáky dlouhými jako prst se rozšiřovaly dlouhé, tuhé vousky. Bytost na mě upírala dvě tmavé, znepokojivě lidské oči.

Myslí mi během půl vteřiny proběhlo několik myšlenek těsně za sebou: Zabít. Počkat! Krysodlak v bojové formě. Přítel. Stop.

Zastavila jsem vrhací nůž jen pár centimetrů od krysodlakovy průdušnice. Ještěže mám rychlé reflexy.

„Chhhoti,“ řekla příšera z noční můry. „Co tady děláte?“

Donutila jsem ústa, aby se pohnula. „Hledám tě.“

Krysodlak se usmál. Trhla jsem sebou a tělo se mi samo pokusilo utéct čistě z pudu sebezáchovy. Kdybych nevisela nad tmavou dírou, možná by se mu to i podařilo.

„Tak šššte mě našššla,“ oznámil mi krysodlak. „Vždyšky šššem váš chtěl požžžnat. Šššem tak poššštěn.“

Robertova hlava vykoukla z díry. „Jardine, pusť Choť na zem, než jí vykloubíš rameno.“

„Alfo!“ Jardin mě odložil stranou. „Taková pošššta.“

Robert se vytáhl do místnosti. Derek a Ascanio ho následovali. Rozhlédla jsem se kolem. Byli jsme v úzkém kvádrovitém prostoru, širokém asi jako vnitřek obyčejné dodávky. Tři zdi vypadaly jako beton, čtvrtou zakrýval tmavý závěs.

„Nějaká aktivita?“ zeptal se Robert.

„Během pošššledních dešššeti minut ne. Pšššed tím to bylo vžrušššující. Viděl šššem běžet kolem betu vlků. Upížžži ji honili. Ješela na ně: ‚Naúššštujte mi to, násssosky!‘“

Jo, to byla naše vlčí beta.

„Myslím, že jsem se zamiloval,“ prohlásil Ascanio.

Derek mu dal pohlavek. Ascanio cvakl jeho směrem zuby.

„Přestaňte,“ zavrčela jsem polohlasně.

Jardin přehodil přes lampu hadr a místnost se utopila ve tmě. Závěs zaševelil, jak ho odsunul stranou a odhalil za ním dlouhý, úzký prostor vyplněný měsíčním světlem. Jardin se nahrbil, ohnul své skoro dvoumetrové tělo, a vklouzl do mezery. Robert ho následoval a já také. Oči přivykly tmě a já spatřila Roberta a Jardina, jak se opírají o zeď u úzké mezery v betonu. Bylo nás pět a málem jsme se sem nevešli.

Dřepla jsem si vedle nich a zadívala se skrze průzor. Sto metrů po levé straně zářilo Kasino. Upíři se drápali po zdech, plazili se po vzorkovaných parapetech. Byli jsme uvnitř nadjezdu.

„Jak jste to tady vůbec našli?“

„Náhodou,“ řekl Robert tak tiše, že jsem ho málem neslyšela. „Než se nadjezdy zhroutily, v tomhle místě se křížily. Je to zpevněná část, navržená tak, aby udržela váhu všech tří v případě, že by se stavba zřítila. Když ty dva horní nadjezdy spadly, magie je začala sžírat zevnitř a nakonec se všechny tři části cesty spojily dohromady a vytvořily tuhle díru.“

„Čemu vděším za tak vzášnou návštěvu?“ zeptal se Jardin.

„Jsme ve válce,“ pověděl mu Robert. „Někdo ze Smečky zabil Mulradina.“

Krysodlak překvapeně zamrkal. „Aha. Viděl šššem, jak dneššš odchází z Kašššína.“

„Kdy?“ zeptal se Derek.

„Pšed pěti hhhodinami.“

Mulradin musel vzít kramle hned, jakmile Ghastek zamířil na Konkláve. Co mohlo být tak naléhavé?

„Říkal jsi, že jsi ho předtím viděl taky ve Warrenu,“ řekl Robert. „Kde?“

„Na rohu Maršššaret a Jonešššboro.“

Robert povytáhl obočí. „Liščí doupě?“

„Ano.“

„Viděl jsi, s kým tam byl?“ zeptal se Robert.

Jardin zavrtěl hlavou. „Ale viděl šššem ho tam dvakrát.“ Zdvihl dva dlouhé prsty.

„Liščí doupě je podnik typu ‚užij si a odejdi‘,“ pověděl mi Robert.

„Užij si a odejdi“ byl rozkošný eufemismus, vzniklý po Změně. Nebyl to bordel a nebyl to ani hotel. Většina z nich fungovala v přestavěných obytných domech. Když jste chtěli sex s něčím se srstí, šupinami nebo peřím a chtěli jste to dělat v soukromí, šli jste tam, ukojili jste své choutky, a zase odešli, aniž by vaše lidskost příliš utrpěla. A nikdo nic netušil.

Na pár takových podniků jsem narazila, když jsem dělala pro Cech a pro Řád. Většina z nich fungovala diskrétně. Potenciální klient se nějak dostal k telefonnímu číslu, zavolal vedení, uvedl své preference a zaplatil stanovenou částku. Na oplátku dostal v poště klíč. V určený čas se dostavil do bytového domu, použil klíč, užil si a pak odešel. Byla to akce na vlastní nebezpečí. Bez ochranky, bez recepce, beze svědků. Vedení po obou chtělo poplatek za použití bytu, ale nebyl tu žádný pasák, ani žádná madam. Všichni fungovali nezávisle na sobě. Pokud sem Mulradin chodil často, měl nějaký fetiš a chtěl ho skrývat.

„Budova z šššervených cihel,“ řekl Jardin. „Druhá od východu.“

„Musíme se nejdřív vrátit do Centennialského parku,“ pověděla jsem mu. Nenechám Desandru na holičkách. Ne potom, co udělala. Co se mě týkalo, tak si zasloužila veškerou podporu, kterou ode mne bude chtít.

„Můžžete použžít ten druhý tunel, teď nemůžžete odejít. Šššměny še mění ža dešet minut a půjdou pšššímo kolem vchodu.“

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Za ššštyřicet minut by mělo být čišššto.“

„Tak počkáme.“ Opřela jsem se o beton a schoulila se.

Ascanio dopadl vedle mě. „Pořád se zlobíš, že jsem šel s vámi?“

„Ano.“

„Bude to v pořádku,“ řekl.

Derek si sedl naproti nám.

„Věděl jsi o tom Ascaniově geniálním plánu?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ utrousil Derek. „Ale viděl jsem ho odejít do lesů, zatímco všichni ostatní mluvili.“

„Neznám Desandru,“ prohodil Ascanio. „A ani Roberta.“

„Já ji znám,“ řekl Derek. „Ascanio je otravný, ale posily navíc jsou vždycky fajn.“

Robert se tiše uchechtl. „Plánovali jste se mnou bojovat?“

„Neplánovali jsme to,“ upřesnil Ascanio. „Ale byli jsme připravení. Jen tak pro případ.“

Pubertální osobní strážci. Zavřela jsem oči. Bude to ještě dlouhá noc a potřebovala jsem každou minutku spánku, kterou si urvu. Nechala jsem mysl plout, jak se mě zmocňovala ospalost, tiché hlasy Roberta a Jardina se zdály daleko.

„Díky, Jardine. Tohle nám ohromně pomůže.“

„To rád slyššším, alfo.“

„Až odejdeme, chci, aby ses vrátil do domu krys.“

„Mám tu došššt jídla na dva týdny,“ nadhodil Jardin. „Mohl bych být užžžitešný.“

„Ne,“ řekl Robert. „Jsi příliš cenný a tohle místo je nebezpečné. Tvůj život za ten risk nestojí…“

Spánek mě obklopil jako měkká peřina.

Moře bylo hladké jako sklo. Ležela jsem v písku vedle Currana. Tváří jsem se opírala o jeho hruď, kůži měl rozpálenou sluncem. Ruku jsem měla položenou na jeho břiše, cítila jsem pod konečky prstů obrysy tvrdých, horkých svalů. Objímal mě pravou rukou, pohrával si s pramínkem mých vlasů. Vlny nám líně olizovaly nohy, teplé a uklidňující.

„Musíme vstát, zlato,“ řekl.

„Ne.“

„Musíme vstát. Blíží se příliv.“

„Jen ať přijde,“ zamumlala jsem. „Chtěla bych víc času. Nikdy nemáme dost času…“

„Kate…“

Přitiskla jsem ho k sobě.

„Kate.“

Něco se mě dotklo. Pohnula jsem se. Prudce jsem otevřela oči. Seděla jsem na Jardinovi a u hrdla jsem mu držela meč.

Byl to sen. Nebyl skutečný. Curran byl pořád pryč. Chtěla jsem zavýt jako zvíře.

Nebyl skutečný.

To uvědomění a pocit ztráty zabolely jako rána do žaludku. Byla jsem vzhůru a zpátky ve své noční můře.

„Podruhé,“ usmál se Jardin.

„Omlouvám se.“ Zvedla jsem se z něj.

„Zaplať,“ oznámil Jardinovi Derek.

Krysodlak se překulil na nohy a do Ascaniovy dlaně upustil dolar.

„To jste se s ním vy dva vsadili, že to udělám?“

Derek zdvihl obočí. „Nemůžeme ani potvrdit, ani vyvrátit, že podobná sázka proběhla.“

„Ale viděli jsme tě, jak se probouzíš, když jsi vystresovaná.“ Ascanio na mě mrknul.

„Nemůžu se dočkat, až se vrátíme zase zpátky do Pevnosti,“ zavrčela jsem.

„Protože se ti dva začnou zase dohadovat?“ zeptal se Robert.

„Přesně tak.“ Tenhle spolupracující tým Dereka a Ascania mi začínal lézt na nervy.

Robert se překulil na nohy. „Ještě jednou díky, Jardine.“

„Mohl bych žůššštat,“ nabídl krysodlak.

„Ne,“ řekl Robert. „Vracíš se domů. Tvá práce tady skončila. Teď je čas, abychom my odvedli tu svou.“

Měl pravdu. Odvedeme svou práci a vypadneme odsud.

7.

Desandru jsme našli sedět na stromě nad Mazlíkem. Šaty měla umazané od krvavých cákanců a culila se na nás.

„Rozkošný parfém,“ poznamenal Robert.

„Jsem ráda, že se ti líbí.“ Seskočila z větve. „Říkám mu Mrtvý upír.“

„Jak jste se dostala pryč?“ zajímal se Ascanio.

„Ale prosím.“ Sjela ho pohledem. „Jsem vlkodlak vychovaný v Karpatech a oni neumějí sledovat pach, ani stopovat. Dokázala bych jim utéct i ve spánku.“

Nasedla jsem na Mazlíka a zamířili jsme na východ. O dvacet minut později jsme se stočili jižně a proplétali se hustým bludištěm ulic tvořících Warren.

Mazlík mě nesla. Derek vyrazil napřed na výzvědy, Ascanio běžel po mé levici, a Desandra a Robert po pravici. Warren si nás prohlížel černýma očima rozbitých oken. Zlýma, podezřívavýma očima dravce, jako gauner, kterému někdo rozmlátil obličej a teď chtěl srovnat účty. Jonesboro, nejpřímější cesta, byla mimo hru. Příliš na očích a příliš dobře hlídaná, tak jsme se zpátky proplétali spletitými zadními uličkami. Stěny sešlých domů hyzdily dlouhé jizvy, jako by se kolem nich prohnalo tornádo ocelových čepelí. Na Harpyjí ulici jsme projeli kolem řady stromů, všechny měly nepřirozeně nafouknuté kmeny, pokryté černým chmýřím. Neměla jsem ani ponětí, co to chmýří dělá, ale drželi jsme se od něj dál. Pravidla pro cestování skrz Atlantu po Změně byla jednoduchá: Když nevíte, co to je, nedotýkejte se toho.

Měsíc klesal k obzoru. Muselo být kolem třetí ráno. Zimní noc chytila město do zubů a silně skousla. Tu a tam dřepěla schlíple na cestě prastará auta. Konečky prstů se mi proměnily v bolestivé kusy ledu. Být jen o trochu víc zima, musela bych sesednout a jít vedle Mazlíka, jen abych se zahřála.

Chtěla jsem, aby tu se mnou Curran byl. Byla to naprosto sobecká potřeba, stejně důležitá jako dýchání. Chtěla jsem vědět, že je v pořádku. Chyběl mi. Když jsem se dost soustředila, dokázala jsem si vybavit jeho hlas. Bylo to legrační. Ještě včera jsem se nemohla dočkat, až s ním vypadnu z Pevnosti a utečeme do Black Bear Lodge. Teď bych klidně proseděla sto setkání Rady v kuse, jen za desetivteřinový telefonát od něj, že je v pořádku.

V dálce cosi zavřeštělo. Byl to triumfální ostrý křik dravce, který ulovil svou kořist. Warren byl dnes v noci ve své obvyklé formě. Když jsem nad tím tak přemýšlela, byl to první zvuk, který jsem slyšela za dlouhou dobu. Bylo to tady příliš opuštěné a tiché. Warrenští mrchožrouti očividně kvůli zimě nebo Lidu zalezli do svých doupat.

Cítila jsem dvě upíří mysli za námi. Byly od nás něco málo přes dva kilometry vzdálené a nehýbaly se. Pravděpodobně šlo o pozorovatelnu, kam upíři dorazili poté, co jsme tamtudy prošli.

Projeli jsme kolem zrezlých trosek náklaďáku. Cestu pokrýval led. Nejspíš šlo o přetékající kanál nebo prasklé vodovodní potrubí, které vyvrhlo vodu na ulici, než zmrzla. Před námi zela v asfaltu díra, asi metr a půl velká. Poklop ležel zmrzlý na ledu. Vypadalo to tam, jako by se něco vydralo z kanálů a vzalo s sebou dost země. Kdyby nás obklíčili nějací tajemní krtčí lidé, ukázala bych na Kasino a pověděla jim, že tam žije náš vůdce.

Muž v tmavém oblečení vyšel doprostřed silnice a zablokoval nám cestu. Štíhlý, s krátkými tmavými vlasy. Zdvihl hlavu a zadíval se na mě. Najednou mě popadla náhlá chuť vyhledat nejbližší východ.

„To je ten parchant, co mě střelil. Dobře!“ Desandra si protáhla ruce, až jí klouby zapraskaly. „Nechte mě, ať se o to postarám…“

„Počkej,“ zastavila jsem ji.

„Cože? Proč?“

„Ano, proč?“ zeptal se Robert.

„Pamatujete si na Rudého stalkera? Toho sériového vraha, který sbíral a mučil ženy a jedl upíry?“

„Ano,“ řekl Robert.

„Jedl upíry?“ zajímal se Ascanio.

„Ještě, než jsi přišel,“ pověděl mu Derek.

Rudý stalker taky zabil Grega Feldmana, mého opatrovníka a rytíře Řádu, který se o mne staral po Voronově smrti. Tehdy jsem se poprvé setkala se Smečkou a Derekem a poprvé, a rozhodně ne naposled, jsem pocítila neodolatelnou chuť praštit Currana do paže. „Během vyšetřování Smečka chytila křižáka.“

„Na to si pamatuju,“ řekl Robert. „Smrděl po hnijícím jídle. Myslím, že jsme ho museli vykoupat. Měl vši.“

Kývla jsem směrem k muži. „To je on.“

Robert na něj zamžoural. „To není možné.“

Tehdy Nick vypadal jako vandrák. Nosil špinavý kabát potřený odpadky a starým jídlem, měl mastné vlasy až po ramena, a pěstoval si druh osobní hygieny, která mu zaručovala spoustu osobního prostoru od každého, kdo měl nos a oči. Upravený vypadal fit a atleticky, ale obyčejně. Muž před námi teď však vypadal tvrdě a zle, zbavený veškeré měkkosti. Vlasy měl na ježka a trojúhelníkovitou čelist dohladka oholenou. Vypadal jako voják nebo bojovník, čistý, úsporný a tvrdý.

„Je to on,“ řekla jsem. „Viděla jsem ho už předtím s Hughem při Půlnočních hrách.“

Takže to byl Hughův plán hry. Chtěl mě oddělit od Smečky. Když jsme spolu mluvili během výpravy k Černému moři, pověděl mi, že vyšťourat mě z Pevnosti by bylo příliš složité. Zamával mi místem činu před nosem jako návnadou, rozestavěl své lidi na přístupové cesty a čekal. Nick mě neměl zabít, jen zpomalit. Nejspíš už vyslal signál Hughovi, dal mu vědět, že mě viděl, a teď se bude ze všech sil snažit mě zdržet, než se sem Hugh dostane.

Derek se na něj upřeně zahleděl. Oba se tvářili téměř totožně, bezvýrazně. Uvědomovali si, jak zlý život může být a že to nikdy nezapomenou.

„Vypadá, že si prošel nějakým svinstvem,“ poznamenal Derek.

Ty o tom víš své, to je pravda.

„Co je to křižák?“ vyzvídala Desandra.

„Křižáci jsou rytíři Řádu,“ pověděl jí Robert.

„Ale do řiti,“ zavrčela Desandra.

Rytíři Řádu byli pro Smečku nedotknutelní. To už jste rovnou mohli nakráčet na policejní stanici a zastřelit tam někoho v uniformě.

„Nejsou přiřazení k žádné pobočce,“ vysvětlila jsem. „Jdou tam, kde je jich potřeba. Jsou něco jako vrchní uklízeči. Máte nějaký ošklivý problém? Poštvěte na něj křižáka. Rozseká ho na kousky a pak odejde z města.“

„Ale střelil mě! To se nepočítá? A co vůbec kruci dělá s d’Ambrayem? Jestli změnil stranu, můžu ho zabít.“

„Křižáci jsou fanatici,“ řekl Derek. „Není moc pravděpodobné, že by změnil stranu. Jim si myslí, že pracuje v utajení.“

„I kdyby ano, nezáleží na tom,“ řekla jsem. „Rozhodl se, že nám zablokuje cestu. Ale přiběhnout k němu a praštit ho je špatný nápad. Nevíme, čeho všeho je schopný.“

Museli jsme se dostat za Nicka. Za námi byli upíři a vydat se jinou cestou by zabralo příliš mnoho času. Teď jsme se už od téhle trasy nemohli odklonit. Existovala jen cesta vpřed.

„Nechceme bojovat,“ zavolal Robert. „Víme, kdo jsi. Nemáme důvod tě zabít.“

Nick si stáhl rukavice a odhodil je na led.

„Možná bychom měli vyjednávat?“ Robert se na mě krátce zadíval.

Jistě. Odkašlala jsem si. „Uhni, nebo ti useknu hlavu.“

Nick shodil kožený kabát a odhodil ho stranou také.

„Nemá zbraně,“ řekl Derek.

Robert se zašklebil.

Žádné zbraně znamenaly magii, a ať ovládal jakoukoli, bude asi špatná, protože nás na něj bylo pět a nevypadal ustaraně. Nick, kterého jsem znala, měl velmi specifickou moc. Dokázal určit, kolik v sobě máte magie jen tím, že se vás dotkl a měl neuvěřitelně přesnou koordinaci oko-ruka, takže byl velmi přesný s pistolemi a noži. A pokud měl bojovou magii, nepoužil ji, ani když bojoval o život, takže to znamenalo, že ji neměl pořád. S Hughem se však potuloval přes rok, možná déle. Teď byl jako čertík v krabičce. Nedalo se odhadnout, jaká zábavná překvapení na vás vybafnou, když otočíte kličkou.

Nick si sundal svetr. Paže neměl jenom vyrýsované, vypadaly vytesané z kusu kamene ostrým nožem. Silný krk, široká ramena, přes která se mu napínalo šedé triko, volné kolem pasu. Takové tělo jste získali jen po dlouhých hodinách v tělocvičně. Ne, když jste zdvihali čím dál těžší činky, ale kopáním, boxováním, zápasením a běháním. Nebyl namakaný, jen měl tvrdé svaly. Vytrénovaný, aby zasadil zničující úder, jeden takový i vydržel, a pak pokračoval dál. Vypadal, že jste do něj mohli bušit hodiny, a jemu by to nic neudělalo, jen by ho to víc naštvalo.

Triko šlo taky dolů. Jop. Přesně to jsem si myslela.

„Než začneš tancovat, varuju tě, že s sebou nemáme peníze!“ zavolala jsem.

„Jůůůhůů!“ zamávala Desandra rukama. „Dolů s tím!“

„Jak to chceš řešit?“ zeptal se mě Robert tiše.

„Mohl bych to zkusit já,“ nabídl Ascanio.

„Posaď se zpátky na zadek, Rádone Juane,“ řekl Derek.

„Rádone Juane?“ Ascanio vytáhl meče.

„Rádoby Done Juane,“ vysvětlil mu Derek. „Vidíš, zkrátil jsem to. Jestli ti to ještě pořád nedošlo, napíšu ti to po boji na papír.“

„Svůj příděl chytrých poznámek jsi pro dnešek už vyčerpal,“ řekl Ascanio.

„A to jsem se jen rozehříval.“

„Na to opatrně, aby sis nenamohl mozek.“

„Ticho,“ zavrčela jsem.

Věděla jsem, proč se Nick přidal k Hughovi. Řád nenáviděl Rolanda. Byl to jejich veřejný nepřítel číslo jedna. Dávalo smysl, aby se potajmu připojil k Rolandovu vojevůdci. Pokud se Hughovi podařilo přetáhnout ho na svou stranu, nemohla jsem s tím nic dělat. Ale pokud ne… obracel se mi žaludek při pomyšlení, co všechno musel vydržet, aby v Hughově společnosti přežil. Muselo to pro něj být peklo. Nějak se mu to však podařilo, a já nechtěla, aby jeho oběť skončila právě tady.

„Zkusme ho udržet naživu, pokud to půjde,“ řekla jsem. „Pokud ho budeme muset zabít, tak to uděláme, ale jen jako poslední východisko. Jestli ho zabijeme, bude to pod mou autoritou. Vy za to neponesete žádné následky.“

Nick se protáhl, rozehříval se.

Sklouzla jsem z Mazlíka a vytáhla Zabíječe. Potřebujeme vědět, proti čemu stojíme. „Desandro, chceš mu jít zaklepat na dveře?“

„Ó ano.“ Vycenila zuby.

„Je vážně rychlý. Nenech se zabít. Jen ho klepni dost silně na to, aby nám ukázal, co v sobě má.“ Krátce jsem se zadívala na Dereka. „Kryj jí záda.“

Desandra zamířila vpřed, stahovala si vlněné rukavice prst po prstu. Nick ji sledoval.

„Pamatuješ si na mě?“ Sundala si kabát a pohodila copem dlouhých blond vlasů. „Střelil jsi mě.“

Zakroužil hlavou z jedné strany na druhou, protáhl si krk. Derek následoval Desandru, držel se nějakých šest, sedm metrů za ní.

Desandra se vrhla vpřed, jako by ho chtěla kopnout. Noha jí kmitla dopředu, pak dozadu. Skočila a drtivě zasadila bleskový boxerský úder Nickovi do hlavy. Uhnul, ale jen těsně, a pokusil se ji praštit do zátylku levou rukou. Jeho pokus zablokovala levou paží. Nick se pootočil a zákeřně ji udeřil hákem do žeber, zatímco ho tvrdě praštila do čelisti pravačkou. Síla úderu odhodila Nicka dozadu. Padl a překulil se zpátky na nohy. Desandra se zapotácela nazad, šetřila si levý bok. Naštípnutá nebo zlomená žebra.

Nick zatřásl hlavou. Taky jsem už od kožoměnců schytala pár ran. Žádná legrace.

Kroužili kolem sebe. Desandra se znovu přiblížila, s pažemi zvednutými a rukama otevřenýma, zkusila na Nicka nízký kop. Trefila ho chodidlem do nohy – o kousíček níž a vykloubila by mu koleno. Zapotácel se nazpátek, s rukama zdviženýma. Použil je jako štít proti krupobití ran, jimiž ho zasypala. Uhnul, vykryl je pažemi a ostře vykopl vpřed zraněnou nohou. Zasáhl ji přímo do břicha. Prudce jako beranidlo. To se nedalo odrazit. Desandra se zapotácela nazpět. Oblečení se jí rozletělo na cáry. Kosti se roztáhly, obalily je spirálovitě šlachy a svaly, a nové tělo pokryla tmavá kůže, z níž vyrazila srst. Dvoumetrový vlkodlak zacvakal brutálními zuby.

Nickovi z hrudi vyrazily dvě olivově zelené liány, ovinuly mu paže a pak sevřely Desandru a obtočily se kolem ní jako dva biče.

Co to sakra bylo?

Zamířila jsem vpřed. Robert a Ascanio mě následovali. Ascanio ze sebe vydal děsivé zachechtání.

„Ještě ne,“ pověděla jsem mu.

Desandra se napnula, snažila se osvobodit, ale liány ji svíraly pevně. Ohebné, asi dva a půl centimetru silné a nejméně sedm metrů dlouhé. Ještě nikdy jsem nic takového neviděla.

Derek sprintem dorazil k ní, popadl liány a zdvihl tomahavk, aby je přesekal. Ze dvou šlahounů vyrazily trny a zakously se Desandře a Derekovi do kůže.

Ale ne, tak na to zapomeň. Zrychlila jsem.

Krvavé špičky ostnů se vynořily Derekovi ze hřbetu ruky. Kůže kolem ran zešedla. Jed. Kruci.

Desandra vykřikla. Derek přesekl liány a trhnutím ruku osvobodil. Konec lián se navinul zpátky k Nickovi. Zbytek kolem Desandry zapraskal a okamžitě vyschnul, proměnil se v tvrdé dřevo.

„To není lepší!“ zaprskala Desandra.

Vrhla jsem se mezi ně a Nicka. Robert dopadl vedle mě.

Derek sekal do dřeva tomahavkem. Zkamenělé liány pořád držely. Kožoměnci sice byli odolní vůči nemocem, ale jedy je dokázaly zabít.

Nick se zaměřil na nás a začal liány otáčet kolem sebe, rychleji a rychleji. Tu techniku už jsem viděla. Čínský řetězový bič, vytvořený z kovových prutů pospojovaných kruhy. Obecně se považoval za měkkou zbraň, ale nebylo na něm měkkého nic a zabralo zatraceně hodně soustředění, abyste ho udrželi v chodu.

„Ascanio, běhej kolem něj a házej na něj kameny.“

Bouda odběhl do strany.

„Rozděl a panuj,“ zamumlal Robert.

„Pojďme na to.“

Rozdělili jsme se do stran. Nick nepřestával, točil liánami jako biči. Obklopovaly ho, zbraň a štít zároveň.

Naznačila jsem pohyb vpřed. Bič sjel po mé botě, poškrábal ji, ale nedostal se skrz.

„Dostaňte mě ven!“ zařvala Desandra.

„Snažím se,“ zavrčel Derek a dál sekal do lián.

Hodila jsem vrhací nůž. Od liánových bičů se odrazil. Mohla bych použít slovo moci, ale oslabilo by mě a zároveň by Hughovi oznámilo naši přesnou pozici. Slova moci měla dost silnou magickou ozvěnu.

Nickovi do zad narazil kámen. Ascanio nás obíhal v kruhu, házel po něm kusy ledu a betonu.

Robert zaútočil, poskakoval z místa na místo a točil se jako derviš. Nick po něm práskl liánami. Robert uhnul a noži na boxerech po šlahounech sekl. Levý sklouzl na led a okamžitě seschl. Nick se otočil směrem k Robertovi. Využila jsem mezery, sklouzla po ledu a vrazila mu meč do boku.

Zkroutil se a kopnul mě, nabral mě kolenem zrovna v momentě, kdy jsem se zdvihala. Kosti mi zavřeštěly a zapraskaly. Robert vyskočil a pokusil se kopnout Nicka do hlavy. Nick uhnul. Bič se obtočil kolem mě. Sekla jsem, než se stačil ovinout. Nick uskočil nazad jako akrobat. Jednou, dvakrát a přistál o sedm metrů dál. Z hrudi mu vyrazily nové dva rostlinné biče.

Setřepala jsem krev z šavle. Robert se napřímil. Žebra mi hořela. Nickův pravý bok hyzdila tmavorudá rána. Vytékala z ní krev, která mu stékala po kůži. Nezasáhla jsem žádné životně důležité orgány. Bude žít, zvlášť pokud je Hugh poblíž a uzdraví ho.

Nick uhnul před kusem špinavého ledu letícím na jeho hlavu. Ascanio po něm mrštil další a Nick zavířil svými novými liánami a srazil led stranou. Museli jsme udržet Nicka v pohybu. Čím víc bude biči máchat, tím víc bude krvácet.

„Jak daleko zajdeš?“ zeptala jsem se. „Co pro něj uděláš? Zabiješ nás?“

Nick se na mě zadíval studeným pohledem. „Cokoliv bude potřeba.“

Měla jsem svou odpověď. Své krytí nezahodí. Tak fajn. Vykrvácíme ho, hezky pomalu.

Nick na mě zaútočil. Šlahouny bily do země všude kolem mne, drásaly led svými trny. Instinktivně jsem uhýbala a shýbala se. Vlevo, vpravo, vlevo a zas vlevo. Tančili jsme po ledu. Noha mi podjela. Ostny mě zaškrábaly na pažích jako bodající včely. Nebyla jsem dost rychlá.

Robert skočil vpřed po mé pravici. Liána ho zasáhla přímo přes hrudník. Oblečení se rozlétlo na kusy a krysodlak v meziformě dopadl na zem. Jedna z lián mu hvízdla nad hlavou. Vrhnul se pod ni, zavrčel a podkopl Nickovi nohy jedním zničujícím švihnutím.

Páni.

Nick se zapotácel. Desandra, obrovská a huňatá, mi přeskočila nad hlavou a narazila do křižáka. Derek ji musel konečně vysekat. Nick sjel po ledu do díry zející v silnici. Liány vystřelily vzhůru a zaryly ostny do ledu. Vyběhla jsem vpřed, sklouzla na kolenech a sekla po nich. Zabíječ přeřízl výhonky. Nick padl do díry.

„Uhněte,“ zařval Derek za mnou.

Překulila jsem se do strany. Výhled na noční oblohu zastínil náklaďák. Derek ho otočil a mrštil ho do díry, kapotou napřed. Vůz metr nebo dva klouzal, a pak se zastavil, vklíněný do jámy. Ozvalo se horečné škrábání o kov, jak Nickovy šlahouny drásaly kapotu.

Vydechla jsem. Žebra mě bolela. Drobné ranky na ramenou a bocích bodaly, jako by byly popálené.

„A zůstaň tam!“ zaprskala Desandra.

Obrátila jsem se k Derekovi. „Ukaž mi ruku.“

Vrazil mi ji před oči. Rány od trnů se nezavřely, kůže kolem nich ztmavla. Vytékala z nich krev s šedivými chuchvalci. Jed zabíjel Lykosův virus v jeho těle. Škrábance na Desandřiných chlupatých pažích také stále krvácely.

„Jsem v pořádku,“ prohlásil Derek.

„Ano. Jsme v pořádku,“ dodala Desandra.

Nemohla jsem s tím nic udělat. Mohli jsme se jen dostat na místo činu a pak se vrátit do Pevnosti, kde je Doolittle ošetří.

Ascanio čichl Derekovi k ruce. „Divně smrdí. Myslím, že bychom ji měli okamžitě useknout. Počkej, podrž ji rovně.“

Derek pantomimicky druhou rukou naznačil, jak Ascania rdousí.

Dvě upíří mysli v dálce přestaly přecházet z místa na místo a zamířily k nám. Kruci.

„Musíme jet.“ Vyskočila jsem na nohy. „Hned!“

Mazlík se hnala tryskem skrz ulice. Nebylo potřeba se skrývat, ani jsme na to neměli čas. Museli jsme se dostat na místo činu a setsakramentsky rychle odtamtud vypadnout.

Zabočili jsme prudce na Jonesboro a Mazlík po ulici uháněla jako střela. Liščí doupě se tyčilo před námi, střídající se domy z červených cihel a se žlutou štukovou omítkou, všechny tvořily dohromady jeden obrovský komplex. Konečně.

Štuk už zažil lepší časy. Drolící se zdi někdo pokryl graffiti. V rozích se povalovaly hromady odpadků. Kdybyste to tady viděli ve dne, radši byste se odsud drželi dál. V noci to tu působilo ještě ponuřeji. Vypadalo to jako místo, kam se uchylovala drsná sebranka, přivedená k zoufalství lidskými predátory a chudobou. Ten typ lidí, který by viděl, že vás někdo ubodává k smrti na mezipatře, a jen by za sebou zavřel dveře, zatímco byste křičeli o pomoc.

„Cítím Mulradina.“ Robert zamířil doprava a sprintem ke vchodu do jedné z cihlových budov. Seskočila jsem z Mazlíka, přehodila otěže přes hák umístěný na zdi právě za tím účelem, a následovala Roberta po schodech nahoru. V bojové formě neběžel, ale rovnou letěl, rychle jako blesk, jako by měl něčím namazané tlapy. Donutila jsem se s ním držet krok.

Jedno patro. Druhé, třetí.

Krev na schodech. Slabé šmouhy postupně zesilovaly, jak jsme stoupali vzhůru.

Dveře nad námi se otevřely.

Přeběhla jsem mezipatro právě včas, abych viděla, jak Robert vytrhl nějakému muži kuši z rukou. Vypadal asi v mém věku, hispánský typ a hrubý.

„Vraťte se dovnitř,“ pověděl mu Robert.

Muž zapadl do bytu, západka cvakla na místo. Robert se hnal nahoru po schodech a já ho následovala. Třetí patro, další mezipatro…

Robert se zastavil. Málem jsem narazila do jeho ocasu.

„Clona,“ řekl a ustoupil stranou.

Přešla jsem ke dveřím. Dveře obklopovala neviditelná stěna magie.

„Můžeme se tam dostat odněkud zvenku?“ zeptal se Derek zpoza mě. Ascanio a Desandra vedle něj zamířili hlídat schody.

Zavrtěla jsem hlavou. Hugh by opatřil clonou i okna.

Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy a clonu otestovala. Magie se drobnými zoubky zakousla do špičky šavle a zbraň se zastavila, nedokázala se dostat dál. Clony obvykle měly druh elastického odporu, jako byste se snažili propíchnout maličko vyfouknutý basketbalový míč, ale tahle byla naprosto pevná. Znala jsem jenom jeden typ clony, který byl jak neviditelný, tak pevný.

Dřepla jsem si a naklonila se dopředu, zapátrala na umazané podlaze. Byla tam, téměř nepostřehnutelná tmavá šmouha. Hugh ji uzavřel vlastní krví.

„Je to krevní clona.“ Napřímila jsem se.

„Dokážeš ji prolomit?“ zeptal se Robert.

Když se před několika měsíci Julie nakazila Lyk-Vé, provedla jsem rituál, kterým jsem očistila její krev tou svou. Získala tak část mé magie. Můj otec použil stejný rituál nebo nějaký velmi podobný, aby Hugha připoutal k sobě. V té cloně byla krev mého otce, takže pro mne bude jednodušší ji prolomit. Ale obsahovala i moc Hughovy vlastní magie a té měl zatraceně hodně.

„Jestli ji prolomím, zpětný náraz bude svinstvo. Možná budu chvíli mimo provoz.“ A zatímco se budu snažit neomdlít, může se na mě vrhnout cokoliv, co se skrývá uvnitř v bytě. Hezký tah, Hughu. Jedna past za druhou.

„Na jak dlouho?“ zeptal se Derek.

„Nevím. Můžou to být vteřiny, ale i minuty. Cítíte odsud něco? Je někdo uvnitř?“

Všichni čtyři chvíli stáli velmi nehybně.

„Ne,“ řekl Robert. „Je to jako zeď.“

„To je teda podělané svinstvo,“ řekla Desandra.

Klekla jsem si na podlahu a prohlédla si dveře pozorněji. Zámek měl pár škrábanců, všechny staré. Nejspíš ho někdo otevřel šperhákem a víc než jednou. To se dalo čekat, vzhledem k tomu, kde jsme se nacházeli. Dveře samotné nevypadaly vypáčené. Z toho se moc odvodit nedalo. Kdo ví, byt za dveřmi mohl být prázdný, nebo v něm dřepěla nevrlá suchozemská chobotnice plivající oheň. Těžko hádat. Musela jsem tu clonu prolomit.

„Hugh má rád magii a pasti. Jakmile budeme uvnitř, ničeho se nedotýkejte. Připravte se bránit mé nehybné tělo.“

„Jdi na to,“ řekl Derek.

Vyhrnula jsem si levý rukáv a přejela Zabíječem po kůži, dost na to, aby se spustila krev. Z matné čepele začaly stoupat vlnící se proužky páry. Otočila jsem ji naopak, aby se po ní roztekla krev, zdvihla zbraň, obrnila se a zatlačila špičkou na clonu.

Magie se vzpínala, kopala do čepele jako divoký kůň.

Opřela jsem se do Zabíječe. Pomalu a neuspěchaně. Krev na čepeli začala syčet a vřít. Nechala jsem do ní proudit svou magii.

Clona se ani nepohnula.

No tak. Zatlačila jsem silněji.

Zabíječ se zastavil, jako bych se ho pokoušela zarazit do kusu skály. Jestli zatlačím ještě víc, mohla bych ho zlomit. Kdybych měla čas, jednoduše bych tu zůstala další čtvrt hodiny, a udržovala stálý tlak na meč, dokud by clona nepovolila. Jenže takový luxus jsme neměli.

„Nezabírá to?“ zeptal se Robert.

„Pro něj je to hra.“ Odtáhla jsem Zabíječe a přehodila si ho do levé ruky. Nejlépe jste prolomili clonu tak, že jste na ni pomalu a metodicky tlačili. Pomalu a metodicky se neosvědčilo, takže jsem se musela uchýlit k brutální síle. Pokud ji zlomím příliš rychle, následná magická odezva bude velmi ostrá a bolestivá. Nebyl to můj nejchytřejší tah, ale potřebovali jsme se dostat do bytu a čas se krátil. „Tak dobře, fajn. Budu hrát s ním. Ustupte trochu dozadu. Mohlo by se to opravdu hodně zvrtnout.“

Zmáčkla jsem ránu na levé paži, rozetřela si krev po prstech a vrazila ruku do clony. Magie se napnula a stáhla, ruku mi uvěznila. Do kůže se mi zakously stovky maličkých jehliček, okusily mou krev a couvly. Vzduchem se rozběhly jasně červené praskliny, vycházející od mé ruky.

Zatlačila jsem.

V hlavě mi zahřmělo a tlaková vlna mi udeřila do mozku. Clona se rozbila a její zbytky se snášely k zemi, rozplývaly se ve vzduchu. Svět kolem mne se zahoupal, okraje zorného pole se mi rozmazaly. Zavrtěla jsem hlavou a snažila se zůstat na nohou.

Robert rozevřel dveře a vklouzl dovnitř, Desandra ho následovala. Derek a Ascanio postávali vedle mě.

Asi bych měla jít dovnitř. Kdyby mi tak přestalo zvonit v uších…

„Čisto,“ zavolal Robert.

Zavrtěla jsem hlavou. Jau. To bolest jen zhoršilo. Vchod se přede mnou kolébal. Musela jsem se dostat do bytu. Dobře, ty dveře jsou nejméně metr široké. Když zamířím tím správným směrem, dostanu se dovnitř. Zatnula jsem zuby. Udělala jsem krok. Ještě jeden. A další. A byla jsem uvnitř. Jsem drsňák. Teď jen musím zůstat při vědomí a nepadnout na hubu.

Zamžourala jsem kolem. Starý gauč, ošuntělý koberec a striptérská tyč. Z obývacího pokoje se táhla dlouhá krvavá šmouha až do úzké chodby. Někdo vytáhl krvácející tělo ven.

„No, to je paráda.“ zasmál se Robert suše.

Derek se zašklebil.

„Jo.“ Ascanio protočil oči.

„No tak, vysvětlete to pouhému člověku,“ řekla jsem.

„Dorie Davisová,“ řekl Derek. „Jinak taky známá jako Dvě Déčka.“

„Její pach je po celém bytě.“ Robert zamířil chodbou dál.

„Aha!“ Desandra luskla prsty. „Tak to je ona.“

Následovala jsem je chodbou až do ložnice. Zápach krve mi zacpal nos, byl tak silný, že mě dusil. Obrovská postel s polstrovanou lavičkou u paty a kovovým stojanem s několika kovovými kruhy zapuštěnými do zdi zabírala většinu ložnice. Rudé povlečení leželo pomačkané do uzlu, nasáknuté tmavší rudou, stejnou jako ta, jež pokrývala odkrytou matraci. Mulradin byl zabit tady, o tom nebylo pochyb. Lidské tělo mělo omezené zásoby krve a většina z ní zůstala v této místnosti.

Derek zamířil doprava, Robert doleva. Desandra se zhluboka nadechla a pomalu obkroužila postel. Procházeli místností, náhodně se zastavovali u různých předmětů, a zkoumali pachy. Ascanio se zastavil u vchodu do místnosti, aby viděl na přední dveře. „Je to tady fakt uleželé.“

Moje nohy se rozhodly, že si vezmou dovolenou a pokoj se nahnul do strany. Vážně jsem potřebovala zeď, abych se opřela, ale nebyl by dobrý nápad dotýkat se čehokoliv uvnitř. „Dvě Déčka, to mi má něco říkat?“

„Je to koska,“ prohlásil Derek způsobem, kterým by člověk řekl spíš třeba: Zneužívá děti.

„Podle tónu tvého hlasu je to asi špatné, ale nemám absolutně ponětí, o čem mluvíš.“

„Většina kožoměnců nemívá sex ve zvířecí formě,“ řekl.

„To není tak úplně pravda,“ řekl Robert. „Většina kožoměnců ho ve zvířecí formě má, ale jen jednou. Není to zas tak skvělé. Netrvá to moc dlouho, je to neohrabané a nedá se přitom komunikovat. Prostě řekněme, že si člověk neuvědomuje, jak moc má rád ruce, dokud mu nechybí.“

„No nekecejte,“ okomentovala to Desandra.

„Kromě boud, ty jsou výjimkou,“ dodal Derek.

Ascanio zdvihl obočí. Kdyby byly pohledy nože, Derek by krvácel.

„Pan Potlačovaný Pudy se tím snaží říct, že někteří lidé rádi souloží s kožoměnci ve zvířecí formě, zatímco oni zůstávají v té lidské,“ vysvětlil Ascanio. „Říká se jim kosky, protože se při tom tře kůže o srst.“

Robert protočil oči a klesl na podlahu, aby očichal koberec.

„No dobře,“ okomentovala jsem to. „Přeju si, abych tohle nevěděla.“

„Vítej ve Smečce,“ oznámil mi Robert. „Tohle jedna z těch šedých oblastí. Technicky vzato to není zakázané. Co dva dospělí lidé dělají ve svém vlastním čase, je jejich soukromá věc.“

„Ale je to bestialita,“ řekla jsem.

„Ano,“ řekl Robert. „Proto se to obecně důrazně nedoporučuje.“

Desandra se naklonila nad postel a polkla. „Pachy tady mi obracejí žaludek.“

„Nejenom tobě,“ odtušil Derek.

„A aby bylo jasno, mám rád ženy,“ řekl Ascanio. „Některé vlky venku možná rajcuje kožešina, ale já mám radši kůži.“

„Přestanete už s tím vy dva?“ řekla Desandra. „Je to perverzní zakázaný sex. Někteří vlci to dělají, boudy taky a lidi zrovna tak. Všichni jsou úplně stejně zvrácení.“

„Už tak nás normální lidé kritizují,“ řekl Robert. „Před třemi lety se objevila kampaň, jejímž cílem bylo zakázat krysodlakům návštěvy restaurací, protože jsou to hlodavci se spoustou nemocí. Petice získala tři tisíce podpisů, než jsme ji zatrhli. Rok předtím farmářské družstvo žalovalo klan vlků a tvrdilo, že jim loví jejich hospodářská zvířata. Jejich hlavní argument byl, že vlci nedokážou ovládat přirozené pudy lovit a uhnat kořist. Kdyby se tohle dostalo ven, bouřlivé protesty veřejnosti by nebraly konce. Nechceme, aby nás někdo obviňoval, že vedeme zoo pro úchyly.“

„Dorie je nájemná koska,“ řekl Derek. „Za své služby si nechává platit.“

„Nemusí se prodávat,“ doplnil Robert. „Je účetní a má slušný plat. Dělá to, protože se rozhodla, že si tak snadno přivydělá bokem, a má nějaká nutkání, a tohle je pro ni naplňuje. Když byl Jennifeřin manžel ještě naživu, pokusil se ji několikrát dostat do poradny, ale nikdy tam nešla. Je dospělá, dělá to ze své vlastní vůle, a v jaké formě má sex, je její věc.“

„Je jedna ze dvou kožoměnců v historii, kterým se podařilo chytit pohlavně přenosnou chorobu,“ doplnil Ascanio. „Ten druhý byl panter, se kterým byla. Chytili ji společně na… ehm, nějaké skupinové události.“

Dobře, to musel být tedy výkon. Lyk-Vé všechny virové i bakteriální vetřelce na svém písečku ničil s mimořádnou zaujatostí.

Derek se zašklebil. „Pohlavně přenosnou chorobu?“

„Aha, ty jsi o tom neslyšel?“ zajímal se Ascanio. „Chytili nějaký druh magické vztekliny.“

Derek otevřel ústa a zase je zaklapl. „Jak mohli…? Na tom nezáleží, nechci to vědět.“

„Já taky ne.“ Bylo lepší jim to zatrhnout hned, než se mi pokusí zase osvětlit situaci.

„Rozšiřujeme vám obzory, Choti.“ uculila se Desandra.

„Moje obzory jsou široké dost, díky.“ Hlavně kdyby se teď přestaly houpat. „Chápu, jak o Dvou Déčkách ví Robert a Desandra, ale chtěla bych vědět, jak o tom víte vy dva.“

Derek a Ascanio se udatně snažili vypadat nenuceně.

„Všichni to vědí,“ řekl Ascanio.

„Tak proč Desandra neidentifikovala její pach?“

„Když se Dvě Déčka ukázala v Doolittlově nemocničním křídle s pohlavní chorobou, dal jí důrazné kázání ohledně bezpečných sexuálních praktik,“ řekl Robert. „Nelíbilo se jí to, takže z něj má teď vítr jako z morové rány. Což je vlastně dost ironie, protože právě jistému zamoření neutekla.“

„Asi se nechytám,“ řekla Desandra. „Mělo to být legrační?“

Robert se zamračil. „To nic. Chtěl jsem to formulovat chytře, ale podařilo se mi to zpackat. Hlavní je, že Dvě Déčka se v Pevnosti necítí zrovna vítaná.“

„V domě vlků se taky nevyskytuje moc často,“ řekla Desandra. „Myslím, že jsem ji viděla jen jednou. Jennifer ji nesnáší. Když přišla na přetřes posledně, naše slavná alfa ji nazvala ‚špinavou nemorální zrůdou‘.“

„Před svědky?“ zeptal se Robert.

„V místnosti plné lidí,“ upřesnila Desandra.

Výborně. Existoval žebříček urážek, kterými jste se mohli dotknout kožoměnce. Říct jim, že smrdí, byla pravděpodobně jedna z nejhorších. Ale označit jednoho za zrůdu byla urážka úplně jiné úrovně. To naznačovalo, že kožoměnec ani není člověk. Lupus byl zrůda. Jennifer to nikdy neměla říct, ne o jednom ze svých vlastních lidí.

Robert zvedl pysky, nakrčil čumák a vycenil ostré zuby. Vydal ze sebe krátký naštvaný zvuk, někde na pomezí odfrknutí a hlubokého zavrčeni.

„Já vím, já vím…,“ řekla Desandra.

„Možná to nemusíme schvalovat,“ oznámil Robert odměřeným, studeným hlasem. „Může nám to přijít odporné, a můžeme na naše lidi řvát a prskat v soukromí, ale nemůžeme je takhle vyčlenit a vystavit je veřejnému zostuzení. Tak se to prostě nedělá. Jennifer z ní udělala cíl. Pokud teď kdokoliv v klanu vlků ukáže Dorie byť jen trochu náklonnosti, bude to dělat proti vůli své alfy.“

„Souhlasím,“ pověděla jsem mu. „Můžeme to vyřešit později. Teď máme málo času. Musíme si pohnout.“

„V místnosti nejsou pachy žádných dalších kožoměnců,“ řekl Robert. „Jen Dvě Déčka a lidé.“

„Je tu Mulradin, Dvě Déčka, Hugh, a pár dalších, kteří pravděpodobně patří k Hughovi,“ souhlasil Derek.

Snažila jsem se soustředit. Bylo to trošku ošemetné. Magií omráčená mysl se mi pořád snažila odplout kamsi do hlubin mlhavého šoku. „Můžete mi říct, co se stalo?“

„Dorie vešla jako první,“ informoval mě Robert. „Mulradin dorazil o hodinu a půl později. Měli spolu sex, jednou na lavičce, podruhé tam v rohu.“ Ukázal na levou stranu postele, kde padl na zem řetěz. Jeden konec byl připevněný ke kruhu ve zdi, další k ostnatému obojku.

„Pak Dorie zabila Mulradina na posteli,“ řekla Desandra.

Kruci. „Určitě?“

Derek přikývl. „Jakmile si zvykneš na pach krve, je to velmi jasné. Její pach je na posteli a povlečení, a její srst je nalepená na Mulradinově krvi. Na posteli nejsou žádné další pachy.“

„D’Ambray někdy v průběhu přišel s pěti dalšími lidmi, vešli dovnitř v jedné skupině,“ řekl Derek. „Někdo taky vypálil střelu z brokovnice do zdi.“ Ukázal na protější stěnu.

„Před, nebo po vraždě?“

Zavrtěl hlavou. „To se nedá přesně říct. Je to čerstvé.“

Ascanio kývl směrem k chodbě. „Dorie po vraždě odešla. Její pachová stopa je oddělená od ostatních, poznamená krví a starší. Jsou tu vidět její krvavé stopy.“ Ukázal do strany. „Vyběhla odsud.“

Člen Smečky zavraždil Pána mrtvých. Malá část mě doufala, že Hughovo nařčení nebylo pravdivé, a ta naděje právě umřela smutnou smrtí.

Snažila jsem se to pochopit. „Takže z nějakého důvodu zabila Mulradina. Buď šlo o nějakou nehodu, nebo to udělala záměrně. Jestli to byla nehoda, jak je do toho zapletený Hugh? Jestli to byla předem promyšlená vražda, Hugh ji buď najal, nebo ji k tomu přinutil, nebo nějak sledoval byt, když k vraždě došlo.“ To poslední mi nepřišlo moc pravděpodobné. „Zabila by pro peníze?“

„O tom pochybuju,“ řekl Derek. „Není násilnická. Neřekl bych, že je to zrovna dobrý člověk, ale sama od sebe by nikoho nezabila.“

Proč Hugh nechal Dorie jít? Promnula jsem si tvář. Nepřipadala jsem si po tom o nic chytřejší. Kdybych byla Hugh, co bych s Dorie udělala? Jak bych ji využila? Kdyby byla mrtvá, Smečka by ji nemohla předat včas, než vyprší termín, což by zaručovalo válku. Pořád bychom ale mohli najít její tělo, nebo přiznat, že vrahem byla ona a nabídnout Lidu nějakou peněžní kompenzaci. Ale jestli byla naživu, celé by se to vážně zamotalo. Pokud ji vydáme, budeme vypadat jako slaboši. Když to neuděláme, dáme tím najevo, že si myslíme, že pro nás zákony neplatí. Nebyl žádný dobrý způsob, jak situaci vyřešit, a zodpovědnost padne na mou hlavu. Ať už se rozhodnu jakkoliv, Smečka mě za to bude nesnášet.

Ne, Hugh ji nezabil. Proč, když tak mohl zabít celé hejno much jednou ranou? „Dorie je pořád naživu.“

Ascanio tázavě zdvihl obočí.

„Hlavní otázka nezní, proč Dorie zabila Mulradina, ale co s ní uděláme. Musíme odsud vypadnout.“

„Máme společnost,“ oznámil nám Robert, koukající se ven z okna.

Donutila jsem nohy k pohybu a zamířila k němu. Hlavu jsem měla pořád lehkou. Ulici zaplavili jezdci. První, druhý… celkem dvannáct. Vedl je muž na povědomém tmavém koni. Hugh.

Byli jsme v bytě asi tak šest minut, a už tu byl.

Desandra se vyklonila, aby se zadívala přes Roberta ven. Drápatými prsty zavadila o zeď.

Magie zapulzovala oknem v tmavozeleném záblesku. Desandra prudce odtáhla pracku a zaklela. „Já vím, já vím. Něčeho jsem se dotkla. Moje chyba.“

V barvě na parapetu se rozsvítily drobounké runy, zablikaly a zmizely, jak se clona uzavřela.

Prudce jsem se otočila. „Dveře?“

Ascanio už je kontroloval. „Clona,“ zavolal o vteřinku později.

Byli jsme v pasti. Výborně. Přesunula jsem se k oknu a dlaní se opřela do clony. Magie se do mě zakousla drobounkými zoubky. Nešlo o krevní clonu. Tahle byla založená na zaklínadle a někdo do ní vložil zatraceně hodně moci. Kruci.

Ascanio se vrátil.

„Dá se zlomit?“ zeptal se mě Robert.

„Jistě. Dejte mi hodinu, abych zjistila, jak ji někdo vytvořil.“

Derek zaklel.

Klekla jsem u okna na kolena, přejela rukou clonu a snažila se nahmatat její okraje. Magie mě zaškrábala na kůži světle zeleným bleskem. Jau. Kdyby Hugh obklopil clonou celý dům, byli bychom v háji.

Jezdci na ulici sesedli.

Našla jsem okraj clony, a další. „Clona nepokrývá celou budovu, jen otvory… dveře a okna.“

Derek vycenil zuby. „Podlaha nebo strop?“

„Strop,“ ozval se Robert.

Zabere jim nejméně pár minut, než se dostanou skrze strop na střechu. Pár minut, a mezi námi a Hughem nebude nic, jen rozkopnuté dveře. Odběhla jsem ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zavolal na mě Ascanio.

„Získat nám nějaký čas. Zůstaňte v ložnici mimo dohled.“

„Zeptej se ho na policii!“ zavolal Robert.

Dobrý postřeh. Pokud si Hugh koupil atlantskou ÚPJ, potřebovali jsme to vědět.

Přední dveře zely dokořán, přesně jak jsme je nechali. Dolehla ke mně ozvěna lidí běžících po schodišti nahoru.

Tuhle clonu jsem sice zlomit nemohla, ale zůstalo mi dost magie, abych dokázala vytvořit jednu vlastní. Namočila jsem si prsty do krve a dotkla se spodního rohu zárubně na mé straně.

Rychlé, dunivé kroky se přibližovaly.

Soustředila jsem se. Magie ze mě vyrazila, zkroucená v neviditelném proudu, políbila prázdný vzduch ve dveřích a pak se prudce odtrhla, jako když praskne gumička do vlasů. Mysl mi na okamžik probodla bolest a na vteřinu se svět zalil do rudé mlhy. Jau. Donutila jsem se vstát. Zkus prolomit tohle, ty hajzle.

Kroky se ozývaly z mezipatra těsně pod námi.

Opřela jsem se o zeď a snažila se vypadat uvolněně. Všechen ten trénink se musel vyplatit, protože ještě před pár lety bych nedokázala zlomit clonu a pak během čtvrt hodiny vytvořit svou vlastní. Pořád to bolelo, ale aspoň Hughovi nedopřeju tu radost, že před ním omdlím.

Hugh překonal úspěšně posledních pár kroků a zastavil se přede dveřmi. Pořád na sobě měl džíny zastrčené do vysokých jezdeckých bot, černý vlněný svetr, a jednoduchý plášť, zastříkaný blátem a tajícím sněhem. Ruce mu chránily rukavice. Jeho výška a široká ramena zaručovaly, že si od něj lidé budou udržovat vzdálenost, ale s kápí přetaženou přes hlavu by mezi nimi moc nevyčníval. Hugh ve svém nenápadném módu.

Kapuci měl teď staženou. Pozorně jsem si prohlížela jeho tvář, hledala jakékoliv stopy, které jsme na něm s Curranem předtím zanechali. Věděla jsem, že je nenajdu, ale můj mozek to odmítal uznat. Nemohla jsem si pomoct. Žádné staré jizvy na hranaté bradě a ostře řezané čelisti. Ani náznak rozdrcené chrupavky v nose. Zadívala jsem se výš, přímo do očí. Přetékaly mocí, arogancí a humorem. Hugh se bavil.

Vytáhla jsem z kapsy kus látky a začala čistit Zabíječe. Táhlými pohyby jsem přejížděla po světlé čepeli meče.

Nick následoval Hugha ke dveřím. Měl na sobě znovu oblečení a nevypadal o nic hůř. S ním šla žena, mohlo jí být tak padesát, ale pořád byla silná a v kondici. S podobnou postavou by mohla knokautovat tank. Levou tvář měla pokrytou obráceným T, rozmazaným, nakresleným jasně červenou barvou a nejspíš prstem. To obrácené té znamenalo „Uath“, šlo o šesté písmeno Oghamu, abecedy používané prastarými Kelty. Znamenalo děs nebo strach, a podle Vorona si Uath své jméno zasloužila. Můj adoptivní otec ji našel před dávnými lety. Patřila k jeho elitním vojákům, kteří pak utvořili páteř Řádu Železných psů. Hugh ji musel zdědit. Neměla jsem ponětí, že ještě žije. Voron věděl, jak si je vybrat.

Hugh mávl rukou. Nick a Uath ustoupili, udělali pár kroků níž po schodech a vyčkávali.

Hugh si stáhl rukavice a sáhl po cloně u dveří. Jeho obranné kouzlo zeleně bliklo a pak steklo dolů. Jeho prsty se dotkly neviditelné stěny mé krevní clony. Zatlačil.

Dál jsem čistila meč.

„Chytrá holka,“ řekl Hugh.

„Učím se za pochodu.“

Sáhl do kapsy a z ní vytáhl malou bílou lahvičku.

„Co je to?“

„Ibuprofen,“ řekl. „Na tvou bolest hlavy. Vím, že ji máš.“

Hugh, laskavý a ohleduplný masový vrah. Vždycky myslel dopředu.

Zatřásl přede mnou krabičkou.

„Ne, díky. Denní dávku jedu jsem už dnes dostala.“

Hugh se usmál.

„Něco legračního?“

„Čím víc se mnou bojuješ, Kate, tím víc se o tobě dozvídám.“

„Zjistil jsi něco zajímavého?“

Pohnul se, začal přecházet po patře. Od našeho setkání u Černého moře se zdál větší. Vyšší, mohutnější, silnější. Možná si se mnou moje paměť jen hrála, nebo to bylo tím pláštěm.

„Dokážeš zlomit mou clonu. Dnes ráno jsem věděl, že to umí jen jedenáct lidí na světě. Teď je jich dvanáct.“

„Hurá.“

Hugh pokrčil rameny. „Víš, co nenávidím na zimě v tomhle městě?“

Čím déle spolu budeme mluvit, tím víc času budou mít Ascanio, Derek a Robert, aby rozebrali strop. Zdvihla jsem obočí. „Hmm?“

„Je tak zatracená kosa, že by psa ven nevyhnal, ale není tu sníh. Jen takový sajrajt. Není to déšť, ani sníh, je to jako zmrzlé bláto padající z oblohy.“ Položil jednu ruku na zeď vedle dveří. „Co takhle se na to vykašlat? Nový Four Seasons¹ má VIP apartmány. Bydlel jsem tam, když jsem tady byl naposledy. Necháme je, aby nám zapálili oheň v krbu, a schováme se tam v horkém, suchém a útulném pokoji. Objednáme si nějaké jídlo, slušné víno a promluvíme si.“

1 Four Seasons je celosvětově známý hotelový řetězec (pozn. red.).

„O čem bychom mluvili?“

„O tvé budoucnosti.“

Předstírala jsem, že nad tím přemýšlím. „Ne, díky.“

Hugh blýskl zuby v úzkém úsměvu. Smál se přesně jako hladový tygr, než skočí po své oběti.

„Kde je Hibla?“

„Hiblu převeleli.“

„Kam?“

„Nech to být,“ poradil mi dobrosrdečným tónem, jako bychom seděli někde v baru na skleničce a já předtím nadávala na nějakého kolegu z práce, který mě vytáčel. „Je těžké ji zabít a nestojí to za ten čas.“

„Až ji uvidíš, vyřiď jí, že pro ni mám vybraný hrob, s náhrobkem a se vším.“

„Tak jinak… Pokud se mnou půjdeš, nechám ti ji dovézt až pod nos. Můžeš si s ní hrát tak dlouho, jak budeš chtít. Dokonce tě i uzdravím, když tě potrhá.“

„Pořád si to nechám ujít.“

„Měla by sis to rozmyslet. To je jen taková přátelská rada.“

„To si nemyslím.“

Hugh se s pobaveným pohledem naklonil dopředu a pomalu si mě prohlédl od hlavy až k patě. „Vypadáš dobře.“

Ušetři mě podobných keců. „Nechat Dorie jít byl dobrý tah. Když ji nevydám, začneš krvavá jatka a budou z toho vinit mě a alfy. Když ji vydáme, budeme vypadat slabí a naši vlastní lidé ztratí důvěru v naše vedení. Ať už to dopadne jakkoliv, destabilizuje to Smečku a já budu ta špatná.“

„Začínáš se chytat, jak se tahle hra hraje,“ řekl Hugh.

„Je tady třetí možnost. Mohla bych Dorie zabít a pohodit její mrtvé tělo tobě do klína.“

„To si nemyslím.“

Řekl to s naprostou jistotou. Bez sebemenšího zaváhání. Poznámka pro příště: Naučit se líp blafovat.

„Proč ne?“

„Protože to vyšle špatné signály. Když zabiješ Dorie, každý kožoměnec, který kdy porušil zákon, si bude říkat, jestli náhodou není další na tvém seznamu. Jestli se tou cestou vydáš, nikdo tě nebude chtít následovat. Jsem parchant, ale ani já nezabíjím vlastní lidi, pokud to není absolutně nutné.“

„Ne, jenom je zavřeš do klece a necháš je pomalu umřít hlady.“

Protočil oči. „Samozřejmě že existuje čtvrtá možnost.“

„A jaká?“

„Půjdeš teď se mnou,“ řekl, „a já celou tuhle ošidnou záležitost nechám zmizet.“

„Nevěřím ti.“ Ta slova vyšla ven skoro sama od sebe. Ale pohled do jeho očí mě ujistil, že mi nelže. Kruci. Vážně sem přišel pro mě. Byla jsem důvod, proč byl Mulradin mrtvý a Smečka se teď musela evakuovat. No, alespoň že jsme vyřešili jednu záhadu.

Další tlak jsem nepotřebovala, už tak mě toho tížilo víc než dost.

Hugh přešlápl, natáhl se a na mou clonu namaloval jakousi malůvku. Magie se mu zakousla do prstu. Muselo to bolet. „Co jsem ti dřív říkal… Myslel jsem to vážně. Na jejich životech mi nezáleží. Pokud musím rozdrtit uhlí, abych se dostal k diamantu, tak to udělám.“

„Aha. A já jsem diamant?“

„Řežeš tak.“

Ha! „Lichotky, vážně? Jemné jako slon v porcelánu.“

Pokrčil rameny. „Proč ne? Dají si kožoměnci tu práci, aby ti lichotili? Říkají ti, jak jsou vděční, že pro ně nasazuješ vlastní krk?“ Znovu se dotkl krevní clony. „Prosí tě o odpuštění pokaždé, když musíš prolít tuhle vzácnou krev?“

Ne, obecně ani jedno z toho nedělali. Spíš si na mě stěžovali, ale to mu tady nebudu vykládat. „Odpověď zní ne.“

„Ne, nezahrnují tě lichotkami?“

„Ne, neodejdu s tebou.“

„Hádám, že s takovou budu muset jít a dostat tě odsud.“

„No, zlom vaz. Mám tu meč a nemůžu se dočkat, až ho seznámím s tvou krví.“ Počkat. Zlom vaz. Legrační, že jsem to řekla takhle. V hlavě se mi začal rýsovat nápad.

Koutkem oka jsem postřehla, jak se Robert naklání do chodby. Sledoval mě a pravděpodobně zaslechl každé slovo. Výborně. To se můžu těšit na další otázky, na které nebudu chtít odpovídat.

„Pojď se mnou,“ řekl Hugh, „a já ti ukážu moc, která ti teď chybí. Nikdo jiný nemusí zemřít. Čeká na tebe.“

Každý nerv v těle mi najednou zbystřil. „Nevím, jak na to má čas, se všemi těmi přípravami na zábor a vůbec.“

Hugh malinko nadzdvihl obočí.

Tiše jsem se zasmála. „Aha, takže ti neříká úplně všechno. Myslím, že tady zůstanu.“

Zavrtěl hlavou. „Vážně, co to kurva děláš, Kate? Pobíháš po zmrzlém městě jako nějaká špinavá spodina a hraješ si na královnu kožoměnců? Pojď se mnou. Dám ti tohle město na stříbrném talíři… jako dar.“

„Kdybych město chtěla, tak si ho dávno vezmu.“

„Zbožňuju to vrčení ve tvém hlase,“ poznamenal. „Je sexy.“

Protočila jsem oči.

„To se mi taky líbí,“ řekl.

„Jen tak ze zvědavosti,“ zeptala jsem se. „Policie, pokud vím, úplně neschvaluje nahodilé vraždy civilistů. Myslíš si, že tě atlantský Útvar pro paranormální jevy nechá jen tak se motat po městě a lovit kožoměnce?“

Hugh předstíral, že se nad tím na dlouhou chvíli zamýšlí. „Nech mě přemýšlet… ano.“

Jim měl pravdu. Dohodl se s někým vysoko na hierarchickém žebříčku policie. „Nejsi trochu samolibý?“

„To se stává, když hraješ ve vyšší lize.“

„Tak vyšší liga, hm?“

„Přesně tak.“ Mrknul na mě. „Drž se mě a já ti ukážu, jak se to dělá.“

„Není třeba. Už jsem dostala ty správné instrukce od své tety.“ Vyšší liga… Já ti ukážu vyšší ligu. Byl to hazard, ale jestli to zabere, budeme mít dost času, abychom odsud sakra vypadli. „Mimochodem, Curran prolomil Eřinu clonu.“

Hugh přimhouřil oči. „Je roztomilé, když se mě snažíš zmanipulovat. Připadá mi to okouzlující.“

„Nemanipuluju tebou, jen konstatuju fakta. Muž, se kterým spím, zlomil Eřinu krevní clonu.“ Ukázala jsem na clonu. „Moje pořád stojí.“

Robert se na vteřinu vyklonil z ložnice, aby zachytil můj pohled. Ano, ano. Vím, co dělám.

„Já pořád čekám, až zlomíš tu moji. Musím říct, že vaše techniky se dost liší. Curran do kouzla prostě bušil, dokud se nerozpadlo. Ty jenom mluvíš. Napověz mi, co je tohle za strategii? To doufáš, že se clona unaví a sama se vypne, aby tě už nemusela poslouchat?“

Hughův pohled potemněl.

Zívla jsem. „Nevím, jak s tou clonou, ale mě už nebaví si povídat. Půjdu a dám si šlofíka.“

„Poslední šance,“ varoval Hugh. Z hlasu se mu vytratilo veškeré pobavení. „Pojď se mnou a já tvou drahou Smečku ušetřím. Všichni tví domácí mazlíčci půjdou spát v bezpečí a nebudou muset ráno bojovat o svůj život. Nebo se můžou probudit do všeobecného vraždění, a když začnou umírat jejich děti a milovaní, budou z toho vinit tebe.“

Schovala jsem Zabíječe do pochvy na zádech a zkřížila ruce. „Čas na řeči už pominul. No tak, preceptore. Muž, se kterým spím, zlomil clonu Ničitelky měst. Ty jen musíš zlomit jednu z mých. Udělej to, Hughu. Ukaž mi něco.“

„Pamatuj si, chtěla jsi to sama,“ varoval mě.

Prohrábla jsem vzpomínky a vytáhla z nich tu nejhorší výtku, kterou kdy Voron použil. Říkal ji mně a říkal ji i Hughovi, protože ten mi ji vmetl do tváře, když jsme se posledně setkali.

„Jestli se tolik bojíš to zkusit, tak prostě řekni, že máš strach, Hughu.“

Nebylo nic horšího, než nedostatek odvahy něco zkusit.

Hugh vytáhl nůž, rozřízl si předloktí a upustil zbraň na podlahu. Vejtaha jeden. Proč nepoužít nůž.

Zmáčkl předloktí. Vyvalila se jasně, ostře rudá krev. Pomalu si ji rozetřel po rukách. Jeho pohled se zabořil do toho mého. Páni. Byl vážně naštvaný.

Zdvihla jsem obočí.

Naklonil se dopředu, nohy rozkročené na šířku ramen, paže pokrčené v loktech, prsty rozpřažené od sebe a zdvižené. Celé tělo se mu napjalo, jako by se chystal k obrovskému skoku. Svaly na nohách se mu vyboulily. Bicepsy napínaly látku svetru, břicho mu ztvrdlo. Z těla mu začaly stoupat tenké pramínky modré páry, zesilovaly stále víc, dokud z něj celého nevycházel světle modrý dým. Už jsem to u něj viděla dřív, když přivedl umírajícího Doolittla zpátky k životu. Clona zabraňovala, abych to teď cítila, ale pamatovala jsem si sílu jeho moci.

Možná to nebyl zas tak dobrý nápad.

Nick na schodech se přikrčil, Uath sevřela zábradlí. Koutkem oka jsem postřehla, jak Robert stojí všem na očích přímo uprostřed chodby.

Hughovy oči zaplály jasnou elektrickou modří, ruce mu pokryla indigová záře.

„Ještě dneska,“ zavolala jsem.

Vrhnul se vpřed s oběma rukama napřaženýma, prsty se mu zabořily do clony jako dravčí spáry.

Krevní clona zasvítila jasně rudým světlem, magie zapraskala a ozvalo se zahřmění. Hugh odlétl tři metry a narazil na schodiště vedoucí do hořejšího patra. Zátylkem se odrazil od schodů, sklouzl po nich a zůstal nehybně ležet.

Ha! Patří ti to!

Robert za mnou s naprosto kamenným obličejem prohlásil: „A jejda.“

Průhledná rudá zeď zapulzovala a znovu ztratila barvu. Moje kouzlo stále fungovalo. Zasmála jsem se.

Nick a Uath vyrazili po schodech nahoru k Hughovu nehybnému tělu. Otočila jsem se na patě a spěšně zamířila do ložnice.

Ve stropě vedle postele zela díra. Derek čekal u ní. Ascanio vykoukl shora z díry a nabídl mi ruku. Popadla jsem ji a on mě táhl nahoru, dokud jsem se nezachytila za nějaké dřevěné trámy. Pak mě pustil a šplhal nahoru, já se drápala za ním. Naštípnuté žebro ostře protestovalo. Derek mě následoval do stropní konstrukce. Trámy, rozlámané cihly, izolační vrstva a další trámy.

Na hlavu mi padla studená kapka. Vzhlédla jsem a spatřila Ascaniovy mizející nohy, které nahradila noční obloha. Nahmatala jsem studený kov a vytáhla se ven na střechu. Z šedé oblohy se dolů snášel zmrzlý déšť. V dálce dřepěla Desandra v bojové formě na okraji střechy jako nějaký chrlič, příšerný a elegantní zároveň.

„Věděla jsi, že se to stane?“ Robert se vynořil z díry.

„Doufala jsem v to.“

„A kdyby se dostal skrz?“

„Pak bychom museli hodně rychle utéct.“ No, pořád jsme museli hodně rychle utíkat. Hughovi lidé se od něj nepohnou, dokud znovu nenabude vědomí, ale měl vážně tvrdou hlavu. Brzy se probere.

Střecha kluzká námrazou se svažovala v ostrém úhlu. Země se zdála být hodně hluboko pod námi.

Ascanio se přes kluzkou střechu rozběhl ke krysodlakovi. Hlava se mi motala. Střecha přede mnou se kolébala.

Nepřemýšlej nad tím, prostě to udělej. Rozběhla jsem se. Žaludek udělal kotrmelec a před očima mi zatančily drobné černé tečky. Dobře, běh byl možná trochu moc ambiciózní.

Střecha končila. Od další budovy nás dělila sedmimetrová mezera. Hluboko pod námi tvrdá vozovka slibovala bolestivé přistání.

Robert přeskočil na druhou stranu a hnal se dál.

Sedm metrů bylo tak mimo mé možnosti, až to nebylo legrační. Odpočinutá, na pevné zemi a s tréninkem bych se té vzdálenosti možná přiblížila, ale zrovna teď na kluzké střeše by to mohlo být klidně i sto metrů. Musela jsem se dostat ze střechy. Až se Hugh konečně vypořádá s mou clonou, zpětný ráz bude příšerný. Potřebovala jsem se dostat co nejdál, ale uvízla jsem tady.

„Kate.“ Derek mě popadl a skočil. Chvíli pod námi bylo jen prázdno a pak jsme dopadli na druhou střechu.

Robert ji překonal a pak seskočil dolů, přímo přes okraj. Následovala jsem ho a skoro sjela po zledovatělých šindelích. Požární schodiště bylo sotva tři metry pode mnou.

Seskočila jsem a se zaduněním na něj dopadla, sklouzla po něm dolů a snažila se přitom nepřerazit o vlastní nemotorné nohy. Kolem mne zahvízdal vítr a pak už jsme stáli na zemi a vedle Roberta, který držel Mazlíkovy otěže.

Vyhoupla jsem se do sedla a sevřela stehny. Museli jsme si pospíšit.

Mazlík se ani nepohnula.

„No tak!“ Kopla jsem ji do boků. „Teď není ten správný čas chovat se jako osel!“

Mazlík se zapřela nohama. Teď ne, ty blbá oslice.

Ascanio zavrčel a plácl ji po zadku. Mazlík vyrazila tryskem po ulici, až jí kopyta na asfaltu duněla.

8.

Warren ubíhal kolem. Znovu jsme zatočili doprava a vyrazili na Odpadkovou ulici. Tady se podél zdí opuštěných budov v obrovských hromadách válely sutiny a odpadky, utvořily šest metrů hluboký kaňon plný smetí. Pokud se přes něj dostaneme, skončíme na Bílé ulici.

Mazlík začala zpomalovat. Nechala jsem ji zvolnit do cvalu. I když byl Hugh za námi, nemohla jsem od ní chtít víc jak kilometr a půl plným tryskem přes drsný terén. Mohla bych to zkusit, ale po dalším kilometru a půl by pode mnou padla.

Malé mrchožravé šelmy s dlouhými ocasy cupitaly sem a tam na kopcích odpadků, jejich oči zářily v temnotě jako žluté špendlíkové hlavičky. Kožoměnci kolem mě běželi z obou stran, přeskakovali nástrahy na svazích z odpadků. Odpadková ulice dostala své jméno kvůli Přízračné řece. Ta tekla skrz Warren, neviditelná pro lidské oko, zdvihala smetí a volnou suť a odtáhla ji sem, do Odpadkové ulice. Přízračná řeka končila v místě, kde se silnice napojovala na Bílou ulici, jež měla svůj vlastní druh zvrácené magie. Lidé říkali, že tady „vody“ řeky utvořily rybník. Bílá ulice je zadržela jako hráz, než tu naplavily všechny ukradené poklady a zmizely.

Ulice se rozšířila a my se vynořili na místě, které kdysi muselo být křižovatkou s kruhovým objezdem. Teď se však boční cesty dusily pod nánosy sutin a zbyla jen zúžená stezka z odpadků. Jedna cesta tam, jedna ven.

Derek se přede mnou zapotácel.

Zatáhla jsem za otěže a pokusila se Mazlíka zastavit.

Derek se snažil běžet dál, ale znovu škobrtl a pak se skulil po svahu odpadků přímo pod oslici. Mazlíkova podkova jeho hlavu minula jen o vlásek. Konečně se zastavila. Seskočila jsem na zem.

Derek se neobratně překulil na všechny čtyři a vyzvrátil na zem proud šedé tekutiny. Kyselý hnilobný zápach mě praštil do nosu. Smrdělo to jako by někdo otevřel zdechlinu krávy, která se už pár dní pekla na sluníčku. Potlačila jsem dávení a klekla si vedle něj. Zvratky byly plné tmavošedého slizu, protkaného černými a rudými žilkami.

Ascanio a Robert si dřepli vedle mě. Desandra skončila vedle nás, otřásla se a pak se stranou také vyzvracela, ten samý proud slizu a krve. Něco s nimi bylo strašlivě špatně.

„Jsem v pořádku.“ zakašlal Derek.

„Ještě pořád krvácíš?“

Neodpověděl.

Popadla jsem ho za ruku. Na kůži mu vyrašily puchýře v místech, kde ji protrhly trny. Z ran stále tekla šedá krev. Jedovatá Nickova magie je sžírala zevnitř.

Desandra se na mě zadívala. Otevřené rány na jejích chlupatých pažích nepřestávaly ronit šedou krev.

Něco za námi zavřeštělo. Dlouhý kvílivý výkřik se rozlehl nad střechami domů a chvíli visel někde mezi nebesy a městem, zrozený z hladu, dravčí radosti a truchlení, jako kdyby tvor, jenž ho vydal, naprosto přesně věděl, jak strašný může být. Jedině lidská bytost si mohla natolik uvědomovat sebe sama. Zamrazilo mě až hluboko v kostech.

Ascanio se prudce otočil. „Co to sakra je?“

Otázka za šedesát tisíc dolarů.

„Můžeš chodit?“ zeptal se Robert.

Derek se potácivě zvedl, na nohách stál velmi nejistě.

Popadla jsem otěže Mazlíka a přivedla ji k němu. „Do sedla.“

„Můžu jít.“

„Nebuď směšný,“ vyštěkl na něj Robert.

„Vylez na osla. Na podobné kraviny nemáme čas.“ Zpražila jsem Desandru pohledem. „Ty taky.“

Desandra znovu zvracela. Smrad mě udeřil do nosu. Žaludek se mi ze všech sil snažil vyprázdnit. Zakašlala jsem a pokusila se polknout žaludeční šťávy. „Krucinál, poslechni mě! Okamžitě!“

Desandra se dopotácela k Mazlíkovi a vyškrábala se na hřbet. Robert zdvihl Dereka, jako by dvoumetrový vlkodlak v bojové formě nevážil vůbec nic, a vysadil ho do sedla jako dítě. Mazlík zastříhala ušima, dva vlkodlaci na jejích zádech ji ani v nejmenším nevzrušovali.

Za námi se ono zavytí ozvalo znovu. Srdcervoucí, hladové a naplněné zoufalstvím. Tentokrát zaznělo blíž.

Smetí po obou stranách se pohnulo. Vyrazily z něj tucty drobných tvorů. Prchali kolem nás pryč, svítící oči doširoka rozevřené. A do háje.

Mazlík zahýkala a rozběhla se ulicí, dva vlkodlaky nesla s sebou. Robert, Ascanio a já jsme se hnali za ní. Každým krokem mi vystřelila bolest do boku, jako by se naštípnutá žebra proměnila v ostny zarývající se do vnitřností. Zatnula jsem zuby. Do prdele s tím. Překonala jsem už spoustu bolesti, tohle vydržím taky.

Za námi otřásl nocí zoufalý křik. Ohlédla jsem se přes rameno.

Skrze kaňon odpadků se pohybovala obrovská stvůra, tyčila se stejně vysoko jako jeho stěny. Gigantická, bílá, s třásněmi hrubých světlých chlupů vzadu na velikánských pažích. Pánev měla nízko u země, paže neúměrně dlouhé k tělu a ozbrojené dlouhými drápy o velikosti zahradnických nůžek. Kosti jí napínaly kůži, břicho měla tak propadlé, že kdybych ji zahlédla v divočině, myslela bych si, že je nemocná a umírá hlady. Hlavu měla kulatou a bledou, posazenou na krátkém krku. Tvář možná kdysi mohla mít nějaké rysy a vystupující kosti, ale teď se zdálo, že se všechny slily dohromady, aby udělaly místo pro široká bezretá ústa. Obnažené řady dlouhých, ostrých zubů stvůře trčely ven. Nos připomínal spíše hrbolek se dvěma dírami, ale sedm a půl centimetru široké oči zapadlé do důlků vypadaly naprosto lidské.

Měsíc se prodral skrze mraky a zalil příšeru svým světlem. Její bílé maso zasvítilo. Bylo průsvitné, takže jsem uvnitř spatřila světlé plíce a růžové břicho a uprostřed všeho toho svinstva, usazený tmavší, člověka připomínající tvar, uzavřený v kleci žeber, jako kdyby stvůra spolkla celého člověka a tělo mrtvého se stalo jejím srdcem.

Na pažích mi vyrazila husí kůže. Toho tvora jsem viděla jen na fotografiích, ale nikdy ve skutečnosti.

Ascanio se otřásl a proměnil se, tak rychle, že se na chvíli rozmazal.

„Wendigo,“ zašeptal Robert vedle mě.

„Utíkejte!“ Rozběhla jsem se. „Běžteee!“

Hnali jsme ulicí dál. Bok jsem měla kvůli naštípnutým žebrům v jednom ohni. Naše nejlepší šance byla rychlost. Na Odpadkové ulici se nedalo nikde schovat. Neměli jsme lidi ani prostředky na to, abychom ho zabili, a každá vteřina, kdy s ním budeme bojovat, by nás stála čas, který jsme neměli.

Legendy tvrdily, že wendigové strašili během zimy na atlantickém pobřeží ve Státech a Kanadě, a živili se kmeny Algonkinů. Podle mýtů původních obyvatel Ameriky se lidé, kteří se uchýlili ke kanibalismu, nakonec proměnili ve wendigo, odsouzení věčně lačnit po lidském mase. Nikdy jsem s ním nebojovala, ale mluvila jsem s člověkem, co měl přímou zkušenost. S wendigem se nedalo nijak domluvit. Jejich hlad přehlušil vše ostatní. Hltali svou kořist, i když je někdo sekal na kusy, a dali se zabít jedině tak, že jste je rozřezali na kusy a ty pak spálili. Pokud jste to neudělali, zregenerovali za pár minut, magie je dala zase dohromady.

Wendigo by se v Atlantě neukázal jen tak. Nacházeli jsme se příliš daleko na Jihu, a i kdyby se mu podařilo nějak dorazit, jakmile by se proměnil, pořádal by dlouhé hostiny. Dozvěděli bychom se o něm. Tohle si s sebou přivezl Hugh jako zvláštní dáreček jen pro Smečku.

„Rychleji… rychleji!“ zavrčel Robert.

Nemohla jsem běžet rychleji. Ohlédla jsem se přes rameno. Wendigo stahoval náš náskok.

Mazlík před námi se zastavila a zahýkala.

Ascanio chvátal vpřed, ale pak se otočil na patě: „Cesta je zablokovaná!“

Obrovský průmyslový kontejner ležel na boku a blokoval cestu. Alespoň pět a půl metru dlouhý, naplněný až po okraj cihlami a betonem. Jeden z warrenských gangů ho tady musel nastražit, aby mohl nahánět kolemjdoucí do pasti a mohl je tak líp okrást. Museli jsme ho obejít.

Wendigo otevřel tlamu a vydal další dlouhé zavřískání. Byl jen nějakých dvě stě metrů od nás.

Popadla jsem Mazlíkovy otěže a zatahala za ně, snažila se ji dostat nahoru na svah smetí. Mazlík znovu zahýkala a zůstala nehybně stát.

Robert ji popadl za otěže vedle mě a zatáhl. „No tak!“

Derek sklouzl ze sedla a zaječel: „Zastav, ty idiote!“

Prudce jsem se otočila.

Ascanio běžel k wendigovi s noži v rukou.

Ne, ne, ne, ty pitomče pitomá!

Pohnula jsem se ještě dřív, než jsem si vůbec uvědomila, že běžím za ním.

Wendigo se zastavil, vyhrábl cosi ze smetí a hodil si to do tlamy. Obrovské zuby secvakly jako nůžky a kus dřevěného trámu upadl na zem, čistě ustřižený.

Ascanio skočil a pustil se do nohou wendiga ve víru čepelí. Tvor zavyl.

Běžela jsem tak rychle, že jsem skoro letěla.

Ascanio vířil kolem nohou netvora jako derviš, sekal a bodal. Na hromady odpadků stříkala růžová krev. Wendigovi přestal sloužit levý kotník, padl na jedno koleno.

Rychleji, kruci… musela jsem běžet rychleji.

Ascanio zacouval směrem ke mně, aby ho tvor nerozdrtil. Wendigo hrábl rukou s šokující rychlostí a chlapce sevřel. Trhnutím ho zdvihl a pak praštil boudou o zem.

Ale ne.

Robert proletěl kolem mne, skočil wendigovi na tvář a zabořil do ní drápy.

Wendigo zdvihl Ascania, krysodlakovi drásajícímu mu tvář nevěnoval žádnou pozornost, a udeřil chlapcem znovu o zem. Kosti zapraskaly. Wendigo zdvihl ruku. Byla rudá od krve. Drápy přejel Ascaniovi po nehybném těle. Jestli ho teď nezastavíme, chlapce zabije.

Zastavila jsem se, abych se nadechla.

Tvor se sehnul…

„Aarh!“ Zastav se.

Slovo moci ze mě vyšlo v návalu agónie. Wendigo ztuhl. Robert také, drápy levé ruky ponořené do tváře wendiga, pravou paži zdviženou, aby nestvůře vydrápal lidské oko.

Čtyři vteřiny. Tak dlouho je kouzlo udrží.

Odkudsi napravo nade mnou skočila chlupatá silueta, proplachtila vzduchem se zdviženými pažemi, v pravé ruce svírala tomahavk. Derek dopadl na tvář wendiga a sekl jej do krku.

Vystřelila jsem vpřed a přetnula stvůře šlachy na zadních nohou.

Desandra shrábla Ascania a klopýtavě a nejistě kulhala pryč.

Wendigo se otřásl. Derek do něj sekal znovu a znovu, až odletovala mlha růžové krve.

Kouzlo povolilo. Wendigo padl k zemi a já mu rozřízla bok, vrazila šavli mezi žebra do houbovitých plic uvnitř. Zregeneruj tohle, ty zkurvysyne. Zabíječ prošel skrz silné svaly a vlhké mlasknutí mi oznámilo, že tvorovi pukl žaludek. Přelil se přese mě odporný zápach kyseliny a síry. Ruce mi zalila krev, prýštící dolů z wendigova boku.

Obrovský netvor se otřásl, snažil se vstát.

Robert si prořezal a vydrápal cestu až k wendigovým zádům. Srst mu pokrývala jasná lidská krev. Alfa krysodlaků rozřízl průhledné maso, zapřel se a sklonil se dolů. Prsty sevřel obnažené žebro a trhnul. Kost se zlomila. Vyrval žebro ven, vrazil ruku do díry, vytáhl plnou hrst tkání a orgánů a odhodil je do noci.

Rozřezala jsem lidsky vypadající srdce wendiga šavlí, rozsekala jsem mu játra, plíce rozmašírovala v krvavou pastu, přerušila tepny. Růžová, skoro průhledná krev na mě stříkala znovu a znovu, její chuť mě pálila na rtech. Robert nade mnou odhodil vnitřnosti mezi odpadky. Zahlédla jsem krátce Desandru, trhající tělo wendiga vedle mě.

Najednou se velká, děsivá hlava převážila na stranu, z pahýlu krku visela jen na tenkém provazci masa. Ten Derek přesekl jedním posledním úderem a hlava padla k zemi. Derek dopadl vedle něj, kopnul do lebky, až se odkutálela po smetím zasypané ulici a padl k zemi jako podťatý.

Jeho tělo se zachvělo a změnilo v lidské.

O pár metrů později na zemi vykřikl Ascanio v lidské podobě, nahý a zakrvácený. Všechno ve mně zledovělo. Jejich zranění byla tak vážná, že je Lyk-Vé proměnil zpátky do lidské podoby, jak se je snažil uzdravit.

Klekla jsem si u Dereka a zdvihla mu hlavu. Byl v bezvědomí, ale dýchal. Rány na jeho rukách přestaly krvácet. Nedokázala jsem určit, jestli to bylo dobře nebo špatně.

„Kate!“ zavolala Desandra roztřeseným hlasem.

Rozběhla jsem se k ní.

Přes Ascaniovu hruď a břicho se táhly dlouhé rány. Skrze ně prosvítaly vlhké vnitřnosti, zalévala je krev. Na několika místech mu z kůže trčely úlomky polámaných žeber. Tvář měl krvavou a krátce, ostře se nadechoval. Dobrý bože.

„Uzdrav ho!“ Desandra se na mě zadívala.

Nemohla jsem. Byl příliš těžce zraněný. Museli jsme sehnat mága léčitele. A hned.

Ascanio na mě upřel pohled. „Moc… se… omlouvám.“

„Teď nemluv.“ Nemohli jsme ho naložit na osla. Už na něm nebylo místo.

„Já…“ Ascanio polkl a vykašlal krev. Vypadal tak mladě. „Nechci… Nechci umřít. Prosím.“

„Neumřeš.“ Ve lhaní jsem se hodně zlepšila.

„Mrzí…,“ zašeptal Ascanio. „Mrzí mě to.“

„Samozřejmě, že ano. A až se dostaneme zpátky do Pevnosti, budeš toho litovat ještě víc. Co sis kurva myslel?“

Snažil se usmát, zuby měl od krve. „… získal Mrzoutovi… trochu času.“

Ale ty mladý troubo.

Zpoza wendiga se ozvalo hlasité zavytí, divoký lidský výkřik. Hughovi Železní psi se hnali za námi.

Desandra znovu zvracela.

Žaludek se mi stáhl do studeného uzlíku. Tři lidé byli zranění. Nemohla jsem je nechat umřít. Šli se mnou, aby mě ochránili. Musela jsem najít mága léčitele, i kdybych ho měla vykouzlit rovnou ze vzduchu. Derek pod mým dohledem nezemře. Ani Desandra a Ascanio. Nepostavím se před hrob Tety Bé a nepovím jí, že jsem nechala jedno z jejích boudích dětí zahodit život. Neřeknu Curranovi, že kvůli mně zázračný chlapec umřel.

Vybavila jsem si v paměti okolí. Tuhle část města jsem dobře znala. Během své služby pro Řád jsem tady prošla skoro každý čtvereční centimetr.

Řád.

To bylo šílené. Darovanému mágu léčiteli na zuby nehleď.

„Roberte, zvládneš ho nést?“

„Ano. Kam míříme?“ zeptal se Robert.

„Do Řádu.“

„Ale ti nás nenávidí,“ ucedila Desandra skrze zatnuté zuby.

„Řád má mezi zaměstnanci mága léčitele a pobočku obklopenou clonami, které by prolomila jedině armáda. Pomůžou komukoliv v nouzi. My teď v nouzi jsme. Nenávidí Hugha d’Ambray víc než nás.“

Alespoň jsem doufala, že tomu tak je. A i když mě Ted Moynohan nesnášel, pořád byl rytíř Ochránce. Nenechá mé lidi umřít na ulici přímo před svou pobočkou. Vsázela jsem na to tři životy.

Kvílivé vytí Železných psů se neslo za námi. Neustávalo, jako děsivý rámus mrazící až v kostech. Jakmile skončil jeden, začal druhý. Nedokázala jsem si představit, jak by dokázali běžet a zároveň výt. Museli jet na koních. Blížili se. Ztratili jsme dvě drahé minuty, když jsme se snažili donutit Mazlíka, aby vystoupala po smetí kolem kontejneru a nepohybovali jsme se zrovna rychle.

Desandra seděla v sedle a držela Dereka před sebou. Byl teď naprosto bezvládný. Pohled měla divoký a chvěla se. Už taky moc dlouho nevydrží. Vedle mě běžel tiše Robert s Ascaniem v náručí.

Ulice se táhly kolem, bolestivě pomalu. Bok mě bolel tak strašně, že už jsem se té bolesti ani nesnažila vyhýbat. Prostě jsem pokračovala dál.

Ulice s povědomými krámky ubíhala kolem. Už jsme museli být v dosahu.

Napnula jsem mysl, snažila se do světa vyslat soustředěnou myšlenku. „Maxine?“

Sekretářka telepatka v Řádu neodpověděla.

„Maxine!“ zašeptala jsem. Když jste to řekli nahlas, občas to pomohlo. „Maxine!“

V hlavě se mi ozval povědomý suchý hlas. „Zdravím, Kate.“

„Jsem na nové Broskvoňové ulici, pronásledují mě nadpřirození tvorové. Žádám o ochranu pro pět lidí.“

Maxine se odmlčela. „Kate, Řád pro vás není nejbezpečnějším místem. Moynohan vás nepovažuje za vzorného občana.“

Moynohan se může jít vycpat. „Mám tu dva zraněné dospívající, jeden umírá. Řekněte Tedovi, že utíkám před Hughem d’Ambray.“

„Prosím, vydržte.“

Ostře jsme zatočili doleva. Vytí nás pronásledovalo, ozývalo se stále blíž. Ulice před námi byly naprosto opuštěné. Ještě deset bloků a dorazíme k Řádu. Co jsem věděla, tak clonu Řádu prolomili jen jednou a musela to udělat moje teta. Museli jsme se dostat za jejich clony.

Cvakání podkov. Otočila jsem se.

Hugh se vynořil zpoza rohu, jel na obrovském černém koni. S ním jel i další tucet mužů a žen.

„Ochrana udělena,“ ozvala se mi Maxine v hlavě. „Prosím, pokračujte k pobočce Řádu.“

Nezvládneme to. Zastavila jsem se a otočila, že budu Železným psům čelit. Tasila jsem šavli. Hugh mě chtěl. Tak mě taky dostane. Měl by být opatrnější v tom, co si přeje.

„K zemi!“ zaburácel za mnou Mauro.

Klesla jsem k zemi. Vzduchem zahvízdal půltucet šípů, proletěl mi nad hlavou a zakousl se do asfaltu jen třicet centimetrů před Hughovým koněm.

Střely zapulzovaly jasnou modří. Noc vybuchla. Zachytila jsem koutkem oka, jak se Hughův obrovský černý kůň postavil na zadní.

Vyskočila jsem na nohy a otočila se. Kráčeli k nám čtyři rytíři Řádu. Mauro, Richter, další muž, kterého jsem neznala, a zrzavá žena s vlasy ostříhanými strojkem. Nesli si kuše. Zdravíme kavalérii. Za nimi už pádil Robert plnou rychlostí k Řádu.

„Běž, Kate!“ Mauro na mě zamával.

Rytíři dobili kuše. Rozběhla jsem se k pobočce.

Tuctová budova Řádu se tyčila přede mnou. Robert se prohnal dveřmi. Donutila jsem se k poslednímu zrychlení, proběhla dveřmi a skoro narazila do dvou rytířů, mířících na mě nabitými kušemi.

„Dejte mi svůj meč,“ řekl ten vyšší.

„To si nemyslím.“

„Být vámi, tak to udělám, drahoušku,“ ozvala se mi Maxine v hlavě. „Má rozkaz střílet, pokud ho neposlechnete.“

9.

Poté, co má teta vypálila budovu, se Řád rozhodl přebudovat trezor. Masivní dveře zmizely. Na třech zdech stále visely štíty a zbraně, ale podél čtvrté teď stála řada lupích klecí s ocelovými tyčemi pět centimetrů silnými, vyrobenými ze slitiny oceli a stříbra. Řád na nich nešetřil. A já si je zrovna prohlížela z té špatné strany.

Přecházela jsem sem a tam, zatímco Robert vedle mě ležel natažený na podlaze klece a odpočíval, aby se jeho tělo uzdravilo. Kdyby se příliš vyčerpal, Lyk-Vé by ho zbavil vědomí, aby mohl pokračovat v práci, a on chtěl zůstat vzhůru.

Bok mě stále bolel a čas od času se mi připomněla i žebra.

Po pravé straně, oddělení ode mne a od Roberta mřížemi, leželi Derek a Desandra ve vlastní kleci, rozvalení na zemi, zakrytí přikrývkami, a spali. Mág léčitel Řádu, vysoký muž s dlouhým copem hnědých vlasů, který si nechal říkat Steinlein, je prohlédl a prohlásil, že s tím nic nezmůže. Jed měli v oběhu, a buď ho vypudí, nebo ne. Podle něj se nejspíš uzdraví, protože jakmile se proměnili do lidské podoby, rány se jim zavřely, což bylo dobré znamení.

Skrze mříže jsem viděla na Ascania. Ležel nehybně na stole umístěném volně. Spoutali mu kotníky a zápěstí. Řetězy nebyly ze stříbra, ale stejně dost masivní, aby ho udržely. Steinlein nad ním mumlal zaklínadla, houpal se tam a zpět. Nedokázala jsem odhadnout, jestli to pomáhá. Kluk nevypadal o nic líp.

Připadala jsem si prázdná, jako by mě někdo vykostil. Nevěděla jsem, o koho si mám dělat starosti dřív. O umírajícího Ascania, nebo Dereka a Desandru, kteří stěží dýchali.

Zrzavá žena s vlasy ostříhanými nakrátko nás sledovala. Steinlein ji oslovil jako Dianu. Vedle ní mi štíhlý svalnatý rytíř, kterému táhlo na třicítku, věnoval svou verzi tvrdého pohledu. Nesl s sebou taktický meč. Přes obličej se mu táhla dlouhá jizva od krátkých blonďatých vlasů až k bradě. Oba vypadali, že jsou přesvědčení, že kdyby odvrátili pohled byť jen na vteřinu, unikla bych ze zamčené klece a nechala Řád vybuchnout.

„Jestli na mě budete dál takhle upřeně hledět, podpálíte mě,“ utrousila jsem jejich směrem.

Ani jeden neodpověděl. Výborně.

Do trezoru vešel Mauro.

„Zavolal jsi Smečce?“ zeptala jsem se ho.

„Telefony nefungují,“ řekl.

To krucinál nemůže alespoň něco vyjít v můj prospěch?

„Ale poslal jsem kurýra do atlantské nemocnice s prosbou o pomoc,“ řekl Mauro. „Mají novou satelitní pobočku asi šest kilometrů odsud.“

„Díky,“ řekla jsem.

„To nepomůže,“ řekl Steinlein. „Hrudník a všechno vevnitř má rozdrcené. Kdyby byl slabší, už by dávno zemřel. Jenom oddaluji nevyhnutelné.“

Ascanio mi věřil. Důvěřoval mi a já ho nechala jít se mnou. Nebál se ničeho, protože byl mladý a měl pocit, že je nesmrtelný a protože počítal, že ho udržím naživu. Nemohla jsem ho ztratit. „Až skončíte, připoutejte mě vedle něj a já budu pokračovat v zaklínání.“

Mág léčitel se ke mně otočil. „Neřekl jsem, že to vzdávám. Jen vám říkám, že na konci tohohle tunelu není světlo. Máte pár hodin, abyste se s tím smířili.“

Doolittle by mu vyrval někde další díru za to, jak se choval k pacientovi. Kdyby neměl v rukou Ascaniův život, řekla bych mu velmi jasně, co si o něm myslím.

„Nemáme pár hodin,“ řekl Robert, oči stále zavřené. „D’Ambray se blíží.“

A bude tu brzy. Byli jsme uvnitř pobočky asi patnáct minut. Veškeré prameny, které jsem ohledně wendiga četla, hlásaly, že se zregeneruje za pět minut až půl hodiny, podle síly magické vlny. Neměli jsme čas rozsekat ho na malé kousíčky a pak je spálit. Jakmile se wendigo postaví znovu na nohy, Hugh přijde. Provokovala jsem ho a moje clona mu nakopala zadek. To nemůže nechat bez odezvy.

„D’Ambray by byl pěkný idiot, kdyby chtěl napadnout Řád,“ řekla Diana.

„Blíží se k nám posily,“ dodal Mauro. „Mluvil jsem s rytířem Ochráncem. Ted kontaktoval Útvar pro paranormální jevy a Národní gardu.“

Ale ani ÚPJ, ani garda se sem nedostanou včas.

„Už jsme s jedním z nich bojovali,“ řekl Mauro. „Byli jsme tu jen já, Kate a Nashová a všichni jsme to přežili.“

Přežili jsme to právě díky mně. Ale poukazovat na to nebylo v mém nejlepším zájmu. „Pusťte mě ven, budu bojovat s vámi.“

„Promiň, Kate.“ Mauro se zašklebil. „Rozkazy jsou rozkazy.“

„Kate,“ ozval se Maxinin hlas v mé hlavě.

„Ano?“

„Evakuují mě z kanceláře. Dostala jsem instrukce, abych zůstala v dosahu svých schopností, ať můžu podat plnou zprávu o tom, co se tu stane.“

Ted očekával potíže.

„Díky za pomoc,“ zašeptala jsem. „Vážně si jí cením.“

„Já vím, drahoušku. Je mi moc líto, že jste odešla. Bez vás a Andrey to tady nebylo stejné.“

Od schodů se ozvaly těžké kroky a do místnosti vkráčel Ted Moynohan. Rytíř Ochránce zestárl od chvíle, kdy jsem ho viděla naposled. Když jsme se potkali, bylo mu něco málo přes padesát. Teď vypadal spíš na šedesátníka. Byl podsaditý a za ten čas ještě přibral. Vrstva tuku ale dokázala klamat. Pod ní se skrývaly tvrdé, mocné svaly. Ted nevypadal měkce. Spíš jako vzpěrač těžké váhy, který se přestal udržovat. Na sobě měl modré džíny, šedou košili, kovbojské boty a opasek s přezkou trpící falešnou iluzí velkoleposti. Na hlavě mu seděl černý kovbojský klobouk, a kdyby bylo opravdu horké počasí, v jeho stínu by mohl zakrýt houf dětí z ulice.

Zastavil se u mé klece a zamžoural na mě, čelist zatnutou. Zadívala jsem se nazpět. Neudělá pro mě žádnou laskavost. Ani jsem to neočekávala.

„Tady tě máme, Danielsová. V kleci. Vždycky jsem věděl, že v jedné skončíš.“

Neodpověděla jsem. Pokud si teď uleví, měla jsem větší šanci, že pochopí, co se k němu blíží.

„Vsadil jste do klece Choť Pána šelem,“ ozval se Robert.

„Nevidím tu žádnou Choť. Jen tu samou žoldačku s prořízlou pusou a ostrým mečem, až na to, že teď chodí líp oblékaná. Žoldáci neuznávají loajalitu a tahle nemá ani rozum. Přivede vás do hrobu, stejně jako toho kluka támhle. Měli jste si najít někoho chytřejšího, kdo by vás vedl.“

„D’Ambray se blíží,“ řekla jsem. „Má s sebou jednotku Železných psů a wendiga. A taky má přístup ke všem upírům, které má Lid ve stájích. Chce zničit Smečku a rozhodl se, že nejjednodušší bude, když mě zabije.“ Nebyla to úplná pravda, ale byla dost blízko. „Je naštvaný. Když mě necháte jít, d’Ambray mě bude následovat.“

Ted zamručel na souhlas.

„Má přesilu a je velmi odhodlaný. Nemáte dost lidí, abyste mu mohli čelit. Pusťte mě ven.“ Prostě jsem potřebovala udržet Ascania, Dereka a Desandru v bezpečí. To bylo všechno. S Robertem bychom mohli jít a odlákat Hugha pryč.

Ted zavrtěl hlavou. „Ne. Tohle je boj lidí a ty sis vybrala špatnou stranu. Tak teď se svou volbou žij.“

Tvrdohlavý parchant. „Nemáte pravomoc mě zadržet.“

„Ano, mám. Když jsi podala prosbu Řádu o ochranu, dala jsi nám tím veškerou moc tě chránit, jak uznáme za vhodné. Tak si to užij, Danielsová.“

Ach bože. Poslechni mě, ty zabedněný pitomče. „Vaši obranu prolomí. Zahazujete životy svých lidí. Hugh není žádný obyčejný chlápek z ulice, je to preceptor Řádu Železných psů. Má s sebou Uath. Ráda stahuje lidi z kůže zaživa.“

Ted se usmál.

Tohle chtěl.

Ten šílený zkurvysyn opravdu chtěl změřit síly s Hughem d’Ambray. Dokud nás Řád bude zadržovat, existovala šance, že se Hugh rozhodne bojovat, a všechno, co jsem teď řekla, jen Teda utvrdilo v tom, že si nás tu nechá. Má mysl s tím zápolila. Zaklapla jsem ústa.

Proč? Co by tím kruci mohl získat? Moje teta to tady proměnila v kouřící ruiny, a to sem nepřišla ani osobně. Použila na to golema z masa. Ted byl sice fanatik, ale nebyl to idiot. Věděl, že existuje šance, že by Hugh mohl prolomit obranu Řádu. Železní psi patřili mezi tu nejvyšší elitu a početně převyšovali rytíře, kteří podle Maura nebyli zrovna výkvětem Řádu, v poměru dva na jednoho.

Proč riskovat vlastní lidi? Šlo o nějaký pokus urvat si trochu slávy v poslední chvíli před smrtí?

Musela jsem změnit strategii a rychle. Namáhala jsem si mozek, abych si vybavila zákoník Řádu. Učila jsem se sice pomalu, ale jakmile se mi podařilo vrýt si ty informace do mozku, zůstaly tam.

„Podle článku jedna, bodu sedm, je žádost platná jedině tehdy, když ji žádající podepsal poté, co mu byly vysvětleny všechny podmínky žádosti. Ukažte mi ten podpis.“

Ted vzal papír ze stolu a zdvihl ho. Robert Lonesco. Mám tě.

Robert pokrčil rameny. „Musel jsem to podepsat, jinak by nás nepustili dovnitř.“

„Článek jedna, bod dvanáct. Skupinová žádost může být vyplněna jednotlivcem pouze v případě, že byl tento jednotlivec zvolen skupinou, aby jednal jako její zástupce. Roberte, vybral tě někdo, abys jednal jako náš zástupce?“

Alfa krys se usmál. „Ne.“

Rytíř s jizvou zdvihl obočí. Věděl, kam tím mířím, a taky věděl, že mám pravdu.

„Kdo má dle tvého nejlepšího vědomí právo reprezentovat naši skupinu?“

„Vy, Choti,“ řekl Robert.

Zadívala jsem se na Teda. „Tahle žádost je neplatná. Zadržujete nás protiprávně. Okamžitě nás propusťte.“

Magie zapraskala skrze budovu, následovaná zoufalým zakvílením, z nějž vstávaly vlasy na hlavě. Wendigo právě ozkoušel sílu clon.

„Má pravdu,“ ozval se rytíř s jizvou. „Nemáme právo je tady držet.“

Ted se na něj zadíval. „Tohle je den s velkým D, Towersi. Pro tohle jsi trénoval.“ Zdvihl hlas. „Pro tohle jste trénovali vy všichni. Je to důležité. Dnes se postavíme nepříteli. Můžu s vámi počítat?“

Towersovi na čelisti zahrály svaly. „Ano.“

„Fajn. V tomhle rozhovoru budeme pokračovat, až skončíme.“ Ted se přesunul ke stojanu se zbraněmi a vybral si palici. Diana začala polohlasně zaklínat.

„Pusťte nás ven!“ zavrčela jsem.

Ted mě ignoroval. „Diano, Towersi, Mauro, se mnou.“ Ukázal na mága léčitele. „Steinleine, kryj nás.“

„Tede! Poslouchej mě, ty pitomý zkurvysyne! Možná chceš odejít se vší pompou, ale –“

Vyšli ven. Steinlein, mág léčitel s dlouhým copem, je následoval. „Omlouvám se.“

Ne. Ne, krucinál. „Počkejte! Vždyť ten chlapec zemře!“

„Je mi to líto, ale už je stejně mrtvý.“ Rytíř opustil místnost.

Wendigo vztekle zavyl. Budova se otřásala.

Dotkla jsem se mříže. Magie mnou projela v záblesku agónie. Clona. Ascanio umíral, Hugh se snažil dostat dovnitř a my byli uvěznění v kleci. Snadné terče. No, to šlo opravdu dobře.

Na opasku jsem měla šperhák, ale rytíři mi vzali opasek, kabát i meč.

Nad námi se cosi otřásalo rytmickým, hlasitým duněním, jako by někdo do budovy bušil obrovským kladivem.

Robert se překulil na nohy, nahrbil se nad zámkem a snažil se protlačit ruku skrz mříže. Magie se mu zakousla do drápatých prstů. Zašklebil se, vycenil přitom divoce zuby, a snažil se dotknout zámku. Předloktím se otřel o mříže a prudce stáhl paži zpátky. Na kůži se mu táhla šedá jizva, kde stříbro zabilo Lykosův virus.

Robert se drápy pustil do podlahy, vypáčil dřevěnou desku a pak ji zase upustil zpátky na místo. „Stříbro a ocel.“

To samé i na stropě. Nikam se nedostaneme. Kdybych použila slovo moci, odrazilo by se na mě od ochranného kouzla zajišťujícího mříže. Už jsem se o to pokoušela dřív v jiné cele a za jiných okolností, a ta bolest mě ochromila na hodinu.

Bušení zesilovalo.

Obrátila jsem se k Robertovi. „Jestli se Hugh dostane dovnitř a ty budeš mít šanci utéct, potřebuju, abys nás tu nechal a běžel pryč. Někdo musí Smečce povědět, co se stalo.“

Robert mi věnoval drobný úsměv. „Jestli se Hugh dostane dovnitř, je nepravděpodobné, že přežiju.“

Magie mě praštila jako neviditelná ruka. Zapotácela jsem se.

„Co je?“ zeptal se Robert.

„Někdo právě prolomil hlavní clonu Řádu.“

Něco se prudce přihnalo dolů po schodech a do místnosti vrazil Hugh. Oblečení a plášť mu pokrývala vlhká krev, ale jinak byly nedotčené. Žádná nepatřila jemu. Škoda. Holka může doufat.

Uviděl mě a zarazil se. „V kleci.“

Jistě, jistě.

Hugh zavrtěl hlavou. „Jak se ti kurva podařilo nechat se zavřít do klece?“

Zněl pobouřeně namísto mě. No nebylo to milé? „Promiň, ale neslyším tě. V uších mi ještě pořád zvoní z té rány, kterou tvoje hlava udělala, když ses praštil do schodů. Je tvůj mozek v pořádku? Protože to znělo dost dutě.“

Za ním prošel dveřmi Nick. Křižák si nás všechny po jednom prohlédl studeným pohledem. Možná jsem se mýlila. Možná ho Hugh přetáhl na svou stranu.

Hugh prošel energicky místností a zastavil se u Ascaniova nehybného těla. Zašklebil se. „Nesnáším amatéry.“

Chtěla jsem se na něj utrhnout, ať ho nechá být, ale zarazila jsem se. Hugh proti mně použije všechno, čeho jsem si cenila, a každého, na kom mi záleží. Tuhle chvíli si vychutnával.

Přešel do zadní části místnosti, s Nickem hned za patami, a otočil se čelem ke vchodu. „Nezasahuj.“

Nick přikývl a opřel se o zeď.

Diana vrazila do místnosti, tvář a paže zamazané od sazí. Towers, ten zjizvený, se držel jen o krok za ní. Přes hruď se mu táhla zleva doprava rána. Krvavá, ale mělká.

„To má být všechno?“ zeptal se Hugh.

Dva rytíři upřeně hleděli na Hugha.

Towers zdvihl kuši.

Hugh cosi řekl. Magie pukla, jako když vybuchne obrovský balón. Slovo moci. Klece se otřásly a kusy kuše zapršely na kamennou podlahu.

„Máte problém.“ Hugh z ramenou shodil plášť a pověsil ho na hák na zbraně na zdi. „Víte, kdo jsem. Taky víte, co dokážu. Přišel jsem si pro ni.“ Kývl mým směrem. „Bez ní neodejdu. Nenechám vás, abyste mě střelili. Můžete mě tady zamknout, ale vaše zdi mě neudrží. Ale zadržení jste na mysli zrovna neměli, co?“

Hugh vytasil gladius. Jednoduchý, prastarý meč s rovnou, dvousečnou čepelí, šedesát čtyři centimetrů dlouhou a šest centimetrů širokou, vážící ani ne kilo. Jednoduchý a brutální. Tímhle mečem vysekali Římané z Evropy svou říši.

Diana nahrbila ramena, polohlasně cosi mumlala. Towers si ho ostražitě prohlížel.

Wendigo nad námi znovu zavřeštěl. Cosi zadunělo, následováno chraptivými výkřiky lidí.

Hugh potěžkal gladius a protočil ho v ruce, rozcvičoval si zápěstí. Towers přimhouřil oči. Hugh držel meč jako by nic nevážil, jako by šlo o přirozenou součást jeho těla. Důvěrně zbraň znal. Musel ji používat tak dlouho, že když teď zavřel oči, nejspíš by zvládl i poslepu sáhnout na špičku gladia, protože přesně věděl, kde čepel končí. Věděla jsem, že to dokáže, protože i v naprosté temnotě jsem naprosto jistě věděla, jak dlouhá je čepel Zabíječe.

„Dostaňte mě z té klece ven,“ zavrčela jsem.

„Pšššššt,“ řekl Hugh. Pohled měl tvrdý. „Jen se dívej.“

Zakroužil rameny, aby si je protáhl, a pak kývl na rytíře. „Jestli mě chcete, budete si pro mě muset dojít.“

„Nedělejte to,“ varovala jsem je. „Zabije vás.“

Diana vytáhla štíhlou šavli. Držela ji, jako by věděla, co dělá, ale Hugh byl jiná liga. Z dlaně jí vyrazil oheň na čepel a obalil zbraň v plamenech.

„Plamenný meč.“ Hugh zavrtěl hlavou. „Ale no tak, jdeme na to.“

„Počkej,“ řekl Towers.

Diana vystřelila vpřed, zdvihla šavli, připravená Hugha bodnout. Byl to dobrý útok, rychlý a dobře namířený. Hugh se s ní setkal na půl cesty. Jeho gladius jí vklouzl do boku skoro sám o sobě. Otočil ji na místě, přitiskl si ji zády k hrudi a přidržel jí čepel pokrytou její vlastní krví u hrdla. Zabralo to méně než vteřinu.

Ach bože. Popadla jsem mříže. Magie mě popálila. Pustila jsem je.

„Řekni mi, Kate,“ oznámil mi nenuceným tónem. „Když je Lennart na tobě a ty čekáš, než se udělá, myslíš někdy na mě? Jen abys to trochu okořenila?“

Diana chrčela, snažila se chytit dech. Bok jí krvácel, jak jí tělo pumpovalo životadárnou tekutinu ven z rány.

„Ne,“ ucedila jsem skrze zuby. „Ale když je mi někdy smutno, představím si, jak tě zabiju, a to mi hned zlepší náladu. Rozesmívá mě to.“

Hugh se zasmál a trhnul Dianou výš, její spánek přitisknutý na tvář. „Vidíš tu ženu, kterou jsi vsadila do klece?“

Diana lapala po dechu v krátkých, chraptivých nádeších.

„Požádej ji o svůj život,“ řekl Hugh.

„Ty zatracený hajzle!“ Až se odsud dostanu, budu z něj odsekávat kousky tak dlouho, dokud se nepřestane hýbat.

„Hezky ji popros,“ zopakoval Hugh. „Pokud ti dá život, nechám tě jít.“

„Dokázal jsi svoje. Nechci, aby umřela,“ řekla jsem.

„Popros ji,“ zašeptal Hugh.

Diana pohnula rty. „Naser si.“

„Špatná odpověď.“ Hugh jí podřízl hrdlo a o krok ustoupil. Rytířka ztuhla, oči doširoka rozevřené. Z hrdla jí vytryskla tmavá krev. Obrátila oči v sloup, zapotácela se a padla. Její krev se rozlila v široké kaluži po podlaze.

Nick měl prázdný pohled. Díval se na krev, zdánlivě ho ani v nejmenším nevzrušovala. Taky by klidně mohl být mrtvý.

„Taková škoda.“ Hugh setřepal krev z meče.

Towers zamířil opatrně vpřed. Pohyboval se jako vystrašená kočka, zlehka a nervózně.

To se dneska všichni zbláznili? „Co to děláš? Prostě toho hajzla zastřel! Nemůže slova moci používat donekonečna. Dojde mu dech dřív, než tobě šipky do kuše.“

„Šermíř, hm?“ Hugh položil gladius na vyšetřovací stůl za sebou. „Podívej, mami, žádný meč.“

Towers k němu vystřelil, a bleskově bodnul. Hugh se vyklonil z dráhy zbraně jen tolik, aby ho čepel minula, popadl Towerse za zápěstí a pak rytíři zasadil do žeber drtivé kopnutí ze strany, přímo nad jeho pravou kyčel. Ten úder nejenom dopadl, ale přímo explodoval. Towers se odpotácel nazad, skloněný přes svůj zraněný bok.

Hugh se usmál a naznačil mu, ať přijde blíž. „Jen pojď.“

Towers vystartoval a sekl zleva doprava, mířil Hughovi na hrdlo. Příliš pomalu. Já bych se nahnula dozadu.

Hugh se nahnul dozadu, čepel ho škrábla na levém rameni.

Towers obrátil meč a snažil se hlavicí meče praštit preceptora do obličeje. Naneštěstí si přitom nechal nechráněný pas. Tou mezerou by projela i zatracená bryčka.

Hugh uhnul, popadl gladius z vyšetřovacího stolu a Towerse seknul. Prvním úderem mu otevřel břicho. Než měl šanci se zapotácet, Hugh mu ostrým, precizním úderem vrazil meč do boku, přímo mezi žebra až do jater.

Towers padl na kolena, v náručí si držel vlastní vnitřnosti. Hugh ho popadl za vlasy. „Požádej ji o svůj život.“

„Chci, aby žil,“ ucedila jsem mezi zuby.

„Musí tě poprosit,“ pověděl mi Hugh.

Towers vytrhl od opasku nůž a zabořil ho Hughovi do stehna.

„Hádám, že to znamená ne.“ Hugh bodl rytíři gladius do hrudi.

Towers zabublal a sesul se na podlahu.

Otočila jsem se v kleci na místě, naprosto bezmocná. Zabíjel je a oni umírali, a já mohla jen přihlížet. Uvnitř mě zabublala zuřivost. „Proč to děláš?“

Hugh oklepal krev z meče. „Chtěla jsi, ať ti něco ukážu.“

„No, zatím jsem tě viděla jen zabíjet druhořadé členy Řádu. Vyber si nějakého rovnocennějšího soupeře.“

„Všeho do času.“ Hugh se na mě usmál se studeným pohledem.

Kde se sakra zdrželi ÚPJ a Národní garda? Jak dlouho jim mohlo trvat, než se zmobilizují?

„Ať už se ti to líbí nebo ne,“ řekl, „jsi pořád jeho dcera. Uteč od toho, plivni na to, to je tvoje volba. Jen pokrevní příbuzní mohou urážet vlastní krev. Nikdo jiný. Nedovolím to.“

Konečně jsem to pochopila. Nebylo to jen o mně, ale o tom, jak Řád očernil mé jméno, když jsem odešla, a že mě teď zavřeli do klece. Tady nešlo jen o likvidaci, ale i o trest. Zabije všechny rytíře na pobočce až do posledního, ale ne předtím, než je donutí, aby se mi podřídili a prosili mě o svůj život.

Musela jsem něco udělat.

Clona mezi mřížemi nebyla pevná. Svinsky to bolelo, když jsem jí prorazila ruku, ale dokázala jsem to. Otočila jsem se k Hughovi zády a rozdrápala si ránu na levém předloktí. Projela mnou bolest. Kůži mi zalil šarlat, magie v něm živá a připravená. Přitáhla jsem ji k sobě, vůlí jsem ji zformovala do třinácticentimetrového ostnu. Ostrého a dlouhého. Oko bylo takový měkký cíl, a hned za ním se nacházel mozek. Jen jsem ho potřebovala dostat blíž ke kleci.

„Tuhle další část budeš chtít vidět,“ oznámil mi Hugh. „Jen jsem se rozehříval. Nebo je toho na tebe moc?“

Otočila jsem se k Hughovi. „Pořád přemýšlím nad tím požárem, co ti zničil hrad. To nemohl nikdo přežít. Co když ani ty ne?“

Hugh přistoupil blíž ke kleci.

„Co když má otec skříň plnou Hughů a pokaždé, když mu jednoho rozbijeme, vytáhne ven další kopii?“

Hugh překročil Towersovo tělo a rozvážným krokem pomalu přešel k mřížím. Těsně z dosahu. Potřebovala jsem dalších pět, sedm centimetrů.

„Jednou jsem sledovala film, kde nějaký člověk klonoval sám sebe,“ pověděla jsem mu. „A každý klon byl hloupější než ten předchozí. Myslím, že by to mohla být vlastně pravda. Zaútočil jsi na Řád. To byla ta nejhloupější věc, co jsem tě zatím viděla udělat.“

Hugh se naklonil dopředu. Upřel na mě tvrdý, dravčí pohled modrých očí. Přesně tak, ukaž mi, jak velký a zlý jsi. No tak. Pověz mi o tom úplně všechno. Pojď blíž. Ještě blíž.

„Řekni mi, jaké je tvé číslo, klonovaný Hughu?“

„Chceš vědět, jak jsem přežil? Ukradl vejce fénixe a dal mě dovnitř. Dva měsíce jsem v něm ležel namočený, rostla mi nová kůže a nová páteř, a myslel jsem na to, co tobě a Lennartovi provedu, až se dostanu ven.“ Hugh se naklonil blíž. Další dva, tři centimetry a můžu s tím začít pracovat. „A řeknu ti, že ten tvůj výraz, když sleduješ, jak umírají, mi za to všechno stál.“

Schody se otřásly rychlými kroky. Hugh se otočil ke vchodu.

Ne! Grrr, skoro jsem ho měla.

Do místnosti vrazili čtyři lidé. Tmavovlasá rytířka, kterou jsem neznala, Ted Moynohan, mág léčitel Steinlein, a před nimi přede všemi štíhlý, plešatý muž s tváří pokrytou modrým keltským válečným tetováním. Richter. Místní psychopat Řádu.

Výborně. Víc lidí na zabití.

„Rytíř Ochránce.“ Hugh máchl lenivě mečem v kruhu, rozcvičoval si zápěstí. „Konečně. A to jsem si myslel, že mě necháš rozbořit vám dům a ani se neukážeš.“

„Otevřete klec a já ho rozsekám na kousky,“ řekla jsem. Už jsem ho jednou porazila. Zvládnu to udělat znovu.

Hugh se uchechtl. „No tak, Kate. Neztrapňuj je. Jsou to rytíři. Nastal čas, aby je někdo otestoval.“

Ted se zadíval na dvě nehybná těla na podlaze a usmál se. Jeho lidé byli mrtví a on se usmíval.

Náhlé uvědomění na mě padlo jako tuna cihel. Ted chtěl masakr. Byl na cestě ven – buď ho zostudí, nebo odejde do důchodu. Musel chtít, ať jeho odchod za něco stojí. Nejspíš se rozhodl odejít se vší slávou. Ale kdyby umřel sám, nestačilo by to. Pokud by ho Hugh zabil, Řád by našel způsob, jak to přehlédnout, ale pokud by Rolandův vojevůdce vybil celou pobočku, rytíři udělají doslova všechno možné, aby ho ulovili. Muselo to být brutální, krvavé a strašné, aby se ze zemřelých nestali jen padlí rytíři nebo oběti, ale mučedníci.

Hugh je chtěl všechny zabít. Ted chtěl, ať všichni zemřou. Chtěl své vlastní Alamo². Rytíře, kteří položí své životy všichni do jednoho v dramatickém finálním souboji, a Maxine to vše dosvědčí. Sledovali jsme začátek války mezi Rolandem a Řádem.

Ať už udělám nebo řeknu cokoli, nebude to mít cenu. Klesla jsem na podlahu vedle Roberta. Nick na opačné straně místnosti se na mě zadíval, tvář bílou jako sníh venku. Naše pohledy se setkaly. Pochopil a bude to sledovat stejně jako já a Robert.

Ted ukázal na Hugha. „Dostaňte ho.“

Richter vytáhl dva krátké nože a rozmazal se před očima, rozdělil se na tři průhledné verze. Dva byli falešní a jeden pravý. Trojčata zaútočila, pustila se do Hugha ve smršti úderů. Preceptor Řádu Železných psů couval před tím návalem pryč, blokoval údery a kopal, vkládal do toho veškerou sílu svých masivních nohou. Opravdový Richter proletěl místností a odrazil se od zdi.

Tmavovlasá žena zaútočila na Hugha z boku, pokusila se ho bleskově bodnout z levé strany mezi žebra. Hugh se zaklonil, nechal meč projet kolem a levým loktem praštil ženu do obličeje. Zapotácela se nazad. Richter přispěchal zpátky a sekl Hugha do levého ramene. Vystříkla krev. Hugh odhodil Richtera hřbetem ruky pryč.

Žena znovu zaútočila a pak ztuhla, nabodnutá na Hughově meči jako ryba na háčku. Bodl ji do hrudi, zakroutil mečem, aby vyřízl srdce, a mrštil její mrtvolou po Richterovi. Menší rytíř uhnul a znovu na Hugha zaútočil skoro nepříčetně zuřivě. Hugh se stáhl dozadu a s klidným a vyrovnaným výrazem ve tváři blokoval údery naplocho mečem. Pohled měl najednou chladně vypočítavý. Vypadalo to, jako by Voron znovu vstal z mrtvých a Hugha posedl. Věděla jsem naprosto přesně, co bude následovat. Rozseká Richtera na kusy. Pomalu a metodicky využije každou mezírku v obraně. Neztratí trpělivost, protože v téhle chvíli, kdy rozdíl mezi životem a smrtí záležel na úhlu čepele, bylo nemožné Hughem otřást. Kdyby do ruda rozžhavený meteorit prorazil střechu a vybuchl, nehnul by ani brvou. To rozpoložení jsem znala. Tehdy jsem podávala nejlepší výkony.

Richter znovu a znovu s každým úderem svých čepelí způsoboval Hughovi mělké, krvácející rány. Hugh se držel zpátky.

Pak Richter máchnul paží o trošičku víc, než měl.

Hugh sekl mečem, precizně a nelítostně. Bodl Richtera do břicha, otočil se na místě a podkopl rytíři nohy. Jak Richter padal na kolena, Hugh jej bodl do místa, kde krk přecházel v rameno. Richter zalapal po dechu. Hugh máchl mečem a Richterova hlava se odkutálela na podlahu.

Zabolelo mě v hrudi. Tohle si budu pamatovat až do konce života, ten strašlivý pocit, že jsem uvězněná v kleci a nemůžu udělat vůbec nic.

Ted Moynohan zařval. Kolem něj zaplála tmavorudá aura, která sjela i na palici. Rytíř ochránce měl očividně v záloze i nějakou vlastní magii.

Hugh si dřepl a popadl druhý meč od Towersovy mrtvoly ležící na podlaze.

Ted zaútočil. Hugh mu uhnul z cesty. Ted máchal kyjem, jako by nic nevážil. Hugh úder zablokoval, nechal palici sjet po Towersově meči, ale paže se mu lehce otřásla. Přešlápl. Byl to zatraceně silný úder. Kdybych byla jím, snažila bych se mu spíš vyhnout.

„Věděl jsi, co je zač, když ses ji rozhodl ponížit?“ zeptal se Hugh.

„Nemusíš za mě bojovat moje bitvy,“ vyštěkla jsem na něj.

„Někdo to udělat musí, když se k tomu sama nemáš.“

Ted protočil palici a znovu jí máchl po Hughovi. Hugh úder znovu zablokoval, hlavice Tedovy zbraně přelomila čepel meče napůl. Hugh sekl rytíře do paže zbytkem meče a trhnul rukou vzad. Zlomená zbraň zarachotila na podlaze. Ať už byla ta rudá aura cokoli, muselo to svinsky bolet.

„Věděl jsi, co je zač?“ zopakoval Hugh.

Ted znovu máchl palicí. Hugh se skrčil, přeskočil Richterovu mrtvolu a serval ze zdi štít.

„Nevěděl. Pořád to nevíš, že?“

Ted znovu máchl palicí a Hugh do rány nastavil štít. Palice dopadla. Prásk! Štít zaduněl jako gong.

„Myslel bych si, že vaši hoši z výzvědné služby mají lepší informace.“

Prásk!

„Kruci, máš si je pořádně prověřit předem. Lajdácké, Moynohane. Hodně lajdácké.“

Prásk! Hugh čekal, až Ted upadne do vzorce. Rytíř ochránce do něj bude bušit stále tvrději, pokusí se prolomit štít hrubou silou. Jakmile protivník útočil ve vzorci, stal se předvídatelným… a dal se porazit.

„Když se ti podaří takovou moc přetáhnout na svou stranu, pohneš nebem i zemí, aby sis ji udržel.“

Prásk!

„Ale tys to nevěděl, co?“

Prásk!

„Protože jsi pitomec.“

Ted znovu máchl palicí a použil k tomu celou svou sílu. Čekal, že se mu podaří štít rozbít. Hugh ustoupil a pootočil se doprava. Palice hvízdla vzduchem a minula jeho hruď jen o vlásek. Ted se do úderu položil celým tělem, takže se nemohl zastavit a váha palice ho setrvačností stáhla dolů. Hugh ho bodnul do hrudi. Pokud přímo nezasáhl srdce, trefil se zatraceně blízko.

Vytryskla krev. Ted vyvalil oči.

„Ne,“ řekl Hugh. „Ne, to bylo příliš jednoduché.“

Cože?

Ted se snažil znovu zdvihnout palici. Rudá aura kolem něj zhasla.

Hugh přitiskl ruku k Tedově hrudi. „Vrať se. Máš na víc.“

Kolem prstů Hughovi zaplála modrá záře. Tedovi zabublalo v hrdle. Z úst se mu vyřinuly rudé bubliny.

Uzdravoval ho. To bylo mučení. „Nech ho prostě umřít!“

„Ne, ještě ne.“ Hugh zavrtěl hlavou. „Ale no tak, vrať se ke mně.“

Tedovi se třásly ruce. Nadechl se.

Hugh ho pustil. Rytíř Ochránce se zapotácel nazad.

Hugh bouchl gladiem do štítu. „No tak, rytíři. Ukaž mi víc.“

Kolem Teda znovu zaplála karmínová aura. Vyrazil vpřed a narazil ramenem do Hugha. Ten odlétl dozadu a dopadl do dřepu vedle mága léčitele. Steinlein stál tak nehybně, že jsme všichni zapomněli, že tam vůbec je. Než mohl Hugh vstát, mág máchl sekyrkou. Hugh se pohnul, ale ne dost rychle. Sekera se mu zabořila do levého ramene.

Hugh vykopl, podrazil mágu léčiteli nohy. Steinlein padl k zemi. Hugh mu zabodl gladius do břicha, nenuceně, skoro jen tak mimochodem, a odkulil se doleva, právě včas, aby se vyhnul Tedově palici. Rytíř Ochránce se hnal za ním.

Steinlein se chvěl na podlaze. Nohy se mu třásly. Z otevřené rány na břiše mu valila krev.

Už ve mně nezbyly žádné city, jen tichá, studená nenávist.

Hugh na Teda zaútočil jako tygr zahnaný do kouta. Bili se spolu, palice na štít, přetlačovali se po podlaze. Hugh se zapřel patami, zabral a srazil Teda dozadu. Rytíř Ochránce protočil palici, mířil jí na Hughovu hlavu. Hugh máchl štítem v protiúderu, dal do toho všechnu svou ohromnou sílu. Štít se setkal s palicí a srazil ji stranou. Na zlomek vteřiny byl rytíř Ochránce naprosto nechráněný. Hugh máchl a otevřel mu v břiše rozšklebená druhá ústa. Ted padl na zeď a sjel po ní dolů.

Do místnosti vrazil Mauro, zakrvácený a umazaný od sazí. Z krátkého, širokého meče mu odkapávala krev. „Nedokážu je zadržet. Vytáhněte…“ Uviděl těla. Vyvalil oči a upustil meč.

„Nedělej to!“ zaječela jsem.

Mauro zavyl a strhal ze sebe košili. Horní část těla měl hustě pokrytou tetováním, spirály tmavého inkoustu tvořily precizní vzory. Tleskl dlaněmi o sebe jako zápasník sumo. Kůže mu zčernala. Okraje tetování zaplály jasnou červení, lehce se přeskupující, jako by podél čar tetování obsidiánová kůže popraskala a odhalila výhled na lávu pod ní. Oblil mě žár, který z něj prýštil ve vlnách.

Hugh pokrčil rameny. „No tak, velikáne. Ukaž, co v tobě je.“

Mauro zaútočil. Hugh se houpavě stočil stranou a sekl Maura po břiše gladiem. Zbraň se od něj odrazila. Mauro do Hugha narazil ramenem. Preceptor uletěl metr nebo dva a odrazil se od zdi. Mauro na něj s řevem zaútočil. Hugh se stočil do strany, aby ho k ní rytíř nestihl přitlačit.

Hugh byl možná lepší s mečem, ale jednou jsem Maura viděla zdvihnout auto, když pod ním uvízla kočka. Do toho, ty to zvládneš.

Hugh bodl gladiem Maura do boku. Čepel sklouzla po kůži. Hugh upustil meč a udeřil pěstí do Maurova hrdla. Byl to silný, mocný úder. Hughovi zasyčela kůže. Zapotácel se zpátky. Je to na tebe dost horké, hajzle?

Mauro sevřel Hughovi hrdlo oběma rukama a narazil s ním do zdi. Hughova záda pleskla o kámen s uspokojujícím zaduněním. Mauro do něj bušil znovu a znovu.

„Zlom mu vaz,“ zaječela jsem.

Mauro narazil Hugha znovu na stěnu, třásl jím dopředu a dozadu. Neslyšel mě. Byl příliš pohlcený bojem.

Hugh vrazil ruce nahoru mezi Maurovy obrovité paže, snažil se zlomit jeho sevření. Vzduch čpěl po spáleném mase. Hugh trhl pažemi vzhůru, Mauro ty své rozpřáhl a pak dal preceptorovi hlavičku přímo do tváře. Hughovy rty zalila krev. Měl docela určitě zlomený nos.

Mauro popadl Hugha do medvědího objetí, zdvihl ho ze země. Kosti zasténaly.

„Kate!“ Robert ukázal napravo. Zadívala jsem se tím směrem a uviděla mága léčitele v kaluži vlastní krve. Steinlein se snažil něco říct a pak sáhl do kapsy.

Hugh vrazil Maurovi palce do očí. Mauro jím mrštil stranou, jako by Hugh nic nevážil.

Steinlein vytáhl zakrvácený kroužek a na něm klíče.

Klíče. Klíče od klecí. Padla jsem na kolena vedle mříží. „Tady.“ Pokud se dostanu z klece, společně s Maurem zvládneme Hugha dodělat.

Mauro ho popadl, ale preceptor mu uhnul z cesty. Paže mu pokrývaly popáleniny. Hughovi na krku vyrašily puchýře.

Steinleinovi se třásla ruka. Plazil se ke kleci, zanechával za sebou krvavou stopu. Pospěš si. Rychle.

Mauro znovu zavyl.

Steinlein natáhl ruku s klíči ke mně. Natáhla jsem se po nich, špičkami prstů se o ně otřela. Magie se mi ohnivými zuby zakousla do paže a já s trhnutím ucukla. Kruci.

Hugh vyrazil za Maura, popadl ho za pravé zápěstí levou rukou, pravou sevřel Maurovi rameno a pak rytíři podrazil nohy. Velikán padl k zemi jako kolos s hliněnýma nohama. Celá místnost se tím nárazem otřásla. Mauro se uhodil hlavou o zem.

Steinlein se přitáhl o dalších třicet centimetrů blíž a pak padl, ruku nataženou k mříži. Vrazila jsem ruku do clony. Magie mě spalovala tak intenzivně, až mi do očí vyhrkly slzy. Zatnula jsem zuby a i přes agónii se natáhla dál.

Nemohla jsem Maura nechat umřít, ne toho velkého, hodného zábavného Maura. Hlídal mi záda, nosil mému psovi pamlsky, pomáhal lidem… Chtěla jsem, aby žil a byl šťastný. Aby se vrátil zpátky domů ke své ženě. Tolik jsem to chtěla. Nechtěla jsem, aby tady umřel.

Magie mi rvala paži.

Mauro byl můj přítel. Nemohla jsem ho tady nechat umřít.

Svět zmizel a zbyla jenom bolest. Rozkřičela jsem se.

Něco mě stáhlo zpátky. Zamrkala jsem a uvědomila si, že mě Robert svírá pažemi. V prstech jsem držela krví pokryté klíče.

Hugh popadl meč oběma rukama, špičku namířenou dolů a vrazil ho obrovskému muži do hrudníku, položil se do toho celou vahou. Gladius se zabořil celých sedm centimetrů. Mauro vykřikl.

Pokusila jsem se vrhnout ke dveřím.

„Ne!“ Robert mě přitiskl k zemi.

Hugh zdvihl Tedovu palici a pak jí udeřil na gladius jako kladivem. Meč vjel Maurovi do hrudi.

Ten zalapal po dechu. Kůže mu zesvětlala, tetování vybledla. Tělo se mu otřáslo. Mohutný rytíř se ještě jednou ochraptěle nadechl a pak znehybněl.

Zabil ho. Zabil Maura. Měla jsem pocit, jako by pode mnou někdo otevřel obrovskou tmavou jámu a já do ní s křikem padala. Selhala jsem. Nebyla jsem dost rychlá. Můj přítel byl mrtvý a nemohla jsem udělat nic, abych ho přivedla zpátky. Ještě včera ráno byl živý. Poklonkoval přede mnou v zasedací místnosti.

Zabil Maura. Byla jsem přímo tady a on…

Nemohla jsem dýchat. Vztek a smutek hrozily, že mě zadusí, snažily se ze mě vydrat ven.

Dobrý bože, co povím jeho ženě?

Hugh se se zasténáním napřímil, vyplivl krvavou slinu a pak si dřepnul k Tedovi. Tvář měl na krvavou kaši. Na zemi leželo sedm lidí. Mrtvých, nebo umírajících. V rohu se na to všechno netečně díval Nick.

Hugh si prohlédl místo činu a pak se zadíval na ránu zející v Tedově břiše.

„Takhle se mi to tady líbí. Přijde mi to uspokojivější. Dává nám to pár chvilek navíc, než odejdeš na onen svět. Mám pro tebe tajemství ohledně jednoho z tvých bývalých zaměstnanců, které ti chci povědět.“ Hugh se otočil na patě, objal Teda paží, přesunul ho tak, aby na mě viděl. „O támhleté dámě. Mimochodem, vážně nenávidí klece. To se ti bude líbit.“

Naklonil se blíž k Tedovi a něco mu zašeptal do ucha. Ted vyvalil oči.

„Život je plný překvapení, že?“ Hugh se usmál.

Napřímil se a zavřel oči. Magie kolem něj zhoustla, světle modrý svit mu olízl rameno. Rány se mu zatáhly, a nos se srovnal. Pokrčil rameny a pak přešel k mé kleci, z meče mu odkapávala krev.

„Nikdy to nevydrží. Vždycky příliš rychle zemřou. Dej mi ty klíče, Kate. Bojovala jsi dobře, ale tohle je konec.“

„Ne.“ Předtím bych klec opustila, abych s ním mohla bojovat… aby ostatní přežili. Teď už to nebylo potřeba, byli mrtví. Mauro byl mrtvý.

„Byl to přítel?“ Hugh se krátce zadíval na tělo velkého rytíře. „To je mi líto. Dej mi klíče.“

„Zabiju tě,“ slíbila jsem mu. „A jestli ne já, tak Curran určitě.“

„Proto tě mám rád. Vždycky to s tebou jde po zlém.“ Hugh se otočil na patě, boty mu na krvi klouzaly, a přešel k Ascaniovi. „Co to tady máme?“

Nemyslela jsem si, že v sobě mám dost síly, abych se ještě bála. Mýlila jsem se.

Krátce se zadíval na Steinleinovu mrtvolu. „To bude jeho práce. Nesnáším amatéry. Je to dospívající kluk a kožoměnec. Jeho regenerační faktor je závratný. No jako vážně, jak těžké může být tohle zahojit?“

Nedotýkej se ho. Nech ho…

Hugh zdvihl ruce a začal polohlasně zaklínat. Magie se pohnula, nejdřív pomalu a lenivě, pak ale zrychlovala čím dál víc, obtáčela se kolem Hugha a pršela na Ascaniovo tělo. Rozdrcená žebra sebou pod kůží cukala a znovu získávala původní formu.

Hugh přestal zaklínat. Proud magie se zastavil, jako by ho někdo uřízl nožem a já skoro vykřikla.

Ascanio ležel na stole, bledý a pokrytý krví. Vypadal tak mladě. Tak mladě. Bylo to jen dítě, umírající na kovovém stole.

„Tak jak to bude, Kate?“

Hugh znovu zdvihl ruku a Ascaniovy rány se začaly zatahovat. „Ano?“ Zatnul ruku v pěst. Hojení přestalo. „Nebo ne?“

„Nedělej to,“ Robertův hlas přetékal naléhavostí. „Nesmíš mu na to skočit.“

„Ano?“ Rozdrcené úlomky kostí vklouzly zpátky na místo.

Ascanio věřil, že ho udržím v bezpečí. Slíbila jsem to Tetě Bé. Slíbila jsem jí na její hrob, že se o její lidi postarám.

„Nebo ne?“ Tkáně se přestaly hýbat. „Nebo bys možná byla ráda, kdybych to zkusil opačně.“ Hugh zdvihl obočí.

„Ne.“ To slovíčko mi uniklo dřív, než jsem ho stačila zastavit.

„Nedělej to!“ Robertův hlas zazněl jako prásknutí bičem.

Hugh se zašklebil, tvář se mu zkřivila námahou. Ascaniovy kosti zapraskaly. Dobrý bože.

„Rozhodni se,“ oznámil mi Hugh. „Protože mu roztříštím každou kost v těle. Až s ním skončím, bude měkký jako hadrová panenka.“

Nemohla jsem Ascania nechat umřít. Prostě to nebylo ve mně.

Měla jsem pocit, jako by si ta slova prostě prořezala cestu ven. „Uzdrav ho a já otevřu tu klec.“

„Děláš chybu,“ varoval Robert.

Hugh se usmál.

Zdvihla jsem klíče. „Máš mé slovo. Uzdrav chlapce a já otevřu tu klec.“

Hugh se otočil k Ascaniovi a zdvihl ruku. Magie se kolem něj soustředila jako vlna těsně předtím, než se zlomí. Rovnoměrná modrá záře obklopující jeho tělo pomalu zesilovala.

Magie se jako záplava pohroužila do Ascaniova těla. Vykřikl.

Ted se snažil něco říct. Velké tělo se mu otřásalo. Ten starý parchant měl tuhý kořínek, odmítal umřít.

Hugh ho ignoroval, magie z něj proudila do Ascania.

Tedův hlas teď připomínal spíš ochraptělé chroptění, jako by mu hruď drtila kovadlina a on se nemohl dobře nadechnout. „Tvoje… mise…“

Ascaniův hrudní koš znovu nabral svůj původní tvar, kosti se mu pomalu vracely zpátky na své místo.

„… je…“

Ted zalapal po dechu. Z úst mu vytryskla krev. „Zrušena.“

Cože?

„S okamžitou platností.“

Tedovi se třásly nohy. Držel se za okraj stolu, stál vzpřímeně jen silou vůle. „Centrálo, potvrďte.“

„Potvrzeno,“ ozval se Maxinin hlas v mé hlavě. Robert se vyplašeně rozhlédl kolem. Hugh se zastavil a zdvihl hlavu. Museli to slyšet všichni v místnosti. „Rytíři křižáku Nikolasi Feldmane, tímto je vám nařízeno, abyste se vrátil ke svým obvyklým povinnostem.“

Znala jsem jen jednoho Feldmana. Grega, mého zesnulého opatrovníka.

Tedovi podjely ruce. Sesul se na zem. Z úst mu vytekla krev.

Nick udělal krok dopředu. Dvě trnité liány mu vyrazily z těla, udeřily Hugha do hrudi a zvedly ho ze země. Preceptor Řádu Železných psů proletěl kolem a padl na zem mimo místnost. Nick serval ze zdi zelený štít a odhalil za ním spínač, který stiskl. Padací mříž zajela na místo a oddělila Hugha od všech ostatních.

Měli tady padací mříž! Skoro jsem se zalkla. Dobře, nevěděla jsem, že tady byla, ostatní rytíři to možná nevěděli taky. Ale Ted to věděl. Mohl Hugha zamknout venku kdykoliv.

Hugh se překulil zpátky na nohy a zařval, zavytím čisté zuřivosti.

Uath seběhla po schodech. „Musíme jít.“

Hugh prudce ukázal na padací mříž. „Chci tohle rozbít.“

„Na to nemáme čas,“ řekla.

Otočil se k ní s tváří staženou vztekem.

Uath se schoulila. „Blíží se četa Národní gardy. Jsou ani ne dva kilometry odsud.“

„Kolik jich je?“

„Dvě jednotky. Osmnáct vojáků a jednotka mágů. Můžeme je vyhladit, ale to by zabralo příliš mnoho času. Než bychom s nimi skončili, šla by po nás půlka města.“

Hugh se zadíval na strop.

„Pane,“ řekla Uath, „mám zaujmout obrannou pozici?“

Hughův vztek se stáhl dovnitř. Tvář nabrala ledově klidný výraz. „Ne. Stáhni naše lidi pryč.“

Uath se rozběhla po schodech nahoru.

Hugh skrze mříže ukázal na Nicka. „Dostal jsi mě. Ale ještě jsme spolu neskončili.“ Otočil se ke mně. „Pro tebe si přijdu v poledne.“

Otočil se a zamířil po schodech nahoru.

Prostrčila jsem ruku mřížemi a odemkla klec.

Nick přešel k Tedovi, přidřepl si a dotkl se jeho krku. Hlas se mu třásl potlačovaným hněvem.

„No, a jsme tady. Ty jsi mrtvý, ty zasraný zabedněný parchante. Dva roky mého života v utajení. Máš ty vůbec ponětí, co za svinstvo jsem viděl? Věci, které jsem musel udělat? Které mi dělali oni? Dva roky sbírání informací, čekání na šanci, která by něco znamenala. A tys mě spálil. Zahodil jsi to všechno, abys měl nějakého svědka té své svaté války.“ Nick vstal a kopl Teda do hlavy. „A teď jsi mrtvý, ty hovado, a já s tím vším musím žít.“

Otevřela jsem dveře dokořán a přiběhla k Ascaniovi. Dýchal. Rány měl stále otevřené, ale hruď už nepřipomínala neforemnou kaši. Zamířila jsem k Maurovi a pokusila se nahmatat pulz. Prosím. Prosím, prosím, prosím…

Ani záchvěv. Ani náznak. Mauro byl mrtvý. Vážně mrtvý. Jak to vůbec vysvětlím jeho ženě? Jak…? Kdo se bude starat o všechny ty psy, které vychoval? Ještě před minutou byl živý, ještě před chvilkou. A teď už se nikdy nevrátí domů. Byl prostě mrtvý. Cítila jsem se tak prázdná, rozedraná zevnitř, jako by mi někdo rozbil duši na kousky. Bolelo to. Tolik to bolelo.

Když nás Národní garda přišla osvobodit z trezoru, seděla jsem u Maurova těla, Robert se snažil dovolat Smečce z telefonu v Řádu, a Nick ještě pořád kopal do mrtvoly Teda Moynohana a vrčel při tom jako vzteklé zvíře.

2 Bitva o Alamo se odehrála v roce 1836 poblíž dnešního San Antonia. Na konci února 1836 byla bývalá misie Alamo obsazena zhruba stovkou mužů, kteří se třináct dní bránili několikatisícové přesile mexických jednotek. V bitvě všichni obránci Alama padli a událost se pro Američany stala symbolem hrdinského odporu (pozn. red.).

10.

Jakmile VJON převzal místo činu, našli petici Řádu a pustili nás. Když jsem Nicka Feldmana viděla naposled, byl obklopený vojáky. Nedalo se k němu dostat. Přesvědčili jsme Národní gardu, ať nás sveze do jedné z kanceláří Smečky. Tam jsme s Robertem naložili Desandru, Dereka a Ascania do smečkového vozu a odjeli do Pevnosti. Ani jeden z těch tří se nepohnul. Stále dýchali, ale potřebovali jsme je dostat k Doolittlovi.

Do Pevnosti jsem vešla dvě hodiny před úsvitem, kulhající a pokrytá zasychající krví. Musela jsem mít strašlivý výraz, protože mi lidé uhýbali z cesty.

Pevnost přetékala lidmi. Každý kožoměnec ve městě, který se neevakuoval, zamířil sem.

Barabáš běžel dolů po schodech.

„Curran?“

„Ještě o něm nemáme zprávy.“

„Julie?“

„Touhle dobou už by měla být ve Virginii.“

Otočila jsem se na místě. Pevnost kolem mne ztichla. Lidé stáli na chodbách a na schodech. Čekali. Jsem Choť Smečky. Jejich alfa.

Můj hlas zazněl v náhlém tichu jako zvon: „Přiveďte mi Dorie Davisovou! Živou!“

Všichni se dali do pohybu. Lidé se rozběhli na všechny strany, někteří v lidské podobě, jiní obalení srstí. Pevnost ožila.

Robert za mnou zařval: „Potřebujeme lékaře!“

Jim se objevil jako mávnutím kouzelného proutku.

„Potřebuju ti říct pár věcí. Pojď nahoru.“

Odkráčela jsem nahoru do jedné z konferenčních místností a sesunula se do židle. Před nějakou dobou jsem se dostala do stavu, kdy na bolesti nezáleželo, ale teď se znovu vrátila a sžírala mě. Všechno mě bolelo. Jim mě následoval.

O třicet minut později jsem skončila s mluvením.

Jim se naklonil dopředu a blýskl zuby. „Hugh to posral.“

„Ano. Měl výhodu, protože ten vrah skutečně patří ke Smečce, ale prosral ji tím, že zaútočil na Řád. Pořád sem přivede Lid, ale město mu teď nepomůže.“

„Můžeme toho využít,“ řekl Jim. Skoro jsem viděla, jak mu kolečka v hlavě pracují.

„Potřebujeme Dorie Davisovou.“

„Najdu ji,“ slíbil Jim. „S tímhle se dá pracovat, Kate. VJON a ÚPJ byli neutrální, ale tohle právě změnilo hru.“

„Maxine oslovila křižáka Nicka jako Nikolase Feldmana,“ řekla jsem.

„Zajímavé příjmení,“ poznamenal Jim.

„Je příbuzný Grega Feldmana?“

„Netuším,“ řekl.

„Nick se ukázal hned poté, co Grega zabili, a zapojil se do vyšetřování, a má stejné příjmení. Až tohle skončí, potřebuju, abys zjistil, jestli Greg Feldman nemá mladšího bratra nebo syna.“ Protože by to byla třešnička na krvavém dortu posledních čtyřiadvaceti hodin.

„Nejspíš bratr. Gregovi bylo kolem čtyřicítky, když zemřel,“ zamyslel se Jim nahlas.

„Ne, Greg jen vypadal na čtyřicet. Takhle vypadal posledních patnáct let, co jsem ho znala. Koho jsi poslal do Severní Karolíny?“

„Jednotku se třemi rváči a dvěma z našich nejlepších stopařů. Najdou ho, Kate. Žádný strach.“

A jestli ne oni, tak já. Budu Currana hledat a nic mě nezastaví.

„Odsud to převezmu já,“ řekl Jim. „Odpočiň si. Pošlu Doolittla nahoru.“

Pokud se v posledních hodinách něco významně nezměnilo, pak byl dobrý pan doktor stále na vozíku. Bude mnohem jednodušší, když za ním sejdu schody, než aby se on dostával nahoru. „Teď ne. Dole jsou tři nemocní lidé. Stejně bude nějakou chvíli zaneprázdněný.“

Nevěděla jsem, jestli umřou, nebo budou žít.

Jim vstal a opřel se o stůl, zkrátil vzdálenost mezi námi. „Vypadáš strašně.“

„Díky.“ Taky jsem se tak cítila. Měla jsem pocit, jako bych prošla peklem, brodila se krví a táhla za sebou obrovský balvan.

„Jdi nahoru, vysprchuj se a běž spát. Vytáhla jsi nás z pohyblivého písku. Teď máme šanci bojovat. Zasloužíš si hodinu spánku.“

Donutila jsem se promluvit: Vlastní hlas mi zněl chraplavě. „Páni, celou hodinu!“

„Hodinu, pak nahoru pošlu Doolittla. Potřebuju, abys byla ve své nejlepší formě. Běž,“ řekl Jim. „Jestli začne padat obloha, vzbudím tě.“

Odešel.

Seděla jsem v křesle sama. Cítila jsem se naprosto prázdná, jako by ze mě někdo vysál všechnu úzkost, strach a vztek. Byly pořád tam, tiše bublaly pod povrchem, ale únava teď převládla nade vším.

Byla jsem tak unavená. Pane bože, byla jsem tak strašně moc unavená.

Zakryla jsem si tvář a čekala, jestli přijdou slzy. Tohle jsem na nás seslala já. Stalo by se to tak jako tak. Smečka zesílila a Roland chtěl omezit její moc. Ale moje přítomnost celý proces urychlila. Musela jsem sledovat vyvraždění celé atlantské pobočky Řádu. Chtěla jsem plakat, jen abych ze sebe nechala tu bolest vytéct, ale oči zůstaly suché.

Dala bych cokoliv za to, aby teď Curran prošel dveřmi. Dokázala jsem si představit, že by to udělal. Vešel by dovnitř, objal mě a hned by bylo líp.

Upřeně jsem se zahleděla na dveře.

Prosím, projdi jimi. Prosím.

Dveře se ani nepohly.

Takhle to nemělo být. Když jsme se připravovali na boj s d’Ambrayem, vždycky jsme počítali s tím, že budeme spolu. Jako tým. Neuvědomovala jsem si, jak moc mě ta víra posilovala a jak moc jsem na ni spoléhala, dokud nebyla pryč. Teď jsem měla pocit, jako by mi někdo podkopnul hůl. No, osud mi zase jednou potvrdil, že myslet znamená houby vědět.

Opřela jsem se do sedadla a položila si hlavu na opěradlo křesla. Nespala jsem už čtyřiadvacet hodin. Bolel mě bok. Levá paže mi začínala ochabovat. Zlomení Hughovy clony si vybralo svou daň. Žebra mě bolela.

Byla jsem tak unavená…

Pevnost se ubrání čemukoliv, co Hugh dokáže sehnat. Samozřejmě, že ubrání. I kdyby s sebou přivedl všechny upíry ze stájí Lidu, Pevnost nepadne.

Musela jsem se vydrápat na nohy a jít dolů do třetího patra, podívat se, jestli pro mě má Doolittle něco nového. Jen si ještě minutku odpočinu a pak vstanu…

* * *

Přede mnou se kamsi do daleka rozprostírala planina. Jako by nějaký kouzelný titán rozsekl svět na dvě půlky. Spodní tvořilo rozlehlé pole, kde stébla suché trávy bíle pocukroval sníh, a nahoře se táhla nekonečná obloha, zabarvená do růžova a oranžova východem slunce. Proti nebi se rýsovala ohromná věž, stoupala z trávy nemožně vysoko.

Vítr si pohrával s mými vlasy. Nesl s sebou vůni obilí.

Nad věží se převalovaly a vařily mraky.

Popadla mě úzkost. Zatnula jsem zuby.

Trávou ke mně kráčel jakýsi muž. Na sobě měl černé kalhoty a rybářský svetr z nebarvené šedé vlny. Pod botami mu pokřupával led. Magie mu zahalovala tvář. Vyzařovala z něj, ovládaná, ale příliš mocná, aby se dala skrýt, ovinutá kolem jeho těla, podobně jako kondor složí křídla, když nelétá.

Planinou se rozlehl hlas a zvedl mrtvou trávu do vzduchu. „Dítě…“

Prudce jsem se posadila.

Dveře do místnosti se otevřely a Doolittle vjel dovnitř. Vypadal jako obvykle, černoch kolem pětapadesáti, s inteligentníma očima, vlídným pohledem a vlasy prokvetlými stříbrem.

„Říkala jsem Jimovi, že vás nemá otravovat.“

„Zaprvé mě to neotravuje, je to moje práce. A u vás, mladá dámo, také výzva. Pokaždé, když se vrátíte do Pevnosti, říkám si, jakým novým, nápaditým způsobem jste si zvládla zase ublížit.“ Doolittle se na mě zadíval. „Pokud tím ovšem nechcete naznačit, že mi vozíček nějak zabraňuje vykonávat moji práci. V tom případě mohu…“

„Ne, tak jsem to nemyslela. Jen jsem tím chtěla říct, že schody budou nepraktické.“

„Proto mám stážisty. Vynesli mě nahoru. Přemýšlel jsem, že si objednám krytá nosítka. Nějaká decentní.“

„S hedvábím a šarlatovým sametem?“

„A zlatými střapci.“ Doolittle popojel vpřed. „Pak by mě mohli přepravovat způsobem hodným mé moudrosti a rozsáhlých zkušeností. Košili dolů.“

Hádat se s Doolittlem bylo stejně marné jako pokoušet se zastavit příliv. Stáhla jsem si svetr, který mi daly čarodějky. Jau. Jau. „Byly to stráže, že?“

„Abychom jim nekřivdili, nechali vás spát dvě hodiny, než o vás začali mít starosti a zavolali pomoc.“

Svlékla jsem se do sportovní podprsenky.

Doolittle si povzdechl.

Zadívala jsem se dolů. Celý levý bok jsem měla promodralý a fialový. „Myslím, že mám naštípnuté žebro.“

Prohlédl mi bok, cosi si polohlasně šeptal. „Myslím, že máte naštípnuté tři.“

Jau.

Už jsem tu otázku nemohla dál oddalovat. „Jak je jim?“

„Derek a Desandra budou žít,“ řekl Doolittle. „Ztratili zuby, nehty a vlasy, a musel jsem jim dát několik krevních transfúzí, ale jed už je pryč. Jsou slabí, ale není to nic, co by nespravilo pár vydatných jídel a odpočinek.“

„Ascanio?“

„Jí dole polévku.“

Zamrkala jsem. „To si děláte legraci.“

„Ne. A věřte mi, že teď má mnohem větší problémy. Jeho alfa a jeho matka jsou obě v Pevnosti, takže je seřváván na dvě doby. Je to docela děsivé. Žádné další otázky, dokud neskončím.“

Doolittle si vložil dva prsty do pusy a hvízdl. Dveře se otevřely a Agáta, jedna z našich stráží, strčila hlavu do místnosti.

„Dotlačte mi sem prosím můj vozík. Potřebuji vodu a Choť zase čisté věci na převlečení.“

Natáhla jsem si triko. S Agátou jsme měly menší spor ohledně Evdokiina svetru. Chtěla jsem si ho natáhnout zpátky na sebe a ona zdůraznila, že je špinavý a smrdí nepřirozeně a odporně. Shodly jsme se na kompromisu. Nechá ho vyprat a usušit, aby z něj zmizely vnitřnosti wendiga, a pak si ho znovu obleču. Čarodějky mi pověděly, že ho mám mít na sobě. Neviděla jsem důvod, proč bych je neměla poslechnout. Bok mě ještě pořád bolel, ale už jen velmi tupě a tlumeně. Posadila jsem se vedle Doolittla. Agáta nám přinesla ledový čaj a med. Čaj připravovaly stráže, takže jsem měla pro tentokrát jistotu, že neusnu hned po lékařském ošetření. Doolittle měl špatný zvyk do čaje přidávat sedativa. Podle něj mu to šetřilo čas, takže se nemusel hádat s tvrdohlavci, aby dodržovali předepsaný odpočinek.

Usrkávali jsme čaj. Tohle byl klid před bouří a já ho vítala. Bylo to sobecké, ale Doolittlova přítomnost mě uklidňovala.

„Kdo uzdravil Ascania?“ zeptal se tiše Doolittle.

„Hugh d’Ambray.“

„Ten samý člověk, který vyléčil mě, když jsem měl zlomený krk?“

„Ano.“ Zranění sice Doolittlovi ochromilo nohy, ale bez Hugha by zemřel. Nikdy jsem nepochopila, proč to Hugh udělal. Zeptal se mě, jestli chci, aby přežil, já řekla ano, a on přivedl umírajícího Doolittla zpátky k životu.

Doktor se zamračil a upil svůj čaj. „Ascanio je o tři a půl kila lehčí od svého posledního vážení, které proběhlo ani ne před týdnem. Hugh mu nespravil jen kosti. Donutil Ascaniovo tělo vstřebat kostní hmotu a vytvořit úplně novou tkáň.“

„Dokážete to taky?“

„Ano, ale zabralo by mi to hodiny, možná dny. Jak dlouho že na něm pracoval?“

„Možná šest nebo sedm minut.“

Doolittle se zatvářil vážně. „Něco vám ukážu.“

Zadíval se dolů. Já také, na jeho chodidla v bílých ponožkách.

Doolittle ohnul prsty na nohou. Zamrkala jsem, abych se ujistila, že se mi to nezdá. Ne, opravdu ohnul prsty na nohou.

„Zlepšujete se.“ Přelila se přese mne vlna únavy. Topila jsem se ve smutku a neměla jsem proti němu žádnou obranu.

„Už to tak vypadá. Je možné, že za pár let možná budu i znovu chodit.“

Objala jsem ho.

Opatrně mi to oplatil.

Něco horkého a mokrého mi sjelo po tvářích. Uvědomila jsem si, že pláču.

„Ale ne,“ zamumlal Doolittle konejšivě a pohladil mě po vlasech. „Ne, ne, s tím teď nezačínejte. Jestli s tím nepřestanete, začnu slzet taky a na to jsem příliš starý.“

Pustila jsem ho a posadila se. Odkašlal si.

„Tohle křeslo, Kate… není špatná věc.“

„Ale nemůžete chodit.“

Zdvihl ruku. „Vyslechněte mě. Před tím zraněním jsem nikdy nebyl vážně nemocný. Jsem lékař, který chápal, jaké je být nemocný, ale osobně jsem nikdy nepocítil dopad nějaké život ohrožující nemoci, ani se mi nestal vážnější úraz. Tohle křeslo ze mě udělalo lepšího doktora. Dalo mi nový náhled na svět. Řekněte mi, co vidíte, když jedu po chodbě k vám? Mne nebo křeslo?“

„Vidím vás.“ Samozřejmě, že jsem viděla jeho. Byl to pořád Doolittle.

Usmál se. „Přesně. Došel jsem k názoru, že slovo ‚postižený‘ je nevhodné pojmenování. Naznačuje totiž, že jste rozbití tak, že už nejste k ničemu. Už dál nefungujete. Já naopak funguji velice dobře. Možná se teď neúčastním akcí v terénu, ale je ze mě lepší učitel. Potřebuji sice pomoc, abych překonal schodiště, ale zase se častěji zastavuji, abych si přivoněl k oněm příslovečným růžím. Mám štěstí, že ovládám vlastní vyprazdňování, a i když si můj močový měchýř občas vyžádá zavedení katetru, odmítám, aby mi život řídil fakt, že moje tělo dál nemůže už tak dobře vykonávat některé funkce. Upřímně řečeno, jsem víc než jen souhrn všech fyzických částí. Smířil jsem se se svým novým životem a dosáhl osobního štěstí. V porovnání s tím případné uzdravení ztrácí na důležitosti. Dává to smysl?“

„Ano, dává.“

Nalila jsem nám trochu víc čaje.

„Měl bych být mrtvý,“ řekl. „Nemám předchozí zkušenosti s tímhle specifickým zraněním, abych mohl více odhadovat, takže netuším, jestli za to částečné uzdravení může Lykosův virus opravující mé tělo, nebo je to zbytkové rozšířené hojení způsobené Hughovým snažením. Věřím, že pokaždé, když přijde magická vlna, se o trošku víc uzdravím, ale nemohu to nijak přesně změřit. Ascanio by měl být taky mrtvý.“

„Ale není.“ Pořád jsem tomu nemohla uvěřit. Jakmile budu mít volnou minutku, zajdu do nemocničního křídla a Ascanio dostane pořádnou nakládačku za to své hrdinství proti wendigovi. Tedy pokud z něj něco zbude, až s ním Andrea a Martina skončí.

Možná jsem jen snila. Možná tohle všechno bylo jen zbožné přání.

„Je pozoruhodný,“ řekl Doolittle.

„Hugh?“

„Ano. Jsem sice mocný mág léčitel, ale on je opravdu nadaný.“ Doolittle se na mě zadíval. „Dokáže dělat zázraky.“

„Občas. Ale většinou je to řezník.“

„Snažím se pochopit proč.“

Povzdechla jsem si. „Voron, můj adoptivní otec, našel Hugha v Anglii na ulici. Bylo mu sedm. Matka mu zemřela, když mu byly čtyři a nějak se mu podařilo skončit jako žebrák, namísto toho aby ho vzal do péče stát. Bezdomovci ho krmili, protože je dokázal léčit. Když ho Voron našel, byl skoro divoký.

Vzal chlapce k Rolandovi, který odhalil, že Hugh dokáže ovládat obrovské množství magie. Jeho surová síla je ohromující, a Roland v něm viděl příležitost. V té době Voron sloužil jako jeho vojevůdce, ale Roland věděl, že bude potřebovat náhradu. Voron neuměl ovládat magii. Byl jeden z nejlepších šermířů a stratégů, ale jeho čas se chýlil ke konci. Magie stále zesilovala a Roland si uvědomil, že bude potřebovat někoho, kdo by ji dokázal použít. Hugh se ocitl na správném místě ve správný čas. Roland ho dal na výchovu Voronovi, a můj adoptivní otec z něj vykoval generála, jako jiní kovají meče. Odvedl skvělou práci, a tak se z Hugha stal ten báječný psychopat, kterého všichni známe a chceme zabít.“

Doolittlovi se rozšířily oči. „Mohl by se stát čímkoliv. Mohl by za svůj život zachránit tisíce lidí. Tolik dobra, které mohl vykonat. Jaká pokroucená mysl by se mohla na takové zázračné dítě podívat a vychovat z něj zabijáka?“

„Tak Roland pracuje. Vidí v lidech jejich skrytý potenciál.“

Doolittle ucukl. „To není potenciál.“

„Ano, je. Hugh si užívá, co dělá. Je v tom až děsivě dobrý.“

Doolittle zavrtěl hlavou.

Vstala jsem. „Podívejte se z okna.“

Doolittle přijel s vozíčkem až k oknu a zadíval se na okamžik dolů na nádvoří.

„Co vidíte?“

„Lidi při práci.“

Já jsem se otočila k oknu, krátce se zadívala dolů a pak se obrátila zády. „Levá věž, čtyři lidé, dva muži nahoře ovládají škorpion, žena v okně v druhém patře s kuší, muž na balkóně. Nádvoří zleva doprava: dvě ženy v dálce napravo spravují džíp, Jim mluví s Yolandou a Colinem, svými stopaři. Muž a dva dospívající nesou trámy, nejspíš na zpevnění brány. Muž má zraněné koleno a šetří si levou nohu.“

„Tři dospívající,“ řekl Doolittle. „Jeden je dohnal, když jste mluvila.“

„Takhle jsem vycvičená. Je to součást dovedností, které jsem potřebovala k přežití. Tohle dělám já. Kdybych musela, prošla bych tím nádvořím a prosekala si přes ně cestu. Něco by mě to stálo, ale nakonec bych je všechny zabila nebo zmrzačila a někde hluboko uvnitř bych si to užívala, protože bych dělala to, v čem jsem dobrá, k čemu mě trénovali. Hugh je jako já. Vy se na něj zadíváte a vidíte výjimečné dítě, které se dalo na špatnou cestu. Já se na něj podívám a vidím člověka vyžívajícího se ve své práci. Hugh by mohl uzdravit tisíce, ale nikdy by nebyl tak šťastný jako ve chvíli, kdy povraždil rytíře Řádu v jejich vlastní pobočce.“

„Není to vždycky jen o osobním štěstí. Občas je to o povinnostech, které máme vůči ostatním. O povinnosti splatit dar, který nám byl dán.“

„Proto jste se stal lékařem?“

Doolittle si povzdechl. „Když jsem si uvědomil, že umím ovládat léčivou magii, už jsem lékařem byl. Sice čerstvě vystudovaným, ale pořád lékařem. Magie přišla společně s kožoměnectvím. To poslední jsem si nechal pro sebe. Nebyl jsem si jistý, co si o tom myslet, nebo jak se s tím vyrovnat. V té době byla léčebná magie ještě novinkou, a někdo s podobnými schopnostmi a navíc medicínskými znalostmi, byl velmi vzácný. Byl jsem jeden ze dvou lékařů s nadáním mága léčitele v našem ročníku. Druhým byl Erik Shrapshire, Jimův otec. Oba jsme se ocitli v poněkud delikátní situaci. Tlačili na nás, ať jdeme oba do výzkumu. Dostali jsme nabídky, abychom začali léčit soukromě, věnovali se výlučně jedné rodině. Hodně z těch nabídek bylo dost lukrativních a já jsem některé velmi vážně zvažoval.“

„Proč jste žádnou nepřijal?“

„Jeden večer mi Erik zavolal a pověděl mi, že se rozhodl. Sledoval dokumentární film o lupismu. Hluboce ho zasáhl a uvědomil si, že to je jeho poslání. Uvědomil si, že v chaosu Atlanty po Změně budou kožoměnci přehlíženi, protože se dokážou regenerovat a jsou odolní vůči nemocem. Pozornost lékařské komunity se přesune na lidské nemoci, protože obyčejní lidé budou nejzranitelnější. Normální lidé pohlíželi na kožoměnce jako na příšery, a příšery budou poslední na seznamu, ať už budou potřebovat pomoc sebevíc. Měl pocit, že by mohl být opravdu užitečný, když bude pomáhat kožoměncům.“ Doolittle se na mě zadíval. „Nevěděl, že jednou z těch ‚příšer‘ jsem i já. Viděl zanedbávané lidi v nouzi a rozhodl se jim pomoct. Měl pocit, že je to jeho povinnost, zatímco jsem se já sobecky pokoušel rozhodnout, která kombinace výhod a peněz mi bude vyhovovat víc. Rozhodl jsem se, že nemůžu udělat o nic míň než on.“

Jimův otec položil svůj život za to, v co věřil. Jednoho dne přivedl dítě, které se proměnilo v lupa, a zabilo několik lidí. I přesto ji ukryl, namísto aby jí dal smrtící injekci, jak vyžadoval zákon. Když mu na to přišli, usvědčili ho a během prvního týdne ve vězení ho spoluvězeň ubodal k smrti. O několik let později Jim vypátral vraha svého otce a přiměl ho za to zaplatit.

„Přidal jsem se ke Smečce,“ řekl Doolittle. „Nechal se přejmenovat. Beatrice, Teta Bé, se za mě zaručila. Ona a moje žena byly nejlepší kamarádky.“

„Nevěděla jsem, že jste byl ženatý.“

„Umřela už před dlouhou dobou. V jiném životě.“

„Kdybyste se nestal doktorem pro příšery, pořád byste vykonával lékařské povolání?“ zeptala jsem se.

„Ano.“

„A Hugh a já bychom stále vraždili. Jsme dvě strany té samé mince.“

„Přesně tak,“ souhlasil Doolittle. „Opačné strany. Proč jste se rozhodla pracovat pro Cech?“

„Částečně proto, že jsem se skrývala všem na očích.“

„A?“

Teď jsem byla na řadě já, abych si povzdechla. „Protože jsem chtěla, aby mě práce dělala šťastnou. Když jsem byla dítě, provedla jsem nějaké věci. Neviním se za ně. Udělala jsem je, protože mě k nim dovedl dospělý v mém životě a chválil mě za ně, když jsem uspěla. Ale jakmile jsem vyrostla, ohlížet se zpátky na své minulé činy… začalo být složité. Tak jsem někomu chtěla pro změnu pomoct. Cech mě nechal vybírat si zakázky, které jsem mohla vzít, a mohla jsem být ‚ta dobrá‘, i když jen na chvilku.“

„A to je ten zásadní rozdíl mezi vámi a Hughem. On je agresor, ale vy jste ochránce.“ Doolittle se naklonil dopředu. „Mohl se z vás stát nájemný zabiják nebo něčí soukromá zbraň, ale namísto toho jste se rozhodla ochraňovat všechny kolem sebe. Je to pro vás stejně přirozené jako dýchání a já se sobecky počítám mezi těch pár šťastlivců, kteří z toho mohou těžit, ačkoli vás to nutkání někdy zažene příliš daleko.“

Způsob, kterým vyslovil to „příliš daleko“ mě přenesl zpátky do chvíle před pár měsíci, kdy se probral poté, co ho Hugh vyléčil. Posadila jsem se, abychom si hleděli navzájem do očí. Musela jsem to říct, jen jsem nevěděla, jaká slova zvolit. Tak jsem se rozhodla to jednoduše vysypat popravdě. „Nemusíte si dělat starosti. Vím, jak se cítíte ohledně mého určitého druhu magie. Doufám, že na to nikdy nedojde, ale i kdyby… nepřivedu vás k životu stejně, jako jsem to udělala Julii.“

Julii jsem totiž neuzdravila. Sice to nevěděla, ale nedokázala odmítnout můj přímý rozkaz. Pamatovala jsem si strach v Doolittlových očích, když nabral vědomí a myslel si, že jsem ho magií obrala o svobodnou vůli. Někdy se mi o tom taky zdálo.

Doolittle na jednu bolestnou vteřinu ztuhl. Mluvil tiše. „To jsem byl tak snadno čitelný?“

„Zrovna jste se vrátil z mrtvých,“ řekla jsem.

„Nechtěl jsem vás urazit. Když jsem mluvil o tom, že občas zajdete moc daleko, chtěl jsem tím říct, že se díky vaší touze ochraňovat lidi kolem zraníte. Berete si toho na sebe moc. Ale když už jste o tom začala, můžeme si to teď všechno vyjasnit. Oceňuji všechno, co jste ochotná udělat, ale nebudu žít jako ničí otrok. Moje rodina je legálně svobodná od roku 1865 a já se své svobody nevzdám, ať už bych měl jakkoliv benevolentního pána. To radši zemřu.“

„Chápu,“ přikývla jsem.

Tiše jsme seděli pár dalších chvil.

Doolittle se ke mně natáhl a stiskl mi ruku. „Váš druh magie je…“

„Zlý?“

„Chtěl jsem říct děsivý. Nebojím se vás. Nebojím se toho, kým chcete být. Mám strach, co by se z vás mohlo stát i přes vaši snahu. Ale nemusíte si nechat řídit život vlastní magií, ani strachy starého muže. Na takového člověka se hodí jedno dobré slovo. Počestný. Možná je to staromódní, ale sedí na vás. Jsem rád, že mám to privilegium vás znát.“

Donutila jsem se k úsměvu. „I když se nedržím vašich předpisů a musíte mi nadrogovat ledový čaj, abych se zase okamžitě nepostavila na nohy?“

Doolittle se usmál. „I přesto. A když už mluvíme o předpisech, odpočívejte a nestavějte se na nohy tak dlouho, jak to jen půjde.“

„Rozhodně.“ Vstala jsem. „Otevřu vám dveře.“

Doolittle zavrčel. „A projevte alespoň dost slušnosti a ignorujte moje rady, až když odejdu.“

„Eh, omlouvám se.“ Podržela jsem mu dveře.

„Můj život by byl o tolik jednodušší, kdyby v něm nebylo tolik tvrdohlavců,“ zamručel.

„Zbožňujete nás, doktore. Vy víte, že ano. Zaměstnáváme vás. Bez nás byste se začal nudit a těžko říct, do jakých potíží byste se pak namočil.“

11.

Odešla jsem do svého pokoje, osprchovala se a lehla si na nemožně velikánskou pohovku v našem obývacím pokoji. Curranovy pokoje měly velikost přizpůsobenou jeho zvířecí formě. Postel, vana, pohovky, vše bylo vyrobené, aby to mohl používat obrovský pravěký lev. Ale za celý ten čas, co jsme byli spolu, jsem ho nikdy neviděla použít pohovku ve lví formě. V těch vzácných dnech, kdy přiklusal do pokojů pokrytý srstí, se většinou rozvaloval ve vaně nebo ležel na podlaze a já tam nakonec skončila s ním a četla jsem knihu, opřená o jeho bok. Možná to bylo prostě z principu.

Chyběl mi. Pořád jsme nedostali ani slovíčko o tom, jestli je mrtvý, nebo žije.

Zadívala jsem se na hodiny. Tři čtvrtě na devět ráno. Tři hodiny a patnáct minut do vypršení Hughova termínu.

Touhle dobou už měli Currana najít.

Ten by Hugha roztrhal na kusy. Setřel by mu ten široký, samolibý úsměv z tváře. Až s ním skončím, žádnou tvář už mít nebude.

Musela jsem však počkat. Na Dvě Déčka, na Hughův další krok, na to, až najdou Currana. Tak zatraceně moc jsem čekání nenáviděla.

Donutila jsem se vstát z pohovky. Musela jsem se obléct a vyjít ven na oči. Curran byl pryč, takže se po mně Smečka bude shánět. Lid brzy vyrazí naším směrem. Potřebovala jsem zkontrolovat naši obranu a odpovědět na otázky Rady Smečky. Potřebovala jsem se jít podívat na Dereka, Desandru a Ascania.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte.“

Andrea vkráčela dovnitř s tvrdým výrazem. „Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě.“

„Zkoušela jsem to dvakrát už dřív, a tvé gorily mě nechtěly pustit dovnitř.“ Andrea prudce dosedla do židle. „Rafael se mi ještě neozval.“

Věděla, že se zeptám.

„Něco od Currana?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Musím ti něco říct a nebude se ti to líbit.“

Vysvětlila jsem jí celou záležitost s Nickem a masakr na pobočce Řádu.

Andrea byla ve tváři bílá jako křída. Propletla prsty do jedné pěsti a sklonila hlavu. Prsty jí zesvětlaly, jak je svírala. „Všichni umřeli?“

Přikývla jsem.

„I Mauro?“

„Ano.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Andrea.

„Je mi bezvadně.“ Hlas mi zněl hořce a ostře.

„Myslela jsem, že se něco s Řádem stane, ale nic takového,“ řekla. „Ne, že to bude tak špatné.“

„Myslela sis, že se stane něco špatného?“

Zašklebila se, jako by kousla do shnilého jablka. „Když Erra zlikvidovala skoro celou atlantskou pobočku, Ted ztratil na oblibě.“

„Udržuješ si přehled?“

„Ó ano. Vždycky si udržuju přehled o lidech, které někdy budu muset zabít.“

Zněla přesně jako Teta Bé.

„Moynohan nikdy nepatřil mezi ty nejlepší rytíře Ochránce, ale byl v Řádu už od začátku.“

„Rytíř zakladatel. Mauro mi to pověděl.“

Andrea se opřela dozadu. „Začala jsem mít podezření, odkud vítr vane, když opakovaně odmítl snahy navýšit počet rytířů na pobočce.“

„Proč?“ Nikdy jsem nepochopila, proč bylo ve městě o velikosti Atlanty jen sedm rytířů.

„Protože pobočka o deseti a více lidech vyžaduje rytíře Mystika,“ řekla Andrea.

Ten fungoval jako vojenský kněz v obyčejných armádních jednotkách. Greg Feldman, můj zesnulý opatrovník, byl jedním z nich. Měl na starosti veškeré osobní problémy, jež na něj mohli ostatní rytíři hodit. A že jich bylo požehnaně.

„Mluvila jsem s pár novými rytíři, které sem převeleli,“ pokračovala Andrea. „Ted se při cestě za svým cílem příliš neobtěžoval dodržovat pravidla a chtěl skupinu rytířů dost oddanou a ochotnou porušit ta pravidla s ním. Rytíř Mystik by nalomil jeho autoritu. Z toho důvodu tě tam taky zaměstnal. Považoval tě za talentovanou nicku s pocitem méněcennosti poté, co tvůj opatrovník zemřel. Myslel si, že když ti poskytne podobnou velkou příležitost, budeš mu po zbytek života líbat ruce.“

No, to musel být určitě překvapený. „Jsem si jistá, že musel otevřít flašku, když Greg zemřel.“

„Pravděpodobně.“ Andrea si povzdechla. „Nikdy jsem si nemyslela, že odejde do důchodu. Na to měl příliš velké ego. Chtěl odejít se vší slávou. No, taky to udělal, hajzl. Slavně se rozloučil. A lidi kvůli tomu umřeli. Bože, chudák Nick. Musel si projít peklem a Ted ho takhle zahodil. Tolik let a k ničemu. Na jeho místě bych ho zabila.“

„Když jsem ho viděla naposled, ještě pořád kopal do Tedovy mrtvoly.“

Andrea se zašklebila.

„Řád nám nepomůže, že?“ zeptala jsem se.

Zadívala se na mě zpříma. „Ne.“

Kruci. „To jsem si myslela.“ Řád neměl rád ani Smečku, ani Lid. Neměl důvod míchat se mezi ně. Přijdou, provedou vyšetřování a začnou Hugha pronásledovat jako vzteklého psa, ale počítat s tím, že by zasáhli v náš prospěch, teď bylo zbytečné. I kdyby byli ochotní pomoci, nedostanou se sem včas nebo v dostatečném počtu, aby to něco změnilo.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Andrea.

„Nevím. Zeptej se mě, až najdeme Dvě Déčka.“

Zdvihla hlavu. „Ať už dojde na cokoliv, klan boud tě podpoří.“

„Díky.“ Alespoň moje nejlepší kamarádka mi stále hlídala záda.

„Díky, že jsi zachránila Ascania,“ řekla.

„Nezachránila jsem ho.“

„Ale ano, zachránila.“ Andrea se na mě zadívala. „Měla jsem jít na Konkláve s tebou.“

„Šla jsi posledně.“

„Potřebovala jsi, abych ti kryla záda.“ Povzdechla si. „Sarah zatkli v Jižní Karolíně a já tam jela osobně, abych ji vyzvedla. Měla jsem tam prostě poslat právníka Smečky, ale jela jsem tam sama, protože jsem měla pocit, že mi Teta Bé kouká přes rameno. Mám pocit, jako bych měla být všude a všechno udělat osobně. Nikdy jsem si nemyslela, že to řeknu, ale chybí mi. Tolik si přeju, aby tu byla.“

„Ten pocit znám.“

Andrea zaváhala, otevřela ústa, a pak je zase zavřela, aniž by cokoli řekla.

„Co se děje?“

„Jsem těhotná.“

Zavřela jsem ústa se slyšitelným cvaknutím zubů. „Gratuluju!“

Zadívala se na mě a rozpřáhla ruce, jako by chtěla říct: Tak tady to máš.

„Jak se cítíš? Jak dlouho už jsi v tom?“

„Čtyři týdny. Ještě ani nemám nevolnosti. Jen jsem měla divný pocit, tak jsem to zkontrolovala.“

„Jsi v pořádku?“

Naklonila se dopředu, téměř šeptala: „Mám takový strach.“

Neměla jsem představu, co na to říct. Já bych byla taky vystrašená. „Už jsi o tom řekla Doolittlovi?“

„Ještě ne.“

„Musíš mu o tom říct a začít brát panaceu.“ A já si byla docela jistá, že ani jedna nevíme, kolik by měla brát. „Ví o tom Rafael?“

Zavrtěla hlavou. „Test jsem si udělala včera.“

A do háje. Pořád jsme nevěděli, jestli jsou Curran a Rafael vůbec naživu.

„Vím přesně, jak se Jennifer cítila, když Daniel zemřel,“ hlesla Andrea. „Rafael ani nechtěl jít. Snažil se vyhrát aukci nějaké budovy kvůli firmě, ale já mu řekla: ‚Běž, miláčku. Jsme novopečení alfové a budeme pak vypadat dobře.‘“

„Budou v pořádku,“ utěšovala jsem ji.

„Samozřejmě, že budou.“

Zadívaly jsme se na sebe a tiše se snažily uvěřit svým vlastním kecům.

Andrea odešla a já zamířila dolů do nemocničního křídla. Desandru a Dereka ošetřili, dali jim večeři, a oba teď spali.

Jedna z Doolittlových sester mi pověděla, že u Ascania sedí jeho matka. Nejspíš potřebovali trochu času sami pro sebe, tak jsem namísto toho odešla do pozorovací chodby. Úzký a potemnělý průchod, táhnoucí se podél pokojů jednotlivých pacientů, nabízel jednosměrné okno do každé místnosti. Sean, zdravotní bratr v zácviku, na mě kývl ze svého stanoviště na polštáři v rohu. Jednotka intenzivní péče pro kožoměnce znamenala, že se pacienti mohli proměnit v lupa každou chvíli. Pokoje byly opevněné a někdo na ně neustále dohlížel, dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, dokud nebezpečí nepominulo.

Ascanio ležel zakrytý přikrývkou. Barva se mu vrátila už skoro k normálu. Jeho matka seděla u postele a četla mu. Něco řekl a široce se usmál, takže si očividně myslel, že je zábavný. Jeho matka si povzdechla.

Dveře se otevřely a ke mně se připojil Robert.

„Zotavuje se,“ řekl alfa krys.

„Ano.“

Robert se krátce zadíval na Seana. „Vadilo by ti nechat nám minutku o samotě?“

Sean vstal a odešel z místnosti.

„Mluvil jsem se svým manželem,“ řekl Robert.

„To zní zlověstně.“

„Mám tě hodně rád,“ řekl. „A on tě respektuje a cení si mého názoru na tebe.“

„Ale?“ Vždycky k tomu bylo připojené nějaké ale.

Robert se na dlouhou chvíli zadíval na strop. „Snažím se najít ta správná slova, jak to říct.“

„Pokračuj, už jsem se obrnila.“

„Pokud se potvrdí, že je Curran mrtvý, vzejde otázka, jestli bys měla vést Smečku dál sama. Možná proběhne hlasování o důvěře.“

No, to netrvalo moc dlouho. „Zaslechl jsi o tom něco?“

„Ano.“

Tohle se objevilo zčistajasna. Hádám, že jsem asi byla moc spokojená sama se sebou a tohle mě mělo probrat. Neměla jsem žádné plány vést Smečku bez Currana, ale stejně to zamrzelo. Tvrdě jsem za ně bojovala a myslela jsem si, že jsem si zasloužila jejich úctu. Co jiného ode mě ještě chtěli?

Robert se zamračil. „Možná se mě zeptají na moje zkušenosti během minulé noci. Plánuji odpovědět pravdivě. Vím, že na to teď není nejlepší čas, ale nechtěl bych, abys měla pocit, že jsem tě bodnul do zad.“

„Zachovala jsem se včera v noci nějak špatně?“

Robert se mi zadíval do očí. „Lidé svým vůdcům připisují různé ušlechtilé vlastnosti. Štědrost, vlídnost, obětavost. Krutá pravda ale je, že ti nejlepší vůdci jsou bezohlední. Curran je bezohledný. Dokud je šance, že je naživu, budeme tě podporovat. Jako pár se nám líbíte. Vzájemně se vyvažujete.“

„Takže si myslíš, že nejsem dostatečně bezohledná?“

Robert kývl směrem k Ascaniovi. „Ten chlapec se mi líbí. Je chytrý a statečný. Zábavný. Ale když si Hugh zahrával s jeho životem, nechal bych ho zemřít.“

Otočila jsem se k němu.

„Truchlil bych nad jeho smrtí společně s jeho matkou,“ pokračoval Robert. „Cítil bych se strašně, cítil bych žal. Ale nechal bych d’Ambraye, ať ho zabije. Je to jen jedno z dětí Smečky. Ty jsi Choť Pána šelem. Pokud by ses nechala polapit d’Ambrayem, zůstali bychom bez vedení. Musel bych se vrátit ke Smečce se zprávou, že tě d’Ambray zajal, a oni by pak mašírovali ke Kasinu, buď aby tě zachránili, nebo kvůli odplatě. Byla by to jatka. Takže ať už by to bylo jakkoliv bolestivé, nechal bych Ascania zemřít.“

„To nedokážu.“ Nechtěla jsem vést, ale teď jsem musela a tohle byl jediný způsob, jakým jsem to zvládala.

„Já vím,“ řekl Robert. „Myslím, že by to bylo proti tvé povaze. To z tebe dělá lepšího člověka, než jsou mnozí jiní. To se ti snažím říct. My alfové vždycky nebýváme dobří lidé. Snažíme se, ale občas nastane chvíle, kdy nejsou žádné dobré volby. Kdyby můj klan utíkal před nepřítelem, obětoval bych se pro ně bez mrknutí oka. Ale kdyby běželi ke dveřím, které bych dokázal otevřít jen já, pádil bych napřed, i kdyby to znamenalo, že někteří z mých lidí za mnou padnou. Myslíme v číslech, ne v jednotlivcích.“

Nevěděla jsem, co bych udělala. Záleželo by na tom, kdo by byl za mnou.

„Zachránila jsi Ascania,“ řekl Robert. „Ale teď Roland a d’Ambray ví, že máš slabinu a použijí ji proti tobě. Vezmou někoho, koho miluješ, a pohrozí ti, že ho zabijí, protože vědí, že podobné návnadě neodoláš. Musíš být připravená obětovat své přátele.“

Kdybych to musela udělat znovu, udělala bych to úplně stejně.

„Budu při tobě stát tak dlouho, jak to jen půjde,“ řekl Robert. „Ale pokud se mě někdo zeptá, co se stalo v pobočce Řádu, povím Radě Smečky svůj názor. A ať už to budu formulovat jakkoliv, uvidí to úplně stejně jako já a Thomas. Omlouvám se.“

„Není potřeba se omlouvat.“ Zadívala jsem se na něj. „Respektuji tě jako bojovníka i jako alfu. Bez tebe bychom nepřežili noc. Jestli někdy budeš potřebovat pomoc, pomůžu ti. Možná bys měl dát vědět Radě Smečky, že si klidně můžou hlasovat, kolikrát chtějí, ale až bude tohle svinstvo u konce. Nicméně… pokud se některý z nich jakkoliv pokusí překazit mé snahy zachránit naše lidi tím, že začne s nějakým hlasováním o důvěře ve chvíli, kdy se snažím zažehnat válku, nechám je zavřít v jejich pokojích. Už mě unavuje, jak mě na každém kroku všichni soudí a dochází mi trpělivost.“

Robert přikývl. „Ano, Choti.“

A s tím odešel. Opřela jsem se o zeď. Přesně to jsem potřebovala. Hughovi jsem neukázala žádné slabiny ve své zbroji. Už je dávno znal. Odhalil je během posledního léta. A teď je Smečka znala také. Rada Smečky se na tom vyřádí, až tohle všechno skončí.

A to bylo v pořádku. Zklamala jsem Maura. Ale Ascanio, Derek a Desandra přežili.

Začínala jsem přemýšlet v číslech. No nebylo to smutné?

Dveře se otevřely a v nich se zlověstně tyčil Jim. „Našli jsme Dvě Déčka.“

Kráčela jsem energicky skrze chodby, téměř jsem běžela. „Kde jste ji našli?“

„Ukrývala se v podkroví domu své sestřenice,“ oznámil mi Jim.

„Zavolali jste alfy?“

„Ano.“

„Krysy taky?“

Naježil se. „Co s krysami?“

„Myslí si, že před nimi skrýváš informace.“

„Informace skrývám přede všemi. Myslí si, že jsou nějak výjimeční?“

Vešla jsem do místnosti Rady Smečky. Prostoru tady dominoval velký stůl, a křesla kolem obsadili členové Rady, kteří se momentálně dali sehnat: Robert a Thomas Lonescovi, Martha, alfa klanu mohutných, bety klanu hbitých, ženská alfa šakalů, Andrea za klan boud, a Desandra, pobledlá a plešatá.

„Kde je alfa vlků?“

George, Mahonova dcera, vzhlédla ze svého místa u malého stolku. „Odmítla se zúčastnit. Posílá svou omluvu.“ Ukázala na Desandru. „V tak krátkém čase jsme dokázali sehnat jen ji.“

„Ano,“ poznamenala Desandra suše. „Jsem náhradní alfa.“

Ale ano, samozřejmě. Protože tohle setkání pro Dvě Déčka neskončí dobře a Jennifer se nechtěla potýkat s následky. Když se vlci začnou vztekat a budou chtít vědět, proč jsme jednoho z nich poslali Lidu, poví jim, že s tím neměla nic společného. Byla to všechno Desandřina vina. Báječné.

„Myslela jsem, že ti vypadly zuby.“

„To ano.“ Desandra na mě vycenila novou ostrou sadu. „Ale pak jsem zjistila, že půjdu na tohle setkání, a narostly mi samy od sebe.“

Někdo tady byl naštvaný.

Přešla jsem do čela stolu, usadila se do svého křesla a snažila se statečně ignorovat, že Curranovo křeslo vedle mě je prázdné. Pokud bych teď projevila byť jen maličký náznak úzkosti, Radu ztratím. Začnou se dohadovat a k žádnému rozhodnutí nedojde.

„Přiveďte ji, prosím,“ řekla jsem.

Dveře se otevřely a Barabáš vešel dovnitř s Dorie Davisovou. Nevypadala jako sexbomba, ale ani jako pouliční šlapka. Byla naprosto obyčejná. Žena kolem rané třicítky, s oválnou tváří, modrýma očima a blonďatým mikádem zastřiženým na ramenou. Ne moc atletická, ani neměla výrazné křivky. Měkká. Druh ženy, který nejspíš žil na předměstí, dělal svým dětem svačinu do školy, a odpoledne si dopřál sklenku vína.

Barabáš si odkašlal.

„Pokračuj,“ pověděla jsem mu.

Zadíval se na Dorie. „Než začneme, musíte znát svá práva. Všichni tady jsou buď alfové, nebo zastupující alfové, nebo členové právního oddělení. Podle státního práva nemůže být žádný alfa donucen, aby svědčil proti členu své smečky. Stát Georgie však nemá v této místnosti žádnou pravomoc. Nic, co se tady řekne, proti vám nemůže být použito před soudem.“

Ale můžou to použít před našimi soudy.

„Řekněte mi, co se včerejší noc stalo,“ řekl.

Dorie si povzdechla s poraženeckým výrazem. „Setkala jsem se s Mulradinem v Liščím doupěti.“

„Byl pravidelný klient?“ zeptal se Robert.

„Ano, posledních deset měsíců. Dobře platil. Měli jsme sex. Připravoval se na druhé kolo, když někdo vrazil dovnitř dveřmi. Bylo jich šest a měli brokovnice. Byla jsem ve vlčí formě s obojkem na krku a připoutaná ke zdi. Jeden z nich vypálil do zdi a ukázal mi zbytek nábojů. Byly ze stříbra. Ten velký s tmavými vlasy mi pověděl, že se budou střídat a každý mě střelí. Řekl, že neumřu hned. Že do mě budou střílet, dokud neudělám, co po mně chtějí.“

„Snažila jste se utéct?“ zeptala jsem se.

„Mířili na mě brokovnicemi.“

Takže jsem to brala jako ne. „Popište mi toho velkého.“

„Kolem třicítky, přes metr osmdesát. Ve velmi dobré kondici. Svalnatý. Tmavé vlasy. Modré oči.“

Hugh. „Co se stalo pak?“

„Přikázal mi, že musím zabít Mulradina. Že když ho roztrhám, nechají mě jít.“

Odmlčela se.

„No a?“

„Tak jsem to udělala.“ Zněla bezvýrazně. „Hodně křičel. Bylo to strašné. Pak mi sundali obojek a já utekla.“

Jak jednoduché. Žádná velká záhada. Hugh jí přidržel pistoli u hlavy, aby celý ten incident mohl narafičit.

„Kam jste šla?“ zeptala jsem se.

„Do sestřenčina domu. Dlužila mi nějaké peníze, tak jsem věděla, že mě schová.“

„Upozornila jsi svůj klan nebo alfu?“ zeptal se beta klanu hbitých.

„Ne.“

„Proč ne?“

Dorie si znovu povzdechla. „Proč ne? Proč ne? Nechtěla jsem, aby mě zatkli. Nechtěla jsem jít do vězení. Prostě jsem chtěla, aby to všechno zmizelo. Chtěla jsem svůj život zpátky.“

„Jsem si jistá, že to Mulradin chtěl taky,“ poznamenala jsem. „Viděl vás někdo odejít z místa činu?“

„Ne.“

Zadívala jsem se na Jima. „Nemáme žádné svědky a Hugh přemístil tělo z původního místa činu.“ Dobrý obhájce by dokázal zázraky s tím, že jakékoliv důkazy nalezené na místě činu na těle byly kontaminované.

„Přemýšlíš, že se jí vzdáš?“ Jim o milimetr povytáhl obočí.

Přemýšlela jsem nad tím, jak ji nenechat zabít a neposlat Lidu její hlavu nabodnutou na kopí.

„Nafilmovali to,“ řekla Dorie.

Otočila jsem se k ní. „Cože?“

„Nafilmovali to,“ zopakovala. „Jak jsem ho zabíjela.“

Hugh si natočil snuff film. Proč mě to nepřekvapilo?

„Tohle celou věc mění,“ řekl Thomas Lonesco.

Kývla jsem na Juana, jednoho z Jimových lidí stojících u dveří. „Přidělte jí stráž, prosím. Ujistěte se, že je pod dohledem.“

Juan vzal ženu za paži.

„Co se se mnou stane?“ zeptala se Dorie.

„Jdeme.“ Juan zatáhl za její paži.

Najednou ožila a začala sebou házet: „Nechci umřít! Nechci umřít! Nezabíjejte mě!“

Zdvihl ji a odnesl ji z místnosti pryč.

Počkala jsem, dokud neodeznělo její vzlykání, a zpražila Radu pohledem. V paměti se mi vynořila Curranova rada pro jednání s Radou. Nikdy nejdu do místnosti Rady bez předem připraveného plánu. Musíš jim dát několik možností, ale pokud je začnou příliš rozebírat, nikdy nedojde k rozhodnutí. Naveď je ke správné volbě a nenech je odvést řeč jinam a vykolejit vlak.

Navést je ke správné volbě. Jistě. To bude brnkačka. „Jak víte, Lid hodlá rozpoutat válku. Teď už velmi pravděpodobně míří k Pevnosti. Naskýtá se nám několik možností, jak můžeme jednat. Můžeme Dorie odevzdat Lidu. Názory?“

Vyčkávala jsem.

„Ne,“ ozval se Jim.

„Ztratíme tak příliš velký vliv,“ řekla Martha. „Ne, díky.“

„Ne,“ odpověděla Andrea.

„Ne,“ přisadil si Thomas Lonesco.

To mi dávalo většinu. Takže odevzdání pachatelky Lidu jsme zamítli. „Možnost druhá… můžeme Dorie popravit a ukázat důkaz Lidu.“

Odmlka byla tentokrát delší. Přemýšleli nad tím.

„Ne,“ řekl Robert.

„Ne,“ souhlasila Martha. „Nezabíjíme své vlastní bez soudního procesu.“

Ten by však zabral čas. Všichni jsme to věděli.

Nikdo další už nic nedodal, tak jsem pokračovala dál.

„Možnost třetí… Dorie si necháme a řekneme Lidu, ať se jde vycpat.“

„Ztráty na životech by byly strašlivé,“ ozval se Thomas Lonesco.

„Pokud chtějí bojovat, budeme s nimi bojovat,“ řekla Desandra. „Ale nejsme plně při síle a bude to krvavé.“

„To pro mě nepřipadá v úvahu,“ pronesl Jim.

„Takže, nechceme Dorie popravit, ani ji nechceme odevzdat Lidu, ale taky nechceme ani válku,“ shrnula jsem. „Takže nám zbývá jen jediná možnost. Můžeme ji odevzdat státnímu právnímu systému.“

Na místnost padlo ticho jako těžká cihla.

Desandra se zamračila. „Takže to znamená co? Tady je Dorie, tady je její přiznání, vemte to teď za nás?“

„Ano,“ přikývla jsem. „Technicky vzato byla vražda spáchána v Atlantě, takže je to práce pro výkvět Atlanty. Pokud ji vezmou do vazby, Lid se může vypořádat s nimi. Naše ruce zůstanou čisté. Odstraníme tak jejich důvod k válce.“

„Ale vzdáme se kontroly nad situací,“ řekl Thomas Lonesco.

„Ano,“ potvrdila jsem.

Martha se zadívala na Barabáše. „Pokud to uděláme, jaké jsou její šance u soudu?“

Barabáš se zašklebil. „Podle práva Georgie a obecně práva ve Státech, vyhrožování ani přinucení k vraždě není její obhajobou. Hlavní myšlenkou je, že by si člověk neměl cenit svého života víc než životů jiných lidí.“

„Mohlo by jít o sebeobranu?“ zeptal se beta klanu hbitých.

„Ne,“ řekl Barabáš. „Sebeobrana se dá dle své definice aplikovat jen proti útočníkovi. Mulradin nebyl útočník, ale oběť. Aby vznikla trestní zodpovědnost, je nutné prokázat jak actus reus, skutkovou podstatu zločinu, tak mens rea, tedy zavinění. Dorie ten čin spáchala, a i kdyby ho popřela, důkazy jsou nahrané na videu. To nám dává actus reus. I kdyby všichni uvěřili její obhajobě, že si musela vybrat mezi vlastním životem a Mulradinovým, samotný fakt, že se tak rozhodla, znamená, že měla v úmyslu ho zabít. To jsou obě složky k rychlému odsouzení.“

„Takže by to znamenalo trest smrti?“ zeptala se alfa šakalů.

„Ne nezbytně. Hlavní otázkou je, co s tím bude chtít provést státní návladní. Pokud to kvalifikují jako úkladnou vraždu, a byli by hloupí, kdyby ji z toho neobvinili, budeme muset bojovat s trestem smrti. Mohli bychom se pokusit vyjednat, aby to zmírnili na úmyslné zabití, což je bezvýsledná bitva, pokud nemáme něco na oplátku. Je možné, že nenávidí d’Ambraye a že budou chtít její svědectví, pokud se jim ho podaří zadržet a obvinit. Je také možné, že se do d’Ambraye nebudou chtít pouštět a raději pohřbí Dorie pod drnem. Mohli bychom to využít k našemu prospěchu? Záleží na tom, koho postaví do vedení žalující strany. Blíží se volby. Chtějí to vyřešit potichu, nebo z toho chtějí udělat volební téma? Pokud půjdeme k soudu, můžeme jim v důkazech najít mezery? V tomhle bodě ani nevíme, jaké existují důkazy, ale to video bude složité obejít. Dorie samotnou bude těžké obhájit. Jako prostitutka, která se zapojovala do bestiality s ženatým mužem, není zrovna sympatická obžalovaná.“

„Myslela bych si, že ten ženatý muž jim bude nesympatický ještě víc,“ zavrčela Andrea.

„A měla bys pravdu, ale zrovna teď ho nesoudíme. Mohli bychom na něj podat žalobu, ale to je vždycky risk. Kdo je soudce? Kdo bude sedět v porotě? Budou náchylnější k tomu, aby naši klientku nenáviděli, protože oběť napadla? Dorie je kožoměnec,“ pokračoval Barabáš. „Široká veřejnost ji bude považovat za osobu náchylnou k násilí.“

„To nám prostě nemůžeš dát přímou odpověď?“ zavrčel Jim.

Barabáš ukázal na Jima. „Vidíte? Sklony k násilí. A ne, nemůžu. Dali jste mi klientku, která z donucení spáchala vraždu a která se k ní nejspíš bude muset přiznat, aby to uspokojilo Lid, a zeptali jste se mě, jaké jsou její šance. Tak vám odpovídám.“

Začínala mě bolet hlava. „Mohl bys nám říct verzi pro blbce?“

Barabáš zdvihl ruce. „Možné výsledky řízení seřazené od toho nejpravděpodobnějšího.“ Ohnul jeden prst. „Za prvé, usvědčení z úkladné vraždy, život ve vězení bez možnosti podmínečného propuštění, nebo trest smrti před soudcem či porotou. Za druhé,“ ohnul další prst, „usvědčení z méně těžkého zločinu úmyslného zabití před soudcem nebo porotou. Za třetí, dohoda o vině a trestu s rozsudkem, který by se dal vyjednat, nebo možná imunita v závislosti na tom, jak moc chtějí dostat Hugha d’Ambray. To může ovlivnit mnoho nejrůznějších faktorů. Za čtvrté, zproštění viny před soudcem nebo porotou, založené na zpochybnění důkazů. To je zatraceně nepravděpodobné. Za páté, nulifikace případu ze strany poroty. To by při nás museli stát všichni svatí. To se stává mnohem vzácněji, než si lidé myslí, a museli bychom porotě dokázat, že se Dorie stala obětí nějaké velké nespravedlnosti. Za šesté, nějak se nám podaří udělat díry do případu žalující strany a celá kauza bude zrušena. Pravděpodobnost toho posledního je těžké odhadnout, protože ani nevíme, jaké důkazy obžaloba má. Dovolte mi, abych vám připomněl, že je na Mulradinovu vraždu nikdo nemusel upozornit.“

U stolu se rozhostilo ticho.

„Pokud s tím půjdeme ke státní správě,“ řekla Martha, „použijí to proti nám, aby nás mohli všechny očernit. Zaplatíme za to.“

„To je pravda,“ řekl beta klanu hbitých.

„Znovu na nás uvalí restrikce,“ ozvala se alfa klanu šakalů.

„Alternativa je horší,“ řekla jsem.

„Záleží na úhlu pohledu,“ řekla Martha. „Žádná dobrá volba na výběr.“

Ztrácela jsem je. Můj vlak rychle klouzal z kolejí dolů.

Robert se na mě krátce zadíval a velice opatrně se zeptal: „Jaký je trest za čin, který Dorie spáchala, podle Smečkového práva?“

„Smrt,“ řekl Barabáš. „Byla to úmyslná vražda. Tady platí život za život.“

Pomáhal mi. Chytila jsem se stébla. Bylo sice slabé, ale lidé topící se v pohyblivém písku si nemohli vybírat.

„Jako alfové máme povinnosti ke členům Smečky.“ Mentálně jsem si poznamenala, že musím Barabášovi znovu poděkovat, že mě naučil Smečkové právo nazpaměť. „Musíme zajistit celkové bezpečí Smečky a jejích jednotlivých členů. Naší první prioritou je zachování života.“

„My víme, drahá,“ řekla Martha. „Četli jsme zákony.“

„Barabáši, jaký rozsudek by Dorie dostala, kdybychom ji dali Lidu?“

„Smrt,“ řekl.

„I pokud proběhne soud?“

„Smrt.“

„Co když ji předáme státní správě?“

„To nevím,“ odtušil Barabáš. „Ale můžu ti říct, že budeme ze všech sil bojovat, aby na rozsudek smrti nedošlo.“

„Takže je to možná.“

„Ano, možná.“ Přikývl.

„Smrt, smrt, možná.“ Rozhlédla jsem se po Radě. „Hlasuji pro možná. Kdo je se mnou?“

O pět minut později se Rada vytratila z místnosti. Martha se zastavila vedle mě. „Hezky provedeno.“

„Ani ne,“ poznamenala jsem. „Slyšela jste něco o Mahonovi?“

Zavrtěla hlavou. „Neboj se, ukážou se.“

Doufala jsem, že má pravdu.

Jim u dveří s někým mluvil a pak se obrátil ke mně. „Zrovna mi zavolali z města. Lid vyprázdnil stáje Kasina. Jdou si pro nás.“

12.

Stála jsem na balkóně hlavní budovy Pevnosti a dívala se, jak dovnitř míří poslední opozdilci. Když procházeli kolem, krátce se na mě zadívali. Na sobě jsem měla Evdokiin svetr a snažila se ze všech sil vyzařovat sebevědomí. Bylo deset patnáct. Po Lidu nebyla ještě ani známka, ale Jimovi zvědové podávali zprávy o velkém množství upírů mířících z města směrem k Pevnosti. Zvědové odhadovali, že jich bylo nejméně sedmdesát. Navigátoři měli omezený dosah, což znamenalo, že Páni mrtvých a jejich tovaryši budou muset cestovat společně s nemrtvými.

To byl extrémně nemoudrý krok. Někde na cestě musel Ghastek skřípat zuby. Držet tolik nemrtvých pohromadě na jednom místě vyžadovalo železnou kontrolu ze strany navigátorů. Byl důvod, proč upíři trávili většinu času pod Kasinem, zavření do ocelových klecí a připoutaní ke zdi. I jeden jediný volně puštěný upír znamenal pohromu.

Kdybych byla bezohledná, vzala bych naše rváče, pročistila jim cestu skrz nemrtvé a nechala naše bojovníky pozabíjet Lid. Jakmile by byli navigátoři mrtví, volní upíři by se vrhli na nás. Nebyla jsem si jistá, kolik jich zvládnu, ale byla jsem ochotná se vsadit, že je dokážu ovládnout natolik, abych je zatlačila pryč od nás a do lesů. Dorazili by až do města a tam povraždili všechno živé. Do rána by se Atlanta stala městem mrtvých. Vina by padla na Lid a my bychom žili šťastně až do konce, alespoň do chvíle, než by se můj otec rozhodl zapojit do pomsty za ten obrovský průser, který by mu kvůli téhle řezničině padl na hlavu.

Naštěstí pro Atlantu nejsem Hugh d’Ambray. Pokud tomu budu moct zabránit, Atlanta dnes nevymře. Jakmile uvidíme prvního upíra, zatarasíme brány. Udělám vše, co bude v mé moci, abych se s navigátory domluvila, ale pokud selžu, nezaútočíme na ně. Curran nechal postavit Pevnost, aby vydržela obléhání. Jestli to chtějí řešit takhle, proč ne. Vybavila se mi hláška z mé oblíbené knihy. Užij si dobývání hradu, Hughu³.

3 Hláška z knihy Princezna nevěsta od Williama Goldmana (pozn. red.).

Žena ve vybledlých džínách a těžkém kabátě prošla branou. Vlasy měla schované pod kapucí a dusala sněhem, jako by celou věc brala velmi vážně. Kráčela dlouhými kroky s napřímenými zády a rameny odhodlaně narovnanými. Po boku jí šel vysoký muž v černém úboru. Na rameni nesl hůl, jež měla vršek vyřezávaný do podoby havraní hlavy se zákeřným ptačím zobanem. Tu hůl jsem znala. Jednou se mě pokusila kousnout. Ale vzhledem k tomu, že patřila černému volhovi ve službách prastarého slovanského boha zla a temnoty, dalo se očekávat, že se bude chovat nepříjemně. Měla jsem z velmi dobrého zdroje, že Roman nosí pyžamo s Íjáčkem z Medvídka Pú, což mě donutilo poněkud přehodnotit jeho charakter.

Roman byl syn Evdokie, což znamenalo, že žena vedle něj je pravděpodobně čarodějka. Mí neutrální svědkové dorazili.

Žena mu něco řekla. Zastavil se, otočil se k ní a zatřásl holí.

Zkřížila ruce na prsou. Neviděla jsem jí do obličeje, ale řeč těla umím číst docela dobře. „Hrozivě před tebou třesu svou kouzelnou holí!“

„Hele, víš, kam si ji můžeš strčit…?“

Jeden z kožoměnců, svalnatý muž kolem čtyřicítky, se postavil Romanovi do cesty. Čaroděj ukázal na mě. Muž se otočil a zadíval se na mě, já zamávala, ať jdou dovnitř. Kožoměnec ustoupil stranou, aby mohli ti dva projít.

„Jennifer by s tebou ráda mluvila,“ řekl Barabáš.

Otočila jsem se.

Stál ve dveřích místnosti za mnou. Nespal posledních čtyřiadvacet hodin, ale nebylo to na něm skoro vidět. Rysy měl ostřejší než obvykle a jeho vlasy ztratily trochu ze své ostnatosti, ale jinak nevypadal o nic hůř.

Přešla jsem z balkónu zpátky do místnosti. „Podařilo se vám dostat detektiva Graye k telefonu?“

Zavrtěl hlavou. „Pořád se o to snažíme.“

Mezi našimi kontakty v ÚPJ byl Gray ten nejsolidárnější vůči kožoměncům. Normálně vždycky zvedal telefon, ale dnes se mu dařilo unikat. Doufala jsem, že jde jen o náhodu. Jestli se mi úmyslně vyhýbal, měla jsem velké potíže.

„Co Jennifer chce?“

„To přesně neřekla. Mám jí povědět, že máš práci?“

„Ne.“ Můžu to vyřešit hned teď a mít pokoj.

Kývl a otevřel dveře. „Choť tě přijme.“

Jennifer vešla dovnitř. Vypadala přepadle. Tepláky na ní visely a nesla s sebou láhev na vodu. Podle jejích očí v té láhvi bylo něco silnějšího než voda. Kdyby moje tělo zpracovávalo alkohol stejně rychle jako její, taky bych si podobnou láhev našla.

Brandon, Jennifeřin plavovlasý osobní strážce, který mi tehdy odmlouval na mostě, se snažil jít s ní. Barabáš mu zastoupil cestu. Brandon vycouval. Barabáš ho následoval ven a zavřel za sebou dveře.

„Co pro tebe můžu udělat?“

Jennifer si olízla rty. „Přišla jsem si promluvit o Desandře.“

Jasně. Lid a Hugh d’Ambray nám už skoro klepali na dveře. A teď nastala naprosto dokonalá chvíle, aby mě otravovala se svými problémy. „Chceš tuhle konverzaci vést zrovna teď?“

„Ano.“

Opřela jsem se o zeď. „Tak dobře. Co je s Desandrou?“

Polkla. „Chci, abys ji vyloučila ze Smečky.“

Ehm. „Na základě čeho?“

„Ohrožuje stabilitu klanu vlků.“

„Máš o tom nějaké důkazy?“

Jennifer vycenila zuby. „Snaží se mě vytlačit z mého postu.“

Sedla jsem si na lavičku vedle okna. „Ty nejsi to samé jako klan vlků. Neohrožuje klan, jen tvoje vedení.“

„Změna vedení zrovna teď by destabilizovala klan. Pořád truchlíme kvůli Danielovi.“

Její muž byl mrtvý více než půl roku. Ona truchlila, to jsem chápala. Ale klan šel dál.

„Žádáš po mně, abych se zapletla do výběru alfy pro jeden klan. Takovou pravomoc nemám. Nejenom, že by proti tomu ostatní klany ostře protestovaly, ale i kdybych mohla ten proces nějak ovlivnit, neudělám to. Není mou povinností říkat tvým lidem, koho by měli podporovat a koho si mají zvolit, aby jim vládl.“

„Podporují mě.“

„Tak proč jsi tady?“

Chvíli se to snažila zpracovat. „Jsem alfa. Ona je…“ Jennifer zatnula ruku v pěst. „Je vulgární. A jedno z jejích dětí je monstrum.“

Desandra měla pravdu. Jennifer neměla v úmyslu nechat vyrůstat malé lamassu ve svém klanu. Pokud bych byla na Desandřině místě, nikdo by mě nedokázal odradit, abych s ní bojovala o místo alfy.

„Desandřino dítě je ještě nemluvně a člen Smečky.“

Jennifer pokračovala dál. „Co se stane, až vyroste?“

„To budeme řešit, až na to dojde.“

„Nenechám ji, aby mě vystrnadila. Je to moje místo. Dělám to pro své dítě. Pro Danielovo dítě. Vyroste jako dcera alfy.“

Měla ten zoufalý a zároveň odhodlaný pohled v očích. Jasně. Ani známka po inteligentní formě života. „Co je tak důležité na pozici alfy? Proč prostě neodstoupit?“

„Protože tam patřím, Daniel si mě vybral. Vybral si mě ze všech dalších žen ve Smečce, abych stanula po jeho boku. Nedělal chyby. Zemřel a teď musím vést klan, abych uctila jeho památku, protože jinak zemřel zbytečně.“

Dobrý bože, svého manžela povýšila na boha. Kožoměnci byli už tak paranoidní, ale Jennifeřin žal společně s jejím těhotenstvím musely rapidně zhoršit její psychický stav. Bylo jedno, kolik rozumných argumentů jí povím. Nebude mě poslouchat, protože jsem nemohla soupeřit se vzpomínkou na Daniela.

„Někdo se Desandry zeptal na tu samou otázku,“ řekla jsem. „A ona odpověděla: Protože můžu zařídit, aby se lidé v klanu cítili bezpečnější a šťastnější.“

Jennifer mě upřeně sledovala, oči jí zeleně světélkovaly. „Dlužíš mi to. Zabilas mi sestru, můj manžel zemřel kvůli boji, do kterého jsi nás zatáhla, a pak jsi sem přivezla Desandru. Pokud vyhraje, jestli si to dokážeš jen na vteřinu představit, bude mi pak rozkazovat, co mám dělat. Od té čubky si rozkazovat nenechám!“ Zvýšila hlas. „Nebudu ji poslouchat! Moje dítě nebude tu hrubiánskou spodinu nazývat alfou. Ty jsi tohle svinstvo zapříčinila, tak ho pro mě napravíš, nebo toho budeš litovat.“

Dobře, tak to úplně stačilo. „Ne.“

Jennifer mě zpražila pohledem, oči jí zeleně zazářily.

„Uber s těmi svými světlomety, nebo za vás ten mocenský boj vyřeším okamžitě a na místě.“

Ucouvla. Záře pohasla.

„Nech mě ti to do detailu vysvětlit. Nezabila jsem tvou sestru, protože by se mi chtělo. Zabila jsem ji, protože se proměnila v lupa a měla bolesti. Ukončit její život byl akt milosrdenství. Daniel nezemřel, aby ses mohla stát alfou. Umřel, aby fanatici neodpálili přístroj, který by zabil všechny kožoměnce v okruhu deseti kilometrů. Bojuješ s Desandrou o důvěru svého klanu a prohráváš. Samotný fakt, že jsi tady, tě oslabuje. Kdybych ti pomohla, vypadala bys ještě slabší. Musíš tomu čelit sama. Žádní osobní strážci, žádný Pán šelem za tebou, jen ty.“

Zírala na mě, tvář měla naprosto bílou. Měla jsem to utnout v té chvíli, ale za posledních dvanáct hodin jsem pobíhala po městě, abych zabránila válce nadpřirozených frakcí, skoro jsem ztratila dítě, které spoléhalo, že ho ochráním, a sledovala Hugha d’Ambray, jak vraždí lidi a nemohla jsem s tím udělat vůbec nic. To všechno, zatímco se muž, kterého jsem milovala, pohřešoval. Brzdy mi selhaly a já se řítila dál, přímo dolů z útesu.

„Vysvětlíš mi, proč bych ti měla pomáhat? Za celou tu dobu, co se známe, jsi mi jen házela klacky pod nohy. Včera v noci jsem musela jít na území Lidu a nevěděla jsem, jestli přežijeme. Šla jsem tam, protože na mně závisela budoucnost celé Smečky. Alfa krys se nabídl, že půjde se mnou. Alfa koček také. Člen tvého klanu se nemohl dočkat, až se ke mně připojí. Dítě boud mě následovalo, protože chtělo vykonat něco důležitého. Udělali to proto, že se cítili zodpovědní za bezpečí svých přátel. Udělali to, aby ochránili Smečku. Nabídla ses také, že mi pomůžeš?“

Hlas mi zazněl jako prásknutí bičem. Jennifer sebou cukla.

„Šla jsi se mnou, Jennifer? Bojovala jsi mi po boku? Obětovala ses, abys odlákala čtyři upíry, abych se mohla dostat tam, kam jsem potřebovala? Bojovala jsi s rytířem ovládajícím druh magie, jaký jsme ještě nikdy neviděli? Vrhla ses na zasraného wendiga, i když ti jed koloval tělem a ty ses mohla vyzvracet z podoby, jen abys zachránila mladého kluka? Ne. Seděla jsi na zadku, intrikovala a litovala se. A ani ne před hodinou, když se Rada Smečky snažila rozhodnout, jak naložit s Dorie, kde jsi kurva byla? Poslala jsi za sebe Desandru, protože jsi nechtěla čelit následkům.“

Jennifer vycenila zuby.

„Desandra je možná neotesaná manipulátorka, ale víš ty co? Alespoň se ukáže. Umaže se od bláta a krve stejně jako všichni ostatní, nebojí se ušpinit si ruce. Nikomu z nás se to nelíbí, ale děláme to. Nepomůžu jí, aby tě stáhla z tvé pozice alfy, ale ani jí v tom nebudu bránit. A po tom, co udělala… jestli mě někdy bude potřebovat, podpořím ji, protože mi kryla záda, když jsem to potřebovala. Nejsi výjimečná. Nemáš dovoleno se neukázat. Nemůžeš se vyhýbat těžkým rozhodnutím. Budeš kydat hnůj společně s námi ostatními. Takže jestli chceš zůstat ve vedení, prima. Zapátrej hodně hluboko uvnitř sebe, najdi rovnou páteř a dej si svoje vlastní sračky do pořádku. Jinak odstup a uvolni místo někomu, kdo se o to postará.“

Jennifer seděla ztuhle s ohromeným výrazem. Láhev tiskla v ruce.

Čekala jsem, kdy jí vybuchne v hrsti.

Někdo zaklepal a dveře se prudce otevřely. Barabáš se přihnal dovnitř. „Mám na telefonu Graye.“

Konečně. Otočila jsem se k Jennifer. „Skončily jsme?“

„Nezvládnu to,“ hlesla tiše smutným tónem. „Měla bych, ale nedokážu to. Je to špatné. Bylo by to jako poplivat jeho památku.“

O čem to mluvila? Jak mohl být boj s Desandrou pliváním na Danielovu památku? Vůbec jsem jí nerozuměla. „Můžeš odstoupit a být matkou…“

Jennifer se otočila na patě a prchla z místnosti.

Barabáš mě zavedl do jedné z konferenčních místností. Tam už stál Jim, opíral se o zeď jako pochmurný stín s přísným pohledem. Ajaj.

„Jak jsi ho dostal k telefonu?“ zeptala jsem se.

„Dva z mých lidí mu vešli do kanceláře a odmítli odejít,“ řekl Jim. „Byl tam celé dopoledne.“

Gray se vyhýbal našim telefonátům. Přesně to jsem nechtěla slyšet. Dopadla jsem do křesla a stiskla tlačítko na hlasitý odposlech.

„Detektive Grayi.“

„Zdravím, Kate.“

„Jste těžko k nalezení.“

„Co chcete?“ Gray zněl unaveně.

„Chci vám předat podezřelou z vraždy Mulradina Granta, potřebuji, abyste ji vzal do vazby.“

Ticho.

A prodlužovalo se.

Představila jsem si, jak se Grayovi pod nohama najednou otevřela díra a celého ho spolkla. S tím, jak postupoval dnešní den, by mě to ani nepřekvapilo.

„Nejsme si vědomi žádné vraždy,“ oznámil mi Gray.

Aha. „Tak vás o ní informuji teď. Pan Grant je mrtvý, zavraždil ho kožoměnec, a člen Smečky je do toho zapletený. Snažím se udělat vstřícné gesto a nabízím vám, že ji odevzdám do vašich rukou.“

„Je to záležitost jurisdikce,“ řekl Gray. „Pevnost se nachází v okrese DeKalb.“

To si ze mě dělá srandu? „Vražda byla spáchána na území města.“

„Údajná vražda.“

Ach bože. Naklonila jsem se blíž k telefonu. „Vždycky jsme se snažili udržovat dobré vztahy s ÚPJ. Jen v loňském roce jsme vám pomohli s –“

Jim zdvihl devět prstů.

„S devíti případy. Prosím vás, abyste nám pomohl.“

Ticho.

„Mrzí mě to,“ řekl Gray. „Nemůžu.“

Hněv se ve mně vzedmul jako vlna. Hlas se mi lehce třásl. „Snažím se tady odvrátit krveprolití.“

Gray ztlumil hlas. „Tohle jsou rozkazy shora. Nemůžeme se zapojit do války mezi Smečkou a Lidem. Nemáme na to lidi ani palebnou sílu. Povraždili by nás. Omlouvám se, ale je to mezi vašimi dvěma stranami.“

Nepomůže nám. „Měl jste šanci udělat něco důležitého a umyl jste si nad tím ruce. Vaše autorita je dobrá jen tehdy, když ji k něčemu použijete, ale vy jste se rozhodli nedělat nic. Zachovejte se takhle dost často, a velmi brzy ji nikdo nebude uznávat. Až příště budete potřebovat moji pomoc, nevolejte mi.“

Zavěsila jsem.

„Diplomatické,“ poznamenal Barabáš.

„Seru na diplomacii.“

Telefon zazvonil. Zdvihla jsem ho.

„Je to záležitost jurisdikce,“ řekl Gray napnutým hlasem. „Nemáme nad Pevností žádnou úřední pravomoc.“

Zavěsil.

Tak fajn. „Kdo nad námi má úřední pravomoc?“ zeptala jsem se místnosti.

„Většina našich pozemků se nachází v okrese DeKalb,“ řekl Barabáš. „Kousek taky v Claytonu.“

Šerifové v DeKalbu ani v Claytonu nám nepomůžou. DeKalbu na nás nezáleželo a Clayton se potýkal s výrazným nedostatkem zaměstnanců.

„A Milton také, podél severního okraje,“ dodal Jim.

Tak počkat. „Milton?“

Přikývl.

Když jsem měla posledně možnost cestovat do Miltonu, Andreu tehdy naštvala nějaká flundra flirtující s Rafaelem, vytáhla zbraň a dotyčnou málem utopila v horké lázni. Beau Clayton, miltonský šerif, jí to tehdy osobně vymluvil a zavřel všechny do vězení, dokud jsem tam nedorazila já.

Vyťukala jsem na telefonu jeho číslo. „Beau?“

„Kate,“ ozval se hluboký hlas lehce zabarvený georgijským přízvukem. „Stala se ta nejlegračnější věc. Jeden z mých zástupců právě viděl něco, co popsal jako ‚pořádnou kupu nemrtvých‘, kteří se pohybují přibližně vašim směrem. Takže jsem zvědavý, to tam pořádáte nějaký večírek?“

„Beau,“ řekla jsem. „Potřebuju vaši pomoc.“

* * *

Stála jsem na zdi Pevnosti. Byl krásný den. Slunce zalévalo tyrkysovou oblohu paprsky, odělo ji do tenounkého zlatého závoje. Přede mnou se rozprostíralo pole zapadané sněhem až k rozeklané tmavé zdi lesa. Vítr si pohrával s uvolněným pramínkem mých vlasů.

Za mnou vyčkávala Rada Smečky.

Na hranici lesa daleko od nás se cosi pohnulo. Z podrostu se vynořila jediná kostnatá silueta, proti bílému sněhu připomínala tmavý klikyhák. Nemrtvý se zastavil na všech čtyřech. Jeho magie se o mne otřela, jako by mi rozkládající se maso zanechalo šmouhu v mysli.

Upíři se vyřinuli z lesa, vyzáblí a groteskní, pohybovali se nemožně rychle. Bylo jich tolik… Za nimi na pole pomalu vyjela čtyři obrněná vozidla. Pomalovaná kamuflážním vzorem a posazená na osmi kolech vypadala jako malé tanky. A nejspíš byla až po poklop narvaná navigátory.

„Lid si sehnal pár Strykerů,“ poznamenala Andrea. „Lamelový pancíř, korba vozidla je plně chráněná. Mají v sobě vrstvu oceli, pak vrstvu keramického brnění proti průbojným střelám, ještě víc oceli a možná bloky reaktivního pancéřování. Můžeš na něj vypálit raketometem a ani ho to neškrábne.“

„Jak jsou těžké?“ zeptala se Martha.

„Něco málo přes šestnáct tun,“ informovala nás Andrea.

Martha pokrčila rameny. „Příliš těžké, aby se daly převrátit.“

Vyšťourat z těch Strykerů Ghasteka a jeho partu bude svinsky složité.

Obrněné bojové vozy přijely na své pozice a zastavily se. Upíři kolem nich utvořili formace.

Kde jsi, Currane? Pořád jsem si představovala, že se nějakým kouzlem ukáže. Ale nebyl tady. Byla jsem na to sama.

Otočila jsem se k nádvoří a zamávala na Romana a čarodějku vedle něj.

„To je jeho sestra?“ zeptala se mě Andrea.

„Ne.“ Mluvila jsem s nimi oběma. „Ptala jsem se jí na to. Jmenuje se Alina, není to jeho sestra a hluboce jeho sestry lituje, protože kdyby se měla v jeho přítomnosti vyskytovat déle než jeden den, tak by se vrhla dolů z nejbližšího mostu, jen aby tu agónii ukončila.“

„No,“ odpověděla Andrea. „Jsem ráda, že nám to vyjasnila.“

Temný volh na mě zamával zpátky a vykřikl: „Představení začíná!“

Alina vedle něj si povzdechla. „Z čeho jsi tak šťastný? Zabijí nás tady.“

Zamířili oba k bráně.

„Je to vzrušující,“ poukázal Roman. „Podívej na všechny ty kožoměnce a upíry. Je to historický okamžik a Smečka nám bude dlužit laskavost.“

„Jak je možné, že v sobě nemáš ani špetku selského rozumu? To jim zrovna došel, když ses narodil?“

Roman si ukázal na tvář. „Nepotřebuju selský rozum, když mám tuplovanou nadílku šarmu.“

„Jestli tím myslíš tuplovanou nadílku hloupých keců…“

Prošli branou pod námi a Derek společně se dvěma dalšími kožoměnci bránu zatarasil obrovským trámem sloužícím namísto závory. Zázračný chlapec, pobledlý a plešatý, se rozhodl, že už má dost odpočinku. Neměla jsem dost energie, abych se s ním o tom hádala.

Roman a čarodějka se zastavili patnáct metrů za branou. Z hordy nemrtvých se vynořil jediný upír a přiběhl k nim. Roman k němu promluvil. Předloží jim naše podmínky: setkáme se se dvěma Pány mrtvých před branami a probereme spolu vraždu Mulradina. Roman a čarodějka poslouží jako nestranní svědkové. A pokud se Hugh k tomu setkání přiblíží na míň než patnáct metrů, všechno vyjednávání se zastaví.

Upír se vrátil. Čarodějka zdvihla hlavu a rozpřáhla ruce. Vyšla z ní pulzující tmavozelená jiskra, která se rozprskla do úzkých zelených stužek. Vystřelily z ní a padly do sněhu. Ze země stoupala pára, jak sníh odtával, a zeleň se zaryla do půdy, utvořila kruh asi patnáct metrů v průměru. Z obnažené země vyrašily tenké zelené výhonky, vyrazily vzhůru a proměnily se v trnité křoví sahající po kolena.

Show začíná.

Vyšla jsem na zasněžené pole s Jimem po boku. Brány Pevnosti se za námi zavřely. Na hradbách stála Andrea se zesílenou kuší. Vzala si s sebou i ostřelovací pušku, pro případ, že by magie opadla.

Moře upírů se rozestoupilo a z něj vyšel Ghastek, vysoký a štíhlý, oděný do dlouhého bílého kabátu v armádním stylu a bílých kalhot. Obojí pokrývaly strategicky rozmístěné skvrny hnědé. Úbor doplňovaly bílé boty a helma, vyzdobené stejným vzorem. Očividně se rozhodl, že se zahrabe někde do sněhu a bude na nás z dálky střílet. Následovala ho žena ve stejné uniformě, a i když jí helma skrývala vlasy, Rowenu bych poznala kdekoliv. Měla u čarodějek dluh a tajně mě zásobovala upíří krví. Nevěděla, co s ní dělám, ale kdyby se o tom někdy dozvěděla, helmu by jí to odmrštilo stranou, protože by se jí hrůzou postavily všechny vlasy na hlavě.

„Co to mají sakra na sobě?“ zamumlal Jim vedle mě.

„Hrají si na vojáky. Muselo je to stát pořádný balík.“

„Pořád je v tom balíku můžeme poslat domů,“ nabídl Jim.

Ghastek opatrně přes trny vkročil do kruhu. Rowena ho následovala.

Horda nemrtvých se znovu rozestoupila a z mezery vyjel Hugh. Na sobě měl tmavou koženou zbroj a dlouhý plášť lemovaný vlčí kožešinou. Hezký detail. Když jedete čelit Pevnosti plné lidí, kteří obrůstají srstí, ujistěte se, že na svém plášti budete mít nějakou kožešinu mrtvého zvířete. Obrovský černý kůň, mohutný frísák, pod ním tančil, dlouhá hříva mu poletovala a od třásní na nohou odletovala mračna prachového sněhu. Z nozder koni stoupala pára.

Hugh si s sebou měl vzít ještě praporec, na němž by zlatými písmeny stálo vyšité: „Jsem zlej.“, protože kůň, zbroj a kožešina na výsledný dojem ještě nestačili.

Jim se naklonil dopředu s pohledem upřeným na Hugha.

„Nedělej to,“ zamumlala jsem.

Hugh vedl koně kolem trnité hranice. Frísák kroužil kolem, nikdy ale křovisko nepřekročil. Hugh jasně patřil mezi lidi, kteří vyznávali pravidlo: „Drž se přesných slov dohody, nikoliv jejího duchu.“

Chtěla jsem ho stáhnout z koně a zarazit mu hlavu do země.

„Zadrželi jste vraha?“ zeptal se Ghastek.

„Ano.“ Předala jsem mu kus papíru s vlastnoručně napsaným přiznáním Dvou Déček. Přečetl ho a pak se krátce zadíval na Hugha. Hugh na mě upřeně hleděl. Koukání nic nestojí. Zkus přijít blíž a já tě zbavím všech starostí, tvých i mých.

Ghastek četl dál. Znechuceně zkřivil tvář. „To je… nešťastné.“

„Osobně si myslím, že je to tragické, ale můžeme to označit i za nešťastné, pokud chcete.“ Docházel mi čas a Beau Clayton nebyl v dohledu. Možná mě nechal na holičkách.

Ghastek složil papír na půlku a předal ho Roweně. Přečetla ho a vzhlédla. Bylo jí vidět na očích, že bleskově zvažuje nejrůznější možnosti. Vedla pro Lid oddělení vztahů s veřejností. A tohle byla jasná noční můra, co se veřejnosti týkalo.

„Přečetli jste si tu část, kde je d’Ambray přepadl, přidržel jí pistoli u hlavy a donutil ji zabít Mulradina, aby mohl zosnovat tuhle válku?“

Ghastek vypadal, jako by kousl do jablka a až pak si uvědomil, že je zkažené. „Jsem si jistý, že dotyčná tvrdí, že to udělal. Ale nepřečetl jsem si tady, jaké uvádí důkazy potvrzující podobné divoké historky. Možná je tu nějaký dodatek nebo důkaz a já ho přehlédl?“

Dobře, měla jsem toho víc. „Proč by lhala?“

Hugh kolem nás stále kroužil. Na rtech mu zahrál drobný úsměv. Vypadal, že si to užívá. Sníh, sluníčko, čerstvý vzduch, rychlý kůň… a blížící se jatka. Všechno, co chlapec ve vývinu potřebuje.

„Aby zabránila tomuhle konfliktu. Možná šlo o mileneckou hádku,“ řekl Ghastek. „Možná ho chtěla okrást. Nevím, a upřímně řečeno mě to v této chvíli ani nezajímá. Můžete prokázat, že je vrah a ne jen nějaký obětní beránek?“

„Můžete otestovat její DNA. Bude se shodovat s tou na Mulradinovi.“

„Jste připraveni nám ji vydat.“

„Ne.“

Ghastek se naklonil dopředu. „Kate, velmi nerad se uchyluji k výhružkám, ale ty i já máme určitou zodpovědnost vůči lidem, které při tomhle konfliktu vedeme…“

Nalevo od něj se zpod stromů vynořili tři jezdci na koních. Beau, či ne Beau? Toť otázka.

„Ztráty na životech a peněžní náklady války by byly katastrofální,“ pokračoval Ghastek. „Chápu, že spoléháš na pomoc navigátora, kterého jsi najala, ale ujišťuji tě, že jsme více než schopní ji nebo jeho zneškodnit.“

„Jakého navigátora?“

„Toho, co ti pomáhal včera v noci na Konkláve.“

O čem to mlel?

Ach… aha.

Očividně jsem se příliš dobře ukrývala. I když byl neuvěřitelně inteligentní, Ghastek si ještě pořád nedal dvě a dvě dohromady. Věděl s absolutní jistotou, že neumím ovládat upíry. Nikdy jsem je před ním nepilotovala. V jeho představách nebylo možné, abych to dokázala, tak jsem musela najmout někoho dalšího, kdo by ovládl upíry na Konkláve. Jasně.

„Máme povinnost odvrátit válku,“ řekl Ghastek.

„Máš pravdu. Měl bys poslat svou armádu nemrtvých domů, a pak si promluvíme jako rozumní lidé.“

Ghastek si povzdechl. „Jen reaguji na spáchané krveprolití.“

„Ghasteku, jsi inteligentní muž. Stojíš tady ve směšné vojenské uniformě a jsi připravený napadnout s hordou upírů místo plné rodin a dětí. Připadá ti to správné?“

Ghastekovi zacukala tvář. „V podobném případě jsou pojmy správné a špatné bezvýznamné.“

„Pojmy jako správné a špatné vždycky mají svůj význam. Nemůžou se vztahovat k nějaké situaci, protože pak by nebyly ani správné, ani špatné.“

„Nepřišel jsem sem probírat své etické povinnosti,“ řekl Ghastek.

„Sám jsi s tím začal, já jen navázala.“

„Poskytujete útočiště uprchlíkovi. Předejte ji do naší péče.“

Výkřik mě donutil se otočit. Z hradeb Pevnosti seskočil muž a pádil k nám. Brandon, Jennifeřin vlčí mazlíček. Co teď? Jestli tohle jednání něčím naruší, zlámu mu vaz.

Brandon přeběhl sníh a skočil do kruhu. Něco svíral v ruce.

„Co tady sakra děláš?“ zaprskal Jim.

Brandon před ním uhnul. Otevřel prsty a já krátce spatřila, co držel. Jennifeřinu láhev na vodu. Strhnul víčko, a mrštil tekutinou po mně.

Pohnula jsem se, ale ne dost rychle. Studená voda mi vystříkla na pravou tvář, vpila se mi do vlasů. Ghastek za mnou zdvihl ruce, a co mě minulo, dopadlo jemu na prsty. Pán mrtvých na mě nechápavě zíral, voda mu odkapávala z prstů. Vyvalil oči, naštvaně a zmateně.

Jim už byl v pohybu. Popadl Brandona za zápěstí a zakroutil jím. Brandon padl na kolena do sněhu s vykloubenou paží.

Celý svět se kolem mne zbláznil. Už jsem se nedokázala ani naštvat. Vztek mi prostě došel.

„Je hotovo,“ ucedil plavovlasý muž. „Udělal jsem to pro ni.“

Co to sakra? Já tu Jennifer zabiju. Zabiju ji sama a ušetřím Desandře práci.

Jim mu zkroutil paži ještě víc, takže připomínala spíš preclík. „Minutku strpení.“

Popadl Brandona za límec a odtáhl ho z kruhu k Pevnosti. Brána se otevřela jen natolik, aby jí mohl proklouznout jeden člověk. Derek a ještě jeden kožoměnec vyrazili ven. Jim postrčil Brandona jejich směrem, otočil se a pak se vrátil zpátky do kruhu.

Ghastek konečně znovu našel slova. „Jak se opovažujete? To má být urážka?“

„Ano,“ pověděla jsem mu. „Ale ne tvé osoby, byla cílená na mě. Hluboce se omlouvám.“

Hugh se uchechtl.

Derek a ten další kožoměnec protlačili Brandona zpátky za dveře.

Ghastek otevřel ústa. Nevyšlo z nich ani slovíčko. Očividně se snažil ovládnout.

„Vážně se moc omlouvám,“ zopakovala jsem. A teď jsem se omlouvala muži, který mi vyhrožoval smrtí. Mohla jsem jen doufat, že mi pod podobným tlakem nerupnou tepny.

„Tohle je nepřípustné.“

„Stejně jako vypustit volné upíry uprostřed setkání Konkláve.“

Ghastek zaklapl ústa.

„Obviněnou si teď převezmeme,“ ozvala se Rowena.

Tři jezdci se blížili. Měli šerifské klobouky. Musel to být Beau.

„A když vám ji dáme, co se stane pak? Lynčování? Upálíte ji na hranici? Mohli bychom se snad alespoň snažit předstírat, že jsme civilizovaní lidé.“

Ghastek zatnul zuby. Na stěně v kanceláři měl pověšené okovy používané při čarodějnických procesech. Zmínka o upalování čarodějek ho zasáhla.

„Dostane dost příležitostí, aby prokázala svou nevinu,“ řekla Rowena.

„Ano, to dostane,“ řekl Jim. „Odevzdáme ji lidským pořádkovým službám.“

Hughův úsměšek pohasl. Ale ne. Našel jsi půlku červa v jablku, do kterého jsi právě kousl?

„To by bylo nanejvýš nemoudré,“ odtušil Ghastek.

„Proč?“

„Zaprvé by se obě naše frakce dostaly pod drobnohled společnosti,“ řekla Rowena.

„Myslel jsem si, že se chcete vyhnout krveprolití,“ poznamenal Jim.

Věnovala jsem Ghastekovi svůj nejoslnivější vyšinutý úsměv. „Myslím, že by nám trocha transparentnosti mohla prospět.“

„Sere se ti to pod rukama,“ oznámil mi Hugh ze svého koně.

„Zavři klapačku,“ odpověděla jsem mu. „S tebou nikdo nemluví.“

„Blafuješ,“ prohlásil Hugh. „Nenajdeš nikoho, kdo by si ji převzal.“

Ukázala jsem na blížící se jezdce.

Ghastek se krátce ohlédl přes rameno. Beau a dva jeho zástupci, malý podsaditý muž se zrzavými vlasy a hispánská žena kolem čtyřicítky se k nám blížili.

„Beau Clayton?“ Ghastek sklonil hlavu a promnul si kořen nosu. „Ten tady nemá žádnou úřední pravomoc.“

„Ano, má. Lesy támhle spadají pod okres Milton.“

Hughův pohled potemněl.

„Lidé ho respektují a je na pozici, která přitahuje pozornost veřejnosti,“ zavolal Ghastek. „Jestli ho zabijete, všechny bezpečnostní složky se proti nám spojí.“

Beau byl jen pár metrů daleko. Měřil dva metry a honosil se postavou jednoho z prastarých Sasů, kteří dokázali máchat sekerami stejně velkými jako oni sami. Jel na grošovaném koni kříženém s Percheronem, který měl asi osmnáct dlaní v kohoutku a vypadal dost silný, aby utáhl návěs. Jeho dva zástupci jeli na tennesseeských mimochodnících. Tři jezdci, tři brokovnice. Nic dalšího.

Beau zastavil. Upíři na něj upírali oči, mysli navigátorů je držely zpátky.

„Tak dobře,“ zaburácel Beau. „Jsem šerif Beau Clayton, zákonně zvolený lidmi z okresu Milton. Je mou povinností svědomitě provést všechny soudní nařízení, zatykače, povolení, nařízení a zapojit se do soudních sporů adresovaných šerifovi této oblasti. Jsem tady, abych vyřídil vydaný zatykač.“

Krvesajové na něj hleděli.

Hughův pohled nabyl na vypočítavosti. Přemýšlel nad tím.

„Proběhne to takhle: Já tuto osobu vezmu do vazby. Vy se otočíte a vyrazíte zpátky domů. Lynčování se nekoná. Pokračujte dál, zde není nic k vidění.“

Hřebec pod Hughem přešlapoval na místě.

„Rozejděte se,“ zopakoval Beau.

Hugh sáhl po meči.

Zdvihla jsem ruku. Brána Pevnosti se otevřela dokořán. Kožoměnci ve válečnické formě tam čekali ve vyrovnaných řadách, srst se na nich ježila, cenili zuby. Nechala jsem všechny kožoměnce schopné udržet meziformu postavit se na nádvoří. Šedesát čtyři lidí. Jen osmnáct z nich mělo plnohodnotný bojový výcvik, ale takhle z dálky vypadali všichni jako rváči.

„Pokud napadnete muže zákona, Smečka podnikne odvetný úder,“ oznámil Jim.

„Vaši nejlepší lidé jsou pryč,“ oznámil Ghastek. „Máte přinejlepším polovinu obvyklé síly.“

Přikývla jsem. „Ano, většina našich mladých a nezadaných vyrazila lovit. Teď budete čelit rodičům, jejichž děti jsou v té Pevnosti. Už jste se někdy snažili vzít vlkovi štěně? Klidně si to zkuste.“

Hugh měl položenou ruku na meči.

Natáhla jsem se po Zabíječi. V hrdle mi zabublal smích. „Jen pokračuj, Hughu. Vylepši mi den. Jsem teď vážně frustrovaná. Potřebuju upustit trochu páry. Prosím.“

Zpražil mě pohledem.

„Prohrál jsi,“ pověděla jsem mu. „Prokoukla jsem tvé blafování. Seber si své gaunery a běž domů.“

„Nejsme v právním postavení, abychom mohli napadnout šerifa,“ ozval se Ghastek.

„Udělej, co ti říkám,“ pověděl mu Hugh.

„Ne, to neudělá,“ řekla jsem. Viděla jsem Ghastekovi na očích, že toho má plné zuby. Ať už se Hugh rozhodne udělat cokoliv, svou práci jsem odvedla. Zastavila jsem válku.

Zasněženým polem se rozlehlo zařvání, otřáslo zimním vzduchem jako náhlé, děsivé zahřmění. Hughův fríský kůň pod ním cuknul. Řev se hnal jako přívalová vlna, pěnící hrozbou a zběsilostí, probouzel nějaký dlouho zapomenutý instinkt, který oddělil racionální část mozku od těla a nechal vám jen tři možnosti: bojovat, prchnout nebo ztuhnout na místě.

Curran.

Zalila mě úleva, najednou mě všechno přestalo tížit, a na malý blažený okamžik jsem byla naprosto dokonale šťastná. Curran!

Stromy na severním okraji pole se otřásaly, jak se odtamtud vzneslo hejno ptáků. Curran vyskočil do sněhu. Ve své bojové formě měřil skoro dva a půl metru, s děsivou svalnatou podobou někde na pomezí muže a dravé kočky, pokrytý šedou srstí a ozbrojený drápy o velikosti mých prstů. Hlavu měl čistě lví. Otevřel tlamu a zařval.

Z křovin vedle něj se vynořil obrovský medvěd Kodiak, otřásl svým velkým chlupatým tělem. Po jeho boku se zachechtala bouda. Ještě nikdy v životě jsem nebyla tak šťastná, že slyším to děsivé zachechtání, při němž vstávaly vlasy na hlavě.

Z lesa vyrazili kožoměnci, deset, dvacet, ještě víc… Kde je sehnal?

Musel se vypravit do Hvozdu a stáhnout naše lidi z lovu. Přivedl s sebou armádu. Ano!

Curran se dal do běhu. Kožoměnci ho následovali, zvedali při tom mračna prachového sněhu do vzduchu.

„Myslím, že jsme skončili.“ Ghastek se otočil k moři upírů. „Rušíme misi. Hlaste se u Matky.“

Upíři se začali valit pryč z pole.

Zasmála jsem se.

Hugh otočil koně, aby ke mně stál čelem. „Snažil jsem se být milý, ale i já mám své hranice. Jestli chceš, abych se k tobě choval jako ke zvířeti, tak to taky udělám.“

Otevřel ústa. Magie z něj vyšla jako přílivová vlna, oddělila se a zachytila mne. Slovo moci.

Pravá část tváře mi zažhnula. Kolem mne zavířila světle zlatá záře. Vedle mě sebou Ghastek trhnul, zachycený ve stejném zářícím tornádu.

Na zdi za mnou Christopher zaječel: „Paní!“

Hugh se pousmál.

Ať už se dělo cokoliv, zemře, než to skončí. Rozběhla jsem se k němu po sněhu s vytaženým mečem. Světlo se pohybovalo se mnou, proudilo kolem v jasných stuhách zářících jako slunce. Přeskočila jsem trny.

Hugh sjel z koně.

Curran ke mně sprintoval, oči jako roztavené zlato.

Udeřila jsem. Hughova zbraň se setkala s tou mou. Vycenil na mě zuby.

Tornádo světla kolem mě rudě zapulzovalo a useklo čepel Zabíječe v místě, kde se dotýkala Hughova meče. Čepel se přelomila v půlce.

Ne!

Pole, Hugh i Curran zmizeli.

13.

Někdo mi podtrhl zemi pod nohama. Řítila jsem se vzduchem jako bych nevážila nic, paže průsvitné. Před sebou jsem zahlédla cihly. Padala jsem skrze kulatou šachtu. Přímo pode mnou byla silná kovová mříž a pod ní tmavá voda.

Umřu.

Narazila jsem na mříž a bez odporu jí prošla, jako bych byla jen vzduch. Padla jsem do vody.

Vlažná. Mokrá.

Tělo mi nabralo pevnou formu. Zakopala jsem nohama, vynořila se na hladině a upřeně se zahleděla na půlku meče v ruce. Hugh mi zlomil meč. Zlomil Zabíječe.

Zlomil mi meč!

Schoulila jsem se kolem něj do klubíčka a ponořila se. Měla jsem Zabíječe od svých pěti let. Voron mi ho dal. Posledních dvaadvacet let jsem spala a měla ho pod postelí skoro každou noc. Zabíječ tvořil mou součást a teď byl rozbitý. Rozlomený na dvě poloviny. Měla jsem pocit, jako by mi někdo usekl paži a ta nepřestávala bolet.

Zabiju ho. Byla to jen otázka času. Smrt měl jistou.

Zlomil Zabíječe.

Nade mnou padal dolů někdo další, skrze mříž a do vody. Vyplavala jsem nahoru. O okamžik později se vedle mě vynořil Ghastek a zalapal po dechu. V panice kolem sebe mlátil a cákal. Nechala jsem mu prostor. O deset vteřin později se uklidnil a upřeně se na mě zadíval. „Byla to ta voda. Označila nás, a proto jsme byli zranitelní vůči d’Ambrayově magii.“

„Ano. Hugh musel podplatit jednoho z mých lidí. Nebo je vydíral, nebo jim vyhrožoval.“

Byla to Jennifer. Musela být, a jestli to byl ten případ, pak by Hugh nemusel vyhrožovat moc tvrdě. Seděla tam s lahví v ruce a snažila se sesbírat dost odvahy, aby ji po mně hodila. Nedokázala to.

Tohle mě neudolá. Můj meč se možná zlomil, ale já ne. Vyhraju. Dostanu se odsud. Budu žít. Uvidím znovu své milované.

Tohle se mi nestalo poprvé. Ovládl mě tichý, studený klid. Voronův hlas ke mně mumlal ve vzpomínkách a já se o něj opřela jako o hůl. „Nejdřív východy.“

„Ano. Pamatuju si to.“

Ohnula jsem se ve vodě a snažila se zbytek svého meče zasunout do pochvy, zatímco zůstanu na hladině. Netrefila jsem se.

Kurva, já se netrefila. To se mi nestalo dvacet let.

„Ty jsi byla ten cíl,“ ozval se Ghastek. „Já byl jen přihlížející, co měl smůlu.“

„Vypadá to tak.“ Konečně se mi podařilo zasunout pahýl Zabíječe.

„Kde jsme?“

„Nemám tušení.“

„Věděl, že se teleportujeme sem. Věděl to a neudělal nic, aby mou teleportaci zastavil,“ řekl Ghastek.

„Zdá se, že si d’Ambray myslí, že jsi nahraditelný.“

Ghastek si mě dlouhou chvíli prohlížel. Ve tváři mu cukl sval. S hrdelním zavrčením praštil do hladiny: „To by stačilo. To by kurva stačilo!“

Ajaj. Za celou tu dobu, co jsem jednala s Ghastekem, ani jednou nezaklel. Nikdy. Předního Pána mrtvých právě chytil rapl. Obrnila jsem se.

„Přijde si do mého města, zahazuje moje lidi, a komanduje mě, jako bych byl jeho sluha, a teď tohle? Jak se opovažuje!“

Povzdechla jsem si. „Jak se opovažuje!“ zopakoval. O co, že za chvíli bude následovat: „Ví on vůbec, kdo já jsem?“

„Nejsem nějaký analfabet, kterého může sekýrovat. Takhle se mnou nikdo jednat nebude. Na to jsem příliš tvrdě pracoval. Celé roky, krucinál! Roky! Roky výzkumu a ten zasraný neandrtálec přijde a zamává rukama.“ Zkřivil obličej do šklebu. Pravděpodobně se snažil napodobit Hugha, ale spíš vypadal jako by právě dostal pořádnou zácpu. „Óóó, jsem Hugh d’Ambray a začínám tady válku!“

Rozesmát se zrovna teď by byl hodně špatný nápad. Musela jsem šetřit energii.

„Válku, které jsem se roky snažil vyhnout. Roky!“

Pořád to opakoval.

„To si myslí, že je jednoduché vyjednávat s násilnickými šílenci, kteří nedokážou pochopit základní principy?“

Dobré vědět, na čem jsme u něj byli.

„To si líbit nenechám. Landon Nez o tom uslyší.“

Landon Nez pravděpodobně velel Pánům mrtvých. Můj otec rád rozděloval pravomoci mezi své zástupce. Hugh vedl Železné psy, vojenskou část. Někdo musel vést výzkumné oddělení, Lid. To byla pozice, kde se často měnili lidé. Landon Nez musel být jejich nejnovější velitel.

„Primitiv. Tupec. Zdegenerovaný idiot!“ Z Ghasteka se řinuly kletby. „Až se odsud dostanu, pošlu na něj všechny upíry, co mám k dispozici, dokud z něj nevysají i poslední kapku krve. Pak ho rozsekám na kusy a jeho vykuchané tělo zapálím!“

„Možná se budeš muset postavit do fronty.“

Konečně si uvědomil, že jsem tam taky. „Cože?“

„Dám ti kus Hugha na hraní, až s ním skončím.“

Nezdálo se, že by mě slyšel. „Tohle mi nikdo neudělá! Vyrvu mu srdce. Ví on vůbec, kdo já jsem?“

„Tak dobře,“ pověděla jsem mu. „Pusť to všechno ven.“

Ghastek ze sebe začal chrlit proud sprostých nadávek.

Otočila jsem se pryč. Museli jsme se z téhle šlamastyky dostat a já to tu musela prověřit kvůli možným únikovým cestám.

Mříž nad námi měla světlou barvu, což obvykle znamenalo, že kov obsahuje stříbro. Nad mříží vedla nahoru asi třicet metrů dlouhá šachta nějakých devět metrů v průměru. Ze zdi v pravidelných rozestupech trčely vílampy a osvětlovaly cihly. Příliš strmé, aby se po nich dalo vyšplhat nahoru.

Mříž samotná se skládala z dvou a půl centimetru silných křižujících se tyčí. U podobných mříží jste obvykle viděli svařené spoje nebo zápustky, ale tady nebyl vidět ani náznak spár. Někdo ji musel nechat udělat na míru právě pro tuhle šachtu.

Konce tyčí mizely ve zdi. Zakopala jsem, abych se nadzdvihla a chytila se mříže. Zatím to ušlo. Přitáhla jsem se a kopla do mříže celou svou silou. Nejenom pevná. Ani se nepohnula. No, alespoň že díry mezi tyčemi nebyly malé.

Shodila jsem kabát z ramenou, prostrčila jeden rukáv mříží a přivázala ho k druhému rukávu. To bude stačit.

Zhluboka jsem se nadechla a ponořila se do temné vody. Nebyla studená, ale ani nijak zvlášť teplá. Evdokiin svetr mi získá nějaký čas. Vlna mě udržovala v teple i mokrá. Plavala jsem dolů podél zdi. Temnota a cihly. Žádné tajné cesty, nebo tunely, žádné trubky, jejichž kryty by se daly odpáčit.

Krev mi tepala v uších. Musela jsem zpátky nahoru, než mi dojde vzduch. Obrátila jsem se o sto osmdesát stupňů a s kopáním mířila k hladině. Tekutá obloha nade mnou slibovala světlo a vzduch. Kopala jsem silněji. Plíce mi řvaly po kyslíku.

Vyrazila jsem na hladině a hltavě se nadechla.

„… co si o sobě myslí?“

Tahle cela měla udržet uvnitř kožoměnce. Stříbro v mříži zabraňovalo, aby se s ní pokoušeli nějak zahrávat. Voda byla příliš hluboká, aby se dalo odrazit ode dna a mříž vyrazit. A i kdyby se mi nějak podařilo tyče mříže uvolnit, a ta pravděpodobnost byla zatraceně malá, mříž by na nás padla a její váha samotná by nás utopila. Mysl mi naservírovala představu jako z noční můry, jak na mě mříž dopadla a zatlačila mě hluboko do tmavé vody. Ne, díky.

Lampy jen podtrhovaly naši současnou situaci. Naprosto jasně jsme viděli, jak je beznadějná.

Jestli chceš, abych se k tobě choval jako ke zvířeti, tak to taky udělám. Díky, Hughu. Fajn vědět, že ti na mně záleží.

Dokážu to. Celý život jsem kvůli tomu trénovala.

Ghastek ztichl.

„Hádám, že ta fajnová uniforma v sobě asi nemá zašitou plovací vestu, že?“

„Nebuď směšná.“

„Holka může snít.“ Ponořila jsem se a rozvázala tkaničky na levé botě. Pravá bota ji následovala. Vynořila jsem se, abych se nadechla.

„Co to děláš?“ zeptal se Ghastek.

„Odlehčuju náklad.“ Ponořila jsem se, opatrně si sundala levou botu, vynořila se, zachytila mříže a uvázala tkaničky nad mříží. Udělala jsem uzel a bota zůstala viset. To samé jsem zopakovala s pravou. „Za hodinu nebo dvě se unavím, a jestli se odsud máme dostat, boty budu potřebovat.“

Stáhla jsem si opasek, propletla ho mříží a udělala z něj poutko. Ghastek zdvihl obočí. Zkusila jsem do opasku vložit paži a přidržela se mříže. Udržel mě na místě, aniž bych musela šlapat vodu.

Ghastek vypadal zklamaně. „Jak dlouho myslíš, že nás tady nechá?“

„Nemám tušení.“

Povzdechl si a začal si zouvat boty.

Visela jsem nehybně ve vodě. Čas se vlekl. Neměla jsem ani představu, jak dlouho už jsme tu byli. Střídali jsme se při potápění a prohledávání našeho okolí, ale nenašli jsme východ. Nakonec jsme přestali. Někdy během našeho potápění magická vlna skončila. Teď šachtu osvětlovaly čtyři elektrické lampy. Jejich tlumené vodnaté světlo působilo skličujícím dojmem. Jen další druh mučení.

Použili jsme Ghastekův kabát a opasek, aby měl taky dvě poutka držící ho nad hladinou. Každý jsme měli dvě podpory, takže zvládneme spát. Malá útěcha, ale aspoň něco.

Už před chvílí mi vyschlo v puse, tak jsem trochu upila z čutory a předala ji Ghastekovi.

„To si s sebou vždycky bereš polní láhev?“

„Síla zvyku.“ Dokud jste měli polní láhev a nůž, dokázali jste přežít spoustu věcí.

Dal si hlt a předal mi ji nazpět. „Co se stane, až nám dojde voda?“

„Budeme pít tohle.“ Kývla jsem na tmavou vodu zaplavující šachtu.

„Nevypadá čistě, a i kdyby byla, dlouho taková nezůstane.“

„Lidé umírající žízní si nemůžou vybírat.“

Viseli jsme ve vodě.

„Co jste provedli s Natarádžou?“ zeptala jsem se.

Ghastek překvapeně zamrkal.

„Vždycky mě to zajímalo. Vlastně tak trochu zmizel.“

Ghastek si povzdechl.

„Stejně se nikam nějakou chvíli nedostaneme,“ pověděla jsem mu.

Zadíval se na strop, chvíli nad tím uvažoval a pak pokrčil rameny. „Proč ne? Natarádža měl vždycky rád řízení stylem nevměšování se. Nikdy jsem nepochopil, proč ho někdo vůbec dosadil do vedení. Na pohled sice dělal dojem, ale se skutečným během pobočky měl společného jen velmi málo. Já dohlížel na vývoj a výzkum, zatímco Mulradin se staral o finanční stránku věci. Před rokem se Natarádža začal chovat čím dál víc nevypočitatelně. Procházel se a mumlal si pro sebe. Zabil tu příšernost, kterou choval jako domácího mazlíčka.“

„Vrtilku? Toho obrovského hada?“

„Ano. Tovaryš našel její kusy rozeseté po celém horním patře. Sepsala se zpráva pro hlavní kancelář. Vysoko postavení členové Zlaté legie dorazili a provedli pár výslechů. Natarádža zmizel. Řekli, že byl odvolán.“

„Myslíš si, že ho odvolali?“

Ghastek pokrčil rameny. „Má smysl nad tím spekulovat? Mulradina a mě nechali společně vést pobočku, dokud se jeden z nás ‚nevyznamená‘, nebo nám nepřidělí náhradu. Hádám, že teď je sporné řešit nějaké vyznamenávání. On je mrtvý a já jsem tady.“ To poslední slovo vyplivl.

Teď už spal. Bude nejlepší, když se pokusím taky spát. Zavřela jsem oči a představila si, že ležím na pláži s Curranem. Byl to tak příjemný sen…

* * *

Voda v polní lahvi došla. Bylo jí dost, aby vydržela víc jak dva dny, pokud se rozdělovala uvážlivě. My ji pili dva, takže jsme tu byli uvěznění víc jak dvacet čtyři hodin. Spíš tak osmačtyřicet. Začali jsme pít vodu kolem nás. V žaludku mi moc dobře nedělala.

Voda v jámě před pár hodinami zchladla. Její teplota se vlastně nezměnila, ale voda obírala tělo o teplo pětadvacetkrát rychleji než vzduch, a my v ní byli namočení dost dlouho, abychom to opravdu pocítili.

Byla jsem vyhladovělá. Žaludek mi připadal jako bezedná jáma naplněná tupou bolestí. Nejradši bych se kopla, že jsem do sebe tehdy ráno v Pevnosti nenacpala něco dobrého, ale tím bych vydala zbytečně moc sil. Musela jsem šetřit každou kapku energie. Viset ve vodě. Vydržet. Přežít.

Když mi byla moc zima, vymotala jsem se z opasku a plavala. Ta námaha sice spalovala mé skromné zbytky energie, ale bylo mi pak tepleji. Dokud jsem se znovu nezačala klepat.

„Umřeme tady,“ ozval se Ghastek.

„Ne,“ opáčila jsem.

„Proč to říkáš?“

„Curran pro mě přijde.“

Ghastek se zasmál, znělo to ostře a kysele. „Vždyť ani nevíš, kde jsme. Můžeme být někde na druhé straně státu.“

„Na tom nezáleží. Přijde pro mě.“ Obrátí celou planetu vzhůru nohama, dokud mě nenajde. Já bych pro něj udělala to samé.

Ghastek zavrtěl hlavou.

„Musíš se vůlí přinutit k přežití,“ pověděla jsem mu.

Nepodíval se na mě.

„Já v téhle díře neumřu. Curran si pro mě přijde a dostaneme se odsud. Takhle to neskončí. Hugh nevyhraje. Přežijeme to. Jednoho dne mu vrazím svůj zlomený meč přímo do krku.“

Ghastek se na mě upřeně zahleděl. Hlas měl chraplavý. „Takže si to shrňme znovu. Teleportovali nás na nějaké neznámé místo, pravděpodobně tisíce kilometrů od všech, koho známe, možná na jiný světadíl. Muž, který nás sem uvrhl, se nejspíš teleportoval taky, a s ním i vědomosti o naší poloze, takže nikdo z našich známých nemá ani nepatrný zlomek tušení, kde teď můžeme být. Nemáme možnost komunikovat se světem venku. A i kdybychom se s nimi dokázali nějakým magickým způsobem dorozumět, nebude nám to k ničemu, protože nevíme, kde jsme. Vznášíme se ve studené, tmavé vodě.“

„Je vlastně docela teplá.“

Zdvihl prst. „Ještě jsem neskončil. Nemáme jídlo. Jsme tady už nejméně osmačtyřicet hodin, protože bolesti z hladu teď cítím méně intenzivně. Zrovna teď naše těla spalují jakékoliv skromné zásoby tuku, co máme, což vyústí v silnou ketózu, která způsobí krevní acidózu, a s tím nevolnosti a průjmy. Brzy přijde malátnost, slabost a budou následovat závratě. Jak naše mozky nebudou mít potřebnou výživu, začneme mít halucinace, pak utrpíme strašlivé poškození orgánů, dokud nakonec nezemřeme na zástavu srdce. Je to brutální, mučivá smrt. Mahátma Gándhí vydržel hladovět jednadvacet dní, když vedl kampaň za nezávislost Indie, ale vzhledem k tomu, že jsme ve vodě a naše těla spalují živiny zvýšeným tempem, dávám nám maximálně dva týdny.“

„Jestli se někdy rozhodneš změnit kariéru, vyhni se motivačnímu řečnictví.“

„Nechápeš to? Jediný člověk, který zná naši polohu, je d’Ambray a on nás tady nechal, abychom pomalu umřeli hladem. I když změní názor a rozhodne se tě vytáhnout, protože je tebou podivně fascinovaný, se mnou takový vztah nemá. Jsem postradatelný. Jednal jsem s ním jen párkrát a všechna ta setkání byla strohá, až skoro urážlivě. Očividně na mě nebere ohledy.“

„Přísahám ti teď, že jsme sem dorazili společně, a společně taky odejdeme. Curran mě odsud dostane a já tě tu nenechám.“

„Očekávat, že se sem Curran nějak dostane a zachrání tě, než zemřeme, je absurdní.“

„Neznáš ho tak jako já.“

„Kate! Trpíš falešnými představami.“

„Není to poprvé, kde jsem někde uvězněná bez jídla,“ pověděla jsem mu. „Jsem zvyklá tohle dělat často. Máme vodu, což je obrovská výhoda. Ještě nejsme mrtví.“

Jen na mě zíral.

„Přežila jsem v arizonské poušti. Přežila jsem v lese spalovaném požárem. Trápili mě hlady, topili, málem jsem umrzla, ale pořád tu jsem. Klíč k přežití tkví v tom, že se nesmíš vzdát. Teď musíš bojovat o svůj život. Musíš mít naději. Pokud ztratíš naději, je konec. Vzdát se znamená tiše umřít se svázanýma rukama v chatě, kam tě hodil muž, který tě svázal. Naděje je, že se odtamtud vykopeš a uběhneš přes patnáct kilometrů sněhem a lesem přes všechny překážky.“

Ghastek překvapeně zamrkal. „Vážně jsi tohle všechno prožila?“

„Ano.“

„Kdo tě do té chaty zavřel?“

„Můj otec.“

Ghastek otevřel ústa. „Proč? Jaký otec tohle provede vlastnímu dítěti?“

„Jediný, jakého jsem měla. Nevzdávej to. Nedovol tomu primitivovi vyhrát, Ghasteku.“

Zavrtěl hlavou.

Jeho mozek pracoval příliš usilovně. Musel přestat přemýšlet, protože jeho mysl se bude motat v kruzích a on se bude nořit do čím dál většího zoufalství. A zoufalství bylo jako polibek smrti.

Museli jsme šetřit energii, ale pokud ho nerozptýlím, tak se mi tu sesype. „Pořád analyzuješ situaci, a čím víc ji pitváš, tím beznadějnější se zdá. Snaž se nad tím nepřemýšlet. Radši se mnou mluv.“

„O čem?“

„Já nevím. Proč ses rozhodl stát navigátorem? To jsi vždycky chtěl pilotovat nemrtvé? Proč ses nerozhodl zkusit to na vlastní pěst? Proč Lid?“ Tak, tohle by ho mohlo zaměstnat.

Visel nehybně ve vodě. „Ghastek není moje pravé jméno. Vyrostl jsem v Massachusetts, poblíž Andoveru. Byl jsem chytrý a chudý. Nijak děsivě moc, znal jsem děti, které na tom byly hůř. Chudoba je, když se rodiče vrátí domů z první práce a spěchají, aby snědli těstoviny se sýrem, protože za pět hodin musí znovu vstávat do své druhé práce a chtějí se trochu vyspat. Tak chudí jsme nebyli. Měli jsme jídlo. Vlastnili jsme dům. Vídával jsem oba rodiče při večeři u stolu ve stejný čas.

V osmé třídě se konala vědecká soutěž mezi místními školami. Místní soukromá přípravná akademie se zúčastnila taky, hlavně aby ukázala obrovskou nadřazenost svého vzdělávání v porovnání s veřejným školstvím. Vyhrál jsem. Akademie mi věnovala stipendium. Pamatuji si, jak z toho byli mí rodiče šťastní. Z téhle školy se chodilo na Yale a mysleli si, že je to krok do budoucnosti. Takže jsem příští školní rok na tu přípravku nastoupil. Byla tři čtvrtě hodiny jízdy daleko a každý den mě tam otec vozil svou pracovní dodávkou. Opravoval plynové potrubí. Dodávka na sobě měla logo vyvedené velkými žlutými písmeny. GasTek. Tak se ta firma jmenovala. Nikdo se neobtěžoval, aby si zjistil mé jméno. Takže se ze mě stal ten kluk od Gasteku, pak Gastek, a nakonec jednoho z třídních bavičů napadlo, že by bylo k popukání, kdyby tam přidali ještě h. Ghastek. Což připomíná ne až tak rafinovaně slovo „ghastly“, tedy příšerný. Ghastek nebo taky prostě Šplhoun. Ke konci roku mi už ani učitelé neříkali jménem.“

V jeho hlase jsem zachytila starou hořkost. Smířil se s tím, už to nebolelo, ale stejně to v něm zůstalo.

„Ten první rok jsem si uvědomil, že mě tam nikdy nepřijmou. Všeobecně se předpokládalo, že ať bych byl sebechytřejší, ať už bych se snažil sebevíc tvrdě, mohl jsem v nejlepším případě doufat v to, že mě jeden z mých hloupějších spolužáků zaměstná. Oni budou vlastníky firem, já pro ně budu pracovat. Ono totiž být chytrý nestačí. Pokud jsi hezká nebo dobrá sportovkyně, určitým způsobem tě přijmou, protože dospívající jsou povrchní. Můžeš se stát trofejí jednoho z nich, pokud se necháš využívat, ale já nebyl ani jedno. Kdybych byl bohatý, otevřelo by mi to dveře aspoň na škvírku, ale nikdy by mě nepřijali úplně. Jen by utráceli moje peníze a smáli se mi za zády. Viděl jsem to. Protože peníze, chytrost, krása… nic z toho nestačí, když je tu takzvané dědictví. Nebylo to o tom, s kým jsi chodila do školy nebo kam. Bylo to o tom, s kým chodil do školy tvůj dědeček a jací byli jeho nejlepší přátelé.“

„Hádám, že škola asi nebyla tvým oblíbeným místem.“

„Kurevsky jsem to tam nenáviděl. A když jsem byl ve třetím ročníku, přišli tam náboráři Lidu. Přivezli s sebou v kleci upíra a nechali nás jednoho po druhém vyzkoušet, jestli ho zkrotíme. Ten pocit, když jsem si poprvé uvědomil, že ho dokážu ovládat… Nedokážu to popsat. Sedělo mi to. Poprvé v mém životě mi něco připadalo správné. Donutil jsem nemrtvého odemknout dveře klece a pak jsem s ním honil své milované spolužáky. Pracovník náboru nebyl dost silný, aby mi ho vzal. Utíkali přede mnou. Nezáleželo na tom, jak byli bohatí, nebo jak se jmenovali. Jejich důstojní prarodiče je nemohli zachránit, protože i kdyby tam byli, utíkali by přede mnou také.“

Ghastek se usmál, zářivě a šťastně. „Někteří škemrali, ať přestanu.“

Vypadal tak šťastně, že jsem se pokusila ve svých poutech pošoupnout trochu dál od něj.

„Okamžitě mě vyloučili.“ Zasmál se. „A na konci dne Lid přinesl mým rodičům šek na víc peněz, než oba vydělali za předchozí tři roky. Renta za strádání, která jim měla ulehčit život, pokud bych se rozhodl opustit domov a jít studovat k Lidu. Ale rodiče mě nechtěli pustit. Peníze pro ně nic neznamenaly.“

„Milovali tě,“ tipla jsem si.

Přikývl. „To ano. Dal jsem jim šek do rukou a vyšel z domu. Chtěl jsem moc. Chtěl jsem taky úctu a peníze, ale ze všeho nejvíc jsem chtěl moc. Zeptala ses, proč jsem se stal navigátorem. Protože to miluju. Miluju, když se s nimi má magie poprvé spojí. Tu preciznost, tu jemnost, to potřebné umění. Kdybys dokázala pilotovat upíry, pochopila bys to.“

Kdyby tak věděl.

„Je to jako být propojený s pramenem čisté síly. Posiluje tě. Vystoupal jsem tak vysoko. Teď jsem sedmnáctý ve Zlaté legii.“

Legie tvořili Rolandovi nejlepší Páni mrtvých. Zlatá byla prvních padesát, Stříbrná těch padesát po nich.

„Navigování se nepodobá ničemu jinému,“ pokračoval Ghastek. „Vyžaduje to praxi a disciplínu a tvrdá práce se nakonec vyplatí. Každý rok se moje moc zvyšuje. Mohl bych se dostat do první desítky, ale rozhodl jsem se, že se o to nebudu pokoušet.“

„Proč ne?“

„To bys nepochopila,“ pověděl mi Ghastek.

„Zkus to.“

„Ne. Úplně stačí říct, že jsem roky pracoval a veškeré moje snahy mě přivedly sem. Tady… do téhle díry v zemi. Teď si hodlám odpočinout. Pro dnešek jsem toho namluvil dost.“

Ghastek ztichl. Minuty ubíhaly. Hlava mu klesla.

Dokázala jsem si ho představit na školních pozemcích, vytáhlého kluka v levných šatech, jak posílá nemrtvého na lidi, kteří nad ním ohrnovali nos. Kdo by to tušil?

Zavřela jsem oči. Nemohla jsem dělat nic jiného.

Dostaneme se odsud.

Curran pro mě přijde. Samozřejmě že ano.

Pokoj osvětloval oheň v krbu. Sálalo z něj teplo, tak přepychově horké a příjemné, že jsem se na dlouhou chvíli jen vyhřívala. Bylo tam sucho a teplo. Vzduchem se vznášela lahodná vůně pečícího se masa. Jídlo. Takhle vypadalo nebe.

„Ahoj, zlato,“ utrousil Hugh.

A nebe právě skončilo.

Otočila jsem se po hlase. Byl rozvalený na velkém dřevěném křesle, opíral se o něj zády, velké nohy v modrých džínách natažené před sebou. Košili měl dole, takže mu světlo ohně pohrávalo na ostře vyrýsovaných svalech na hrudi a na pažích. Na krku mu visel malý přívěšek na jednoduchém ocelovém řetízku. Líbilo se mi, jak seděl, celý uvolněný. Takhle pro něj bude těžší uhnout tomu báječně těžkému křeslu vedle mě.

Zkusila jsem popadnout židli.

Až na to, že jsem se nepohnula.

Neměla jsem ruce ani nohy. Úžasné.

Hugh se uchechtl.

„Hádám, že to je jeden z těch zvláštních snů.“ Alespoň, že mi pořád fungovala pusa.

„Něco takového. Je to projekce.“

„Aha. Ale magie není u moci.“

„Ne. Vrátila se asi před čtvrt hodinou. Ucítíš to, až se vzbudíš.“

„Jak dlouho už jsem v té tvé malé vězeňské cele?“ Aspoň získám tolik informací, kolik zvládnu.

„Tři dny.“

Tak dlouho. Sakra.

„Jaká je voda?“ zeptal se Hugh. „Začíná ti už být zima?“

Hajzl jeden. „Takže takhle ses teleportoval z hořícího hradu? Měl jsi u sebe někde vodu?“

Dotkl se přívěšku na krku a zdvihl ho. Světlo ohně zahrálo na skleněné lahvičce ve tvaru kulky. Uvnitř šplouchala voda.

„Vždycky mám jednu u sebe. Rozdrtit ji zabere jen vteřinu. Jakmile se tě voda dotkne, slovo moci tě přitáhne ke zdroji vody.“

Takže ta voda, kterou mě Jennifer postříkala, pocházela ze šachty, kde se momentálně vznášelo na hladině moje tělo.

„Teleportace je poslední možné východisko,“ řekl Hugh. „Zabere pár vteřin, podle vzdálenosti. Pokud během přepravy udeří technologie, jsi mrtvá. Ale ty jsi mi nedala na výběr.“

„Co jsi Jennifer slíbil, aby mě zradila?“

„Moc,“ pověděl mi. „Měla tě polít v soukromí, aby ji nikdo nepodezříval, jakmile se teleportace spustí. Ty bys zmizela, a ona by čas, který všichni ostatní stráví běháním a hledáním tvé maličkosti, využila k tomu, aby upevnila svou moc nad klanem. Za týden nebo za dva by pro ni mí lidé odpravili Desandru, což by jí celou věc ulehčilo. Ale ta čubka to podělala, a pak to její hafan posral ještě víc. Dokážu si představit, že jí teď dodělávají náhrobek. Už dřív jsem ti to říkal: kožoměnci se dají vytrénovat jen těžko. Musíš je mít odmalička.“

„Jsi zvrácený úchyl.“

„Já vím.“ Hugh kývl ke stolu vedle sebe. „Máš hlad?“

Stůl pokrývalo jídlo. Čerstvý chleba, ještě teplý a křupavý z pece, čekal na krájecím prkénku. Plátek vysokého roštěnce, na němž se roztékal křupavý tuk, dominoval celému stolu, vedle mísy polévky, vaničky se zlatým máslem a miskou bramborové kaše. Vzduch voněl po pečeném mase, česneku a čerstvém chlebu.

Začaly se mi sbíhat sliny, zatímco se mi žaludek bolestivě stáhl. Jak to, že jsem neměla ruce, abych po něm mohla hodit křeslo, ale pořád jsem měla ústa a žaludek? Život nebyl fér.

„Jsem jen hodinu daleko,“ řekl Hugh. „Stačí poprosit a já přijdu, vylovím tě odtamtud a všechno tohle může být tvoje. Stačí jen říct ‚Prosím, Hughu.‘“

„Strč si palec do zadku a zakvedlej.“

Usmál se, uřízl si kus chleba a rozetřel na něj máslo. Sledovala jsem, jak máslo klouže po krajíci. Zakousl se do něj a žvýkal.

Parchant jeden.

„Už jsi skončil s tím svým gastro pornem? Mám tu studenou, mokrou díru, do které se potřebuju vrátit.“

„Dříve nebo později to nevydržíš.“

„Klidně v to dál doufej.“

„Jsi přeživší. Voron tě na ten okraj propasti stavěl znovu a znovu, dokud v tobě nezakořenila neotřesitelná touha po životě. Uděláš cokoliv, jen abys přežila, a já jsem tvá jediná šance dostat se ven. Nejdřív budeš vzdorovat, ale s každou uplynulou hodinou se ti má nabídka bude zdát lákavější a lákavější. Přesvědčíš sama sebe, že vlastní smrtí ničeho nedosáhneš, a pokud už máš umřít, ať to stojí za to. Namluvíš si, že přijímáš mou nabídku jen proto, abys mi mohla vrazit ten zlomený meč do hrudi a cítila, jak mi projde srdcem. I kdybys potom zemřela, samotný fakt, že dodýchám i já, dá tvé smrti alespoň nějaký smysl. Takže mě k sobě zavoláš. A pokusíš se mě zabít. Až na to, že už jsi tři dny nejedla a tvé tělo…“ Naklonil hlavu a pomalu po mně sjel pohledem. „Tvé tělo pálí kalorie stejně rychle, jako oheň stravuje benzín. Docházejí ti rezervy. Mohl bych tě porazit jednou ranou.“

„Ale o tom meči máš pravdu. Zlomil jsi ho. Dlužím ti to.“

Poklepal si na nahou hruď nad svým srdcem. „Tohle je to místo. Zkus to, Kate. Uvidíme, co se stane.“

„Co po mně vlastně chceš, Hughu?“

„Krátkodobě bych rád, abys řekla mé jméno a bylo k němu připojené prosím. Rád bych, abys přišla do Jester Parku zavěšená do mého rámě.“

Jester Park v Iowě. Kdysi park v Des Moines, hlavním městě Iowy, a nyní jedno ze sídel mého otce.

„Dlouhodobě… chci vyhrát. A vyhraju, Kate. Sice budeš udatně bojovat, ale nakonec skončíš v mé posteli a budeme bojovat společně a krýt si záda. Bude nám spolu dobře. To ti přísahám.“

„Kterou část slova ‚ne‘ jsi nepochopil?“

„Tu část, kdy nedostanu, co chci. Musíš se naučit, kde je tvoje místo. A uvnitř Pevnosti to není.“

Něco uvnitř mne povolilo. „A ty mě hodláš naučit, kde je mé místo?“

„Ano.“

Čas na to, aby ti někdo připomněl pravou skutečnost. „Všechno, co máš, jsi získal jen proto, že můj otec smísil svou krev s tou tvou. Všechno, co děláš a kým jsi, dlužíš někomu jinému, a když už mu nebudeš k užitku, prostě tě pohodí stranou.“

Hugh svraštil obočí.

Pokračovala jsem dál. „Já jsem si svůj život zařídila ve světě sama. Zkus se jím prodírat bez Rolandovy pomoci, a pak můžeš přijít zpátky a dát mi lekci. Vlastně počkat. Už ses o to pokusil a já ti nakopala zadek, a pak ti Curran zlomil páteř a hodil tě do ohně. Jak se cítíš, Hughu? Když víš, že je někdo lepší než ty?“

„Koleduješ si,“ varoval mě.

„Jsi najatá výpomoc. Ani nemůžeš říct Rolandovi ne. Tak co kdybys sklapnul a vrátil se k tomu, co ti jde nejlíp? Rolandovy boty potřebují vyčistit.“

„Posluž si.“ Položil si ruce za hlavu a usmál se. „Mám spoustu času.“

Trhnutím jsem se probudila. Přelila se přese mne studená voda. Ghastek na mě upřeně hleděl, oči měl podlité krví.

„Curran pro mě přijde,“ pověděla jsem mu.

Dostávala jsem křeče do nohou. Přicházely s odpornou pravidelností. Zkroutily mě tak bolestivě, že bych křičela, kdybych nebyla tak slabá. Přešly čtyři magické vlny. Během třetí Ghastek mluvil ke zdi a úpěnlivě prosil matku, ať neumírá. Teď jsme prožívali čtvrtou a dlouhé hodiny už nepromluvil.

Pokusila jsem se použít slova moci, ale žádné z nich nezafungovalo. Jen se odrazily ode zdí šachty. Hugh ji musel obehnat clonou.

Snažila jsem se spát, kdykoliv to šlo. A když to nešlo, počítala jsem cihly. Poslední dobou se rozmazaly a nedařilo se mi na ně zaostřit. Jako bych se koukala skrz horký vzduch stoupající nad rozpáleným asfaltem. Už jsem nebyla Kate, ale věc. Studená. Vyčerpaná. Umírající hlady. Špinavá.

Nechci v téhle tmavé díře umřít. Nechci umřít!

Chci znovu vidět slunce. Chci ještě jednou obejmout Julii. Chci líbat Currana.

Možná jsem se mýlila.

Možná mě nenajde včas.

Teplo. Sucho. Jídlo. Hugh.

„Pět dní. Máme výročí. Myslel jsem, že tě zkontroluju. Nabídka stále platí.“

„Jdi se vycpat.“

„Tak dobře.“

Chlad, mokrá temnota. Ghastek zmítající se ve svých poutech. Držím mu hlavu nad vodou. Neumři. To zvládneme. Musíme to zvládnout.

Voda mě omývá. Už ani nevím, jestli je teplá, nebo studená.

Zeď šachty se rozpadne. Curran se na mě dívá. Vidím ho. Jeho šedé oči. Slyším jeho hlas. „Už jdu, zlato. Vydrž. Vydrž kvůli mně.“

Přišel pro mě. Přišel mě odsud dostat ven. „Tolik tě miluju…“

Chci se ho dotknout, ale nemůžu se k němu dostat. Něco mi brání. Je přímo tady. Vidím ho přímo tady. Nemůžu…

„Kate! Kate!“ Něco se mě snaží držet zpátky, ale já se musím dostat ke Curranovi. Musím ven.

„Není skutečný.“ Ghastekův hlas. „Není skutečný, vidíš?“

Curran se rozplyne. Zbydou tam jen kameny, tmavé chladné kameny a šmouhy mé krve, kde jsem se je snažila rozhrabat.

Šest vln magie. Pluji v jezeře krve. Mám halucinace. Ale dokážu krev cítit na rtech, slanou horkou chuť lidského života.

Přejde to. To je jen hlad.

Ghastek je rozmazaný, nemůžu zaostřit na jeho tvář. Vznáší se v krvi vedle mě. „Mám strach.“

Musím ho udržet naživu. „Zvládneme to.“

„Jenom jsem chtěl žít,“ zašeptá. „Sledoval jsem svou matku, jak umírá. Trpěla. Trpěla tak strašně moc. To nedokážu. Nemůžu. Na to mám příliš velký strach. Udělal jsem to všechno, protože chci Stavitelův dar. Chci, aby mě učinil nesmrtelným.“

Dívá se na mě s nepříčetným pohledem. Ve skutečnosti mě ani nevidí.

„Ghasteku?“

„Jmenuji se Matthew,“ řekne a zní to spíš jako horečné zašeptání. „Pokud na tobě Staviteli záleží, pokud tě potřebuje, nechá tě žít věčně. Nenechá tě umřít.“

„Záleží mi na tobě, Matthewe. Chytni se mě za ruku. Nenechám tě umřít.“

Sedmá vlna magie.

Curran stojí na mříži nade mnou a já s ním mluvím. Říkám mu: Všechny vás miluju. Tady to nekončí. Nehodlám to vzdát a umřít.

Přeju si, abych byla lepší člověk. Aby bylo všechno jiné.

Tohle místo mě nezabije. Přežiju. Nezlomím se.

Curran se na mě usmívá. Natahuje ke mně ruku. Vím, že pro mě přijde.

Přijde pro mě. Ale je možné, že už bude příliš pozdě.

Hluk. Hluboký, rytmický hluk jako tep nějakého obrovského srdce.

Zesiluje.

Blíží se.

Znovu mám halucinace.

Bolest.

Levou rukou sevřu mříž. Vedle mé ruky je na druhé straně kus cihly.

Je tam kus cihly.

Mysl mi pomalu začala pracovat, jako zrezlý motor, který se snaží vlastní vůlí znovu rozběhnout.

Buch! Něco udeřilo do zdi nad námi.

Od mříže se odrazila další cihla.

Natáhla jsem se a zatřásla s Ghastekem. Ten nehybně visel ve svých poutech. Téměř jsem s ním nedokázala pohnout.

Buch!

„Ghasteku,“ zašeptala jsem. „Ghasteku…“

Otevřel pomalu oči.

Buch!

Cihly pršely na mříž. V tlumeném světle elektrických lamp se šachta otřásla, celá rozmazaná, ale spatřila jsem díru asi šest metrů vysoko. Další bouchnutí. Víc cihel spadlo dolů a odrazilo se od kovu. Někdo se pohnul nad vrškem díry, skočil a dopadl na mříž. Šedé oči se na mě zadívaly.

Curran.

Prosím, buď skutečný.

Jen na mě zíral. Pohled měl zhrozený. „Kate? Panebože.“

Pohnula jsem rty. „Prosím, buď skutečný.“

Vytáhl z batohu kovovou pilku na železo a začal přeřezávat mříž. „Zůstaň se mnou, zlato.“

Byl to sen. Další halucinace. Nebo se mi Hugh snažil dostat do hlavy. Obrnila jsem se. Vzbudím se a on zmizí.

Další dva lidé dopadli na mříž. Jim. Thomas, alfa klanu krys.

Jim mě uviděl a zaklel.

„Dostaňte mě ven,“ zašeptal Ghastek. „Prosím.“

„Měl bych tě tady nechat, ty zkurvysyne,“ zaprskal Curran. „Vyřežte ho odtamtud.“

Jim vytáhl další pilku.

Rozeklaná čepel projela tyčemi nade mnou. Dopředu, dozadu. Dopředu, dozadu.

Prosím, buď skutečný. Natáhla jsem se mezi kovovými tyčemi a dotkla se jeho prstů v bezprstých rukavicích. Ruku měl teplou.

„Vydrž, zlato. Mám tě.“

Z díry se vykulila stvůra a dopadla na mříž. Lysá a svalnatá, dřepěla na všech čtyřech, jako by se nikdy nepohybovala vzpřímeně. Prsty na nohou jí zdobily silné, zahnuté pařáty. Hrudník měla široký, zadní běhy svalnaté jako pes, boxer. Na hřbetě jí trčel kostěný hřeben. Masivní čelisti se otevřely a tesáky dlouhé jako prst prořízly vzduch. V hluboko posazených, jasně rudých očích žhnul hlad.

Upír. Prastarý upír, tak starý, až mi přejel mráz po zádech.

Curran se prudce otočil. Upír skočil. Curran mu sevřel pravou rukou hrdlo. Otočil se, jako by drápy drásající mu kabát ani nevnímal, a narazil hlavu nemrtvého na zeď. Upírova lebka se odrazila od cihel. Curran vycenil zuby a mlátil s ní do zdi znovu a znovu se zdivočelým výrazem.

Kosti zapraskaly. Krev nemrtvého vystříkla na cihly. Curran krvesaje narazil na zeď ještě jednou a pak mu ukroutil hlavu, jako by ždímal mokré prádlo. Tělo upíra padlo na jednu stranu, hlava na druhou.

„Vejtaho,“ zašeptala jsem.

„Vydrž. Už jsme skoro skrz.“

Popadl mříž. Kůže na prstech mu zešedla, jak ho popálilo stříbro. Curran napnul svaly. Nohy se mu třásly vypětím. Poslední dvě tyče se ohnuly a on odklopil mříž stranou jako víčko na konzervě. Klesl na kolena a natáhl se ke mně. Vyklouzla jsem ze svých pout. Někdo mi musel proměnit nohy v olovo, protože mě stahovaly dolů jako kotva. Potopila jsem se. Voda se mi přelila přes krk a ústa… Popadl mě za paži a pak mě vytáhl nahoru skrz mříž a na vzduch. Přitiskl mě k sobě.

Voněl jako Curran. Byl tak i cítit. Zabořila jsem hlavu mezi jeho krk a rameno. Kůži měl tak horkou, až pálila.

„Neumři mi.“ Políbil mě na tvář a stáhl si kabát. „Neumři mi.“

Nemohla jsem stát. Jen jsem se sesula na vršek mříže a držela se ho.

Zabalil mě do svého kabátu, objal mě a vyskočil. Pak jsme se ocitli v úzké chodbě. Odnášel mě skrz ni pryč.

„Miluju tě,“ pověděla jsem mu.

„Taky tě miluju.“ Hlas měl zhrublý. „Zůstaň mi naživu, Kate.“

„Ghastek…“

„Vytáhnou ho. Neboj se, zůstaň se mnou.“

„Kam bych šla?“

Přitiskl mě k sobě pevněji. „Já toho sráče zabiju.“

„Já první,“ pověděla jsem mu. „Zlomil mi meč.“

„Kašlu na meč. Skoro jsem tě ztratil.“ Rozkopl dveře a položil mě k ohni rozdělaném na betonové podlaze. „Andreo, šaty! Rychle.“

Curran mi roztrhl triko na dvě půlky. Kalhoty šly dolů – někdo mi stahoval promočené šaty. Kolem mne zavířil žár ohně. V zorném poli se mi objevil Christopher se sněhobílými vlasy a u rtů mi přidržel termosku. „Pijte, paní.“

Usrkla jsem. Kuřecí vývar. Znovu jsem se napila a on láhev stáhl. „Ne tak rychle. Bude vám špatně.“

„Vydrž,“ řekla Andrea a natáhla mi ponožky na nohy. „Už na nás nikdy nic podobného nezkoušej, slyšíš?“

„Jistě,“ zašeptala jsem.

„Tady.“ Robert podal Curranovi košili.

„Co tady všichni děláte?“ zašeptala jsem, zatímco mě Curran oblékl.

„Přišli jsme vás zachránit.“ usmál se Christopher. „I já. Nechtěl jsem se sem vrátit, ale musel jsem. Nemohl jsem vás nechat v kleci.“

Dal mi víc polévky. Pila jsem. Curran mě k sobě tiskl.

Byli jsme v nějaké obrovské místnosti. Uprostřed hořel oheň, stravoval zbytky kancelářského nábytku. Naproti u zdi ležela hora kusů kancelářských kójí. Ve stropě byla okna. Místnost vypadala jako postavená na bok. To nedávalo smysl.

„Kde jsme?“ zašeptala jsem.

„Vy to nevíte?“ Christopherovi se rozšířily modré oči. „Jsme v Mišmaru.“

V Rolandově vězeňské věži. Věděla jsem o ní jen to, co mi pověděl Voron. Když se zhroutila obchodní čtvrť v Omaze, můj otec odkoupil trosky od zbídačeného města. Sebral obrovské kusy padlých mrakodrapů, tři nebo čtyři patra vysoké a všechny je přemístil na odlehlé pole kdesi v Iowě a naskládal je na sebe, takže vytvořily obrovskou věž, držící pohromadě magií. Obehnal ji zdí. Bylo to strašlivé místo, stále se měnící bludiště, kde se východy uzavíraly a zdi získávaly nové tvary. Bloudili tady divocí upíři. Tvorové, pro něž neměl nikdo pojmenování, protože by ani neměli existovat, tady lovili v chodbách. Z Mišmaru se nedalo uniknout. Nikdo se nikdy nedostal ven.

„Vy jste pro mě přišli do Mišmaru?“

Curran mě k sobě přitiskl, držel mě v náručí, jako bych byla dítě. „Samozřejmě že ano.“

Tolik jsem ho milovala. „Jsi zatracený idiot.“ Vlastní hlas mi zněl chraplavě. „Proč jsi to sakra udělal?“

„Protože tě miluju. Dejte jí víc vývaru. Začíná přicházet k sobě.“

„Musíme odsud vypadnout,“ řekla jsem. „Hugh mě kontroluje ve snech.“

Curranovi zaplály oči jako roztavené zlato. „Jen ať přijde.“

„Upír!“ vykřikla Andrea.

Okno nad námi po levé straně se prolomilo, střípky skla a dřeva zapršely na podlahu. Upír padl do místnosti, jeho mysl přede mnou zaplála jako horká jiskra. Dopadl na všechny čtyři, starý, vyzáblý a nelidský. Na hřbetě mu trčel ostrý kostěný hřeben. Další prastarý.

Upír vystřelil vpřed a pak se náhle zastavil.

„Pořád… jsem Pán mrtvých,“ ozval se Ghastek z pokrývky na podlaze. „Zabijte ho, než ztratím vědomí.“

14.

Otevřela jsem oči. Ležela jsem na dece, zabalená do několika vrstev oblečení.

Nikde jsem neviděla Currana. Ten mě držel v náručí snad celé hodiny. Pokaždé, když jsem se vzbudila, byl u mě, ale teď ne. Přepadla mě úzkost.

Dobře, s tím jsem musela přestat. Nevypaří se mi. Nebyla to halucinace. Byl tady… někde.

Kdesi nade mnou se pohybovaly ohavné body magie tam a zpátky. Upíři. Jeden, druhý… Bylo jich tam devět. Zvedla jsem se z přikrývek. Místnost byla víceméně prázdná. Christopher podřimoval, opíral se o zeď. Vedle mě ležel na dekách Ghastek, Robert, alfa krys, seděl vedle něj. Ani stopa po Jimovi nebo Curranovi. Taky jsem si myslela, že jsem tu viděla Andreu, ale to nemohla být pravda. Tady nemohla být. Byla těhotná. Dítě by přece neriskovala.

Klekla si ke mně hnědooká žena. Byla asi tak v mém věku, s tmavými vlasy, plnými ústy a snědou kůží, oblečená do černé volné abáji, šatů v islámském stylu, a ladícího hidžábu, široké šály, omotané kolem hlavy. Působila arabsky. Už jsem ji dřív viděla mezi Doolittlovým personálem.

„Kdo jsi?“

„Jmenuji se Nasrin.“ Opatrně se dotkla mé tváře, prohlédla mi oči. „Jsem tady, abych tě uzdravila.“

„Kde je Curran?“

„Kontroluje barikádu,“ informovala mě Nasrin. „Jim a ostatní tam hlídkují. Jak se cítíš?“

Jakou barikádu? „Místnost už není rozmazaná.“

Usmála se. „To je dobře. Proběhla krátká magická vlna, tak jsem na tobě trochu pracovala.“

„Myslím, že si na to pamatuju.“

V nějaké chvíli jsem omdlela, ale Curran mě probouzel každých pět minut, abych se najedla. Nejdřív jsem dostala vývar, který jsem jednou nebo dvakrát vyzvracela. Neurčitě jsem si vzpomněla, že mi Andrea podala mokrý hadr, abych si otřela tvář, Nasrin cosi mumlala a přidržovala mi čutoru u rtů. Ať jsem vypila cokoliv, udělalo se mi po tom líp. Pak mi dali nějakou tajemnou směs, kterou vymyslel Doolittle a poslal ji s nimi pro případ, že bychom byli vyhladovělí. Zeptala jsem se, co v ní je a Christopher mi velmi vážně pověděl: „Čtyřicet dva procent suchého, odstředěného mléka, třicet dva procent jedlého oleje a dvacet pět procent medu.“ Na to zbývající procento jsem se bála zeptat a měla jsem problémy udržet ji v sobě. Pak přišla magická vlna a někdo nade mnou zaklínal, a najednou jsem umírala hlady. Zhltala jsem dvě litrové nádoby té směsi a žaludek chtěl víc, ale ztratila jsem vědomí. Zdálo se mi, že se to celé opakovalo víc než jen jednou, ale nemohla jsem si být jistá.

„Co jsi mi to dala v té lahvi?“ zeptala jsem se.

Usmála se. Nevypadala vůbec jako Doolittle, ale vyzařovala z ní stejná uklidňující jistota. „Vodu Zamzamu.“

„Požehnanou vodu z Mekky?“

„Ano.“ Přikývla s drobným úsměvem a zdvihla mi láhev ke rtům. „Teď pij.“

Usrkla jsem.

„Když prorok Abrahám vyhnal svou manželku Hadžar s malým Ismailem do pusté divočiny Mekky, nechal je tam jen s váčkem datlí a koženým vakem plným vody.“ Nasrin se dotkla mého čela. „Žádná horečka. To je dobré. A když byla všechna voda pryč, Ismail plakal, protože měl žízeň, a Hadžar začala hledat vodu. Šplhala po horách a procházela údolí, ale země byla pustá. Žádná závrať?“

„Ne.“

„To je taky dobře. Konečně u pahorku Marwá měla pocit, že zaslechla hlas. Zavolala na něj, prosila ho o pomoc. Anděl Džibríl sestoupil z nebes, otřel se o zem svým křídlem a z ní vyrazil pramen Zamzam. Jeho voda zahání hlad i žízeň.“ Nasrin se znovu usmála. „Přivezli jsme si trochu domů, když se moje rodina vydala na svatou pouť. Moje léčivá magie povzbuzuje tělo, aby se uzdravilo tím, že zpracovává jídlo zrychlenou formou. Neměla jsi žádné rány, takže když tvé tělo vstřebávalo živiny, šly všechny přímo tam, kam měly, a voda ten proces ještě uspíšila. Pokud udržíme podobné tempo, budeš brzy chodit. Na třicet šest hodin péče to není špatné, a zdá se, že jsme se vyhnuli metabolickým výkyvům při obnovení příjmu potravy. Bez magie by trvalo pár týdnů, než by se ti vrátily síly.“

Krátce jsem se zadívala na Ghasteka.

„Zotavuje se pomaleji,“ informovala mě Nasrin. „Ale ty už jsi zezačátku byla v lepší formě a měla jsi víc rezerv, než on. Neboj se, brzy získáš zase váhu, abys mohla bojovat. To je moje specialita. Vedu zotavovací jednotku v Pevnosti. Měli jsme podezření, že bys mohla trpět podvýživou, tak jsme se s doktorem Doolittlem shodli, že tohle bude nejefektivnější.“

„Díky.“

„Není zač.“

Snažila jsem se zdvihnout hlavu. „Říkala jsi, že je tu barikáda. Kde je?“

„Na obou koncích chodby.“ Nasrin vzhlédla. „Patro nad námi je prolezlé divokými upíry. Ghastek se je pokoušel v jedné chvíli počítat a zmínil čtyři, a pak šest o dvě hodiny později. Pár jsme jich zabili, ale jsou pokřivení. Tohle místo není zdravé ani pro upíry.“

Teď těch upírů bylo devět. Nějak nás dokázali vycítit a začali se shromažďovat. Měli bychom je zničit nebo změnit místo.

„Krmí se jeden na druhém,“ řekl Ghastek. Otočil se na bok, aby se na mě mohl zadívat. Oči měl vpadlé. Vypadal jako svůj vlastní duch.

„Nikdy jsem neslyšela, že by to nemrtví dělali,“ poznamenala jsem.

„Podobné případy se už objevily,“ odpověděl. „Zahrnují silné hladovění nebo kontrolované krmení. Podařilo se mi je navodit v laboratorním prostředí. Existuje,“ odmlčel se a zívl, „mnoho proměnných. Upír krmící se jinými nemrtvými projde morfologickými změnami. Musí se to udělat opatrně, nebo upír zemře. Někteří nemrtví…“ Znovu zívl. „Stálá dieta z jiných upírů po čase… Co jsem to říkal?“

Taky jsem měla problémy se soustředit. „Něco o upírech krmících se na jiných upírech.“

„Pak je dokážeme vycítit jako starší a silnější,“ řekl Ghastek. „Navigátoři dokážou cítit věk nemrtvého a dieta z jiných nemrtvých upíra postaršuje.“

Už jsem se setkala s upíry, kteří byli cítit dost staří, aby vznikli před Změnou, ale nikdy jsem to nedokázala pochopit. Mělo to být nemožné. Před Změnou byla magie tak slabá, že tu skoro ani nebyla. Patogen Immortuus se objevil až po první katastrofické vlně magie. Teď už jsem to věděla. Nebyli opravdu tak staří, ale kanibalové.

„Jak starší? O desítky let?“

„Ano.“ Ghastek opět zívl. „Pokud nechceš příliš mocného jedince, není nákladově efektivní pokračovat v krmení upírů jinými nemrtvými. Získávat upíry je drahá záležitost. Je to opravdu škoda.“ Znovu zívl. „Musíš říct svému lvovi, aby je nezabíjel. Upíři kanibalové se zaměřují na slabší jedince svého druhu a reagují na krev nemrtvých. Zabij jednoho a u mrtvoly se ti seběhne celý houf.“

Zavřel oči.

„Kolik upírů je v Mišmaru?“ zeptal se Robert.

Ghastek otevřel oči. „Byl jsem tady jen jednou, před pěti lety. Musel jsem složit test, aby mě přijali do Zlaté legie. Musíte vejít do Mišmaru a přivést odtamtud upíra. Tehdy jsem jich cítil stovky.“

Stovky. Museli jsme jít. Čím dřív se odsud dostaneme, tím jsou naše naděje na přežití vyšší. S Ghastekem jsme je tady udržovali na jednom místě. Potřebovala jsem být zase pohyblivá a rychle.

Natáhla jsem se k nádobě a začala jíst Doolittlovu pastu.

„Díky,“ řekl Ghastek.

„Za co?“

„Že jsi mě udržela naživu.“ Zavřel oči a usnul.

Curran se protlačil dveřmi. Plavé vlasy mu ode dne, kdy se vydal do Severní Karolíny, očividně dost povyrostly a čelist pokrývalo husté strniště. Takže se pár týdnů ani neholil. Oblečení měl zacákané od krve, některé skvrny byly staré, jiné novější.

Dopadl na zem vedle mě. Ovinula jsem kolem něj paže a políbila ho. Chutnal přímo magicky. Polibek mi oplatil a přitiskl mě k sobě. „Jedla jsi?“

„Ano. Chutná to mnohem líp, než ta hostina, co mi nabízel Hugh.“

„Zlomím mu vaz,“ zašeptal Curran a v hlase mu zaznívala hrozba tak silně, že jsem sebou málem trhla. Svaly na pažích mu ztvrdly napětím. Nejspíš si představoval, jak Hugha zabije. V téhle chvíli bych nechtěla být Hughem d’Ambray. Co se mě a Currana týkalo, Hughovy vyhlídky na dlouhý život nevypadaly moc dobře.

„Ghastek říkal, že upíři tady se krmí na sobě navzájem. Pokud jednoho zabiješ, vyrojí se jich víc. Jak je na tom barikáda?“ zeptala jsem se.

„Ještě pár hodin vydrží.“ Pohladil mě po rameni a políbil do vlasů. Opřela jsem se o něj. Jen vědomí, že je se mnou, bylo tak strašně fajn.

„Ještě jednou si zdřímneš a pak tě ponesu,“ pověděl mi.

„Mohla bych zkusit jít.“

„To by nebylo špatné, ale jestli to nepůjde, podržím tě.“

Objala jsem ho znovu. Chtěla jsem mu říct spoustu věcí, ale nevěděla jsem jak. Překonal polovinu země, vloupal se do neproniknutelného vězení a přes všechny překážky mě našel. Neexistovala slova, kterými bych mu vysvětlila, jak se cítím.

Proto jsem se musela spokojit s: „Miluju tě.“ Tak. Hezky a jednoduše. „Věděla jsem, že mě najdeš.“

Usmál se na mě. „Nikdy bych nepřestal hledat.“

A myslel to vážně. Hledal by tak dlouho, dokud by mě nenašel. O tom jsem nepochybovala.

Sáhl do kabátu a podal mi cosi zabaleného do kusu hadru. Rozbalila jsem látku. Druhá půlka Zabíječe. Představila jsem si, jak ji bodám Hughovi do oka. Buď to, nebo bych začala brečet, a já v Mišmaru slzet nebudu.

„Dá se opravit?“ zeptal se Curran tiše.

„Ne.“ Jednou se mi podařilo Zabíječi ulomit špičku a ta mu dorostla, ale teď byl zlomený přímo uprostřed. Moje šavle byla na nic. Jako by zemřel dlouholetý přítel. Když jsem nad tím přemýšlela, měla jsem chuť se schoulit. Pohladila jsem čepel. Připadala jsem si, jako by mi někdo usekl kus vlastního já. Cítila jsem se… nahá. „I kdybychom ho dokázali nějak spravit, čepel bude mít navždy slabé místo.“

„Mrzí mě to.“

„Díky. Hugh se mi dostal pod kůži a já byla neopatrná.“

„Neboj se, já se mu plánuju taky dostat pod kůži.“ Ohnul prsty, jako kdyby na nich měl drápy. „Nebude se mu to líbit.“

Dlouhou chvíli jsme tiše seděli.

„Přinesl jsem ti tvou druhou šavli,“ řekl.

„Tu čerkaskou?“

Curran přikývl.

„Dáš mi ji?“

Natáhl se k hromadě batohů a vytáhl ji odtamtud. Tasila jsem zbraň s lehce zahnutou kovovou čepelí a přejela po ní prsty. Nebylo to totéž.

Curran ke mně přistrčil nádobu s jídlem. „Jez.“

„Už mě zase chcete krmit, Vaše Chlupatosti?“

„Ale samozřejmě,“ odvětil. „Miluju tě.“

Úplně mě to zahřálo.

„Přišla jsem na to, jak se Hugh teleportuje,“ zahuhlala jsem mezi sousty. „Nosí na krku lahvičku s vodou pro případy nouze. Rozbije ji, voda se dotkne jeho kůže, řekne slovo moci a to ho teleportuje ke zdroji vody. Jakmile ten proces začne, na pár vteřin se staneš nehmotným, od začátku do konce. Teleportaci bere jako poslední možnost. Pokud by během cestování udeřily technologie, je nahraný.“

„Dobré vědět.“

„Byla ta Geneova pozvánka past?“

Curran pokrčil rameny. „Netuším. Ale až se vrátíme, plánuju se ho zeptat. Je hostem v Pevnosti.“ To, jak řekl „host“, pro Genea nevypadalo moc dobře.

„Co se stalo, když jsem odešla?“

Curran se opřel o převrácenou židli. „Hnal jsem se za Hughem přes pole, ale teleportoval se dřív, než jsem se k němu dostal. Mám jeho koně. Chceš ho?“

„Jeho frísáka? Ne, díky. Vypadají pěkně, ale nejsou to zrovna nejlepší jezdečtí koně. Říkala jsem ti, že jsem jezdila na obrovské oslici?“

Zamrkal. „Cože jsi?“

„Na obrovské černobílé oslici. Byla tak tři metry vysoká a děsný morous. Nechala jsem ji ve stáji v Pevnosti. Mám ji půjčenou z jedné nájemní stáje, takže je možné, že ji teď budeme muset koupit, kvůli všemu tomu času, co uplynul. Jmenuje se Mazlík.“

Curran chvíli zápasil, aby to zpracoval. „Někdy má hladovění podivné vedlejší účinky…“

„Ne, byl jsem u toho,“ prohlásil Robert, oči stále zavřené. „Viděl jsem Mazlíka. I její dlouhé uši.“

Curranovi se rozšířily oči.

„Jestli se odsud dostaneme, ráda bych si ji nechala,“ zaprosila jsem.

„Jestli to všechno sníš, seženu ti klidně celé stádo obrovských oslů.“

„To je ten nejpodivnější úplatek, jaký jsem kdy slyšel,“ utrousil Robert.

„Nechci stádo. Jen tu oslici.“ Snědla jsem víc Doolittlovy pasty. „Co uděláš s Hughovým frísákem?“

„To nevím. Kruci, mohl bych si ho nechat. Budu ho vodit jako psa na vodítku.“

Zasmála jsem se. „Nenávidíš koně.“

„Ne,“ řekl Curran. „Jen jim nedůvěřuju, to je rozdíl.“

„Takže co dalšího se stalo, když jsem zmizela?“

„Pak jsem měl problém,“ oznámil mi. „Ty jsi byla pryč, Hugh zmizel a po Ghastekovi se taky slehla zem. Členové Lidu vyváděli a běhali sem a tam. Jim mi pověděl o Brandonovi a jeho triku s vodou. Potřeboval jsem víc informací a chtěl jsem vědět, co má Brandon uvnitř, že dokáže být tak hloupý, aby něco takového provedl, tak jsem mu rozpáral břicho a vytahal mu vnitřnosti, zatímco Jennifer přihlížela. Pověděl jsem jí, že jestli se pohne jen o centimetr, provedu jí věci, proti kterým se to, co jsem udělal Brandonovi, bude zdát mírné a civilizované.“

Ztratil sebeovládání. Dokázala bych spočítat na prstech jedné ruky chvíle, kdy se Curran utrhl ze řetězu, a měla jsem je vypálené v paměti. Byl hrdý na svou dokonalou sebekontrolu. Konečně se mi to podařilo. Přivedla jsem Pána šelem k šílenství. Asi musel být naštvaný nebo o mě musel mít strašný strach nebo obojí. Věděla jsem naprosto přesně, jak se cítil. Neuměla jsem řvát jako on, ale kdyby ho někdo teleportoval z toho pole, celá Smečka by se přede mnou krčila a pomočila se strachy.

„Pohnula se Jennifer?“ zeptala jsem se.

„Ne. Jen tam tiše stála, když křičel. Brandon mi nedal nic konstruktivního. A pak si Barabáš vzpomněl, že na setkání s tebou Jennifer zamířila s tou lahví.“

„Nedokázala to udělat,“ pověděla jsem mu. „Myslím, že to plánovala provést při našem setkání, ale v poslední minutě si to rozmyslela.“

„A protože Brandon nepomohl, předal jsem jeho zbytky Mahonovi a oznámil Jennifer, že je na řadě. Řekla mi, že toho se neodvážím. Ujistil jsem ji, že ano. Popadl jsem ji za krk a trochu jí zatřásl. Možná jsem zařval.“

Robert si povzdechl. „Byl v meziformě. Narostly mu drápy o velikosti mrožích klů a měl je mokré Brandonovou krví. Celý se naježil, tlamu měl takhle velkou,“ Robert rozpřáhl ruce asi na šedesát centimetrů, „vyrašila mu další sada tesáků a oči měl v jednom ohni. Řval tak hlasitě, že se okna v Pevnosti otřásala, a když promluvil, zněl jako pekelný démon. Já bych mu přiznal úplně všechno.“

Přejela jsem mu něžně po zarostlé tváři. „To vám povolilo sebeovládání, Vaše Chlupatosti?“

„Ne,“ popřel Curran. „Ovládal jsem se naprosto dokonale.“

Na opačné straně místnosti Robert zavrtěl hlavou. „Celou tu dobu, co Jennifer vyslýchal, ji držel třicet centimetrů nad zemí.“

„Uškrtil jsi alfu vlků?“ Ne že by si to nezasloužila.

Curran se zašklebil. „Samozřejmě, že ne. Potřeboval jsem informace. Její hlava se ocitla v mojí tlamě a pak jsme se shodli, že je v jejím nejlepším zájmu, aby mi řekla, co chci vědět. Rozpovídala se a vypadla z ní spousta zajímavých věcí. Kontaktovali ji před pěti měsíci, těsně po Danielově smrti. Nějaký muž se s ní setkal v restauraci, pověděl jí, že patří k Ledovým běsům, a že chtějí vnitřní informace. Nejdřív ho poslala do háje, ale pak ji ovládla paranoia. Když jsme odjeli do Evropy, nabídli jí panaceu. Vzala si ji.“

Byla sama, těhotná a bála se. Její dítě patřilo Danielovi, takže by udělala cokoliv, jen aby se neproměnilo v lupa. Ale zradit kvůli tomu celou Smečku…

„Začala jim o nás dodávat informace,“ pokračoval Curran. „Výměnou jí za to dávali panaceu a poskytli jí i jiné služby. Pamatuješ si, když Fosterovi a Kaře vyhořela firma?“

Foster a Kara Hudsonovi nějakou chvíli sloužili jako Jennifeřiny bety. Zdědila je po Danielovi. Vlastnili malou továrnu na výrobu oblečení a obchod, dokud jim neshořely až do základů při naší výpravě za panaceou. „Žhářství? Proti vlastním betám?“

Curran přikývl. „Na chvíli to vypadalo, že by Foster mohl Jennifer vyzvat, ale po tom požáru si vzal půjčku od Smečky a společně s Karou rezignovali na své posty, aby se mohli soustředit na obnovu firmy. Jim si myslel, že je to podezřelé, tak to prošetřil, ale Jennifer ani nikdo jiný z klanu vlků tehdy poblíž toho požáru nebyli.“

Páni. Nevěděla jsem, že by mohla klesnout tak hluboko. Kate Danielsová, skvělý posuzovatel charakteru. To určitě.

„A pak jsme se vrátili s Desandrou, ta zabrala místo bety, a situace se dál zhoršovala, dokud Jennifer nechtěla, aby se jí zbavili. Před Konkláve jí dali láhev a pohrozili jí, že buď ji na tebe vyleje a o Desandru bude postaráno, nebo Smečce předloží důkazy o její zradě.“

„Dokud se budeš řídit našimi rozkazy, můžeš mít, co chceš. Pokud ne, vezmeme ti všechno, co máš?“

„Ano. Prý to nedokázala udělat, tak to Brandon udělal za ni. Neprosila ho o to. Sám se nabídl.“ Curran se zašklebil.

Robert pokrčil rameny. „Nemůžu se rozhodnout, jestli považovat její rozhodnutí nezradit nás za dobrou věc, protože by to znamenalo, že má ještě nějaké ohledy, nebo jestli to byla naprostá známka zbabělosti, protože zmanipulovala někoho jiného, aby to udělal.“

„To je mi jedno,“ řekl Curran.

„A co se stalo pak?“ zeptala jsem se.

„Pak jsem Jennifer pustil a pověděl Desandře, že jestli chce vést vlky, tak teď je správná chvíle. Musím jí připsat k dobru, že to neprotahovala. Jennifer bojovala dobře, ale nakonec to bylo rychlé zabití.“

Měla bych Jennifer nenávidět. I kdyby nějak unikla odhalení, po návratu bych ji zabila. Ne proto, že bych ji neměla ráda, ale protože se z ní stal zrádce a přítěž. Měla bych být naštvaná, ale většinu mé zloby si v poslední době nárokoval Hugh. Cítila jsem jen lítost. Před dvěma lety žila svou pohádku. Měla manžela, který ji miloval, a práci, jež ji naplňovala. Plánovali spolu děti. Její život vypadal tak slibně. Namísto toho se to všechno pokazilo a skončilo to tragédií.

„Co se stalo s jejím miminkem?“ zeptala jsem se.

„Winona si ji vzala,“ řekl Curran.

Jedna z Jennifeřiných sester. Měla jich pět. „Budou dělat potíže?“

„To je mi u prdele,“ oznámil Curran. „Jestli se rozhodnou dělat problémy, tak je odstřelím, jednu po druhé, dokud s tím nepřestanou.“

Tak dobře. „Jak jsi mě našel?“

„Nejdřív jsem vyhledal Nicka,“ pověděl mi Curran.

No páni. „Prosím tě, hlavně mi neříkej, že jsi křižákovi rozpáral břicho, aby ses podíval, jestli je taky hloupý.“

„Nemusel jsem. Dobrovolně mi řekl, kde jsi.“ Curran mávl rukou směrem ke špinavé kanceláři. „Tohle byl Hughův záložní plán. Kdyby nebylo po jeho, skončila bys v Mišmaru. Vrátil jsem se do Pevnosti a zeptal se, jestli jsou nějací dobrovolníci a půjdou se mnou. Museli jsme jednat rychle. Christopher se ukázal s tvými vlasy a tvrdil, že tě dokáže vystopovat.“

„Přivedl jsi s sebou Jima.“ Usmála jsem se.

Curran protočil oči. „Neplánoval jsem to. Pak jsme na sebe s Jimem půl hodiny vrčeli, a Rafael a Mahon se rozhodli, že tentokrát mohou zůstat pozadu oni. Měl jsem Jima a Christophera. Derek chtěl jít taky, ale ještě nebyl úplně stoprocentně v pořádku, tak jsem ho nemohl vzít s sebou. Robert a Thomas se nabídli. Andrea taky.“

Ach, ty náno pitomá. Neměla sem chodit. Strašlivě ji za to seřvu, až se dostaneme ven. Krátce jsem se zadívala na Roberta. „Proč?“

Povzdechl si. „Protože to chápu. Kdyby mi zmizel druh, našel bych ho. Ať už by to stálo cokoliv. Udělal by pro mě to samé. Kam jde jeden, následuje ho i ten druhý.“

„Díky,“ řekla jsem.

„Není zač.“

„S těmi dvěma už nás bylo dost, ale potřebovali jsme mága léčitele. Doolittle nemohl jít, ale zeptal se dobrovolníků.“ Curran kývl směrem k Nasrin.

Léčitelka pokrčila rameny. „Jdu tam, kde je mě potřeba.“

„A pak jsem musel zařídit zasrané přípravy, abych se ujistil, že se Smečka nerozpadne, než se vrátíme. Rada začala vyvádět, takže jsme odjeli až další den ráno.“

Způsob, jakým to řekl, pro Radu nevypadal moc dobře. „Nechtěli, abys šel.“

„Někdo se rozčílil a prohlásil, že nemůžu jít, protože to není v nejlepším zájmu Smečky,“ procedil Curran skrz zatnuté zuby.

To mi došlo. Bylo jedno, jak dobře jsem Smečce sloužila, můj život nestál za to, aby Curran a ostatní alfové riskovali ty své. Mělo by mě to zabolet, ale už jsem na to byla zvyklá.

„Panikařili,“ utrousil Robert.

„Co jsi udělal?“ zeptala jsem se Currana.

Pokrčil rameny. „Připomněl jsem jim, že rozhoduju já.“

„Zabralo nám dva dny se sem dostat,“ řekl Robert. „Je tu opravdu rychlá siločára cestou zpátky, začínající někde u St. Louis, ale nahoru na severozápad skoro nic nevede.“

„Cesty jsou tu na hovno,“ pokračoval Curran. „Hlavně jsme netušili, kde se Mišmar přesně nachází, a když jsme se sem konečně dostali, zabralo nám den dostat se dovnitř. Ale ten nejhorší problém byl, že jsme se nemohli pohybovat během vlády technologií. Christopher ti namočil vlasy do nějakého roztoku a používali jsme je jako kompas, ale to fungovalo jen při magické vlně. Polovinu času jsem musel sedět na zadku a čekat. Bloudili jsme po tomhle zatraceném místě celé dny.“

Chudák Christopher. Budu vás následovat až na samý okraj světa, ale tam ne. Nemůžu tam jít znovu. Přesto šel. Přišel pro mě do Mišmaru. Jestli se odsud dostaneme, budu muset vymyslet, jak mu to oplatit.

„Christopher vám řekl, ať si vezmete pily?“

Curran přikývl. „Říkal, že jsou tu vězeňské cely…“ Zarazil se a zdvihl hlavu.

Robert se otočil ke dveřím.

Kdesi dál z chodby se rytmicky ozývala krátká střelba. Deset ku jedné, že to byla Andrea.

Thomas strčil hlavu do dveří. „Musíme jít.“

Běželi jsme úzkou chodbou. No, já tak úplně neběžela, spíš se vlekla vpřed.

Curran se ke mně naklonil. „Hodláš si tvrdohlavě stát za svým?“

„Co myslíš?“ Už tak jsme měli o jednoho míň, protože Ghastek nemohl chodit a Jim se rozhodl, že ho ponese. Nesvážu Curranovi ruce tím, že by mě taky musel nést.

„Jestli říkáš, že to zvládneš, věřím ti. Ale jestli spadneš, tak tě vezmu do náruče.“

„Dohodnuto.“

Padání se teď nezdálo jako zas tak špatný nápad.

Úzká chodba pokračovala dál, její jednoduché hnědé zdi lemovaly dveře vedoucí do kanceláří naplněných špinavým, rozbitým nábytkem. Dva krysodlaci běželi v čele, oba v meziformě, štíhlí, huňatí a rychlí. Následovala je Nasrin, pak Curran a já, Jim s Ghastekem, a Christopher s Andreou skupinu uzavírali. Za námi běželi Mišmarem upíři. Cítila jsem jejich mysli. Teď jich bylo skoro dvacet, šest přímo pod námi a zbytek po stranách. Přišlo mi, jako by se dokázali pohybovat skrz zdi.

Thomas, větší z krysodlaků, ostře zatočil. Následovala jsem ho právě včas, abych ho viděla proskočit rozeklanou dírou v podlaze. Běžela jsem za ním a zadívala se do jámy. Třímetrová hloubka. Jistě, proč ne. Sešplhala jsem tam a skočila. Jau. Klopýtla jsem. Dobře, tohle nebyl zas tak dobrý nápad. Curran skočil dolů za mnou.

„Zvládáš to, kotě?“ zeptal se tiše.

„Brnkačka.“

Nasrin už skákala do další díry metr nebo dva vpravo. Zkontrolovala jsem hloubku tam. Tentokrát se jednalo o více než sedmimetrový pád a byla příliš úzká, abychom s Curranem mohli sešplhat společně. „Teď by se mi hodila ta pomoc.“

Curran skočil a dopadl dole. „Jdi na to.“

Padla jsem do díry. Zachytil mě a pak položil na podlahu. „V pohodě?“

„V pohodě.“

„Nekrofil v díře, kryjte se!“ zavolal Jim shora. Vzhlédla jsem právě včas, abych viděla Ghasteka propadnout stropem. Curran ho chytil.

„To je směšné,“ poznamenal Ghastek.

Jim seskočil dolů. Curran mu předal Ghasteka a pokračovali jsme dál. Teď jsme se nacházeli v široké místnosti, jež se táhla desítky metrů. Připomínala vestibul hotelu. Vysoké šedé sloupy z přírodního kamene podpíraly vzorovaný strop, stupínky s lesklým černým lakem, zaprášené propracované lustry, které nějak tu pohromu přežily…

Magie se přes nás přelila jako hustá, neviditelná vlna.

Ze země vyrašily spirálovité černé stonky.

S Curranem jsme se pohnuli současně. On mě shrábl do náruče ve chvíli, kdy jsem mu do ní skočila a pak se mnou sprintoval přes místnost, jako by mu za patami hořelo. Když udeří magická vlna a něco divného začne vylézat ze země, nečekáte, abyste zjistili, o co jde. Co nejvíc se od toho vzdálíte, ať už jde o cokoliv.

Za námi vyštěkla Andrea: „Utíkej, Christophere!“

Všude kolem nás se stonky rozpojovaly, jejich výhonky se rozšiřovaly v trojúhelníkovité listy.

Curran místností přímo letěl. Před námi se blížila zeď, s širokým kamenným schodištěm vedoucím nahoru. Schody byly bez květin. Nasrin už tam na nás čekala, mávala na nás.

Na stoncích se vyboulily macaté černé cibule.

Magie nemrtvých se mi otřela o mysl. Ohlédla jsem se přes Curranovo rameno za nás. Andrea svírala Christopherovu paži ve smrtícím sevření a táhla ho přes podlahu. Vzápětí propadl dírou ve stropě upír a rozběhl se za námi.

Curran skočil a přistál na schodech. Jim s Ghastekem byli jen o krok pozadu.

Květiny se otevřely a vypustily husté korunky tenkých, světle purpurově zářících vláken, jako by někdo sebral střapce několika květů mučenek a svázal je dohromady na jednom stonku.

Andrea dorazila ke schodišti, vytáhla Christophera pár schodů nahoru a pustila ho. Zhroutil se.

Upír ladně klouzal mezi květy, rychlý a tichý.

„Nezabíjejte ho,“ zamumlal Ghastek. „Potřebuju svézt.“

Květiny se zachvěly. Z jejich okvětních lístků se zdvihla krémově zbarvená, mihotavá mlha. Upír škobrtl, v naprostém tichu se postavil na zadní a padl k zemi.

„Kruci,“ zaklel Ghastek.

Stonky zašustily. Černé chlupaté kořeny se natáhly přes krvesajovo tělo.

„Nádherné,“ zašeptal Christopher. „Mortem germinabit.“

„No tak, Christophere. Musíme jít.“ Andrea ho vytáhla na nohy a stoupali jsme se do schodů.

„Vím, že sledujeme naši vlastní pachovou stopu, ale nic tady z toho si nepamatuju,“ ozval se Jim.

„To proto, že jsme tudy nepřišli,“ odpověděl Robert.

„Ale já si pamatuju dvě díry, kterými jsme museli vyšplhat vzhůru,“ ozvala se Andrea. „Cítila jsem nás tu. Tenhle vestibul, nebo co to je, by tady být neměl. Tohle měla být chodba. To mi chcete říct, že se ta místnost přesunula?“

„To nevíme,“ odtušil Thomas.

Schody končily v jiné místnosti. Robert je zlehka otevřel. Před námi se rozprostírala typická chodba v hotelu, i s dlouhým červeným kobercem a čísly na stěnách.

„Takže nemáte ani tušení, kam jdeme?“ zeptala se Nasrin.

„Míříme dolů,“ pověděl jí Curran. „Dokud si tohle místo nevytvoří vlastní gravitaci, udržet směr by nemělo být tak těžké.“

Na to bych tak úplně nesázela.

O čtyři patra později sekce Mišmaru tvořená hotelem končila. Vydali jsme se po schodech, protáhli se mezerou ve zdi a náhle byla hotelová podlaha s kobercem pryč a nahradilo ji tvrdé dřevo a otevřený prostor moderního bytu. Zdi změnily barvu z béžové na uhlazenou, lesklou rudou, sytě červenou jako tepenná krev. Tmavošedý nábytek stál netknutý, pohovka a křesla byly naaranžované, jako by tu měl každou chvíli začít večírek. Na kuchyňském stojanu nad vařičem dokonce ještě visely hrnce. Jak se to mému otci podařilo? Jak vezmete kus budovy a položíte ho na vršek jiných budov, aniž by vám při tom neklouzal nábytek? Možná to tady někdo znovu urovnal, když se místnost stala součástí Mišmaru?

Snažila jsem se moc nepřemýšlet nad rozsahem moci nutné k oddělení několika pater budovy a jejich vynesení pár desítek metrů do vzduchu, aniž byste narušili obsah uvnitř. Šla mi z toho hlava kolem.

Tiše jsme se kradli po dřevěné podlaze. Na zdích visela díla moderního umění, sbírka strategicky rozmístěných šmouh bílé a rudé. Otevřený kufr, z poloviny plný pánských košil, ležel uprostřed podlahy, těsně vedle místa, kde by měly být dveře. Leštěné dřevo pokrývala dlouhá, hnědá šmouha a táhla se až k chybějícím dveřím. Zaschlá krev.

Krysodlaci se plížili vpřed, kontrolovali chodbu vedoucí dál.

„Čisto,“ zavolal Thomas.

„Ne tak docela,“ zamumlal Ghastek.

Cítila jsem je také. Za námi, nahoře, po pravé straně… Teď jich bylo více než dvacet. Horda upírů se stále zvětšovala, jako když se sněhová koule valí po kopci dolů a nabaluje na sebe další sníh. Nevěděla jsem, jestli jsou to noví upíři, nebo si ti z dřívějška našli nějak cestu kolem smrtících květin. Bylo mi to vlastně jedno. Prostě jsem chtěla pryč z Mišmaru.

Pokračovali jsme dál chodbou. Únava mě zpomalovala a já se vlekla vpřed, každý krok byl namáhavý, jako bych měla k nohám připoutanou kotvu. Chtěla jsem si lehnout, ale zdřímnout si teď nepřipadalo v úvahu.

„Bylo by fajn, kdybychom teď třeba narazili na výtahovou šachtu,“ poznamenal Jim.

„Sni dál, Růženko,“ uchechtl se Curran.

V podlaze chodby zela široká průrva. Robert klesl na všechny čtyři a strčil tam hlavu, ohnul se tak moc, že mu v díře zmizela polovina těla. S takovou se měl převrátit. „Nevidím žádný pohyb.“

„Žádní nemrtví?“ zeptal se Curran Ghasteka.

Pán mrtvých se na něj zadíval. „Vyberte si směr a já vám řeknu, kolik jich tam je.“

„Je nějaký směr, kde nejsou upíři?“ zeptala se Andrea.

„Ne.“

Curran se na mě krátce zadíval.

„Dolů to taky ujde,“ poznamenala jsem a tasila šavli. Neseděla mi v ruce jako Zabíječ, nejspíš proto, že jím nebyla. Zabíječ ležel polámaný v Curranově batohu.

„Tak tedy dolů.“

Dva krysodlaci skočili do mezery a Curran je následoval. Já skočila za ním a on se vymrštil mně naproti, zachytil mě ve vzduchu a pak měkce dopadl znovu na zem.

„Luxusní,“ ocenila jsem to, zatímco jsem pohledem pátrala po jedné straně místnosti a on se rozhlížel po druhé. Tenhle pokoj vypadal jako tělocvična pro náročné, naplněná řadami eliptických a běžeckých trenažérů.

„Snažím se udělat dojem, zlato.“ Curran mě postavil na nohy, chytil Ghasteka a pak ho ne zrovna něžně předal Jimovi. Vyrazili jsme dál. Přístroje stály v jediné řadě po levé straně a pak ve dvou řadách vpravo a mezi nimi vedla ulička. Nahoře visely ploché obrazovky, teď tmavé a zaprášené, a na svých otočných držácích truchlily po době techniky.

Početné body nemrtvé magie se začaly přesouvat a proudit blíž.

„Blíží se k nám,“ řekl Ghastek. „Pohybují se rychle. Nejspíš našli vchod na tohle patro.“

Stahovali jsme se do zadní části.

Škvírou ve zdi u stropu se protáhla vyzáblá, kostnatá silueta a zůstala tam, přidržovala se na zdi obrovskými drápy, oči jí doutnaly jako dva hořící uhlíky.

„Nahoře vpravo,“ zamumlala jsem.

„Vidím ho,“ odpověděl Curran.

Další nemrtvý se protlačil mezerou a připlazil se k tomu prvnímu. Byl jasně starší. Hřeben z kostěných výrůstků kolem páteře se mu ze zad zdvihal dobrých sedm centimetrů a čelisti připomínaly past na medvědy. Naproti nám se z tmavé praskliny v další zdi vyplazil třetí upír. Ten byl taky cítit staře. Přes obličej se mu táhla dlouhá, rozeklaná jizva až na hruď a dál, kam jsem nedohlédla. Upír kanibal. Ta dvě slova se k sobě ani nehodila. Co bude další na řadě? Duch zombie vikingského piráta?

Koutkem oka jsem zahlédla mihnout se další siluetu, pádící za běžeckými trenažéry. Jiná se pohnula v rohu. V místnosti se teď nacházelo šest upírů a blížili se k nám. Tohle nebude pěkné.

„Je tu hodně upírů,“ informoval nás Christopher.

„Ššš,“ snažila jsem se ho utišit. „Pokračujeme dál.“

Upíři reagovali na utíkající kořist, takže jsme šli krokem. Nenápadně a klidně jsme se blížili k zadní části místnosti.

Prastarý upír na pravé straně sklouzl dolů. Za námi vyskočil nemrtvý na běžecký trenažér a zůstal tam dřepět jako nějaká zmutovaná, lysá kočka. Víc očí nemrtvých nás propalovalo v mezerách mezi přístroji.

To není dobré.

Něco zarachotilo před námi. Krátce jsem se zadívala tím směrem. Thomas našel obrovské kovové dveře.

„Zamčené,“ zavolal tiše.

Hezky. Pokud do nich budeme bušit, rozhodně to upíry vyprovokuje.

Nemrtví se pohnuli směrem k nám, dva na zemi, dva na zdi, jeden šel po běžeckých pásech. Obrnila jsem se. Jestli je budu muset zabít, tak ať.

Andrea zdvihla kuši.

Vedoucí nemrtvý skočil. Prastarý krvesaj s jizvou se prohnal tělocvičnou a vykuchal prvního upíra uprostřed skoku. Nemrtvý padl na podlahu a Jizva mu vytrhl kus páteře. Zraněný krvesaj padl jako podťatý. Jizva skočil, otočil se kolem své osy jako otvírák na víno, se spáry doširoka rozevřenými a sekl jimi po dvou dalších upírech, rozřízl jim maso až na kost. Dva chuchvalce suchých, houbovitých plic a nafouklých srdcí padly na podlahu.

Zavřela jsem ústa.

Tři zbývající upíři, dva staří a jeden, kterému se zrovna začínal formovat páteřní hřeben, si navzájem zkřížili cestu, a přiklusali k nám s hlavami skloněnými.

Obrátila jsem se. Ghastek stál na nohou, s pobledlou tváří a odhodlaným výrazem. Mladší upír se pokrouceně napřímil a zdvihl Pána mrtvých. Dva prastaří čekali usazení na podlaze, Jizva nalevo, a napravo druhý, větší upír, tak světlý, že vypadal naprosto bílý. Pohybovali se v dokonalé souhře.

„Možná byste měli rozbít ty dveře,“ řekl Ghastek ze čtyř úst, tří upířích a jedněch vlastních, suchým hlasem, jaký jsem si pamatovala. „Zbytek nemrtvých ucítí jejich krev. Nemáme moc času.“

15.

Dveře tělocvičny se otevřely do napůl rozbořené restaurace. Pak následoval pokoj s upíry a Ghastek vyzkoušel své nové nemrtvé, zatímco jsem otestovala svou náhradní šavli. Sice to nebyl Zabíječ, ale pořád mě docela dobře dostala z jednoho konce místnosti na druhý. Práskli jsme za sebou dveřmi a pak jsme opět běželi přes další chodbu až ke schodišti a zamířili jsme dolů.

Špinavé pokoje, rozpadající se židle, patra, která nedávala žádný smysl, jednu chvíli to byl luxusní mrakodrap, pak ruina a dál nemocnice… Někdy tam bylo ledově chladno, jindy příšerné vedro. V jedné místnosti ležela hromada hnijících těl, po nichž se plazili obrovští hadi. Další pokoj měl podlahu, která byla jen iluzí. Byla tam, viděli jsme ji, ale když na ni Thomas vkročil, prošel úplně skrz. Robert ho zachytil a vytáhl nahoru, ale ne předtím, než alfa krys na okamžik zahlédl, co je pod ní. Nechtěl nám říct, co tam viděl. Jen měl na zpola krysí a zpola lidské tváři zvláštně zdivočelý výraz, zacouval a pak se rozběhl stejným směrem, odkud jsme přišli. Dohnali jsme ho až za deset minut.

Narazili jsme na díru ve stěně budovy a po jednom jsme z ní vystrčili hlavu ven. Závan studeného, čerstvého vzduchu byl jako mana z nebes. Nacházeli jsme se vysoko nad zemí. Uviděla jsem kus nebe, vzdálené pole zasypané sněhem a pak se na mě plachtivě snesl obrovský, plaza připomínající pták a pokusil se mi spáry rozdrápat obličej. Díky, Rolande. Moc si toho cením.

Curran pár minut mlátil do zdi, snažil se otvor zvětšit. Vydržela. Ale i kdyby se nám podařilo dostat skrz a začali bychom slézat dolů, ptáci by nás oškubali ze zdi.

Na chvíli jsme se u té díry shlukli, nechtělo se nám odejít, ale nakonec jsme museli pokračovat dál. Sestupovali jsme dolů a doprovod nám dělalo čím dál víc volných upírů. Byli teď všude, jako hvězdné konstelace jiskřiček odporné magie. Pohybovali se s námi, vždycky se snažili zkrátit vzdálenost.

„Možná tahle pekelná díra nemá žádný konec,“ zavrčela Andrea, když jsme otevřeli další dveře.

„Ne.“ Christopher jí věnoval úsměv, když procházel dveřmi. „Končí. Není nekonečná…“ Zastavil se.

Stáli jsme ve vězeňském bloku. Před námi se táhly dvě řady cel a v dálce jsem spatřila část povědomého kruhového volného prostoru. Přesně tohle rozvržení jsem viděla pod Kasinem. Řady cel se od kruhu paprskovitě rozbíhaly jako špice v kole, až na to, že v Kasinu v celách drželi upíry. V těchhle se nacházely mrtvoly.

„Ne,“ zašeptal Christopher. Nohy se pod ním podlomily. Klesl na podlahu, přetáhl si kapuci přes hlavu, a schoulil své štíhlé tělo do malého klubíčka. „Ne, ne, ne…“

Cely byly plné těl. Z některých zbyly jen kosti, držely se mříží prsty, na nichž dřív bývalo maso. Jiné vypadaly čerstvější, ještě stále na nich drželo rozkládající se svalstvo. Pár ani nevypadalo lidsky. Jedna z těch cel musela patřit Christopherovi. Seděl tady v kleci, pomalu umíral a sledoval, jak se mrtví kolem něj rozpadají.

„Jak strašné…,“ zašeptala Nasrin.

Klekla jsem si vedle Christophera a objala ho pažemi.

„Ne…,“ zasténal.

Nasrin si dřepla vedle mě a promluvila na něj uklidňujícím tónem. „Bude to v pořádku, Christophere.“

„Nezůstaneme tu,“ pověděla jsem mu. „Nejsi v kleci. Jsi volný.“

Pokoušel se kolébat dopředu a dozadu. Ani mě neslyšel.

Za námi se horda upírů někde ve zdech zvětšila jako lavina, připravená se spustit a všechny nás zasypat.

„Nemůžeme se tady zdržovat,“ řekl Ghastek a poposunul se v upírově náruči. Jeho další dva krvesajové se zastavili.

„Nenene…,“ mumlal Christopher.

„Ššš,“ chlácholila jsem ho. „Podívej se na mě. Podívej se mi do očí.“

Nechala jsem svou magickou obranu trochu poklesnout. Moje moc se ovinula kolem Christophera. Zdvihl hlavu a zadíval se na mě. „Paní…“

„Nedovolím, aby se ti přihodilo něco zlého.“ Začínala jsem být velmi dobrá ve slibování věcí, které jsem nedokázala dodržet. „Nenechám tě tady trčet v kleci. Jdeme.“

Vytáhla jsem ho na nohy.

Curran se zadíval na Nasrin. „Nes ho, pokud to bude nutné. Musíme jít.“

Nasrin vzala Christophera za ruku. „Tady, chytni se mě. To je v pořádku. Bude to v pořádku.“

Rozběhli jsme se podél cel. Když jsme se hnali kolem, mrtvoly nás sledovaly prázdnými očními důlky. Odporný zápach mě dusil. Dobrý bože. Tolik lidí.

„Dítě!“ zavolal ženský hlas.

Zastavila jsem se uprostřed kroku. Ten hlas jsem znala.

Paže v tmavém rukávě vyrazila mezi tyčemi nad rozkládajícím se tělem, přitisknutým ke kovu. Z nejbližší cely se na mě dívala žena. Když jsem ji viděla posledně, mohla být ve středním věku, se silnou podsaditou postavou a tváří barvy vlašského ořechu. Teď vypadala o desítky let starší. Tváře měla hluboko propadlé, prázdné a stažené. Visela na ní kůže. Indigovou síťovanou roušku, zakrývající tmavé vlasy a čelo, měla umazanou od špíny a zaschlé krve. Byla jen stínem svého bývalého já.

„Naímah.“

„Dítě.“

Pocházela z prastaré rodiny kožoměnců, kteří sloužili jako osobní strážci. Před dávnými měsíci ji Hugh najal, aby mě hlídala, i když ne z dobroty srdce. Začal mít podezření, že se mnou není něco úplně v pořádku, ale Roland ho poslal plnit jiný úkol, tak jí nařídil, ať na mě dává pozor a udrží mě naživu, dokud se nevrátí a nezačne tam, kde přestal. A tehdy se moje teta rozhodla, že si přitančí do města. Bez pomoci Naímah bych byla mrtvá.

Otočila jsem se ke Curranovi. „Musíme ji dostat ven.“

Popadl mříže, hned je však pustil. „Stříbro. Potřebuju tady pily.“

„Máme málo času,“ upozornil nás Jim.

„Nepohnu se odsud, dokud nebude venku,“ trvala jsem na svém.

Jim mi věnoval tvrdý pohled.

„Říká, že ji chce dostat ven,“ pověděla mu Andrea. „Tak ji poslechni.“

„Dejte si na čas,“ řekl Ghastek. Jeho upíři se přesunuli, aby kryli cestu, kterou jsme přišli. „Nikdo by neměl umřít hlady v cele.“

Jim vytáhl pily a společně s Curranem začali přeřezávat mříže. Kov zaskřípal.

Naímah mě pozorovala horečnýma očima.

„Co tady děláš? Hugh tě sem nechal vsadit?“

„Ano. Za to, že jsem ti pomohla,“ řekla. „A kvůli mému synovi.“

„Co se stalo s tvým synem?“

„Odmítl práci pro d’Ambraye. Mám být pro své děti lekcí.“

Další položka na mém seznamu „Důvody proč zabít Hugha“. Začínal být trochu dlouhý.

Jedna tyč cely udeřila o podlahu.

Upír se vyřítil do chodby. Ghastekovi prastaří se pohybovali jako dvě spojené čepele nůžek. Dva koordinované seky pařáty a hlava vetřelce se válela po podlaze.

Když jsem se hýbala, neuvědomovala jsem si, jak jsem unavená. Teď jsem stála na místě a vyčerpání se mě snažilo stáhnout k zemi. A jakmile na ni dopadnu, už se nezvednu.

Druhá mříž upadla. Ještě jedna a mezera bude dost velká, aby se jí mohla protáhnout ven.

Záplava upířích myslí se blížila.

Třetí tyč. Naímah se protáhla mezerou.

„Musíme utíkat,“ oznámil nám Ghastek velmi klidným hlasem.

„Kudy teď?“ zeptal se Curran.

„Tudy.“ Naímah se rozběhla chodbou. „Znám cestu ven.“

„Věříš jí?“ zeptal se Jim.

„Ano!“ Klopýtavě jsem se rozběhla za ní.

Prohnali jsme se pokojem. Za námi se otřásly dveře. To se nemrtví snažili dostat dovnitř. Moje nohy se rozhodly, že je teď bezvadný čas na stávkování. Curran mě popadl za paži a přidržel mě.

Ve zdi před námi zela tmavá díra. Naímah do ní skočila. Krysodlaci ji následovali.

Upír spadl ze stropu, odřízl Nasrin a Christophera. Léčitelka se napřáhla dozadu a přetáhla nemrtvého po hlavě, narazila ho na celu po levé straně. Upírova lebka pukla jako vaječná skořápka. Otočila jsem se ke Curranovi. „Co je zač?“

„Íránský lev.“ Ukázal na díru. „Běž!“

Dorazila jsem až k díře a zadívala se dolů. Viděla jsem jen šachtu vedoucí dolů v ostrém úhlu. Tohle nepůjde. Skočila jsem tam nohama napřed, sklouzla po zadku a vrhla se vstříc naprosté temnotě. Zadkem jsem narazila do něčeho vlhkého, Cítila jsem řasy. Ruce mi klouzaly po slizu. Řítila jsem se tunelem. Jestli mě tam dole čeká betonová podlaha, bude ze mě parádní placka.

Přede mnou zaplálo světlo. Zapřela jsem se botami o dno tunelu, ale slizký, řasami pokrytý kámen nekladl žádný odpor. Kdybych byla ve filmu, teď by nastala chvíle, kdy bych vytáhla nůž a zabořila ho do kamene, abych zpomalila. Až na to, že bych si zlomila nůž, zranila paži a stejně skončila jako lidský mastný flek.

Tunel skončil. Na dvě děsivé vteřiny jsem letěla vzduchem a pak přistála do teplé vody. Přežila jsem, jupí. Kopáním jsem se dostala na hladinu a odplavala dál od díry ve stropě.

Přede mnou se rozprostíral obrovský sál. Nahoře se klenul v elegantních obloucích zdobený žlutý strop, pozlacený a nádherný, jako by někdo otevřel portál v čase a z něj se všude kolem vysypal renesanční půvab. Zlaté spirály svítily dost jasně na to, aby se celý sál koupal v uklidňujícím světle. Z kruhové prohlubně ve stropě visel obrovský zaprášený lustr jako shluk krystalů rostoucích z klenby jeskyně. Po obou stranách kolem mne splihle visely zbytky rudých závěsů. Za nimi se sál rozšiřoval, dno zaplavené smaragdově zelenou vodou. Na jejím povrchu pluly rostliny. Krémově a slonovinově bílé lotosy s konečky okvětních plátků lehounce zabarvenými dorůžova se vznášely na hladině vedle větších, jasně žlutých květů. Mezi širokými listy kvetly hvězdicovité lilie, některé levandulově fialové, jiné šarlatové, některé s okvětními plátky přecházejícími ze světle oranžové až k rezavě rudé poblíž středu. Tři metry nad vodou z balkónu pokrytého zelení spadaly rumělkové a mechově zelené liány.

Co to sakra?

Curran plaval vedle mě.

„Vidíš to?“ zeptala jsem se.

„Jop.“

„Takže nemám halucinace?“

„Ne.“

„Myslíš, že kdybychom se na ten balkón vyškrábali, ty rostliny by nás sežraly?“

„Pokud se o to pokusí, sním je první.“

Naímah se vyšplhala po postranní zdi, vyskočila na balkón a zmizela za stěnou zeleně. Thomas a Robert ji následovali.

„Jsme v Orpheum Theater,“ ozval se za mnou Ghastek.

„Už jsi tady byl?“ zeptala jsem se.

„Ne, ale viděl jsem fotografie, když jsem studoval prameny týkající se mého výletu do Mišmaru. Tohle je Slosburg Hall, jedna z historických budov v Omaze. Byla mezi nemovitostmi, které Roland koupil.“

Plavala jsem dál. Voda byla teplá a já tolik unavená.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Curran.

„Jestli omdlím a padnu obličejem do vody, vylovíš mě?“

„Slibuješ, že mi pak budeš říkat Vaše Veličenstvo?“

„Na to zapomeň.“

„Pak si to ještě budu muset rozmyslet.“

Ghastek s triem upírů proplavali kolem nás. Tahle voda snad nikdy neskončí. Prostor kolem se začal rozmazávat a já cítila, že mi došly síly. Už jsem v sobě neměla ani kapku energie.

Dotkla jsem se prsty zdi. Chytila jsem se žlábku v kameni a snažila se vytáhnout nahoru. Pak mi Curran podepřel nohu dlaní a vyzvedl mě z vody. Vyškrábala jsem se po zdi nahoru, chytila se Robertovy paže a dostala se na římsu. Balkón se stupňovitě zvedal, každá terasa byla naplněná hlínou. Tu a tam z vlhké zeminy vyčnívaly vršky červených křesel. Celou terasu pokrývaly květiny – růže, tulipány, máky, sedmikrásky a podivné, ale neuvěřitelně krásné květy připomínající shluk obrácených tulipánů visících v deštníkovitém uskupení z jediného nafialovělého stonku. Dechberoucí… Rozhostil se ve mně konejšivý klid.

„Tady je bezpečno,“ řekla Naímah. „Sem upíři nechodí.“

Sesunula jsem se na zem, zavřela oči a svět okolo se vytratil.

„Co sis kurva myslela?“ zavrčel Curran.

Překulila jsem se na nohy. Zabíječ mi v ruce neseděl jako obvykle. Váha byla jiná.

Realita mě praštila do tváře jako cihla. Ach… aha. Přesně tak. To nebyl Zabíječ. Kruci.

Do nosu mě udeřil kyselý zápach. Po straně se Andrea přelomila v pase a pozvracela se na trávu. Utřela si ústa a napřímila se. „Myslela jsem si, že je moje nejlepší kamarádka uvězněná v Mišmaru a že asi bude potřebovat pomoc, aby se dostala ven.“

„Chtěla jsem si o tom s tebou promluvit,“ ozvala jsem se.

„Jsem jedno velké ucho,“ poznamenala Andrea.

„Tohle je sebevražedná mise a ty jsi těhotná. Co sis kurva myslela?“

„To už mi říkal. S vámi není žádná legrace. Co takhle mi místo toho říct: ‚Mám takovou radost.‘ nebo ‚Jak dlouho už jsi v tom?‘“

„Jsi pitomá,“ pověděla jsem jí.

„Potřebovali střelce, a někoho dalšího, kromě Christophera, kdo ví o Rolandovi a Mišmaru.“

„Jsi těhotná,“ zopakovala jsem.

„Udělala bys to pro mě taky,“ řekla a pak oznámila: „Jestli mě teď omluvíte, jdu ještě na chvíli zvracet a močit.“ Odešla a zmizela za zelení.

Curran zavrtěl hlavou a podal mi nádobu s Doolittlovým zázračným jídlem. Vzala jsem ji a začala jíst. „Jak dlouho jsem byla mimo?“

„Dvě hodiny.“

„Žádní upíři?“

„Ne.“

Rozhlédla jsem se kolem. Curran, Christopher, Nasrin, Jim, Andrea, a Ghastek s krví podlitýma očima. Přesně tak. Musel zůstat vzhůru. Kdyby teď usnul, jeho upíři by na nás zaútočili. „Kde jsou všichni ostatní?“

„Krysodlaci a Naímah šli napřed, aby prozkoumali cestu,“ vysvětlil Curran.

Vyslala jsem svou magii vpřed. Obklopovala nás konstelace upírů. Někteří nad námi, jiní po stranách… Jejich počty ještě narostly, zatímco jsem spala. Padesát… Šedesát? Kdyby nás přepadli teď, nemuseli bychom přežít, i s mou pomoci. Poprosila jsem Currana, aby mi dal kusy Zabíječe a schovala si je do oblečení. Sice byl zlomený, ale cítila jsem se s ním líp. Už předtím jsem rozdrtila upíří mysli, když jsem se v Hughově hradě ocitla v pasti. Mohla bych některé zabít, ale nechat jim vybouchnout hlavy by mě stálo hodně magie.

O deset minut později jsem měla polovinu jídla v sobě, když se Thomas, Robert a Naímah vrátili skrz dveře vzadu v zahradě.

„Chcete špatné zprávy nebo špatné zprávy?“ zeptal se Thomas.

Curran si povzdechl. „Sem s nimi.“

„Existuje odsud jen jediná cesta,“ řekl Robert. „Přímo za těmi dveřmi je obrovský kulatý sál, neskutečně hluboký. Je tam kovový most, který ovládá jediný přístup na druhou stranu.“

„Je rozbitý?“ tipla jsem si.

„Ne, je zatažený. Z druhé strany.“

„Jestli je zatažený, tak musí existovat mechanismus, kterým by se dal roztáhnout.“

Thomas se zašklebil. „To je ta další špatná zpráva.“

Když přišlo na velikost, i slovo „obrovský“ občas nemuselo plně vystihovat situaci. Stála jsem na úzké římse. Přede mnou se rozléhal sál, prostorný a holý, vytvořený ze zdí a kamenů pocházejících ze sta různých budov. Síň měla tvar vajíčka postaveného na širší konec, roztahovala se nahoru i dolů nejméně třicet metrů. Uprostřed se zvedala úzká špice z betonových bloků, kusů cihlových zdí a ocelových traverz, pospojovaných dohromady ztvrdlou hlínou. Identická špice visela obrácená ze stropu. Setkávaly se ve středu síně, kde mezi sebou svíraly obdélníkovou krabici z pevného kamene, velkou asi jako větší dvoupatrový dům. Úzký vchod dovoloval nepatrný pohled dovnitř. Ať už tam bylo cokoliv, zářilo to světle purpurovým svitem, jako by ta místnost byla geodou, ukrývající uvnitř poklad.

Obdélníkovou krabici obkružoval krytý ochoz. Z římsy, na níž jsem stála, vedl k přechodu kovový most. V protější zdi síně jsme viděli velké dveře, lehce po levé straně. K těm vedl další most, začínající na ochozu. Ale nedosahoval až ke dveřím, poslední dvě třetiny byly zatažené.

„Je to příliš daleko, aby se to dalo skočit,“ zhodnotil situaci Robert.

„A co jít dolů?“ zeptala se Andrea.

Zadívala jsem se pod sebe. Na dně síně se válela pára. Trčely z ní podivné tvary. Zadívala jsem se blíž. Upíří kosti, napůl zabořené do narudlého slizu. Když jsem přihlížela, zrovna se slizem pomalu pohyboval krvesaj a naprosto si nás nevšímal.

„To by byl hodně špatný nápad,“ řekl Ghastek.

No nepovídej.

„Uvnitř pokoje se nachází kolo,“ pověděla nám Naímah. „Pokud jím otočíme, most se roztáhne a můžeme přejít.“

„Tak kde je problém?“ zeptal se Curran. „Půjdeme dovnitř a otočíme kolem.“

„Zkus to,“ pověděl mu Thomas.

Curran vyrazil dolů po mostě. Asi ve třetině cesty se zastavil a chytil zábradlí. Na pažích se mu vyboulily svaly. Tvář se mu změnila, nabrala podobu lví tlamy. Naježil se. Zaprskal jako naštvaná kočka.

„Miláčku?“ zavolala jsem.

„No, dostal se dál, než já,“ připustil Thomas.

Curran se otřásal. Napínal svaly, ale nedokázal jít dál.

„Currane!“ zavolala jsem.

Otočil se a otřásl. Lví tlama se mu opět proměnila v lidskou tvář. Vyplivl jediné slovo. „Magie.“

„Tak dobře,“ řekl Ghastek. „Teď jsem na řadě já.“

Prastarý upír s jizvou šouravě přicupital na most. Curran se naklonil do strany, nechal krvesaje projít. Upír se dostal asi metr osmdesát za Currana a pak se zastavil. Ghastek se zapřel nohama, oči upřené na místnost a pomalu napřáhl pravou ruku vpřed. Upír se zachvěl a objal moc. Ghastekovi na tváři zapulzovala žíla. Upír se nepohnul ani o centimetr.

„Jestli ti vybuchne hlava, můžu dostat tvoje věci?“ zeptala jsem se.

„Hlava mi nevybuchne,“ poznamenal Ghastek suše a odkráčel k mostu. „Mohl bych projít?“

„Jen si posluž.“ Curran se vrátil a sestoupil z mostu znovu na římsu.

Ghastek se vydal po lávce vpřed.

„Tohle bude zajímavé,“ řekl Robert.

Ghastek zpomalil a pak se zastavil pár desítek centimetrů za upírem. Dlouhou chvíli upřeně hleděl na zářící místnost, vzpřímený a ztuhlý, načež promluvil, příliš tlumeně, abych mu rozuměla.

„Co to říká?“ zeptala jsem se.

„Nemůžu,“ tlumočil Curran. „Moc. Temnota… Myslím, že to nedává.“

Ghastek klesl na kolena.

„Možná bys měl jít a přinést ho sem,“ zamumlala jsem ke Curranovi.

„Nemůžeme ho tam prostě nechat?“

„Ne, nemůžeme.“

Curran přešel po mostě, dotkl se Ghasteka na rameni a vytáhl ho zpátky na nohy. Pán mrtvých se otočil. Oči měl pod svraštěným obočím rozšířené, ústa pootevřená. Tuhle emoci jsem znala velmi dobře. Něco ho k smrti vyděsilo. Vrátil se na římsu, jeho upír a Curran ho následovali.

„Co to bylo?“ zeptala se Andrea.

Ghastek se zhluboka nadechl.

„Myslím, že bude potřebovat chvilku,“ usoudila jsem.

Ghastekovi se pomalu uvolnila tvář. „Moc,“ vyrazil ze sebe konečně. „Nezměrná moc. Jsme v samém středu Mišmaru a ta místnost tvoří jeho srdce. Všechno, co jste viděli, všechna ta magie, kterou jste cítili… ta místnost je zdrojem toho všeho. Nemůžu tam vejít. Zkoušel jsem to, ale prostě nemůžu.“

„Můžeme počkat, dokud nepřeberou vládu technologie.“

Naímah zavrtěla hlavou. „Tady magie nikdy neodchází.“

Curran se na mě zadíval, pohled šedých očí klidný. „Zlato?“

„Nedělej to,“ varoval mě Ghastek. „Nemáš ani ponětí, jaké to je, když tu tíhu cítíš v mysli. Spálí tě to. Je to temnota v tom prapůvodním smyslu slova.“

Nejspíš to byla temnota, ale můj druh temnoty. Stvořila mě a její magie mi kolovala v žilách. Vkročila jsem na most. Magie se o mě otřela, tenká jako pavučina, ale prostoupená mocí. Páni.

„Alespoň kolem ní uvažte lano, ať nespadne,“ zavolal Ghastek.

Udělala jsem další krok. Pavučina magie zesílila, klouzala kolem mne, naváděla mě. Měkce se dotýkala mé kůže, ale ne mé mysli. Magie se tady prudce vzdouvala, strašlivá, mocná a zdrcující. Nebránila jsem se jí. Jen mě pozorovala a vyčkávala, ostražitá a živá, tak silná, že jestli udělám jeden špatný krok, bude mě to stát život.

„To není špatný nápad,“ souhlasil Curran. „Kate?“

Pavučinové závoje mi pronikly myslí, prošly mnou v záblesku oslepující bolesti.

„Kate?“

Nepředstavitelně prastará magie se hýbala kolem mě. Teď jsem ji dokázala vidět. Vířila přede mnou ve spirálách modré a zlaté, přelévala se do stříbrné a pak do temně rudé, jako světlo snové polární záře. A za ní mě pozorovala prastará a nelítostná moc.

„Dostaňte ji z toho mostu!“ Ghastek zaječel.

Magie mě lákala dál. Odmítnout ji znamenalo zemřít. Přešla jsem most a vešla do kamenného pokoje.

Přivítaly mě jednoduché zdi bez jakýchkoliv ornamentů nebo ozdob. Byla to jen prázdná kamenná schránka, s prostým kamenným podstavcem na opačném konci. Ale na podlaze uprostřed místnosti vyčkávalo cosi magického. Začínalo to jako dlouhá, světlá masa na podlaze, a rozšiřovalo se to jako korál, rašily z toho tucty větví, které se také rozšiřovaly, dokud nevyrostl les světlých výčnělků. Zářily světle modrou a purpurovou, některé stejně vysoké jako já, jiné krátké, o velikosti ruky, ale všechny byly ostré a odkapávala z nich magie, která vířila jako pramínky kouře. Vypadaly tak povědomě…

Magie mě táhla vpřed. Následovala jsem ji, obešla masu a zamířila k vyvýšené platformě u protější zdi. Vyšla jsem po pěti kamenných schodech, z nichž každý byl třicet centimetrů vysoký, a otočila se. Podivný magický korál ležel pode mnou na podlaze. V hlavě jsem si odmyslela hlavní část výrůstků a snažila se představit si, co bylo pod nimi.

Na opačné straně korálu vířila magie.

Obrysy na podlaze najednou začaly dávat smysl.

Kostra.

Obrovská kostra, skoro tři metry vysoká. Žebra se jí ohýbala vzhůru a pokroucené kosti roztahovaly. Z každé vyráželo paroží ze světlého kovu, ale ta kostra patřila člověku.

Magie zapraskala a zazářila jako kus stříbrného hedvábí náhle nataženého k prasknutí. Nad kostrou se objevila průsvitná postava ženy, která se vznášela na mé úrovni. Měla snědou kůži a velké hnědé oči. Zlato jí pokrývalo plné rty, a zdobilo jí řasy. Vlasy černé až do modra jí spadaly po zádech v měkkých kadeřích. Na hlavě měla tenký diadém ze zlata, tak lehoučký a komplikovaný, že ho někdo musel upříst spíš než vykovat. Paže jí ovíjeli dva zlatí okřídlení hadi, pečlivě vyvedení do všech detailů, a jejich křídla, tenká jako z pavučiny, jí objímala zápěstí.

Vypadala jako já.

Ne, počkat. Špatné přirovnání. Já vypadala jako ona.

Obklopil mě tlak ze všech stran. Magie Mišmaru vyčkávala nad mou hlavou jako obrovitánské kladivo. Kdyby na mě spadlo, rozdrtí mi všechny kosti v těle.

Magie mě stahovala dolů. Klesla jsem na kolena.

Sáhla jsem do oblečení a vytáhla kusy zlomeného Zabíječe, zabalené do látky. Dokonale připomínaly kostru dole. Ta samá světlá hmota. Ani kov, ani kost, ale obojí. Ze Zabíječovy čepele sálala světle purpurová záře, stejně jako z kostí dole.

Magie se mi opřela do mysli a já uslyšela, jak mi v hlavě šeptá jedno slovo, stále dokola.

„Z’emir-amit. Z’emir-amit. Z’emir-amit.“

Bože můj. To jméno jsem znala. Četla jsem o ní. Studovala jsem legendy vyprávějící o ní, ale nikdy jsem si nemyslela, že bych se s něčím jejím mohla potkat, protože byla mrtvá tisíce let. Mrtvá a pohřbená ve vzdáleném Iráku, někde na východním břehu řeky Tigris. To jméno patřilo kostem přede mnou. Cítila jsem to. Tuhle magii jsem znala.

Dívala jsem se na mrtvolu vlastní babičky.

Chtěla, abych vyslovila její jméno. Chtěla vědět, že jsem pochopila.

Otevřela jsem ústa a vyslovila ho nahlas. „Semiramis.“

Její magie mě zalila. Ne jako padající kladivo, ale záplava síly, zalila mě jako bych stála pod vodopádem.

Z’emir-amit. Holubice. Štít Asýrie. Velká královna Semiramis. V paměti se mi vybavila pasáž ze Sarchedonu. A když na vás spočine její pohled, je to jako zlatavý třpyt poledních paprsků. A její úsměv je jasnější a velkolepější než západ slunce na poušti… Pohledět na tvář velké královny bez závoje znamená stát se jejím otrokem na věky věků.

Vládla starověké Mezopotámii. Brána Babylonu nesla její jméno, ale během staletí se znovu a znovu vracela do své milované Asýrie. Zbudovala hradby jejích měst, vedla její vojska a vdechla život prvním visutým zahradám.

Nosila jsem si kousek z ní s sebou celé ty roky a vůbec jsem o tom nevěděla. Věděl Voron, odkud Zabíječ pocházel, když mi ho dával? Pokud to věděl, pak chtěl, abych zavraždila Rolanda čepelí vyrobenou z kostí jeho matky. Jak poetické.

Obraz Semiramis zamířil dopředu. Magie mě sevřela v čelistech a zdvihla do vzduchu, až jsem vystoupala nad vyvýšenou platformu. Držela mě tak pevně, že jsem skoro nemohla dýchat.

Semiramis dorazila až ke mně. Pohled její tmavých očí se zabořil do těch mých. Zadívala jsem se do hlubokých hnědých duhovek a spatřila propast. Čas se vytratil. Moc mě bombardovala, znovu a znovu mi narážela do mysli. První vlna mi napraskla obranu, druhá ji roztříštila a ze třetí jsem měla mysl jako v ohni. Všechna má tajemství, obavy a starosti měla jako na talíři a nasávala je silou vyhladovělého upíra. Pohltil mě zuřivý oheň, jako by mě někdo hodil přímo do středu slunce.

Prostoupila mnou její zuřivost. Můj otec ukradl babiččiny kosti z místa jejího odpočinku v Iráku a přinesl je sem. Nenáviděla to tady. Její magie, její zloba a žal naplnily každý centimetr Mišmaru a pokřivily ho v peklo na zemi.

Tváře mi zalily horké slzy. Plakala jsem.

Poznala mě. Věděla, kdo jsem. Připadalo mi, jako bych byla vnoučetem zničujícího hurikánu nebo šílené příšery, která drtila a ničila vše kolem tak dlouho, že si už nepamatovala, jak se starat o své mladé. Přesto však poznala vlastní krev a snažila se být něžná a chránit mě, aby mě její vlastní zloba nezničila.

Magie mě pustila. Snesla jsem se na podlahu a dopadla na nohy, zatímco se průsvitný obraz Semiramis stále tyčil přede mnou. Z kostry sklouzla jediná kostěná čepel a dopadla mi k nohám.

Dárek.

Zabíječ zarachotil na podlaze. Jílec se mu rozpadl, vypustil zlomenou čepel. Vložila jsem novou dovnitř a jílec se znovu uzavřel. Přilnul k novému meči, jako by je někdo přikoval k sobě. Zdvihla jsem ho. Už to nebyl Zabíječ. Zbraň byla o pár milimetrů delší a o trochu těžší, ale v ruce mi seděla, jak měla. Věděla jsem naprosto přesně, jak ji pojmenuji.

Zdvihla jsem hlavu. Babička byla pryč, její magie se stáhla. Nezmizela. Jen se stáhla a vyčkávala. Nechá naši skupinu projít, pokud nenaruší její klid.

Zamířila jsem zpátky k východu, kde ze zdi trčelo kovové kolo. Otočila jsem jím a zaslechla zarachocení kovového mostu klouzajícího na místo. Vyšla jsem na chodník a uviděla Currana běžícího po mostě. Zbytek našich lidí čekal na římse a díval se na nás. „Jsi v pořádku?“

Polkla jsem a přikývla. „Nechoďte dovnitř. Zabije vás. Dokud nikdo nepůjde dovnitř, můžeme přejít na druhou stranu.“

„Kdo? Co tam vedle sakra je?“ zeptal se Curran.

„Kosti mé babičky.“

Curran otevřel ústa, zase je zavřel a pak konečně řekl: „Tvoje babička je magie Mišmaru?“

„Chce se vrátit k Tigridu. Nenávidí to tady.“ Nechala jsem Sarrat maličko povyjet z pochvy. „Podívej, dala mi nový meč.“

Curran na něj chvíli civěl. „Vypadá jako Zabíječ.“

„To proto, že jsou obě zbraně vyrobené z jejích kostí.“

„Tvůj meč je vyrobený z kostí tvé babičky?“

„Dobře, chápu, že to může znít divně, když to říkáš tímhle tónem…“

Curran mě popadl za ruku. „Už neřeknu nic dalšího. Prostě odsud vypadněme.“

16.

Stála jsem ve dveřích hrobky své babičky a bránila vstup dovnitř, dokud kolem nepřešel poslední člen naší skupiny. Nechala nás jít. Když jsem se dostala na opačnou stranu, nikdo nepromluvil. Všichni se na mě jen dívali s vylekanými výrazy.

„Pokračujeme dál,“ zavrčel Curran.

Běželi jsme skrz pokroucené chodby Mišmaru. Cestovali jsme už skoro hodinu v kuse. Byla jsem tak zatraceně unavená.

„Přestávka,“ zavolal Curran.

Skoro jsem do něj narazila, ale na poslední chvíli jsem se stočila pryč a sesula se u stěny. Kate Danielsová, zosobnění elegance.

Ghastek se zastavil přede mnou, stále v upírově náruči. „Chci vysvětlení.“

Jdi se vycpat. Bude ti to jako vysvětlení stačit?

„Pak mi dej vědět, jak jsi pochodil,“ pověděl mu Robert. „Já chci vysvětlení už poslední dva týdny.“

„Nejsi v pozici, abys mohl cokoliv chtít,“ oznámil Jim.

„Já?“ Robert se otočil k Jimovi.

„Ne, on.“ Jim kývl na Ghasteka.

„Očividně mě nikdo neseznámil s určitými skutečnostmi, a vzhledem k tomu, že jsem jen nevinný přihlížející celé této nechutné záležitosti, zasloužím si vědět, co se děje,“ zaprotestoval Ghastek.

Curran se k němu otočil. Hlas měl najednou bezvýrazný, což znamenalo, že za půl vteřiny dojde na násilí. „Ty a tvá nemrtvá sebranka jste přišli k mému domu a vyhrožovali mým lidem a mé družce. Mám silné nutkání ti rozdrtit krk mezi zuby. Doteď jsem tomu nutkání odolával, protože tě má Kate ráda, ačkoli netuším proč. Ale dochází mi trpělivost.“

„Toho by ses neodvážil,“ zaváhal Ghastek.

Curran se krátce zadíval na Jima. „Odvážil bych se?“

Jim se uchechtl. „Ale ano. Vlastně nedokážu pochopit, že na to ještě nedošlo. Mulradin už je mrtvý. Jestli se Ghastek nedostane ven, Lid zažije mocenské vakuum. Buď si to budou muset vybojovat mezi sebou, nebo dostanou shora nového šéfa, který o Atlantě nic neví. V obou případech je to pro nás výhra.“

„Nemusíme tě ani zabíjet,“ přisadil si Thomas. „Může jít o nešťastnou náhodu. Mohl bys vkročit do tmavé díry a zlámat si vaz. Nebo bychom se s Jimem mohli opozdit o okamžik nebo dva, a pak bys uklouzl a spadl.“

„Na mé drápy,“ dodal Jim. „Jaká nešťastná náhoda.“

„Nebo bych tě mohla nechtěně zastřelit,“ přidala se Andrea zezadu. „Byla tma, uviděla jsem nějaký pohyb. Všichni vědí, jak jsem mizerná střelkyně.“

„Ha ha,“ pověděla jsem jí.

„Vrátíme se,“ řekl Robert. „A Lid se nás zeptá: ‚Kde je Ghastek?‘ a my jim řekneme, že nás to moc mrzí, ale nemohli jsme ho najít. ‚Mišmar je velké místo, víte?‘“

„Mám pocit, jako by mě zajala banda divochů,“ poznamenal Ghastek suše.

„Ty jsi muž, který pilotuje příšery,“ řekla Nasrin. „My příšerami už jsme. Staráme se o své vlastní. Ty k nám nepatříš.“

„A teď bych to rád uvedl do záznamu: měli bychom ho zabít,“ řekl Jim. „Sami se tím nakopneme do zadku, pokud to neuděláme.“

„Ano, Currane,“ přidala se Andrea. „Navíc, jak moc by se Kate doopravdy zlobila? Miluje tě. Párkrát tě nakopne, ale pak ti stejně odpustí.“

„Jste opravdu k popukání,“ řekla jsem. Nedržela jsem Ghastekovi celé hodiny hlavu nad vodou, aby ho teď mohli oddělat. „Slíbila jsem mu, že se odsud dostane. Nezabijete ho.“

Záplava nemrtvé magie se k nám prudce přiblížila, jak se stovky krvesajů srocovaly kdesi nad námi. Upíři museli najít cestu kolem komnaty Semiramis.

„Utíkejte!“ zakřičel Ghastek.

Sprintovali jsme chodbou. Zatáčka, další zatáčka… Chodba se otvírala do něčeho, co muselo být kdysi vestibulem. Obrovské dveře nám zahrazovaly cestu a mezi jejich dvěma křídly pronikal úzký, vlasově tenký proud světla. Slunce. Našli jsme východ. Skoro jsem tomu nemohla uvěřit.

Robert narazil do dveří. „Jsou zamčené zvenčí. Nevidím závoru.“

„Ustupte.“ Curran se rozběhl a narazil do dveří jako beranidlo. Otřásly se. Narazil do nich znovu. Dřevo zapraštělo, dveře se prudce rozletěly a my se vyřítili do oslňujícího denního světla. Čerstvý vzduch chutnal tak dobře. Zapotácela jsem se a mrkala, snažila se zvyknout si na prudké světlo.

Před námi se rozpínal most pospojovaný dohromady z kusů betonového nadjezdu, pokrytý sněhem a kusy ledu. Vedl nad propastí nejméně šedesát metrů hlubokou a kolem třiceti metrů širokou. Propast obkružovala obrovská kolmá zeď. Most mířil přímo do zdi a v místě, kde se setkávaly, východ zahrazovaly velké ocelové dveře.

Uprostřed mostu stál Hugh d’Ambray.

Projela mnou vlna adrenalinu. Srdce se mi prudce rozbušilo. Svět se najednou zaostřil. Uviděla jsem to vše současně během půl vteřiny: šest lidí v povědomém černém taktickém vybavení Železných psů za Hughem, vylepšený těžký kulomet E-50, který střílel kulky tak rychle, že krájely ocel lehce jako otvírák konzervy, připevněný na otočné platformě nalevo. Dva střelci napůl schovaní za balistickým štítem zbraně, mohutný Hugh oděný do tmavé zbroje a dveře za ním. Stál mezi námi a svobodou. Hugh před námi, horda nemrtvých za námi. Museli jsme skrz něj projít, nebo zemřeme.

„Zataraste dveře, prosím,“ ozval se Ghastek. „A taky jen pro případ, že by vás to napadlo, nemám ani ponětí, jak otevřít tu vnější bránu.“

„S tím se vypořádáme, až se tam dostaneme,“ zaprskal Jim.

Thomas zdvihl zlomenou dřevěnou závoru a znovu ji nasadil na dveře. Nevydrží dlouho, ale bylo to lepší než nic.

Hugh se tvářil pochmurně. Měl na sobě černý plášť. Černou zbroj. Očividně se snažil chodit barevně sladěný. Zbroj nepřipomínala moderní taktickou výzbroj, ani středověké plátování. Vypadala upletená, jako by někdo vzal tenká kovová vlákna a nějak je donutil k poddajnosti, pracně z nich vyrobil látku a vytvaroval ji podle Hughovy svalnaté postavy. Tkanina zesilovala v husté pláty, napodobující velké svaly na jeho hrudi, břiše a pažích, lnula mu ke končetinám a sahala až do půlky silného krku. Část krevní zbroje mé tety vypadala takhle, až na to, že ta její měla rudou barvu. Vypadala jako cosi, co by vytvořil můj otec. To znamenalo, že tím drápy, tesáky a čepele neprojdou.

Tasila jsem Sarrat. Seděla mi v rukou naprosto dokonale.

Kam jen udeřit? Zadní část paže? Krytá. Vnitřní strana stehna? Krytá. Pas? Krytý. Vlastně jedinou nechráněnou plochou těla byla jeho tvář, ale nebude jen tak stát, abych měla šanci ho do ní seknout. Taky jsem nebyla úplně stoprocentně ve formě. Měla jsem problémy stát rovně.

Hughův pohled sliboval smrt, ale nedíval se na mě. Díval se kamsi po mé pravé straně. Na Currana.

Curran zavrčel. Duhovky mu zezlátly. Veškeré racionální myšlení se mu vytratilo z výrazu, tvář měl najednou divošskou. Ukázal zuby v širokém úsměvu.

Do prdele. Očividně byli oba rádi, že se zase vidí.

Hugh sáhl za záda a vytáhl odtamtud dvě krátké černé sekery. Ukázal jednou z nich na Currana a zařval: „Lennarte!“

Byl to ten druh řevu, který by jasně zazněl i nad hlučícím chaosem bitvy. Odrazil se od Mišmaru za námi a vysoko na obloze obrovští ptáci poplašeně zavřeštěli.

„Do toho!“ zařval Hugh.

„Currane?“ zeptala jsem se.

Ani mě neslyšel. Už vyrazil dopředu a stahoval si přitom kabát. Ten padl na most. Svaly na zádech a ramenou se mu pod tmavým trikem vyboulily. Dal se do běhu. Curran byl pryč, zůstal jen Pán šelem.

Hugh sevřel své sekery. Musel se rozhodnout, že meče Curranovi nepřivodí dost škody, tak si vybral zbraň, jíž mohl usekávat končetiny jedním máchnutím.

„Proč se Pán šelem nepromění?“ zamumlala Nasrin vedle mě.

„Není důvod,“ pověděla jsem jí. Proti mé tetě jsme bojovali oba dva. Na tu zbroj si bude pamatovat. „Drápy tou zbrojí neprojdou.“

„Zastřelte kohokoliv, kdo se pokusí zasáhnout!“ zařval Hugh a zaútočil.

Řítili se proti sobě. Na téhle planetě neexistovala síla, která by jim zabránila srazit se. Mohli jsme jen doufat, že neskončí svět, až se ti dva praští.

Chtěla jsem Hugha rozsekat na kousky. Dlužila jsem mu to za Maura, za zlomený meč, za sedm dní v té díře. Ale Curran na to měl ještě větší právo. Musel sledovat, jak mizím, zjistit, kam jsem se poděla, přejet půlku země, aniž by věděl, jestli jsem stále naživu, a pak si probojovat cestu do Mišmaru, jen aby mě tam našel polomrtvou. Curran měl víc důvodů si to s ním vyřídit.

Krev mi prudce proudila tělem. Dokázala jsem slyšet tep vlastního srdce. Povědomá kovová pachuť adrenalinu mi pokryla jazyk. No tak, Currane. Pořádně ho prašť. Alespoň, že magie byla pryč.

„Můžeš oddělat ty střelce?“ zeptal se Thomas Andrey vedle mě.

„Ne,“ řekla. „Ne dokud se skrývají za balistickým štítem. Možná bych mohla dostat jednoho.“

Dva muži se srazili.

Hugh protočil sekery, jako by nic nevážily, a pravou ťal přímo dolů, vložil do toho celou svou sílu. Curran zablokoval rukojeť předloktím, ale levá Hughova sekera už byla v pohybu. Sekera se zakousla Curranovi do břicha a sjela po něm zprava doleva.

Ne!

Svět se zpomalil. Viděla jsem, jak zakrvácená čepel vyklouzla ven a vymrštila do vzduchu jemnou spršku Curranovy krve. Tep mi bušil v hlavě jako stovka bubnů.

Curran přestal být opatrný. Hugh pokračoval v pohybu s levou sekerou, zdvihl ji a znovu udeřil závratnou rychlostí. Curran mu srazil paži stranou dřív, než by mu Hugh mohl zabořit hlavici pravé sekery do boku. Namísto toho Currana čepel na boku jen škrábla. Hýbej se rychleji, zlato. Hni sebou. Uhni!

Curran uskočil dozadu. Levý bok mu krvácel. Rána na břiše nemohla být hluboká, ale krvácela také.

Hugh švihnul sekerami a mrštil krev po Curranovi. Rudá sprška se Curranovi rozprskla po krku a hrudi. Setřepl na něj jeho vlastní krev. Hajzl. Hugh se usmál. Pán šelem vykročil dopředu a se zdviženýma rukama mířil Hughovi na tvář. Hugh se otočil na místě, aby nabral setrvačnost a seknul Currana po pase v horizontálním úderu pravou sekerou, tvář si přitom nechal naprosto nechráněnou. Je to past, Currane. Nedělej to!

Curran uhnul a předloktím udeřil Hugha do čelisti. Ne.

Hugh se odpotácel dozadu, zaklonil se, proměnil energii nárazu ve svůj vlastní úder a sekl Currana do levého boku. Sekera se zakousla nejméně pět centimetrů hluboko. Do hajzlu a do prdele!

Curran odtančil nazad. Hugh se vrhnul vpřed, pokusil se Currana seknout po přední noze. Curran uhnul doleva, prudce zdvihl pěsti a pak jimi máchl dolů jako dvěma kladivy, po Hughově hlavě.

Co to dělal? Kopla jsem do sněhu. Curran měl na víc. Bojovala jsem s ním každý den v naší tělocvičně. Měl na víc.

Hugh prudce zdvihl sekery, topůrka zkřížená, aby Curranovy paže zachytil, a pak sekery roztáhl a nechal úder sklouznout stranou. Curran vykopl levou a podrazil Hughovi přední nohu. D’Ambray se na zemi překulil a pak znovu vyskočil na nohy. Curran se hnal za ním. Pohybovali se na nadjezdu, sekali a blokovali údery, každý z nich dost rychlý a tvrdý na to, aby vyřadil kteréhokoliv jiného soupeře z boje.

Horda nemrtvých za námi se stále blížila.

Curran byl zraněný na čtyřech místech a celý nadjezd pokrývaly cákance jeho krve. Hugh si šetřil pravou nohu, ale jinak se vůbec nezdál unavený. Sekal, řezal a tesal, jednu vteřinu se pokoušel useknout paži, v další ohrožoval Curranovi hruď. Začala jsem přecházet sem a tam. Buď to, nebo bych vybuchla.

Další škrábanec sekerou. Další otevřená rána. Víc krve.

Curran schytával moc velké poškození, i na kožoměnce. Na tomhle hloupém mostě ho neztratím. Takhle to nesmělo skončit. Nemohlo. Hugh mi ho nevezme.

Dveře za námi se otřásaly pod náporem nemrtvých. Skonči to. Skonči to, Currane.

Hugh obrátil máchnutí a vrazil vršek hlavice pravé sekery Curranovi do pasu. Curran se zapotácel a Hugh ho přetáhl topůrkem levé sekery po hlavě.

Srdce se mi stáhlo do tvrdého, bolestivého uzlíku.

Curran se sehnul omámeně dopředu.

D’Ambray se zeširoka, démonicky usmál a máchl oběma sekerami najednou. Byl to hloupý, okázalý úder. V představách jsem viděla, jak se čepele obou seker spojily, podobné nůžkám ostrým jako břitva. Curranovi sklouzla hlava z ramenou… Stáhlo se mi hrdlo. Nemohla jsem se nadechnout.

Curran se prudce napřímil, popadl Hugha za zápěstí, zapřel se chodidlem o levou stranou Hughova břicha a padl na záda. Hugh se zapotácel dopředu, stahovaný Curranovou vahou. Curran mu přehodil pravou nohu přes krk. Hugh padl na záda a Curran se překulil nad něj, Hughovu paži svíral v rukou, jednu nohu zapřenou o Hughovo hrdlo, druhou o jeho hruď. Žuži Gatame, nejsilnější páka v judu.

Curran se prohnul vzad a zatáhl za Hughovu paži. Ten zaječel, když mu ramenní kloub vyskočil z pouzdra. Musel mu potrhat šlachy a svaly kolem. Triceps nejspíš taky. Curran napnul boky a Hughovi praskl loket, jako když zlomíte hůlky. Ano! Uzdrav tohle, ty zkurvysyne.

Hugh zařval a pokusil se Currana seknout zbývající sekerou.

Curran se odkulil z dosahu.

Hugh potácivě vstal. Levá paže mu bezvládně visela. Byl konec. Curran ho roztrhá kousek po kousku. Hughova tvář byla popelavě šedá. Prohrál a věděl to.

Hugh máchl sekerou. Curran před ní uhnul a brutální silou mu zasadil rychlý úder pěstí do tváře. Ajaj, zlomený nos. Otočil se a kopl ho do hrudníku. Kosti zapraskaly. Hugh proletěl vzduchem a zřítil se do sněhu.

Dveře zavrzaly. V mých představách se za nimi nacházela jen zeď neživota.

„Miřte na střelce vlevo,“ řekl Ghastek tiše.

Andrea zamrkala.

Dva střelci stáli u sebe, pravý se skrýval za balistickým štítem, ten vlevo stál tak, aby mu nad štít koukal jen vršek tváře, krk měl pokroucený, aby mohl pozorovat boj. Byl to nemožný cíl. Byli jsme příliš daleko a cíl byl velký asi jako větší krabička od sirek.

„Odstřelte. Obsluhu. Vlevo,“ zopakoval Ghastek a dal si záležet na výslovnosti každého slova.

Andrea zdvihla pušku a vystřelila.

Kulka se levému střelci zakousla přímo mezi oči.

Ghastekův zjizvený upír vyrazil zpoza mostu a srazil zbývajícího střelce na zem. Jeho druhý upír skočil na Železné psy z druhé strany. Ha! Musel je k nim poslat pod mostem, když jsme sledovali boj. Přelezli po bocích mostu mimo dohled a Hugh teď neměl kulomet.

Hugh se překulil na nohy.

Curran po něm skočil. Preceptor Řádu Železných psů se ho pokusil kopnout. Curran ho popadl za nohu a kopl ho do druhé. Hughovi luplo v koleni.

Přede mnou dva ze čtyř zbývajících Železných psů zdvihli pušky. Andreina zbraň dvakrát vyštěkla. Tak rychle po sobě, že výstřely téměř splynuly v jeden zvuk, a Hughovi lidé padli.

Dveře vrzaly a sténaly pod náporem upírů. Docházel nám čas.

Rozběhla jsem se ke Curranovi a Hughovi.

Curran právě podrazil preceptorovi nohy a mlátil mu obličejem o most. Popadla jsem Currana za paži. „Musíme jít.“

Vycenil zuby.

„Hned!“

Christopher, dva krysodlaci, Nasrin, Naímah, Ghastek a Andrea proběhli kolem. Dveře za nimi se rozletěly a lavina upírů se vyvalila na nadjezd. Zakopávali jeden o druhého, jedna obrovská masa svíjejícího se nemrtvého masa.

Jim dopadl vedle mě, oči měl jasně zelené. „Jdeme!“

Rozběhli jsme se.

Lavina nemrtvých se valila po mostě, odpadávali z ní volní upíři. Hugh se pokusil vstát. Dostal se na kolena, uviděl upíry a ztuhl. Vlna nemrtvých se vzedmula a celého ho pohltila. Sbohem, Hughu. Užij si trochu legrace s otcovými upíry. Ráda jsem tě poznala.

Andrea padla na sedadlo střelce E-50. Jim dosedl vedle ní. Zbytek nás proběhl kolem kulometu. Ohlédla jsem se přes rameno. Kulomet vířil a plival neustávající proud kulek, roztrhal přední linii nemrtvých na kaši. Ale hordu nemrtvých to ani nezpomalilo.

Natáhla jsem se za sebe magií a snažila se hordu zastavit. Jako bych šla prsty proti přílivu. Bylo jich příliš mnoho a jejich magie se slila do nezastavitelné, nedozírné masy.

„Do prdele!“ Andrea vyskočila ze sedadla střelce. Jim ji následoval a taky kulomet opustil.

Curran mě popadl za paži a táhl mě vpřed… Neběžela jsem, ale letěla, vzduch mi hořel v plicích.

Dveře ven se tyčily před námi, jediný otvor v kolmé zdi. Brzy budeme na konci mostu.

Christopher dorazil ke dveřím a cosi zaječel. Robert se přihnal k opačné straně dveří a popadl páku trčící ze zdi. Čtvercový kus zdi asi třicet centimetrů široký, se klouzavě otevřel vedle Christophera a odhalil složitý mechanismus koleček a kovových ciferníků. Christopher začal ciferníky otáčet.

Narazili jsme do brány. Pozvracela jsem se na zem.

Mechanismus vedle Christophera klapnul. Dveře se rozletěly, odhalily za sebou úzkou kamennou chodbu. Jen šest metrů od nás blokovaly cestu totožné dveře.

„Držte páku,“ zaječel Christopher. „Otočte pravým soukolím na boku, až vám řeknu. Jestli ji pustíte, všechny dveře se zavřou. Budou v pasti.“

Robert se opřel o páku. Neměla jsem tušení, odkud Christopher znal kombinaci k bráně Mišmaru, ale jestli přežijeme, hodlala jsem to zjistit.

Christopher otočil ciferníky.

Druhá brána se otevřela.

Upíry jsme měli skoro za patami. Vzkypěli za námi, šplhali jeden po druhém, kousali se navzájem a bojovali spolu. Kdyby mohli běžet, už bychom byli dávno mrtví, ale bylo jich příliš mnoho a navzájem po sobě šlapali.

„Běžte!“ zaječel Christopher. „Běžte!“

Nezvládneme to. Zastavila jsem se u nich a zatlačila hordu nemrtvých zpátky. Jako bych se pokoušela zastavit rozjetý vlak. Svíjející se masa zpomalila, ale šinula se pořád dál. Curran se zastavil u mě.

Kolem nás proběhla Nasrin. Thomas a Naímah ji následovali. Jim a Andrea se prohnali kolem. Ghastek, s tváří připomínající masku naprostého soustředění, se pomalu šinul vzad.

Tlak na moji mysl byl drtivý. Otřásla jsem se. Nedokážu je zadržet. Bylo jich příliš mnoho. I kdybychom se zvládli dostat skrz brány, horda by se hnala za námi. Nemohli jsme je zabít všechny.

„Běžte hned teď, paní!“ zaječel Christopher.

V mysli jsem viděla Tetu Bé stát před branou. Ne. Dnes ne. Nikdo se kvůli mně dnes neobětuje. Nemohla jsem si tím projít znovu.

Curran mě popadl za paži. Zatáhla jsem na opačnou stranu. „Bez nich nikam nejdu.“

Nemrtvé mysli se slily v jeden jediný rudý oheň. Moje mentální obrana se prolomila. Zapotácela jsem se nazad.

Curran mě shrábl do náruče a proběhl chodbou.

„Polož mě na zem,“ zaprskala jsem.

„Ne.“ Curran mě sevřel pevněji. „Neztratím tě.“

Třetí brána před námi byla otevřená, za ní se rozkládalo široké, sněhem pokryté pole. Curran mě odnesl ven, položil mě na zem a přitiskl mě k sobě.

„Roberte!“ vykřikl Thomas.

Robert se vyklonil do dveří. Viděla jsem Christophera stát vedle něj. Hubený plavovlasý muž se žalostně usmál. Vlna upírů za nimi se vzedmula jen pár desítek centimetrů od nich.

Ne! Ne, už zase… ne, ne!

Robert se ohlédl přes rameno na masu nemrtvých a pak se zadíval zpátky na Thomase.

Nedělej to.

„Nedělej to!“ vykřikl Thomas.

„Miluju tě,“ pověděl mu Robert a pustil páku.

Brány zapadly zase zpátky na místo a zablokovaly lavinu nemrtvých. Thomas zavyl. Byl to křik plný bolesti, zrozený z žalu a zoufalství.

Ne, už zase. Všechno, co jsem dusila hluboko na tmavém místě, abych vůbec mohla fungovat, se ze mě vydralo ven. Oběť Tety Bé, umírající Mauro, Robert, Christopher, všechno se to ze mě vyřinulo v proudu bezmocného smutku a já už to nedokázala udržet v sobě.

Ještě pořád jsem křičela, když mě Curran nesl od Mišmaru pryč kamsi do zimy.

Seděla jsem zabalená do deky u ohně rozdělaného v troskách rozpadající se benzínky. Střecha a většina zdí chyběly, ale roh ještě pořád stál a kryl oheň před větrem.

Andrea, Jim, Nasrin a Naímah usnuli. I Ghastek to vzdal a zamhouřil oči, ale ještě předtím našel obrovský řetěz a připoutal své dva prastaré upíry ke stromu. Třetího zabil. Ovládat je všechny tři bylo náročné a on byl unavený.

Thomas odešel kamsi do noci. Chtěl být sám. Stejně jako já.

Curran se posadil vedle mne. „Věděli, do čeho jdou.“

„Jsou mrtví kvůli mně.“ Hlas mi zněl ploše. „Zúčastnili se téhle mise, aby mě zachránili, a teď jsou mrtví. Christopher nebyl ani příčetný. Snažil se mě varovat. Snažil se mi Mišmar popsat. Hlas se mu třásl. Myšlenka na návrat ho šíleně děsila, ale stejně pro mě šel a teď ho nemrtví roztrhali na kusy. Slíbila jsem mu, že ho odtamtud dostanu živého. Dala jsem mu své slovo. Věřil mi. Takhle se to nemělo stát. Tohle nedokážu. Zachraňuju lidi, neztrácím je.“

„Někdy se to tak stane,“ řekl Curran.

Celá hruď mě bolela, jako by mi někdo vykuchal vnitřnosti a vyměnil je za chuchvalce ledových jehel. „Jen si říkám, kdo bude další na řadě? Po kom Roland půjde příště? Po Julii? Derekovi?“

„Netrap se, Kate,“ řekl mi. „Je to uzavřený kruh. My bojujeme pro Smečku, oni bojují pro nás. My krvácíme, oni krvácejí. Lidé někdy umírají. Všichni, kdo mě doprovázeli, přišli ze své vlastní svobodné vůle. Věděli, kam jdou. Všichni věděli, že existuje slušná šance, že se nevrátíme v plném počtu. Tohle není první boj, ani poslední. Lidé se pro nás znovu obětují a my pro ně uděláme to samé. Nevím, jak špatná budoucnost bude, ale slibuju ti, že si s tím poradíme. Ty a já. Společně.“

Schoulila jsem se pod přikrývkami do klubíčka. Objal mě paží.

Ten pocit prázdnoty v břiše se ale nevytratil. V paměti se mi vybavila Robertova tvář a pak pohled na Thomase, když se brána zavřela. Bolelo mě z toho na hrudi.

Dostala jsem se z Mišmaru. Udržela jsem Ghasteka naživu. Ale Christopher a Robert za nás položili životy. Takovou výměnu jsem nechtěla.

Nedokázala jsem ji snést.

Dřepěla jsem na vršku Hughova zámku a všude kolem zuřil oheň. Dým mi plnil plíce. Dole řvala Teta Bé, připoutaná na místě stříbrnými řetězy trčícími z těla mága. Železní psi do ní stříleli, znovu a znovu, každá šipka se jí zaryla do těla. Hibla vyšla dopředu a máchla mečem. V záři ohně se zaleskl kov a hlava Tety Bé se jí skutálela z ramenou. Dokutálela se až ke mně, zadívala se na mě Christopherovýma očima a řekla Robertovým hlasem: „Musíš být připravená obětovat své přátele.“

Cizí přítomnost se mi otřela o mysl. Prudce jsem otevřela oči.

Zdvihla jsem hlavu. Curran mě držel v náruči. Všichni spali, až na Jima sedícího na stráži na vršku poničené zdi. Kývl na mě a v očích mu zahrálo světlo plamenů. Poleno v ohni puklo, čímž vyslalo do chladného vzduchu jiskry.

Spánek se přeceňoval.

A bylo to tady zase, jemné dloubnutí cizí magie. Zdálo se, že vychází od stromu, kde seděli přivázaní upíři. Natáhla jsem se tam. Zářily tam slabě dvě upíří mysli. Za nimi nehybně čekal na poli třetí nemrtvý. A co teď?

Vyklouzla jsem Curranovi z náruče. Otevřel oči.

„Vrátím se,“ slíbila jsem mu. „Musím si odskočit.“

Vstala jsem a odešla ke stromu, sníh mi křupal pod nohama. Byla bezměsíčná noc, ale díky sněhu se zdála jasnější. Oba upíři seděli velmi nehybně. Když Ghastek usnul, tahali za své řetězy, ale teď nepohnuli ani svalem. Něco tady nehrálo.

Prošla jsem kolem nich. Oči jim zářily tlumeně, což naprosto jistě napovídalo, že jejich mysli někdo držel v ocelovém sevření. Nebyl to Ghastek, ten spal jako dudek. Třetí nemrtvá mysl se nacházela přímo přede mnou na poli, asi dvě stě metrů po větru.

Prošla jsem kolem krvesaje a opřela se o opačnou stranu stromu. Ať už třetího upíra ovládal kdokoliv, nejspíš pilotoval i tyhle dva a já nehodlala jít na pole sama.

„Co chceš?“ zašeptala jsem.

„Vaši přátelé jsou naživu,“ řekl tiše mužský hlas.

Někde uvnitř mě se zatetelila naděje. Zachytila jsem ji a zadusila. Lhal. Té hordě nemohl nikdo uniknout. Takový počet nemrtvých by nedokázal zadržet nikdo, možná kromě mého otce.

„Na poli přímo jižně od vás je nemrtvý,“ pokračoval tichý mužský hlas. „Za chvíli ho pustím. Prosím, chytněte ho.“

Mysl třetího upíra zaplála a já ji sevřela svou magií.

„Čekám na vás tři kilometry jižně. Tam si můžeme promluvit v soukromí.“

Donutila jsem upíra vyrazit na jih, běžel sněhem, zpětná odezva jeho mysli překrývala tu moji, jako bych sledovala, co vidí, na průhledné obrazovce. Ještě další minutu nebo dvě a Curran mě přijde hledat. Zamířila jsem zpátky k Jimovi.

„Nemůžu spát. Vezmu za tebe hlídku.“

Jim se na mě upřeně zahleděl. „Jsi si jistá?“

„Jasně,“ řekla jsem. „Sednu si na támhleten kmen a budu přemýšlet.“ Ukázala jsem na kmen asi sto metrů daleko. Pokud budu mluvit tiše, neuslyší mě.

„Chceš, abych šel s tebou?“ zeptal se Curran.

„Ne. Ráda bych nějaký čas strávila o samotě.“

Otevřel ústa a zase je zaklapl. „Jak si přeješ.“

Taky tě miluju.

Zamířila jsem ke kmeni. Jim si lehnul. Curran také ležel, ale byla jsem si docela jistá, že mě pozoruje. Kdybychom si vyměnili role, já bych ho sledovala také.

Seděla jsem tiše zády ke Curranovi a můj upír klusal sněhem. Přeběhl otevřené pole, pak křoví, pás lesa… Ohlédla jsem se zpátky na tábor. Curran ležel na zádech. Byl vzhůru. Ve spánku se většinou otočil na bok, pokud jsem neležela vedle něj a neopírala si hlavu o jeho hruď.

Lesy končily. Upír vystřelil do otevřeného prostoru na úpatí lehce se zdvihajícího kopce. Tam stál muž zahalený do šarlatově rudého roztrhaného pláště, třepícího se podél okrajů. Dlouhé tmavé vlasy mu volně spadaly kolem tváře. Vysoké čelo, vysoké, sošné lícní kosti, silná hranatá brada, tmavé oči, pohledný a jeho postoj vypovídal o dobré kondici. Severoamerický indián, ne úplně mladý, ale jeho věk se nedal určit podobně jako u Hugha, čas se u něj zastavil někde kolem třicítky.

Lehce sklonil hlavu. „Šarrim.“

To bylo akkadsky. Znamenalo to „králova“. Můj hlas vyšel z upírových úst naprosto bez námahy. „Neříkejte mi tak.“

„Jak si přejete.“

Skoro jsem mu pověděla, ať tohle neříká taky, ale vysvětlit mu proč by zabralo příliš mnoho času.

„Podívejte se dolů,“ vyzval mě muž.

Zavedla jsem upíra k okraji kopce. Země pode mnou se rozpínala v další pole, přeplněné upíry. Seděli tam v úhledných řadách, mysli navigátorů je udržovaly ve formaci. Muselo jich tam být přes dvě stě a nejméně sto navigátorů k tomu. I na mne příliš mnoho. Zadržování nemrtvé hordy mi poskytlo určitou perspektivu. Kdybych popadla všechny nemrtvé v údolí, dokázala bych je nejspíš zadržet na dost dlouho, aby se zbytek naší skupiny pokusil utéct, ale ovládla bych je jen na pár vteřin.

„Jmenuji se Landon Nez,“ řekl muž stojící vedle mne. „Sloužím vašemu otci.“

Přímo k věci. Očividně můžu přestat předstírat, že s Rolandem nemáme nic společného.

„Hugh d’Ambray je preceptorem Řádu Železných psů. Já jsem legátem Zlaté legie. Víte, co to znamená?“

Že jsme všichni v pořádném maléru. O Landonu Nezovi jsem věděla velké nafouknuté nic. Legáti nevydrželi nikdy moc dlouho, protože Roland byl náročný a netoleroval chyby. Melissa Randová, poslední legátka, kterou můj adoptivní otec znal, zemřela asi dva roky po Voronovi. „To znamená, že velíte Pánům mrtvých, zodpovídáte se přímo Rolandovi a vaše předpokládaná délka života je dost krátká.“

„Svým způsobem. Váš otec vybírá strategie Lidu a já je uvádím v chod. D’Ambray jsou svaly a já jsem ten mozek.“

„Přežil Hugh?“

„Ano.“

Jak?

„Rozrušuje vás to?“ zeptal se Landon.

„Ne, jen si říkám, co musím udělat, abych ho konečně zabila.“

Landon nepatrně zdvihl obočí. „Často jsem přemýšlel nad tím samým. Jsem si docela jistý, že kdybych ho zapálil a pak nechal jeho popel rozfoukat větrem, už to nezregeneruje.“

„Už jste to zkoušel?“

„Ještě ne, ale mnohokrát jsem si to představoval.“

Nepřítel mého nepřítele není mým přítelem. Ani trošku. „Co chcete?“

„Hugh dostal svou příležitost a selhal. Teď jsem na řadě já. Bylo mi dovoleno nabídnout vám tohle.“

Zdvihl fotku. Na ní vedle sebe u stolu seděli Christopher a Robert. Robertovy chytré oči byly prázdné. Ty Christopherovy zase zarudlé, na tvářích měl mokré cestičky. Plakal. Dostal se zpátky do rukou muže, který mu zničil mysl. Prošla bych se po rozbitém skle bosá, abych ho dostala pryč, a můj otec to věděl. A teď to použil proti mně.

„Nejsou zranění,“ řekl Landon. „Jeho nabídka je takováto: Pokud zvládnete dojít do Jester Parku, vzít je za ruku a odejít s nimi pryč, všem třem bude zaručena bezpečná cesta z jeho území. Musíte přijít sama. Ať už uspějete, nebo selžete, lidem čekajícím na vás u ohně bude dovoleno se vrátit do Atlanty a nebudou obtěžováni.“

„A když odmítnu?“

Landon se otočil k upírům. „Chce vás vidět. Pokud se jeho pozvání rozhodnete ignorovat, ti dva muži zemřou a všechno, co tu vidíte, vypustím na váš tábor. Nepochybuje o tom, že vy masakr přežijete. Lev to možná přežije také. Ale zbytek už takové štěstí mít nebude. Volba je na vás.“

Lev by to nepřežil. Oba jsme to věděli.

Vybavila se mi Robertova slova. Ale teď ví, že máš slabinu a použijí ji proti tobě. Vezmou někoho, koho miluješ a pohrozí ti, že ho zabijí, protože vědí, že podobné návnadě neodoláš. Já to vím, oni to vědí, a teď to musíš pochopit i ty. Musíš být připravená obětovat své přátele.

Nemohla jsem to udělat. Prostě to nebylo ve mně. Nemohla jsem obětovat lidi, kteří riskovali vše, abych zůstala naživu. Nemohla jsem Currana ani nikoho dalšího nechat umřít u ohně na bezejmenném poli.

Zadívala jsem se na Zlatou legii vyčkávající dole. Byl to jen malý zlomek Rolandových sil a já věděla, že se otec nezastaví. Bude mé přátele odpravovat jednoho po druhém, dokud nezůstanu sama. Všichni, na nichž mi záleželo, se stali chodícími cíli. Věděla jsem, že se to stane. Voron mě před tím varoval. Naučil mě, že díky přátelům je člověk zranitelný. Ignorovala jsem jeho varování. Šla jsem do toho bez růžových brýlí, pustila si lidi do života s vědomím, že jednoho dne budu muset čelit následkům. A teď jsem zodpovídala za jejich bezpečí.

Muselo to skončit. Musela jsem to skončit a hned. Musela jsem se postavit svému otci.

Pokud bych to udělala za Rolandových podmínek, s Curranem bychom skončili. Slíbila jsem Curranovi, že až ten čas nastane, Rolandovi budeme čelit spolu. Miloval mě, ale kdybych mu řekla, že bude muset sedět na zadku, zatímco půjdu na smrt, opustil by mě. Odpustil by mi cokoliv jiného, ale tohle ne. Ale kdybychom tam šli společně, byla by to dvojitá sebevražda.

„Jak Hugh a mí lidé přežili?“ zeptala jsem se.

„Váš otec to sledoval. Zadržel nemrtvé a mí lidé tam přišli a zachránili ty dva muže a preceptora.“

Pokud nelhal, znamenalo to, že otec zastavil celou masu nemrtvých jedním potlačením vůle. Rozsah takové moci byl závratný. Curran a já bychom se nedostali pryč živí.

„Povězte mi, proč bych vám měla věřit.“

„Dobrá otázka.“ Landon naklonil hlavu do strany. „Kdyby vás váš otec chtěl zajmout nebo zabít, mohl to už mnohokrát udělat. Proto teď d’Ambray upadl v nemilost. Teleportace je příliš nevypočitatelná, aby se dala používat na něco jiného kromě uniknutí jisté smrti. Zbytečně riskoval svůj život a váš. Důležité je, proč to d’Ambray udělal. Proč vás uvěznit uvnitř Mišmaru, když vás prostě mohl teleportovat do Jester Parku a odtáhnout vás tam v poutech? D’Ambray dostal přesně ty stejné instrukce jako já.“

„A jaké?“

„Přesvědčit vás, abyste přišla do Jester Parku z vlastní svobodné vůle.“

„Proč?“

„Váš otec má své důvody. Rozhodl se mi je nesdělit. Ale měla byste vědět, že své slovo vždycky dodrží.“

Polohlasně jsem se zasmála. Vejdi do mého příbytku, pověděl pavouk mouše.

„Ano, nebo ne?“ zeptal se Landon tiše.

Pokud bych šla, Curran se pokusí jít se mnou a oba nejspíš zemřeme. Pokud řeknu Curranovi ne, rozejdeme se a já nejspíš zemřu. Pokud řeknu ne Landonovi, všichni zemřou. Žádná dobrá volba.

Teď byla řada na mně, abych se ujistila, že se můj milovaný dostane z Mišmaru živý. Mohla jsem se odtamtud odplížit uprostřed noci. Nebo Currana uzamknout v krevní cloně, jakmile by přišla vlna magie. I kdyby clonu prolomil, oslabilo by ho to a nemohl by mě následovat.

Až na to, že jsem ho milovala. Po naší poslední hádce mi slíbil, že ke mně bude vždycky upřímný. Já mu slíbila to samé, a teď jsem musela hrát podle pravidel.

„Ráno vám to řeknu.“

„Potřebuji odpověď,“ naléhal Landon.

Upřeně jsem na něj hleděla. Nevypadal šokovaně.

Zabralo mi plných deset vteřin, než mi došlo, že skrze upírovy oči nemůže vidět můj psychopatický pohled. To se ti povedlo, šampióne. „Svou odpověď dostanete ráno. Pokud jste si mě prověřil, pak víte, že si myslím, že se logika a sebeovládání přeceňuje. Pokud na mě budete tlačit, seberu své lidi a uvidíme, kolik z té vaší slavné Zlaté legie dokážeme zabít.“

„Prohrajete,“ řekl Landon.

„Ano, ale užiju si to a zatracenou spoustu z vás vezmu s sebou. Za posledních pár dní mi vyhrožovali, teleportovali mě, topili, mučili hladem a zavřeli mě do klece, kde jsem musela pozorovat, jak umírají lidé, na nichž mi záleží. Mám v sobě tolik zlosti, že mi dělá potíže ji držet uvnitř. Jestli na mě budete tlačit, máte mé slovo, že si vás najdu v bitevní vřavě a useknu vám hlavu. A užiju si to. Bude to pro mě legrace. A pokud nějak dokážete přežít, budete se muset vrátit k mému otci a vysvětlit mu, jak jste mě měl v hrsti, ale byl jste příliš neohrabaný a selhal jste, stejně jako Hugh, a teď je hodně upírů a moje maličkost mrtvá. Nějak pochybuju, že by mu stačila moje hlava jako cena útěchy. Odpověď vám dám ráno.“

Pustila jsem mysl upíra a zamířila k ohni. Curran stále ležel na zádech.

„Vím, že nespíš.“ Lehla jsem si vedle něj.

Otevřel šedé oči a zadíval se na mě. Milovala jsem ho tak moc, až to bolelo. Milovala jsem na něm úplně všechno. To, jak se mu rozsvítily oči, když se smál. Jak mu v nich poskakovaly zlatavé jiskřičky, když mě chtěl. Jak vraštil obočí, když byl naštvaný. Milovala jsem jeho nos, který nikdy pořádně nesrostl. Strniště na jeho tvářích a tvrdou linii čelisti. Milovala jsem, že mi dokázal oponovat. Milovala jsem jeho vtípky a to, že se smál těm mým. Milovala jsem, že ať už budu kdekoliv, přijde pro mě. Že tu pro mě vždycky bude a pomůže mi se prodrat chaosem mého života.

Naklonila jsem se k němu a políbila ho. Políbila jsem ho a snažila se mu tím vyjádřit všechno to, co jsem nedokázala povědět slovy. Pokoušela jsem se mu říct, že ho miluju, že pro mě znamená všechno a že za něj budu bojovat. A nikdo mi ho nevezme, protože kdyby se o to pokusili, prosekala bych si cestu přímo přes ně. Polibek mi oplatil. Chutnal jako nebe. Byl tady, živý, hřejivý a můj… ale jen do zítřka. Tiskla jsem se k němu. Zrovna jsem ho dostala zpátky. Nemohla jsem ho ztratit. Teď ne.

„Miluju tě,“ zašeptala jsem.

„Taky tě miluju.“ Šedé oči mi zapátraly po tváři. „Něco se stalo a je to špatné.“

„Jop. Navštívil mě Landon Nez.“

„Co je zač?“

„Je to legát Zlaté legie. Hugh dohlíží na Železné psy, vede Rolandovu hrubou sílu. Landon vede Pány mrtvých. Je to Ghastekův šéf.“

Curran okamžitě nasadil neutrální výraz. „Co chtěl?“

„Ukázal mi fotografii Roberta a Christophera. Jsou naživu. Můj otec sledoval tvůj duel s Hughem a pak vzal Christophera a Roberta z Mišmaru a odvezl je do Jester Parku.“

„Mohla by ta fotografie být falešná?“ zeptal se Curran.

„S tím by se Roland neobtěžoval,“ usoudila jsem. „Můj otec čeká v Jester Parku. Chce mě vidět. Mám za ním přijít sama. Pokud dokážu vejít do Jester Parku a nárokovat si naše lidi, můžeme jít domů. Pokud ne, Landon má asi tři kilometry od nás zaparkované zhruba dvě stovky upírů.“

Curran se tvářil neproniknutelně. Věděla jsem přesně, na co teď myslí. Dokázala jsem to odhadnout z jeho naprosté nehybnosti a z očí. Zledovatěly mu.

„Myslíš si, že tvůj otec lže?“ zeptal se Curran.

„Ne.“

„Máme dvě možnosti,“ řekl tiše a klidně. „Možnost první… řekneš mu ne a nějak se probojujeme ven. Ale v přímém boji vyhrát nemůžeme.“

„Souhlasím. Možná bych mohla nějaké krvesaje zabít, ale všichni budou ovládaní Pány mrtvých alespoň na Ghastekově úrovni. Než bych upíry zabila, musela bych s nimi se všemi bojovat o nadvládu. A to zabere čas a je to namáhavé.“

„Zaplavili by nás.“ Curran se zamyšleně díval do plamenů. „Mohli bychom se rozdělit a utéct. Pak je šance, že by nás napadli v menších skupinkách. Chce to hodně času a manévrování, aby se dvě stě upírů dalo do pohybu. Ale jakmile bychom se zastavili a bojovali s jednou skupinou, zbytek by nás dohonil.“

„A Robert a Christopher by zemřeli.“

Dívali jsme se do ohně. „Tohle je fakt děsné rande,“ pověděla jsem mu.

„Jsme uvěznění hordou upírů uprostřed sněhem zasypaného pole a choulíme se kolem ohníčku na tenkých přikrývkách,“ dodal Curran. „Jen si to užij, zlato. Všechen ten luxus jen pro tebe.“

„Alespoň že neprší.“

Oba jsme vzhlédli pro případ, že by se nás rozhodla promočit až na kost mimořádná průtrž mračen, ale noční obloha byla jasná. Zbývaly nám jen hvězdy a zoufalství.

Nechtěla jsem umřít.

„Pokud by se to Zlaté legii moc prodražilo, rozhodla by se ustoupit?“ zeptal se Curran.

„Ne. Myslím, že Roland je rozhodnutý. Dokud Landonovi bude zbývat jediný upír, pokusí se mě dostat.“ Naše možnosti se scvrkávaly s každým slovem. Opřela jsem se o něj. „Robert mi pověděl, že kdyby ses nevrátil a vyvstala by otázka, jestli mám dál vést Smečku, někteří alfové by hlasovali o nedůvěře.“

Curran tiše, polohlasně zavrčel. „Robert říká hodně věcí.“

„Ted nás zamkl v kleci v pobočce a Hugh pozabíjel všechny rytíře. Ascanio se mu dostal do rukou, vyhrožoval, že ho zabije. Léčil ho a pak zase zraňoval, jedno a pak zas druhé, a slíbil mi, že ho zachrání, pokud z té klece vyjdu.“

„To zní jako ty.“

„Robert si myslel, že nejsem dost bezohledná, abych mohla vést lidi. Měla jsem Ascania nechat umřít, protože kdybych se dostala Hughovi do rukou, znamenalo by to pro Smečku katastrofu.“

„Měl pravdu,“ ozval se Curran.

„Souhlasím. Ale já to nedokážu. Nemůžu se k Robertovi a Christopherovi obrátit zády. Prostě to nejde. Nemám na to.“

„Já vím,“ řekl. „Taková už jsi. Ale já jsem bezohledný za nás za oba. Roland si myslí, že bys mohla být jeho dcera. Chce, abys za ním přišla. Chce velké představení. Buď jsi podvodník a zemřeš před obecenstvem, nebo jsi skutečná a on tě bude moct ukázat. I kdybys odtamtud odešla, už se nebudeš moci dále skrývat. Proto tam nepůjdeš.“

„Musím tam jít a setkat se s ním, Currane. Pokud to nebude Christopher a Robert, pak na té fotografii příště bude Julie, Derek nebo ty. Nemůžu v tom pokračovat.“

Otočil se ke mně čelem, pohled měl tvrdý. „Ne.“

„Ano.“

V očích mu zlatě zajiskřilo. Zadívala jsem se mu do nich. Popadlo mě nutkání ztuhnout. Tady byl, ten slavný spalující pohled Pána šelem. Už jsem ho dlouho neviděla.

Hlas mu zněl hluboce a drnčivě, jako by se mu lví vrčení snažilo rozsápat slova na kusy dřív, než mu vyšly z úst. „Kate, ne. Nejdeš tam. Myslím to vážně.“

Musela jsem ho přesvědčit, nebo to mezi námi skončí. Snažila jsem se v hlavě vyhrabat nějaká chytrá, přesvědčivá slova, správná slova, ale nenašla jsem nic.

Upřeně se na mě díval a vyčkával.

Do prdele s tím. „Miluju tě. Nechci se s tebou hádat. Nechci se s tebou přít. Musím to udělat, protože jak jsi řekl, jsem prostě taková. Neopustím lidi, kteří za mě bojovali. Pokud v tomhle ustoupím, brzy ustoupím i v jiných věcech, a pak už to nebudu já. Nemůžu otci dovolit, aby mě dotlačil k něčemu, čím nejsem. Nenechám ho. Vím, že je to hloupé a lehkovážné, ale aspoň se o to musím pokusit, Currane. Musím to zkusit a mám strach.“

Alfa pohled se vytratil.

„Nebudu tě prosit, aby ses mu postavil se mnou,“ pokračovala jsem. „Nechci, abys se mnou šel, protože mě donutí ho vyzvat a když půjdeš se mnou, budeš ho muset vyzvat také. Nejsem si jistá, jestli tím projdu a přežiju, ale i kdyby, půjde pak po mně ze všech sil. Chci, abys žil a byl šťastný, Currane. Chci, abys přežil. Chci se za tebe vdát a mít s tebou děti, ale jestli umřu, chci, aby ses oženil a měl děti s někým, s kým budeš šťastný. Chci, abys žil. Žádám tě jen o to, abys se mnou strávil zbytek noci. Neopouštěj mě teď kvůli tomu a nehádej se se mnou. Potřebuju tě. Prosím.“

Curran mě přitiskl k sobě. Jeho paže se ovinuly kolem mne a na okamžik jsem se cítila v bezpečí. Byla to jen iluze, ale na tom mi nezáleželo.

„Půjdeme společně,“ řekl.

„Ne.“

„Neradím ti, jaké bitvy máš bojovat. Ty mi neříkej, kdy mám bojovat já.“

„Currane, ale tohle se pak nedá vzít zpátky…“

Zavrtěl hlavou. „Miluju tě. Půjdeme spolu.“

„Ale…“

„Ne,“ řekl. „Nebudu o tom diskutovat.“

Ach, ty pitomče pitomá. „Jsi šílený, víš to?“

„Ano. Ale v posteli jsem bůh.“

Zasmála jsem se. „Tak dobře. To všechno spraví.“

„Přesně tak.“

Usnula jsem mu v náručí u pomalu vyhasínajícího ohně na studeném, zasněženém poli. Nevyměnila bych to ani za ten nejluxusnější palác.

Ráno s sebou přineslo vlnu magie a ještě třeskutější zimu. Otevřela jsem oči. Obloha nade mnou byla křišťálově modrá. Stáhla jsem přikrývku a opustila teplo, které jsme s Curranem v noci sdíleli, a posadila se. Čistě bílý sníh se rozprostíral, kam až oko dohlédlo, a jiskřil v ranním slunci jako rozdrcený křišťál.

Nádherný den.

Curran vyskočil na nohy. Srolovala jsem jednu přikrývku, on druhou a zkontrolovali jsme své batohy.

Andrea nás sledovala. „Oba máte pracovní výrazy.“

„Musíme někam jet,“ vysvětlila jsem jí.

„Vstávat a cvičit,“ zavolal Curran.

Zbytek skupiny se okamžitě probudil, až na Ghasteka, který vypadal, že neví o světě. Jeden, druhý, třetí… Naímah chyběla. No, my ji zachránili, ona nám pomohla dostat se ven z Mišmaru. Hádám, že jsme si byli kvit. Doufám, že ji Landonovi upíři nechali projít.

Andrea už byla na nohou. „Co to děláš?“

„Musím navštívit Rolanda,“ pověděla jsem jí. „Má Roberta a Christophera.“

„Robert je mrtvý,“ oznámil nám Thomas zdrsněle.

„Je tu možnost, že není,“ řekl Curran.

Thomas ztuhl. Ve tváři mu cukl sval. „Pak jdu s vámi.“ Oznámil nám a popadl svůj batoh.

„Nemůžeš jít,“ řekl Curran klidným hlasem. „Jestli půjdeš, zemře. Rolandova podmínka, ne naše.“

Thomas upustil batoh a pohnul se vpřed, ramena narovnaná. Oči mu zezelenaly. Chřípí se mu zachvělo.

Curran mu zastoupil cestu.

Na okamžik jsem si myslela, že do něj Thomas narazí, ale alfa krys se zastavil pár centimetrů od Currana. Dva muži se proti sobě postavili čelem. Thomas měřil dobrých sto devadesát centimetrů a měl postavu, se kterou by dokázal převracet náklaďáky, ale v boji by ho Curran zadupal do země.

Curranovy oči zazářily zlatem. „Podívej se na mě. Tohle je přímý rozkaz. Zůstaň tady. Pokud půjdeš, pak jen přese mě.“

Ti dva na sebe dlouhou chvíli zírali.

„Odstup,“ pronesl Curran tiše.

Thomas se otočil na patě a zaklel.

„Jižně od nás jsou upíři,“ řekla jsem. „Vytvořím tady krevní clonu. Ta vás ochrání, dokud bude magie u moci. Jester Park je odsud autem méně než dvě hodiny jízdy. Zůstaňte tady. Vrátíme se.“

Ghastek se posadil na dece. „Co se děje?“

„A když se nevrátíte?“ zeptala se mě Andrea.

„Pak se odsud budete muset probojovat pryč,“ řekl Curran. „Rolandovi lidé nám slíbili bezpečný odchod, ale já jim nevěřím a vy byste taky neměli.“

„Kolik je tam upírů?“ zeptal se Jim.

„Asi dvě stovky.“ Vytáhla jsem Sarrat z pochvy, řízla se na paži a začala kolem nich ve sněhu obcházet v kruhu.

Andree se z tváře vytratila veškerá barva. „Dvě stovky. Brnkačka.“

„Poví mi už někdo konečně, co se děje?“ chtěl vědět Ghastek.

Poslední kapky krve se spojily s tou první. Magie se ze mě natáhla k ní, soustředila se nad kruhem z krve. Přerušila jsem pouto. Rudá zeď vystřelila vzhůru a zmizela. Krevní clona byla připravená.

Za mnou zapraskal sníh. Otočila jsem se. Kráčel ke mně Landon, jeho potrhaný rudý plášť vypadal proti sněhu jako otevřená rána.

Ghastek otevřel ústa a zase je zaklapl.

Landon se zastavil metr nebo dva od nás. Vítr si pohrával s jeho pláštěm a dlouhými, tmavými vlasy.

„Jdu s ní,“ řekl Curran.

„To není možné,“ oznámil mu Landon.

Curran se uculil a já pocítila nutkání ustoupit o krok vzad. „To se Roland bojí, co bych mohl udělat? Jsem tak děsivý?“

„Provokováním mě nebo jeho ničeho nedosáhnete,“ pověděl mu Landon.

„Povězte mu, že jestli někdy miloval mou matku, tak to pochopí,“ řekla jsem.

Landon cosi polohlasně zamumlal. Čekali jsme. Vítr se do nás zakousl ledovými zuby. Když v příbězích popisují dramatické střetnutí ve sněhu, nikdo se nikdy ani slůvkem nezmíní, jak vám při tom strašně mrzne zadek. Poskakovala jsem na místě a snažila se zahřát. Pokud by byla atmosféra jen o trochu dramatičtější, začaly by ze mě opadávat zmrzlé kousky.

„Setká se s vámi,“ řekl Landon.

Ghastek vstal.

„Pane Stefanoffe,“ oslovil ho Landon. „Velmi si ceníme vašeho chování a služeb během uplynulých událostí. Jakmile magická vlna skončí, pošleme auto, aby vás vyzvedlo.“

Povědomý řev očarovaného motoru se rozlehl planinou. Zpoza vzdálených stromů vyklouzl stříbrný landrover a zamířil k nám. S Curranem jsme mu vyšli naproti. Landon s námi srovnal krok.

„Použila jste Kalinino jméno,“ řekl Landon. „Pro vaše vlastní dobro doufám, že jste opravdu jeho dcera.“

17.

Landon řídil. Seděla jsem na sedadle spolujezdce a Curran se usadil vzadu. Kdyby se situace zvrtla, já odvedu Landonovu pozornost a Curran mu vyrve hrdlo.

Slunce už vyšlo a sníh teď přímo zářil. Projeli jsme kolem další rozpadlé benzínky pocukrované zimou. V landroveru vířilo teplo. Než jsem nastoupila, sundala jsem si kabát a teď jsem jela v pohodlí, pochvu se Sarrat položenou na klíně. To bude speciální dárek pro mého otce. Jestli dostanu příležitost ho sejmout.

Z přemýšlení nad blížícím se setkáním mi trnuly zuby. Ten tlak byl skoro nesnesitelný. Chtěla jsem, aby Landon zastavil auto, a já mohla chvíli běhat sněhem v kruhu, jen abych něco z té energie odbourala. Namísto toho jsem jen hladila pochvu Sarrat.

Proti otci jsem nemohla vyhrát. Teď jsem to věděla. Problém tkvěl v tom, že jsem netušila, jakou jinou volbu mám na výběr.

„Nárokoval si už Atlantu?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ řekl Landon.

Takže zábor ještě neproběhl. To znamenalo, že tomu ještě nějak zvládnu zabránit.

Projeli jsme kolem staré cedule. I-80 East.

Landon po mně střelil pohledem, který mi ulpěl na obličeji.

„Jste Apač?“ zeptal se Curran ze zadního sedadla.

„Navaho,“ upřesnil Landon.

„Myslel jsem si, že domorodé kmeny lidi od nekromancie odrazují,“ poznamenal Curran.

„To ano. Nelíbilo se jim, co jsem dělal, tak jsem si našel někoho, kdo to ocení.“

Hugh jednou prohlásil, že to byla největší moc mého otce. Vyvrhelové a potížisté se k němu srocovali. Našel pro každého z nich dokonalé zaměstnání a inspiroval je k velkým činům. Až na to, že ta jeho velkolepost končila smrtí, utrpením a tyranií.

Landon se na mě zadíval. Jestli bude pořád tak zírat, budu muset předvést nějaký trik nebo tak. „Ano?“

„Nejste taková, jakou jsem vás čekal,“ řekl.

„A koho jste čekal?“ zeptala jsem se.

„Někoho s… působivějším vzezřením. Vypadáte obyčejně.“

„Omlouvám se, asi jsem měla dorazit v černém SUV oblečená do kalhotového kostýmu za dva tisíce dolarů a nakonec ještě zapálit svůj meč, co?“

„Vypadáte strašně, což se dá po Mišmaru čekat,“ vysvětlil Landon. „Ale jednoduše nejste jako on. Ve tváři jste mu hodně podobná, ale to by mohla být náhoda. U něj… když jste s ním a potěšíte ho, je to jako vyhřívat se na slunci. Povznese vás to. Když ho rozladíte, je to jako stát ve sněhové vánici. Zmrazí vás a nemůže se stát nic horšího. U vás,“ Landon přede mne dal ruku, „necítím nic.“

Dobré vědět, že všechny moje magické štíty ještě stále drží.

„To je účel,“ oznámil mu Curran. „Nemáte z ní nic vycítit. Dejte jí šanci, aby použila svůj meč, a změníte názor.“

Landon se krátce zadíval do zpětného zrcátka. „Vy jste na druhou stranu přesně takový, jak jsem očekával.“

„To znamená jaký?“ zeptal se Curran.

„Prostý muž, přesvědčený, že se všechno dá vyřešit mečem.“

„Myslím, že tě právě urazil,“ utrousila jsem.

Curran se usmál. „Jsem zdrcen. Meče ani nepoužívám.“

Landon ho ignoroval a obrátil se ke mně na okamžik čelem. „Pokud jste tím, kým si on myslí, změníte všechno. Pokud jste opravdová, vaše přítomnost pohne rozdělením sil na celém kontinentě. Co dokážete? Čeho jste schopná? Někdo jako vy tu nebyl už tisíce let. Budete stát proti němu nebo ho budete podporovat? Kdo bude dceru Stavitele věží následovat? Vezu teď falešnou dědičku, nebo bych měl pokleknout? D’Ambray si musel myslet, že jste pravá. Nedokázal jsem pochopit motiv jeho podivných politických machinací v Evropě během jara a léta, ale teď už je mi to jasné. Chystal past, která očividně selhala. Ale Atlanta? Co provedl v Atlantě, bylo ukvapené i na něj. I když se pochechtává a snaží se vystupovat jako hloupý voják, je inteligentní a bezohledný. Mezi ním a Rolandem se muselo stát něco, co ho dohnalo k…“

„Říkáte mu Roland?“ přerušila jsem ho.

Landon přimhouřil oči. „Odpovím vám na otázku, pokud vy odpovíte na tu mou.“

Tuhle hru už jsem hrála. Nikdy to nedopadlo dobře. Ale proč ne. „Tak dobře. Říkáte mu Roland, když s ním osobně mluvíte?“

„Ne, oslovuji ho Šarrum.“

Král. No, to mě nepřekvapilo.

„Ale ano, na veřejnosti o něm mluvím jako o pánu Rolandovi. To jméno si zvolil pro tuto éru.“ Landonovi se rozsvítily oči. „Teď jsem na řadě já. Nosíte s sebou Voronův meč?“

„Ne.“

Nadšení v Landonových očích pohaslo.

„Hugh mi Zabíječe zlomil,“ vysvětlila jsem. „Ten meč jsem milovala. Byl mou součástí přes dvacet let.“

„Pohodlná výmluva,“ zamumlal Landon.

Ale do háje. „Truchlím pro něj, ale to je v pořádku. Babička mi dala jiný.“ Vytáhla jsem Sarrat z pochvy.

Landon strhnul volant. Landrover se málem převrátil a sjel z cesty. Legát zaparkoval a pak vystřelil z auta ven, zabouchl za sebou dveře řidiče.

Úžasné. Právě jsem vyděsila hlavu Zlaté legie jen tím, že jsem mu ukázala meč. Jestli jím začnu mávat, tak asi nejspíš vybuchne.

Sarrat mi zadoutnala na klíně. Tahle magie nebyla jemná jako Zabíječova. Ne, tenhle meč vyzařoval moc. Ta se kolem mne ovinula. Měla mě ráda.

Landon přecházel sem a tam, pohled měl trochu zdivočelý.

„No, vzal to hůř než já,“ poznamenal Curran.

„Nechápu, proč kvůli tomu všichni děláte takové cavyky.“

„Je to meč vyrobený z kostí tvé babičky, Kate.“

Pokrčila jsem rameny.

Landon se na mě upřeně zahleděl skrz přední sklo, otočil se, udělal kolečko a pak na mě zase zíral.

„Víš, co většina lidí zdědí po svých babičkách? Čajovou sadu. Nebo prošívanou deku.“ Curran se usmál. „Kdyby se ve vaší rodině dědila nějaká prošívaná deka, byla by sešitá z chiméřích kůží a nacpaná peřím mrtvých andělů.“

„Mluvíme tu o židovsko-křesťanských andělech, protože ti neexistují, nebo o pohanských jako je Teddy Jo?“

„Kate,“ napomenul mě Curran.

„Hej, já tě varovala od začátku, že to bude divné. Sedla jsem si do té lázně a řekla ti, že je to vážně špatný nápad. Ty jsi tvrdil, že mě miluješ a zůstal jsi tam. Co se mě týká, tak sis ustlal. Teď si holt budeš muset lehnout.“

„Lehnu si do jakékoliv postele, když tam budeš ležet se mnou, ale pořád je to divné.“

Obrátila jsem se a zadívala se na něj. „Jedeš se setkat s mým otcem, který mě pravděpodobně rozmáčkne jako komára, a děsí tě můj meč?“

Curran kývl směrem k Landonovi. „A nejsem sám.“

Landon na mě znovu civěl.

„Pojmenovala jsi ho nějak?“ zeptal se Curran.

„Ano. Sarrat Irkalli. To znamená velká královna Irkally, země mrtvých. Moji babičku si s ní občas pletli, a teď když je mrtvá, to docela sedí.“

Curran rozpřáhl ruce. „No prosím.“

Tohle bylo směšné. Naklonila jsem se přes sedadlo řidiče, otevřela dveře a z plných plic zakřičela, aby mě bylo slyšet i přes hluk motoru na očarovanou vodu. „Už jste skončil?“

„Cože?“ vyhrkl Landon.

„Už! Jste! Skončil?! Jestli chcete, můžete zůstat tady. Jen nám řekněte, kam máme jet, a my se tam odvezeme sami!“

Landon vklouzl znovu na sedadlo řidiče a ukázal na mou šavli. „Dejte to pryč.“

„Nejdřív kouzelné slovíčko.“

„Prosím,“ ucedil Landon.

Nechala jsem čepel vklouznout zpátky do pochvy a pohladila ji. „To je v pořádku, Sarrat. Jestli tě bude urážet, useknu mu hlavu a ty se budeš moct napít jeho krve.“

Landon na dlouhou chvíli zavřel oči, vydechl a pak zamířil s landroverem zpátky na dálnici.

Za oknem ubíhaly stromy, ověnčené sněhem a ledem. Uvnitř silně odizolovaného SUV byl svět tichý, až na tlumené hučení motoru. Landon sledoval cestu. V hlavě teď bezpochyby prováděl nějaké složité výpočty. Nejspíš se snažil přijít na to, jak moje přítomnost ovlivní jeho malé království uvnitř Rolandovy říše.

Cesta se vinula mezi lesy. Sníh končil a nahradil ho asfalt, do něhož byly zasazené velké kamenné bloky. „Proč ty kameny?“

„Jeho magie rozežírá moderní cesty,“ vysvětlil Landon.

Lesy pokračovaly. Stromy tady byly vyšší a měly širší kmeny, vzpínaly své mohutné větve ke slunci. Sníh jiskřil ve slabém zimním světle, jasně bíle na slunci, namodrale ve stínech. Magie tenhle park musela posílit stejně jako parky v Atlantě, a co začalo jako pečlivě udržovaný kus zeleně, se vzbouřilo a proměnilo v hustý, starý les. Jak podivné pro mého otce muselo být, když se přesunul ze starověké Mezopotámie sem, do zimní říše divů.

Voron celý svůj život věnoval tomu, abych se dostala až sem. Pokud by byl stále naživu, věděl by, že jedu na smrt. Teď jsem si uvědomovala, že nikdy nepočítal s tím, že vyhraju. Všechny jeho plány končily tím, že se utkám s Rolandem. Nikdy jsme neprobírali, co budu dělat potom. Nečekal, že pro mě nějaké „potom“ bude.

Lesy se rozestoupily. V dálce se tyčila stavba obklopená spirálou širokého zamrzlého vodního příkopu, obtáčejícího se kolem budovy jako had z mléčného skla. Budova se zdvihala k obloze, nad sněhem pokrytým trávníkem se skoro vznášela a její podlouhlé zdi tvořily shluky jemných bílých panelů podezřele připomínajících obrovská pera. Vyrážely z hlavního těla budovy a dokonale imitovaly ptáka. Cesta zatáčela, obkružovala stavbu a já měla možnost si ji celou prohlédnout.

Labuť.

Někdo ji vystavěl do podoby obrovské labutě, s ocasem přitisknutým k zemi a hrudí zachycenou v ledu jezera, zatímco se její hrdý krk tyčil pět pater nad vodou. Lehce zářila, jak ji zalévaly sluneční paprsky. Celý palác jako by pracně vytesal nějaký geniální sochař z jednoho gigantického kusu lesklého alabastru. Bylo na ní jasně vidět každé pírko, brko i vlákna opeření. Labuť vypadala připravená odrazit se od břehu a vyplout na jezero. Kdyby měla obyčejnou velikost, myslela bych si, že je skutečná. Její krása mě obírala o dech.

Jak mohl muž, který postavil Mišmar, vytvořit tohle?

„Proč labuť?“ zeptal se Curran.

„Má je rád,“ řekl Landon a zastavil auto. „Tady vystoupíme.“

Vylezl z auta. S Curranem jsme ho následovali ke třem zdobeným mostům. Jeden navazoval na druhý a my po nich přecházeli nad soustřednými kruhy vodního příkopu. Sníh mi křupal pod nohama.

Mířila jsem do samého centra otcovy moci, a to během vlny magie. Nepředstavovala jsem si, že se mu postavím takhle. Ale aspoň tu se mnou byl Curran. Abychom mohli hrdinsky umřít spolu. Dobře, to právě teď nebyla zrovna nejlepší myšlenka.

Nezáleželo na tom. Vejdu tam a odejdu s Christopherem a Robertem. Nebo alespoň uvidím Rolandovu krev na svém novém meči, než mě rozdrtí.

Možná bych měla přestat přemýšlet úplně.

Mosty končily. Nebyla jsem připravená.

Curran se zastavil a prohlížel si labuť. „Co to sakra…?“

„Kašli na to,“ poradila jsem mu.

V boku labutě na mě čekaly široké klenuté dveře, zrovna v místě, kde by měla pod tělem složenou nohu. Schodiště z bílého mramoru vedlo ke dveřím.

Zabil mi matku. Hodlal si nárokovat město, které jsem považovala za svůj domov. Zastavil hordu nemrtvých upírů v Mišmaru.

Tohle se právě dělo.

Jako by se mi najednou napnul každý nerv v těle. Dýchala jsem zhluboka. Svaly mi povolily a uvolnily se, jako bych se půl hodiny rozcvičovala před velkým bojem. Měla jsem pocit, jako by mi vřela krev. Curran vedle mě zakroutil hlavou, protáhl si krk a uvolnil ramena.

Schody končily. Klenuté dveře se rozletěly dokořán a já jimi prošla do paláce svého otce.

Čekala jsem sterilní, monochromatické prostředí. Nemohla jsem se víc mýlit. Podlahu pokrývaly hřejivé, pískově zbarvené dlaždice. Vnitřní zahrada překypovala bujnou svěží zelení a rozprostírala se po obou stranách ve vlnitých vyvýšených záhonech lemovaných lehce se klikatícím rybníčkem, kde pod lekníny líně pluli vypasení kapři koi. Vzduch voněl po růžích a lotosech. Mezi květinami létal droboučký hmyz, modrý, zelený a rubínově červený, jako by někdo vyhodil do vzduchu hrst drahokamů a ty se teď roztroušené vznášely kolem.

Ve středu zahrady rotoval kulatý mechanismus ze zlatých a stříbrných ozubených kol, vyvážený na tenké špici. Kolem masy kol se omotávaly drátěné kruhy tenké jako vlásek. Kruhy vířily a otáčely se, jejich krása byla přímo hypnotická. Kolem nich vyzařovala magie. To byl nějaký model atomu?

Donutila jsem ústa, aby se pohnula. „Co to dělá?“

„Nevím,“ odtušil Landon. „Postavil to za jedno odpoledne jen tak z rozmaru.“

Na opačném konci sálu čekaly obrovské dveře.

Natáhla jsem se tam svými smysly. Upíři.

Ruce se mi chvěly. Tak to tedy ne. Měla jsem sedmadvacet let na to, abych se připravila. Neztratím tu nervy. Nadechla jsem se a pomalu vydechla. Třas v rukou se zastavil. Tep zpomalil.

„Můžete jít ke dveřím, ale dál za ně ne,“ oznámil Landon Curranovi.

„Fajn,“ řekl. „Počkám ve dveřích.“

Prošli jsme mezi květinami, obešli mechanismus, a zastavili se přede dveřmi. Dotkla jsem se jich a ony se rozletěly. Přede mnou se rozprostírala dlouhá místnost, jejíž bílé mramorové zdi se zdvihaly kamsi vysoko. Stála jsem na vyvýšeném chodníku. Byl široký zhruba šest metrů a táhl se po celé místnosti ode dveří až k protější stěně. Po obou stranách ho lemovaly příkopy naplněné upíry. Za příkopy po stranách čekali muži a ženy, tiše tam postávali. Dvůr mého otce.

Chodník končil u vyvýšeného pódia. V jeho samém středu, na trůně z hadů vytesaných z lesklého bílého kamene, seděl můj otec. Byl oblečený v bílé.

Zadívala jsem se mu do tváře.

On mi pohled oplatil.

Jakmile jsem spatřila jeho oči, pochopila jsem, proč ho matka milovala. Kůži měl rovnoměrně sytě bronzovou, prostoupenou teplem slunce. Nos měl rovný se svažující se špičkou, lícní kosti vyrýsované s pozornou péčí, linku čelisti silnou a mužnou. Hlavu a většinu vlasů zakrývala bílá látka přehozená přes hlavu. Čelist mu lemovala krátká bradka prokvetlá stříbrem, ale oči měl mladé a plné života a obočí nad nimi černé. Mohl by být Arabem, Židem, Indem nebo Hispáncem. Být o dvacet let mladší, dokázal by ztišit pokoj plný žen jen tím, že by vešel dovnitř. Ale rozhodl se vypadat starší. Když sirotci snili o adopci, takhle nějak si představovali svého otce. Z očí mu sálala moudrost, laskavost, inteligence a klidná jistota, zrozená věkem a jistotou ve vlastní moc. Mohl by být starověkým králem, velkým prorokem nebo uctívaným učitelem.

Zabil mi matku. Nenáviděla jsem ho. Ale když se na mě teď zadíval, chtěla jsem stát výš. Bylo to jako koupat se v paprscích ranního slunce. Jestli se moc těch očí upřela na mou matku, neměla šanci.

I poslední zbytek pochyb se vypařil. Opravdu mě plánoval zabít ještě v děloze, protože nic kromě naprostého zoufalství by od něj nedokázalo matku odehnat.

Curran se zastavil vedle mě, připravený jako lev před útokem. Výraz mu ochladl a na nohou se vyboulily svaly, které napjaly látku džín. Oči mu zcela zezlátly. Tvářil se naprosto bezvýrazně a ovládl ho ten dokonalý klid dravce soustředěného na kořist. Pražil mého tátu svým alfa pohledem.

Z nějakého hloupého důvodu ve mně zabublal nervózní smích. Můj otec a Curran se navzájem propalovali pohledy. Možná, kdybych hvízdla a dost dlouho počkala, kolem by se prokulil chuchvalec laskavce jako ve starém westernu.

Kamenní hadi klouzali jeden po druhém, jejich hlavy se zdvihaly otci nad ramena a shlíželi na mě karmínovýma očima. Tady byl, uvnitř labutího paláce, zázraku křehké krásy, a seděl na trůně z mohutných kamenných hadů. Můj otec věděl, že je parchant. Byl to jedovatý plaz v zahradě plné růží. Očividně si to nejenom přiznal, ale ještě tím lidi bil do očí. Už tady chyběl jen neonový nápis „Zlý a svádí s tím vnitřní boj“ doplněný o zářivou šipku ukazující přímo na jeho hlavu.

Po pravé straně trůnu a několik schodů pod ním stál Hugh d’Ambray. Jeho výraz naznačoval, že ho museli fyzicky omezit, aby mu neruply nervy a nepovraždil všechno, co vidí. Pohledem zachytil cosi za mým pravým ramenem. Landon. V Hughově tváři cukl sval. Ale ne, někomu se tady nelíbilo, že už není středem pozornosti.

Naše pohledy se setkaly. Mrkla jsem na něj. Teď je řada na tobě, abys byl v kleci. Sice nemá mříže, ale pořád je to klec.

Na druhé straně trůnu na malé lavičce seděli v totožných pozicích Robert a Christopher, se ztuhlými zády a koleny přitisknutými k sobě. Zírali přímo na mě skelnýma očima. Nejspíš mě ani neviděli.

„Je to stáze,“ zašeptal Landon za mnou. „Časem a se vzdáleností pomine.“

Upíři a Rolandův dvůr na mě upírali své zraky.

„Ty to zvládneš, zlato,“ povzbudil mě Curran tiše s pohledem upřeným na Rolanda. „Jdi tam, odveď je odtamtud a zabij všechno, co se ti postaví do cesty. Vyjdeš ven živá, to ti slibuju.“

Zdvihla jsem hlavu. Můj hlas se rozlehl místností, příliš hlasitě. „Přišla jsem pro své lidi.“

Roland se lehce naklonil vpřed a hadi se přesunuli, aby se přizpůsobili změně jeho polohy. Jeho hlas zarezonoval místností, hluboký a naplněný mocí. „Pokud jsou tvoji, tak pojď a nárokuj si je.“

Tak fajn. To se dá zařídit.

Vyrazila jsem po chodníku. Z příkopů přede mnou vyskočili dva upíři a vycenili tesáky. Ale podívejme. Večírek a pozvali úplně všechny. Bezva. Mám ráda večírky.

Tasila jsem Sarrat. Čepel zazpívala, jak pročísla vzduch. Projela upířím masem jako nůž křupavým jablkem. První upíří hlava se odkulila z pahýlu krku. Druhému jsem zabořila meč do srdce, roztrhla ho čepelí a Sarrat zase osvobodila.

Na chodník skočili čtyři upíři. Tohle byl test. Chtěl, abych ukázala svou moc. Neměla jsem na výběr.

Upíři na mě zaútočili.

Čtyři byli moc.

Nechala jsem své magické štíty padnout a popadla jsem jejich nemrtvé mysli. Navigátoři se je snažili udržet ve své moci, ale já jim je vytrhla. Ta námaha bolela, ale takhle to bylo nejefektivnější. Popadla jsem čtyři nemrtvé mysli a zatlačila jsem. Lebky jim vybuchly a světlou podlahu pokryla rudá mlha jejich krve. Někdo zalapal po dechu. Šla jsem dál a drtila mysli nemrtvých přede mnou, jako by mi pod nohama křupaly burákové slupky. Má magie se kolem mě přelévala a vařila. Kdyby měla hlas, řvala by.

Krvesajové se po mně vrhali z příkopu a padali zase nazpět, pokroucení a polámaní. Příkop začínal rudnout. Vzduch naplnil pach krve nemrtvých. Cítila jsem, jak se navigátoři stahují a odpojují se půl vteřiny předtím, než jsem popadla jejich nemrtvého.

Poslední upír padl na podlahu. Překročila jsem ho a šla dál.

Na chodník z příkopu vyskočila žena. Měla výraznou, drsnou tvář a tmavé vlasy, oblečená byla do tmavě hnědé kůže. U pasu se jí houpala dýka a v ruce svírala katanu. Hibla.

V mysli jsem spatřila Tetu Bé vrčící bolestí a Hiblin meč usekávající jí hlavu.

Teto Bé, koukni, co jsem našla. Usmála jsem se. Nemohla jsem si pomoct. Nic mě nedrželo zpátky a musela jsem s ní probrat tolik věcí. Musela jsem s ní vyrovnat dluh, a jestli to přežiju, popovídám o tom všem náhrobku Tety Bé. Kruci, kdybych mohla, přinesla bych jí Hiblinu hlavu.

Hibla vycenila zuby. Byla nějaký druh kožoměnce. Prohlašovala o sobě, že je šakal, ale nedalo se věřit ničemu, co jí kdy vyšlo z úst. Větší síla, nadpřirozená rychlost, a podle způsobu, jakým svírala meč, i hodně tréninku.

Na mém seznamu lidí na zabití zabíral Hugh druhé místo. Ona třetí. Můj otec nebyl ochotný zahodit Hugha, ale Hibla byla nahraditelná. Chtěl, abych mu ukázala, co dokážu s mečem, a musel vědět, že podobné návnadě neodolám. Tak dobře. Má to mít.

Hibla zdvihla katanu.

Zaútočila jsem. Udeřila na mě shora a Sarrat její čepel zastavila. Zatlačila, pokusila se můj meč nechat poklesnout. Síla kožoměnce. Taková legrace. Tlak Hibliny katany se opíral do Sarrat. Uvolnila jsem obranný postoj. Prudce zdvihla meč vzhůru, aby mě sekla do krku a já jí přejela šavlí přes hruď. Čepel mé zbraně se při tom umazala od krve, která se vsákla do světlé kovové kosti. Ze Sarrat se zdvihly tenké pramínky dýmu, jak ji posilovala moje zloba. Můj meč byl naštvaný a hladový.

Hibla se zapotácela nazad s rozšířenýma očima. Bolí to, co?

Vrhla se po mně, zbraň jí kmitla jako útočící had. Útok jsem zablokovala, nechala jsem její meč naplocho sjet po svém. Tlačila mě zpátky chodbou tvrdými údery. Unavím se dřív než ona, ale neměla ani tušení, jaký vztek jsem si v sobě nesla.

Úder, úder, další. Provedla prudký výpad na mou přední nohu. Přenesla jsem váhu, srazila její čepel stranou a vrazila jí hranu levého zápěstí do nosu. Chrupavka křupla a na rty se jí vyřinula krev.

Máchla pěstí. Neměla jsem čas uhnout. Otočila jsem se do rány a přikrčila se, takže mě zasáhla do ramene. Levá paže mi ochabla. Kopla jsem ji do kolene. Zapraskalo v něm. Otočila jsem se a kopla ji do hlavy. Úder ji srazil na zem. Odkulila se dozadu, zavrtěla hlavou, vyskočila a Sarrat jí vklouzla mezi šesté a sedmé žebro. Špička mé šavle zaškrábala o Hiblino srdce. Ještě ne. Ne, ještě ne. Stáhla jsem čepel zpátky.

Kopla mě do žaludku. Očekávala jsem to a napnula se, takže její noha narazila na štít zpevněných svalů. Síla úderu mě odhodila dozadu. Měla jsem pocit, jako by mě někdo přetáhl po břiše rozpáleným železem. Vyhekla jsem a napřímila se. Hibla zvedla meč. Byla dobrá a rychlá. Ale já byla lepší.

„Zabiju tě a přinesu tvou hlavu Hughovi,“ ucedila.

Ani v tvých nejdivočejších snech. „Jsi dobrá, ale ne tak dobrá jako já. I kdybys trénovala celý život, pořád to nebude stačit, protože tě vážně chci zabít. Zavraždila jsi Tetu Bé. Byla to moje kamarádka.“

Hibla zaútočila. Zablokovala jsem ji a sekla ji zleva doprava po hrudi. Prudce se otočila na místě a bodla. Sekla jsem ji po paži, přerušila svaly a šlachy. Hibla zaječela.

„Neměla jsi ani tu slušnost porazit ji ve férovém boji nebo jí dopřát rychlou smrt.“

Obrátila jsem čepel a bodla ji do břicha. Hibla zachrchlala, z úst jí vytekla krev.

„Zemřela v agónii. Záleželo mi na ní.“

Její kožená zbroj mi vadila, tak jsem jí kus odřízla a pohodila ji stranou.

„Tohle bude pomalé. A bude tě to bolet. Ale jestli mě teď poprosíš, skončím to rychle.“

„Vyrvu ti srdce a sním ho, zatímco budeš umírat.“ Pokusila se mě bodnout. Její meč mě škrábl na boku.

„Milé.“ Tlačila jsem ji před sebou na chodníku, odsekávala z ní krvavé kusy kůže. „Chci, abys mě pochopila.“

Bodla jsem. Chtěla můj úder zablokovat, ale minula, a čepel mé šavle jí sjela po vnitřní straně stehna a prořízla stehenní tepnu.

Její meč mi znovu poškrábal bok a já ji udeřila hlavicí Sarrat do obličeje tak, že jsem jí vymáčkla levé oko. Bulva jí pukla a bělmo se vyřinulo na tvář. Zapotácela se a já jí z pouzdra na opasku vytrhla dýku. No to se podívejme, teď mám dvě zbraně. Abych ti mohla líp ublížit.

„To není pomsta.“

Otřásla se a pak upustila meč. Kosti jí spirálovitě obalilo nové maso. Snažila se proměnit. Vrhla jsem se vpřed a sekla jí po pase, jednou, podruhé, potřetí. Maso na ní zadoutnalo. Její horní polovina se zakymácela.

„Tohle je trest.“

Tvrdilo se, že kožoměnec nemůže vykrvácet k smrti. Nikdo ale neřekl, že ho nemůžete rozsekat na kousky.

Vrhla se po mně, obrovská mohutná nestvůra s napřaženými drápatými prackami. Skrčila jsem se před nimi a pak nechala Sarrat vklouznout skrz její bradu nahoru do zdeformované tlamy. Drásala mě pařáty, ale na tom nezáleželo. Zabořila jsem Hible dýku do podbřišku, vytrhla ji a uskočila pryč. Zařvala a vycenila přitom zuby. Máchla jsem šavlí a pak vklouzla do lehkého, plynulého rytmu. Celý svět se vytratil a zbyla jen má zbraň a cíl přede mnou. Sek. Hible upadla ruka. Další řezná rána, další kus masa. Couvala ode mne a já ji následovala. Neúnavně a precizně, vracela jsem jí to za Tetu Bé, která nikdy neuvidí svá vnoučata, za Andreu a Rafaela, kteří ji viděli umírat, za Andreino nenarozené dítě, které nikdy nepozná svou babičku, za mé podělané noční můry…

Sek. Sek. Sek.

Chceš vidět, jak krutá dokážu být? Ukážu ti to.

Hibla přede mnou padla, spíše jeden velký pahýl než osoba. Byl s ní konec.

Na chodník vyskočil vysoký štíhlý muž a přitáhl k sobě magii. Tu samou magii jsem cítila už dříve, těsně před tím, než z něj vystřelily tři stříbrné řetězy a připoutaly Tetu Bé na místě. Přejela jsem Hiblinou dýkou po svém krvácejícím boku a pak jí mrštila po mágovi. Zakousla se mu do hrdla. Zatlačila jsem na magii ve své krvi a z čepele vyrazil tucet ostnů, které mágovi proděravěly hrdlo zevnitř. Vyvrátil oči v sloup a padl k zemi.

Zadívala jsem se nazpět na krvácející kus masa, který dřív býval Hiblou. Už ji to nemohlo bolet víc než teď. Máchla jsem mečem a sledovala, jak se jí hlava skutálela z ramenou. Měla jsem ji tam nechat, ať trpí, ale teď jsem měla jiné věci na práci.

Cítila jsem, že mě Curran sleduje od dveří. Nebyla jsem sama. Byl tu se mnou, jako skála, o níž jsem se mohla opřít. Načerpala jsem z něj sílu a vzhlédla.

Byla jsem téměř u pódia. Utřela jsem Sarrat o džíny a vykročila vpřed. Přede mnou zapulzovala rudá zeď. Krevní clona. Můj otec uzavřel pódium vlastní krví. Pokud ji prolomím, nikdo v místnosti už nebude mít nejmenších pochyb o tom, že jsem jeho dcera.

Otec se na mě upřeně zahleděl.

Bylo příliš pozdě otočit se zpátky. Měla jsem svůj meč a on byl na dosah. Celý život jsem strávila tím, abych se dopracovala k téhle chvíli. Dokážu to. Byla jsem dcera Nimroda, Velkého lovce, Stavitele věží, Hrdiny Lidu a Metly nepřátel. Vláda mého otce a jemu podobných způsobila katastrofu, která vypudila veškerou magii ze světa.

Vrazila jsem zakrvácenou ruku do clony. Otřásala se jako živoucí tvor v křečích a pak nabyla pevnou formu průhledné narudlé zdi. Lidé za mnou se rozkřičeli. Zeď clony napraskla a rozpadla se na kusy, jež teď pršely dolů a rozplývaly se ve vzduchu.

Nebolelo to. Vůbec to nebolelo.

Z mého otce se rozšířila magie. Roztáhla se za ním jako křídla, jako hurikán rozdělený na kusy, které se mohly každou vteřinou spojit v ničivou bouři. Bariéra vytvořená krevní clonou ji uzavírala v sobě, ale teď byla zlomená a já cítila každou kapku Nimrodovy síly. Zapomněla jsem dýchat.

Moje babička nebyla úplně mrtvá, ale taky nebyla naživu, ne v tom pravém smyslu slova. Můj otec ano. Magie Semiramis mě děsila až do morku kostí, ale proti téhle bouři byla jen pouhým stínem, světlem svíčky zachyceným v oslňující záři průmyslového světlometu. Byl to druh moci, který dokázal zdvihat kusy mrakodrapů vytvořit z nich Mišmar.

Pokud by se ta moc obrátila proti mně, zničí mě. Jednoduše by mě vůlí vymazal ze světa a já bych přestala existovat.

Takže tohle měl Hugh na mysli, když říkal, že nemůžu vyhrát.

Neměla jsem šanci. Vůbec žádnou. Kdybych na něj teď zaútočila a pokusila se mu zabořit Sarrat do srdce, jednoduše bych přestala existovat, jako bych se nikdy ani nenarodila. Cítila jsem to s naprostou jistotou. Podobnou, jako cítíte na vršku mrakodrapu, když se koukáte na chodník dole. Skočit znamenalo zemřít.

Christopher a Robert by zemřeli jen pár vteřin po mně, Curran by tohle místo nikdy neopustil a Atlanta by padla.

„Udělej to!“ křičel na mě v mysli Voron. „Udělej to! Zabij ho!“

Necítila jsem strach, jen naprostý klid. Najednou bylo vše zcela jasné. Pokud bych se svého skutečného otce pokusila zabít, všichni ostatní, zvlášť muž, kterého jsem milovala, by za to zaplatili. Cítila jsem na sobě Curranův pohled. V Atlantě na mě čekali lidé, kteří potřebovali ochránit před Rolandem. Nemohla jsem zahodit svůj život. Už mi tak úplně nepatřil.

Zastavila jsem se a zůstala stát. Zabralo to veškerou mou vůli.

Otec se na mě díval a jeho pohled mi napověděl, že ví, na co myslím.

„Udělej to!“ řval Voronův duch. „Kvůli tomuhle jsi tak tvrdě pracovala. Pro tohle jsem tě trénoval!“

Něco uvnitř mě se zatřepotalo a já si uvědomila, že je to naděje. Chtěla jsem žít. Chtěla jsem, aby Curran přežil. Myslela jsem na něj. Na Julii. Na Dereka a Ascania. Na Andreu a Rafaela. Na Jima. Chtěla jsem přivést Roberta zpátky k Thomasovi. Chtěla jsem, aby se Christopher znovu usmál a pověděl mi, že se snaží rozpomenout, jak létat.

Smrt je navždy, znamená nicotu. Ale zachránit život znamená všechno. Má matka to chápala a teď jsem to konečně pochopila také.

Voron mě vychoval za nějakým účelem, ale to byl jeho záměr, ne můj. Milovala jsem ho, stále jsem truchlila nad jeho smrtí a byla jsem mu vděčná, protože ze mě vytvořil toho, kým jsem. Ale skončila jsem s žitím pro plány někoho jiného. Musela jsem žít svůj vlastní život. Musela jsem ochránit lidi. Curran obětoval všechno, aby mě zachránil z Mišmaru. Teď obětuji svoji pomstu, abych ho dostala z labutího paláce.

Vyšla jsem po pódiu nahoru a položila ruku Robertovi na rameno. „Patří mně.“

Otec pomalu přikývl. „Vezmi si je.“

Oba muži vstali, pohledy měli stále skelné. Otočila jsem se a zamířila po chodníku umazaném od krve a vnitřností nazpět. Následovali mě jako dva roboti nastavení na autopilota. Ve dveřích se Curran naposledy zadíval na mého otce.

„Uvidím se s vámi oběma v Atlantě,“ oznámil nám můj otec.

Curran se na něj usmál, oči jako dva hořící měsíce. „Jestli chcete válku, máte ji mít.“

Prošla jsem kolem něj a šla dál, z místnosti, ze zahrady… ven do zimy. Christopher a Robert mě následovali a Curran nám hlídal záda. Nikdo nás nezastavil.

Kráčela jsem podél dlážděné cesty, Robert a Christopher stále za mnou. Pořád na sobě měli teplé oblečení, které si s sebou vzali do Mišmaru, ale já nechala kabát v Landonově autě. Chlad mi sdíral maso z kostí.

Setkala jsem se se svým otcem. Potkala jsem ho a přežila.

Zklamala jsem Vorona. Měla jsem Rolanda zabít, ale odešla jsem a udělala jsem to z vlastní vůle. Zradila jsem Voronovu památku. A bylo mi to jedno. Žila jsem. Všichni jsme žili.

Cítila jsem se svobodná.

„Přežili jsme,“ zašeptala jsem. To slovo chutnalo divně. „Přežili jsme.“

Curran mě zdvihl a políbil mě, jeho rty mě zapálily na těch mých.

„Zabila jsem Hiblu,“ pověděla jsem mu.

„Viděl jsem,“ řekl. „Cítíš se líp?“

„Ano.“

„Až se dostaneme zpátky, hezky povečeříme s Martinou,“ oznámil mi. „Myslím, že by to byl opravdu dobrý nápad.“

Pravidelný dusot kopyt před námi ohlašoval blížícího se koně. Do zorného pole nám vjela kára tažená roanem. Otěže držela Naímah. Zrychlila jsem.

„Nastupte si!“ zavolala.

Kruci. „Co tady děláš? Neměla jsi sem chodit.“

„Šla jsem sehnat káru.“

Ale ne. Obrátila jsem se a zadívala se na palác. „Nevěděla, že s námi nesmí jít.“

Rozhostilo se ticho.

„Nevěděla to.“

Žádná odpověď. Nemyslela jsem si, že by na tom teď záleželo.

„Nastupte si!“ zavolala Naímah znovu.

„Vylezte nahoru,“ pověděla jsem Christopherovi a Robertovi. Dva muži se ani nepohnuli.

Curran je zdvihl a položil je oba na dvoukolák. Naímah vytáhla deku a hodila ji po mně. „Tady máš. Jedeme, než si to Roland rozmyslí.“

Curran vyšplhal vedle ní, já si sedla do povozu se dvěma muži. Leželi ztuhlí jako dvě dřevěné sochy. Naímah otočila kárku a kůň klapavě zamířil po cestě pryč od Jester Parku.

„No?“ zeptala se. „Jak to šlo?“

„Měla jsem šanci ho zabít a nevyužila ji.“

„Zvolila sis život. Chytrá volba. Život by měl něco znamenat. Smrt je jen smrt. Kdybys tam umřela, co by tvoje smrt znamenala? Nic. Nic bys nezastavila ani nezměnila.“ Foukla si na prsty a zamávala jimi na cestu. „Jako brouk pod podrážkou. Ale přežila jsi. A oni teď budou žít také.“

„Zatraceně, že jo,“ ozval se Curran.

„Zabila jsem Hiblu,“ pověděla jsem.

„Bylo nutné ji zabít?“

„Ano.“

„Nebylo to tak úplně zabití,“ poznamenal Curran. „Spíš potrestání kousek po kousku.“

Naímah se na něj zadívala. „A ty? Zařval jsi na kouzelníka?“

„Ne,“ řekl Curran. „Ale budu na něj řvát, jestli přijde do Atlanty.“

„Vidíte, oba jste si vedli dobře. Něčeho jste dosáhli a dostali se ven živí. Chování na jedničku.“

Konečně se ze mě vydral smích. Smála jsem se a hltala chladný vzduch.

Magie se stáhla tři hodiny poté, co jsme opustili Labutí palác. O dvacet minut později se jako tečka objevila osamělá postava na poli před námi.

„Proklatě,“ zaklel Curran.

Tečka rostla alarmujícím tempem, dokud se z ní nestal Thomas běžící plnou rychlostí sněhem. Dosprintoval až k nám, skočil do káry a přitiskl Roberta k sobě.

„Odezní to,“ pověděla jsem mu, než mohl začít vyšilovat nad Robertovou stází. „Čím dál budeme od Rolanda, tím lepší to bude.“

Thomas se na mě zadíval. „Ať zrychlí, Choti.“

Zbytek našich lidí na nás čekal tam, kde jsme je nechali. Naložili jsme vybavení a zamířili k Atlantě.

V nějaké chvíli jsem se vyškrábala dozadu na káru a usnula jsem. Snila jsem o Vánocích a ozdobných řetězech, obtáčely se kolem mne v dlouhých, lesklých pásech. Snažila jsem se osvobodit, ale Jim mě ujišťoval, že jsem překrásný vánoční stromeček a Smečka si váží toho, jak se kvůli nim namáhám.

Další vlna magie udeřila nad ránem. Cítila jsem chvíli, kdy jsme vyjeli mimo Rolandovo území. Bylo to jako narazit na retardér na cestě. Ležela jsem tam s otevřenýma očima a zhluboka se nadechla.

Nechal nás jít.

Ještě jsme však neskončili. Řekl, že se s námi setká v Atlantě. A od té chvíle se všechno bude jen zhoršovat. Nejenom to, ale Naímah i Thomas ho neposlechli. Sice šlo o částečnou neposlušnost, protože Naímah odešla sehnat dvoukolák dřív, než jsem oznámila, že mají zůstat na místě, a Thomas běžel za námi, až když jsme opustili Labutí palác, ale stejně za to budou muset zaplatit. Částečně jsem očekávala, že jim oči náhle vytečou z důlků.

„Něco se blíží,“ řekl Curran.

Zvedla jsem hlavu. Na cestě přede mnou se objevil vířící chuchvalec temnoty. Hustý vír tmavých pramenů, hadů a peříček se otáčel na místě, sahal přes dva metry vysoko.

„Co zas sakra?“ zavrčel Curran.

„Nemám tušení,“ odpověděla jsem.

Chuchvalec se protrhl a vyplivl na cestu osobu. On nebo ona na sobě měla tuniku ze zvířecí kůže s našitými kusy kožešiny na zdánlivě náhodných místech. Ruce a tvář měl pokryté světlou barvou, od linie vlasů se mu po obou stranách nosu táhly dvě svislé šarlatové čáry až ke rtům. Tři šarlatové čáry se od nich odpojovaly a lemovaly mu lícní kosti. Na hlavě měl připevněné dva rohy longhornského skotu ukazující špičkami dolů, ozdobené namalovanými bílými a rudými pásky.

Ta osoba naším směrem zatřásla holí. „Dcero Nimrodova!“

Muž.

„Zřím tě!“

Pak hodil cosi na zem. Vybuchlo to rudým dýmem. Ten rozfoukal vítr, ale muž zmizel.

Šamanští nindžové. Výborně. Teď už jsem v životě viděla opravdu všechno.

Curran se na mě zadíval.

„Mé krytí je v háji,“ pověděla jsem mu. „A teď k nám zamíří každý podivín s trochou moci, aby to prošetřil.“

„Je to, jako bys byla oficiálně uvedena do společnosti,“ poznamenala Andrea. „Až na to, že tě teď chtějí všichni zabít.“

„Ušetři mě podobných řečí.“

„Kate Danielsová, debutantka.“ Andrea se uculila.

„To není legrační.“

„Je to k popukání.“ Andree se úsměv vytratil z tváře a pozvracela se na sníh.

„Karma,“ poznamenala jsem.

„Dcero Nimrodova?“ zeptal se Curran tiše.

„Nimr Rad, pokud bys to bral technicky. Ten, kdo krotí leopardy. Velký lovec.“

„Nimrod jako ten z Bible?“ zeptal se Curran. „Co postavil Babylónskou věž?“

„Je to alegorie,“ vysvětlila jsem. „Můj otec a jeho současníci vybudovali civilizaci založenou na magii. Byla velká a mocná jako vysoká věž. Ale pak magie zesílila příliš a vesmír to kompenzoval tím, že zahájil první Změnu. Technologie začaly zaplavovat svět ve vlnách a jejich civilizace se rozpadla jako věž. A řeč slov moci byla ztracena.“

„Jak starý je vlastně tvůj otec?“

„Něco málo přes pět tisíc let.“

„Proč staví věže?“

„To nevím. Hádám, že pro ně má slabost. Myslím, že mu pomáhají při záboru jeho území.“

„Záboru?“

Vysvětlila jsem jim, co mi čarodějky pověděly o genocidě domorodých kmenů, chybějící přírodní ochraně země a o vizi čarodějek věštkyň, ve které si Roland nárokoval Atlantu.

Curran se upřeně díval vpřed s ponurým výrazem.

„Je mezi námi všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Jo. Jsme v pořádku,“ odpověděl. „Jen potřebuju čas, abych to zpracoval.“

Byla jedna věc vědět, že spíte s Rolandovou dcerou. Ale potkat pak Rolanda bylo něco úplně jiného. A vyzvat ho. „Proč jsi ho sakra pozval, ať začne válku?“

„Musel to vědět. Jsme připravení a nevzdáme se bez boje. Muselo se to stát dříve nebo později. Věděli jsme, že přijde a věděli jsme to už nějakou dobu. Jestli se ukáže, vypořádáme se s ním. Poradili jsme si s Hughem a Errou, s ním si poradíme taky.“

O hodinu později začal Robert plakat. Mlčel. Nevydal ze sebe žádný zvuk. Jen se vezl v káře a po tvářích se mu koulely slzy. Thomas na něj mluvil tichými uklidňujícími slovy. Robert nakonec přestal, a pak se rozplakal Christopher.

O půl hodiny později si Robert odkašlal. „Tome?“

„Ano?“ Thomas se k němu naklonil.

„Jestli se Roland pokusí znovu mě zajmout…“

„To se nestane.“

„Jestli se o to pokusí, zabij mě.“

Kolem poledne jsme dorazili k siločáře a dvěma smečkovým džípům, které tam stály zaparkované. Naímah mi pověděla, že s námi dál už nepojede.

„Díky,“ pověděla jsem jí.

„Uvidíme se,“ oznámila mi.

Nastoupili jsme do džípů a stočili je do siločáry. Magický proud je uchvátil a odtáhl je na jihovýchod. Jeli jsme siločárou hodiny. Spala jsem. Byla jsem tak unavená. Někdy jsem se vzbudila a slyšela Jima a Currana probírat válečné strategie, nebo vedle sebe uviděla spícího Christophera s drobným úsměvem na tváři, nebo slyšela Andreu zvracet do papírového pytlíku. V jednu chvíli se Jim zeptal, jak vůbec může zvracet, když v sobě už nic nemá a ona mu pohrozila, že ho zastřelí.

Konečně magie zmáčkla džíp, stlačila nás uvnitř, jako by nějaká neviditelná síla najednou přitáhla naše atomy blíž k sobě. Tlak zmizel a siločára nás vyplivla na pevnou zem. Otevřela jsem oči. „Kde jsme?“

„V Cumberlandu.“ Curran se díval na cosi před námi.

Severozápadní okraj Atlanty. Byli jsme doma.

Zdvihla jsem hlavu a zadívala se směrem, kterým se koukal i Curran. Na chodníku stál Barabáš.

„Jak věděl, že se vracíme?“

„Nevěděl to,“ řekl Curran.

Vystoupili jsme z auta a Barabáš k nám přiklusal. „Jsem tak rád, že jste naživu!“

„My taky,“ pověděla jsem. „Co tady děláš?“

„Lid nám dal vědět, že se blížíte k výstupnímu bodu siločáry. Vlastně nám dali přesný čas, kdy dorazíte, což je divné.“

Vůbec to není divné. Očividně nás můj otec nechal sledovat.

„Lid chce svolat setkání Konkláve na dnešní večer a vyžádali si přítomnost vás i Rady Smečky. Říkali, že chtějí zakopat válečnou sekeru. Koná se za dvě hodiny.“

„Odmítni to,“ řekl Curran.

„Zkoušel jsem to,“ odpověděl Barabáš. „Říkali a teď cituji: ‚Žádáme, aby se dostavila Šarrim.‘ Říká vám to něco?“

Curran zaklel.

„Už jsem vyslal naše lidi, aby to místo prohledali a měli jsme tam zastoupení,“ řekl Barabáš. „Hlásí, že Lid už je přítomen. Rada Smečky má pohotovost. Chcete, abych to zrušil?“

„Jestli nepůjdeme, jen to zhorší situaci,“ usoudila jsem. „Roland nám dal přesný čas a místo. Pokud ho budeme ignorovat, mohl by nás napadnout v Pevnosti a tam budou ztráty na životech větší.“

Curran mě objal paží. „Tvoje volba.“

Připravenější než teď už stejně nebudu. Dalších pár dní nebo týdnů na tom nic nezmění. Brala bych sto nebo dvě stě let navíc, kdyby to šlo, ale neměla jsem na výběr. „Do háje s tím. Už mě nebaví čekat. Ať už to máme za sebou.“

Curran se zadíval na Barabáše. „Zavolej Radě. Smečka se jim postaví.“

18.

Poničené město ubíhalo za okny džípu. Atlanta. Ošklivá a krásná, rozpadající se a rostoucí, život a smrt zároveň. Domov. Ať už to dopadne jakkoliv, stále domov. Slunce zrovna začínalo zapadat a obloha hořela, hýřila odstíny oranžové a červené. Curran řídil se zádumčivým výrazem.

„Tudy se nejede do Bernard’s.“

„Konkláve se v Bernard’s nekoná,“ informoval mě Barabáš ze zadního sedadla. „Jedeme do Lakeside.“

„Kde je Lakeside?“ zeptala jsem se.

„Nová výstavba tam, kde bývala Severoatlantská střední škola.“

„Ta střední škola, kterou kdysi obsadili kanci s ocelovými štětinami?“ Pamatovala jsem si to. Městu zabralo dva roky, než to území proti divokým prasatům opevnilo.

„Ano. Prý tam staví stejná firma, co vybudovala Champion Heights.“

Champion Heights byl jediný mrakodrap v Atlantě, který ještě stál. „Je to věž?“

„Dvanáct pater.“

Zasmála jsem se. Co jiného jsem mohla dělat?

„Ušlo mi něco?“ zeptal se Barabáš.

„Měli byste mě tam vysadit a vzít nohy na ramena,“ pověděla jsem Curranovi.

„Cože? A přijít o všechnu legraci? Ani náhodou. Zadupeme ho do země.“

Nemohli jsme vyhrát. Věděla jsem to a on to věděl taky. O to víc jsem ho za ta slova v té chvíli neskutečně milovala.

Zabočili jsme na Northside Parkway. Ze země tady vyrůstal kopec, na jehož vrcholku se tyčila věž a pod ní se rozkládalo dlouhé, úzké jezero. Vystavěná ze žlutého kamene a tyrkysového skla čelila zapadajícímu slunci a díky odrazu oblohy v oknech vypadala, jako by hořela.

Curran zaparkoval u věže poblíž řady černých SUV, které pravděpodobně patřily Lidu. Na opačné straně parkoviště stála řada smečkových džípů. Všichni účastníci večírku tu už byli. Teď jsem jen musela přivést zábavu.

„Kdo řídí bezpečnost akce?“ zeptal se Curran.

„Derek,“ odpověděl Barabáš.

No, tak to tady rozhodně bude zabezpečené. A Derek pravděpodobně umře. Musela jsem ho a naše lidi dostat z budovy ven.

Druhý džíp zaparkoval vedle nás a vyplivl Jima, Andreu, Thomase a Roberta. Když jsem se snažila naznačit, že by Robert měl zůstat mimo, oba krysodlaci zareagovali, jako bych je smrtelně urazila. Nechala jsem to být. Už mě unavovalo lidem vymlouvat, že se téhle masové sebevraždy nemají účastnit.

Prošli jsme dvoukřídlými dveřmi hlídanými dvojicí stráží. Vyšší z mužů po pravé straně udělal krok vpřed. Curran se na něj vteřinu díval a pak se obě stráže rozhodly odvrátit zrak a raději se koukat někam jinam.

Přešli jsme vstupní halu.

„Výtah ještě nefunguje,“ informoval mě Barabáš. „Spodní patra nejsou dokončená, jen tři vrchní.“

„V pořádku, půjdeme po schodech,“ řekl Curran.

Stoupali jsme do schodů. Vždycky jsem věděla, že schody budou jednou moje smrt.

Dvanáct pater uběhlo rychle. Otevřela jsem dveře a vkročili jsme do široké chodby lemované zeleným kobercem. Šest tovaryšů stálo nalevo a u nohou jim sedělo šest upírů. Naproti nim stál vpravo Derek a pět našich lidí s bojovým výcvikem. Derek nás zpozoroval a přestal se opírat o stěnu.

Pokud jsem se v něm nemýlila, pak tohle nebyli jediní členové Smečky v celé budově. Zbytek byl ukrytý na střeše, v patře dole a na parkovišti.

„Není nutné, aby tu všichni umřeli,“ zamumlala jsem.

Curran kývl na Dereka. „Vykliď budovu. Vezmi naše lidi ven.“

Ani nehnul brvou. „Ano, pane.“

„Všechny, Dereku,“ dodala jsem. „Ať se stáhnou úplně všichni.“

„Ano, Choti.“ Otočil se ke kožoměncům. „Kompletní evakuace.“

Zamířili ke schodům. Následoval je, zdvihl hlas, aby promluvil s lidmi s nadpřirozeně dobrým sluchem nad námi a pod námi. „Kompletní evakuace. Opakuji, kompletní evakuace. Vykliďte budovu.“

Tovaryši se na sebe zadívali. Jedna z nich, žena se zrzavými vlasy, spíš mladičká dívka než žena, se rozběhla ke dveřím na opačném konci chodby. S Curranem jsme ji následovali. Nespěchali jsme. Chtěli jsme našim lidem dát dost času, aby mohli Lakeside opustit.

Chodba končila. Curran otevřel dveře a vešel do místnosti. Byla třicet metrů dlouhá a asi patnáct široká, stály tu dva dlouhé stoly, jeden u levé zdi a druhý u pravé, oba pokryté ubrusem. Podlaha mezi nimi byla prázdná. Alfové Rady Smečky seděli napravo. Lid seděl nalevo. Viděla jsem povědomé tváře, Mahona a Marthu, Rafaela, Desandru… Všichni tu byli.

Usadili jsme se na svá místa. Natáhla jsem pod stolem ruku ke Curranovi a stiskla mu tu jeho. Stisk mi oplatil.

„Velmi brzy budeme pod útokem,“ řekl Curran.

„To víme,“ odtušil Mahon.

Naproti na mě civělo s pootevřenými ústy sedm Pánů mrtvých, každý ovládal dva upíry usazené v precizně rovné řadě u zdi za nimi. Šest povědomých tváří a jedna nová, postarší muž s šedými vlasy. Zrzavá tovaryška cosi šeptala Ghastekovi. Ten nás zpražil pohledem a odmávl ji. „Nezajímá mě, koho Lennart stáhl z budovy pryč.“

Šedovlasý muž vstal, přešel blíž a poklekl na podlahu přímo naproti mně. Jejda. Vypadá to, že jsem si sedla příliš brzy.

„Šarrim.“

Ten hlas už jsem slyšela dřív. Když jsme se před smrtí Tety Bé snažili utéct z Hughova hořícího hradu, poslal za mnou Hugh upíry. Všechny nemrtvé jsem pozabíjela a zničila mysli navigátorů, kteří je pilotovali, ale jednoho jsem nechala žít. Když ke mně ten upír promluvil, bylo to tímto hlasem.

Lid na nás zíral. Rowena rychle, omráčeně mrkala. Ghastek se naklonil dopředu, zaměřil se na mě s laserovou přesností. Zajímalo by mě, co mu Landon pověděl. Možná nic. Nebyla by to legrace?

„Šarrim,“ zopakoval muž.

Představení začíná! Vstala jsem a přešla k němu. Vzhlédl ke mně, ruce položené na klíně.

„Jsi mladá,“ odtušil Pán mrtvých. „Máš moc, ale chybí ti sebekontrola. Přemýšlej nad vším, co by tě mohl naučit. Přemýšlej nad tajemstvími, jež bys mohla odhalit.“

Cítila jsem, jak se moc srocuje za stěnami Lakeside, jako vzdálená bouře na obzoru se světélkujícími blesky. Okna sice nenabízela výhled na oblohu, ale vsadila bych se, že na ní teď vířily bouřkové mraky. Můj otec se blížil.

„Přemýšlej nad tím, co by se z tebe mohlo stát.“

Ano, nad tím jsem přemýšlela. Od chvíle, kdy jsme vyrazili z Jester Parku až do Atlanty jsem nepřemýšlela o ničem jiném.

Tajemná bouře vířící proudy moci se blížila.

V nejbližším dosahu bylo dvacet dva upírů. Šest v chodbě, dvanáct v místnosti a čtyři v sousedním pokoji.

Bude to muset stačit. Svému otci jsem nepředvedla jednu svou moc. Bylo načase.

„Není nutné bojovat v bitvě, která se nedá vyhrát.“

Bouře už se vzdouvala přímo u budovy, každou chvíli vypukne.

„Přemýšlej, kým jsi.“

Hurikán magie se protrhl. Za úzkými okny uhodil blesk a narazil do zdi přede mnou. Zapraskal kámen. Popadla jsem upíry a přitáhla je k sobě. Mysli navigátorů se vzpíraly a kopaly jako zdivočelí koně. Rowena vykřikla. Páni mrtvých se stáhli, snažili se znovu získat kontrolu.

Otevřela jsem ústa. „Hesaad.“ Moje.

Slovo moci ze mě vyšlo a zapraskalo jako bič. Odpor navigátorů zmizel. Pán mrtvých přede mnou vstal a přitiskl se těsně k levé zdi. Upíři proudili ke mně.

Zeď přede mnou se rozestoupila. Kusy kamene se posunuly ven, dál ode mne, chvíli jednotlivě visely ve vzduchu a pak padly dolů. Obloha byla černá a šedá a plnou silou na ní zuřila bouře. Pod mraky zrudlo nebe krví zapadajícího slunce. Oblil mě ledový vítr, který si pohrával s mými vlasy.

Masa upírů mě obkroužila, u nohou jsem teď měla vír nemrtvých.

Do mezery, kde předtím bývala zeď, vrazilo zlatavé světlo, z nějž stoupaly pramínky světlého dýmu. Stěna utkaná ze světla zářila žlutě a bíle, jako by někdo vytrhl část sluneční koróny a vrazil ji v Lakeside do zdi. Zhmotnila se tam obrovská tvář mého otce a z očí mu sršela moc.

Jeho hlas otřásl věží. „DCERO.”

Zadívala jsem se moci řvoucí mi do tváře. „Otče.“

„Otče?“ vykvikl kdosi nalevo. Ghastek možná právě dostal infarkt.

Moc prostupovala Lakeside, otřásala samotným kamenem, z něhož byl zbudovaný. „Přijď ke mně. Postav se po mém boku.“

Světlo a plameny se vzedmuly a já spatřila sebe samu v šarlatové zbroji. Na hlavě mi seděla zlatá koruna. Vypadala jsem jako babička.

Zatlačila jsem svou mocí a hlavy upírů kolem vybuchly. Krev nemrtvých zaplavila zem. Zdvihla jsem levou paži a řízla se do ní Sarrat. Krev stekla dolů a smísila se s temně rubínovou tekutinou u mých nohou. Moje magie projela krví nemrtvých jako oheň po zápalné šňůře a krev se ke mně začala hrnout, poslušná a poddajná. Ovinula se mi kolem nohou, pokryla mi oblečení, sklouzla po pažích a vlila se i na Sarrat, rozšířila jí čepel, jak ji celou obalila rudou vrstvou.

„Zaujmi své místo.“

„Ne.“

Krevní zbroj se prudce zvedla a pokryla mi tělo. Můj obraz s korunou vybuchl a roztříštil se.

Zdvihla jsem hlavu. „Tohle je moje město. Vypadni odsud.“

Oheň podobný slunečnímu svitu přede mnou se vyboulil. Vystřelilo z něj obrovské kopí, ukované ze zlatého světla a moci. Mířilo na mě. Zábor.

Vrhla jsem se proti němu, máchla svým novým krevním mečem. Sarrat se dotkla kopí.

Magie se vzepřela, praskala a křičela kolem mne. Kontakt s ní mě málem zdvihl ze země. Jako bych se přetahovala s tornádem. Zbraň se mi otřásala v rukách jako živá.

Kopí moci zatlačilo. Nesmírná magie mého otce se do mě opřela, snažila se mě rozdrtit, rozemlít mi kosti na prach. Bolest se mi rozšiřovala od konečků prstů a celou mě zalila. Hořela jsem. Od hlavy až k patě jsem hořela. Sice jsem na sobě neviděla žádné škody, ale mé smysly na mě ječely, že mi z toho žáru bublá kůže.

Pokud to teď vzdám, Roland si zabere Atlantu. To jsem nemohla dopustit. Tohle město si nevezme. Lidé, které jsem znala, lidé, které jsem milovala,… nebudou se mu klanět a klekat si před ním na kolena, dokud budu živa.

„Amehe,“ zašeptala jsem ke své zbrani. „Amehe. Amehe.“ Poslechni. Poslechni. Poslechni.

Kosti mi ostře zasténaly. Představovala jsem si, že se mi začínají rozplétat svaly, vlákno po vláknu, a obnažené nervy se třesou v zuřícím větru. Ale nepohnula jsem se.

A ani se nepohnu.

„Tohle je moje město. Jsou to mí lidé.“

Ucítila jsem na rtech ostré bodání vlastní magie. Spustila se mi krev z nosu. Drobné rudé kapičky se mi zvedaly z tváří a přidávaly se ke krvi pokrývající Sarrat. Oči mi krvácely také.

Paže se třásly. Chodidla se mi posunula o centimetr nazad, pak o další.

Svalnatá paže mě objala kolem pasu. Další se mi obtočila kolem hrudníku. Ohlušující řev lva, hrdý a zuřivý, mi zahřměl nad rameny. Curran mě podepřel. Jeho magie se smíchala s tou mou.

Nohy mi přestaly klouzat.

Můj otec tlačil a my tlačili také.

V kopí se začaly objevovat tenké praskliny zářící bolestně ostrým světlem, v místě, kde se dotýkalo mého meče.

Ta námaha mi trhala tělo na kusy. Nechala jsem do protiútoku proudit ještě víc své magie. Myslela jsem si, že už jsem ji ze sebe vydala celou, ale její příval neustával, tryskal odkudsi z mého nitra.

Praskliny se rozšířily.

Ještě trochu…

Kopí se roztříštilo.

Snažila jsem se uhnout, ale nemohla jsem. Magie ze mě nepřestávala proudit, nezastavitelná jako záplava, víc, stále víc a víc… Snažila jsem se ji udržet v sobě, ale odmítala se zastavit. Vyrvala mě z Curranovy náruče a vyzdvihla mě do vzduchu. Má krevní zbroj se rozpadla v prach. Na rukách a pažích se mi objevila slova, podivná slova napsaná tmavým inkoustem. Vzduch kolem zčervenal, strop nade mnou vybuchl. Celé tělo se mi ohnulo nazad, paže se mi rozpřáhly, záda prohnula. Budova se zahoupala a otřásala se. Pode mnou se lidé krčili u zdí, snažili se skrýt před mou mocí.

Magie uvnitř mě vybuchla. Hlas mi zazněl jako zadunění obrovského zvonu:

“HESAAD.” MOJE.

Vystřelil ze mě čistě rudý pulz a v kruhu se rozšířil nad Atlantou. Tlaková vlna zahřměla a hnala se s ním. Cítila jsem, jak přejel přes město, až za jeho okrajové části a za Pevnost, dokud se konečně nerozpustil. Magie se vsákla do země a ta odpověděla, vyslala proud magie zpátky ke mně.

Ale ne.

Nárokovala jsem si Atlantu. Označila jsem ji jako své dominium.

Můj otec se usmál a zmizel.

Padla jsem dolů na tvrdou podlahu přímo před Currana, který byl stále ve své bojové formě. Zadívali jsme se na sebe. Všude kolem nás pršely kusy něčeho, co dřív pravděpodobně bývalo střechou.

Curran otevřel obrovské čelisti. Obrnila jsem se.

„Vejtaho.“

Jen jsem na něj zůstala zírat. Můj mozek v té chvíli nedokázal dát dohromady ani slovíčko.

Uculil se na mě. „No tak, zlato. Jedeme domů.“

Sejít dolů do spodního patra Lakeside a pak ke smečkovému džípu bylo mnohem těžší, než jsem očekávala. Někdo pro nás už stačil nastartovat motor na očarovanou vodu. Usadila jsem se na sedadlo spolujezdce. Byla jsem tak otupělá. Pohybovala jsem se na autopilota. Měla bych něco cítit. Úlevu, strach, nějakou lidskou emoci, ale nebylo ve mně nic. Jen chladný odstup.

Curran vytáhl náhradní teplákovou soupravu z kufru auta, proměnil se do lidské formy, oblékl se a vklouzl za volant. Vyjel s vozem z parkoviště a stočil ho na ulici. Karavana smečkových džípů se k nám připojila.

Bouřková mračna se rozpustila už před dlouhou dobou. Západ slunce vyhasl, zanechal za sebou na obloze jen rudou šmouhu, vzdálenou vzpomínku svého skonu. Obloha nad námi nabrala temně fialovou barvu.

Konečně jsem donutila ústa se pohnout. „Nedělej to.“

Curran se na mě zadíval.

„Neber mě zpátky do Pevnosti. Budou chtít vysvětlení. To zrovna teď nezvládnu.“

Curran ostře zatočil na zasněžené parkoviště mezi kancelářskou budovou a troskami. Auto se se zaskřípěním zastavilo.

Procesí vozů za námi zastavilo také. Dveře vedoucího auta se otevřely a z nich přiklusal k našemu autu Jim. Curran stáhl okénko a vpustil dovnitř ohlušující řev motoru na očarovanou vodu.

„Nějaký problém?“ snažil se Jim překřičet hluk motoru.

„Žádný problém,“ zařval Curran nazpátek. „Jeďte napřed bez nás.“

„Cože?“

„Jeďte napřed bez nás!“

„Proč?“

„Protože chci v klidu strávit nějaký čas se svou ženou!“ zařval Curran.

Jim přikývl, ukázal nám palec nahoru a vrátil se zpátky do džípu.

Curran vytáhl okénko znovu nahoru. „Jako žít v zatraceném akváriu.“

Vozy Smečky projely kolem nás. Curran otočil džíp a zamířil s ním opačným směrem, na jihozápad.

„Kam jedeme?“

„Uvidíš.“

Město ubíhalo za okny, tmavé obrysy budov, některé rozpadající se, jiné nové a bytelné, osvětlené modrou září vílamp. Teď to bylo moje město. Opravdu moje. Nárokovala jsem si ho a teď jsem za něj byla zodpovědná.

„Nárokovala jsem si město,“ oznámila jsem Curranovi.

„Chceš, abych ti nechal postavit kancelář?“

Cože? Upřeně jsem na něj hleděla.

„Mohla bys na ní mít malou cedulku se jménem. Kate Danielsová, majitelka města.“

„To není legrační.“

„Můžeme ti sehnat něco podobného, jako mají u přepážek v bankách, se sloupky a sametovým provazem a malým polštářkem vepředu, aby lidé mohli utvořit řadu a jít se ti poklonit jako pokorní prosebníci…“

„Přestaneš už?“

„Můžeme Derekovi sehnat jeden z těch tmavých obleků a letecké brýle. Bude se tvářit výhružně a rozdávat čísla. ‚Jste sedmý v řadě, abyste se poklonil Kate Danielsové.‘“

„Praštím tě,“ zavrčela jsem.

„Seženeme ti trůn s hady. Já budu stát vedle tebe a řvát na každého, kdo se před tebou nebude plazit. Bojte se Kate Danielsové. Je to mocná a strašná vládkyně. Grendel by mohl pomazat prosebníky vlastními zvratky. Bude to skvělé…“

Dobrý bože. Zakryla jsem si dlaněmi obličej.

„No tak, zlato,“ řekl Curran. „Jen se tě snažím rozveselit.“

„Nárokovala jsem si území, které chtěl můj otec. Ten se z toho teď zblázní úplně. A nejenom to, každý ambiciózní idiot s kapkou magické moci bude vědět, že je tohle území nárokované a budou pátrat po tom, komu patří. A to nezmiňuju, že zrovna teď čarodějky věštkyně, novopohany a Lid ranila skupinově mrtvice. Měla jsem záboru města zabránit, ne si ho nárokovat pro sebe. Rada Smečky se z toho okotí.“

„Čarodějky věštkyně a novopohané se můžou jít vycpat,“ oznámil mi. „Dostanou se z toho. Jestli se tě někdo pokusí vyzvat, nakopeme mu zadek. Najdeme způsob, jak se vypořádat s Rolandem. A jestli Rada Smečky porodí nějaká koťátka, tak je dáme Jimovi na vychování. Stejně potřebuje trochu vyměknout a zklidnit se.“

Zadívala jsem se na něj.

Sundal ruce z volantu a odtáhl je od sebe asi na patnáct centimetrů. „Roztomilá, chlupatá koťátka. Sedící Jimovi na klíně.“

Představila jsem si Jima s jeho tvrďáckým výrazem šéfa bezpečnosti, jak po něm lezou malá chlupatá koťátka. To už bylo příliš. Otupělost ve mně povolila, jako když se protrhne hráz. Zahihňala jsem se a pak se rozesmála. Curran se smál taky.

„Roztomilá koťátka, mňau, mňau,“ dostala jsem ze sebe. V představách Jim zdvihl prst a upjatě dával houfu koťátek nějaké ponaučení. Dobrý bože. „Udělá z nich naprosté drsňáky.“

„Vezme je do Hvozdu lovit jeleny,“ řekl Curran mezi návaly smíchu. „Budou na ně… skákat.“

Kdybych neměla zapnutý pás, asi bych se zlomila.

Pořád jsme se chechtali jako dva idioti, když zastavil na místě na parkovišti před ztemnělou budovou. Vypadalo to tady povědomě. Ach… aha. Byl to můj starý dům. Po svém opatrovníkovi, Gregu Feldmanovi, jsem zdědila byt, a když jsem pracovala pro Řád, proměnila jsem ho ve svůj. Ale moje teta ho kompletně vybrakovala. Když jsem to tam viděla naposled, byl úplně zničený.

„Nic tady není,“ pověděla jsem mu.

„Stejně se tam pojďme podívat,“ řekl.

Proč ne?

Vystoupila jsem z auta. Nohy se pode mnou překvapivě nepodlomily. Společně jsme zamířili nahoru po schodech. Přístup do bytu chránily nové dveře a na nich mechanický zámek na číselný kód. Nad zámkem čekal sloupec čísel od jedné do pěti, u každého čísla se nacházelo tlačítko.

„Čtyři, čtyři, jedna, dva, tři,“ pověděl mi Curran.

Stiskla jsem tlačítka v daném pořadí. Zámek cvaknul. Otevřela jsem dveře dokořán.

Dívala jsem se na čistý, plně vybavený byt. Podlaha v chodbě byla ze dřeva. Skrze dveře jsem teď viděla kousek kuchyně osvětlené vílampami. Polámané trosky nahradily nové skříně z dubového dřeva. Vkročila jsem dovnitř. Po levé straně se nacházel obývací pokoj, který jsem používala jako ložnici. Byl dokonale nedotčený. Někdo tu opravil zdi a natřel je uklidňující modrozelenou barvou. U stěny stála manželská postel přehozená tmavou, měkkou prošívanou dekou. Nad ní visela další vílampa. Na podlaze ležel béžový plyšový koberec. Na opačné straně místnosti u okna někdo připevnil na zeď plochou televizi, hned vedle plné knihovny. Šedé závěsy, ladící s prošívanou dekou, lemovaly okno. Za sklem oken slabě zářily mříže z oceli a stříbra, reagovaly na magii a světlo vycházejícího měsíce.

Prošla jsem obývacím pokojem a nakoukla do malého pokoje, který Greg používal jako ložnici a já ho proměnila v knihovnu. Zdi lemovaly prázdné police, čekaly na někoho, kdo je naplní.

„Vím, že to není přesná kopie,“ ozval se Curran a otočil ventilem radiátoru. Nechal nainstalovat radiátor. Páni. Domovník musel konečně rezignovat a dát opravit ten zatracený kotel. „Ale myslel jsem si, že by ses tu jednoho dne mohla chtít vrátit.“

Nebyla to přesná kopie. Vypadalo to tu jako zbrusu nový byt a to bylo mnohem lepší. K tomu starému se vázalo příliš mnoho vzpomínek.

Curran prošel místností a přiblížil se ke mně. Pohyboval se s tím typem vyrovnané, ovládané síly. Šedé oči se na mne upřely. Díval se na mě, jako bych na sobě neměla vůbec nic.

Byli jsme sami. V našem bytě. Dveře byly zamčené.

Rozepnula jsem pás, který mi přidržoval Sarrat na zádech, vyklouzla z něj a položila ho na noční stolek.

Překonal vzdálenost mezi námi. Objal mě, jednu paži mi ovinul kolem zad, druhou mi tlačil na křivku těsně nad zadkem. Přitiskl mě k sobě. Prsa se mi otřela o jeho svalnatou hruď, nohy narazily na jeho vypracovaná stehna, pevná délka jeho vzrušení se mi tiskla na břicho. Byla jsem chycená v jeho pažích. Ulovil mě a lapil do pasti, jen ta klec byla jeho tělem. Skoro jsem se nemohla pohnout.

Instinkty přeživšího se ve mně probraly, bily na poplach a k útěku. Oči se mi rozšířily, dech zrychlil, při každém nádechu se mi bradavky natiskly na jeho hruď. Tělo se mi napjalo jako před bojem, svaly napnuly v očekávání. Vdechla jsem jeho pach, svůdný a důvěrně známý. Našeptával mi: Curran. Muž. Sex. Vášeň ve mně zaplála jako dobře podpálený oheň.

Hladil mě po zadku, tiskl mě k sobě blíž. Obličej se mu rozsvítil úzkým, dravčím úsměvem. Ulovil mě. Byla jsem jeho a on byl odhodlaný užít si každou vteřinu. Vykřesalo to ve mně drobounkou jiskřičku instinktivního znepokojení a ta se smíchala s nesmírnou touhou ho mít, jako když koření přidá jídlu na pikantnosti. Rozlilo se mnou vřelé teplo potřeby a mezi nohama se proměnilo v tekutý žár.

„Hmm,“ zamručel. „Kate Danielsová, velká a mocná.“

Zdvihla jsem bradu a vyzývavým tónem prohlásila: „Co pro vás můžu udělat, Vaše Veličenstvo?“

Zazubil se, divoce a bláznivě, a políbil mě. Jeho ústa se přitiskla na ta má. Rty měl horké, až to vyráželo dech. Spojili jsme se a čisté rozjaření z toho kontaktu mnou zarezonovalo v elektrizujícím přívalu. Ochromující strach z následků záboru a vzpomínky na Mišmar, visící kolem mne jako temný potrhaný závoj, zmizely, převálcoval je nával vášně, potřeby a lásky.

Zabořil mi ruce do vlasů, přitáhl si mě blíž. Tělo mi najednou zbystřilo, jako bych dlouhé roky spala a až teď se plně probudila. Milovala jsem, jak mě líbal. Milovala jsem, jak chutnal. Jeho jazyk mi tančil v ústech, majetnicky a svůdně. Lákal mě k sobě, vtahoval mě stále hlouběji a hlouběji. Tolik jsem ho milovala. Milovala jsem ho víc, než bych dokázala vyslovit. Ovinula jsem kolem něj pevně paže a políbila ho nazpět. Miluju tě. Chci tě.

Odlepili jsme se od sebe. Vydal ze sebe tlumený mužský zvuk někde na pomezí šťastného zamručení dravce, jenž ulovil svou kořist, a hlubokého uchechtnutí muže naprosto jistého, že co nevidět dojde na sex.

„Povím ti, co pro mě můžeš udělat,“ zavrčel. „Nebo ještě líp, ukážu ti to.“

Krátce a mělce jsem lapala po dechu. Bradavky se mi napnuly. Chtěla jsem ho v sobě. Hned teď. „Rozhodl ses taky pro nějaké nárokování?“

„Ano.“ Oči mu zaplály zlatem. „Moje.“

Skočil po mně, uvěznil mě znovu ve své náruči a políbil mě. Jeho ruce mi bloudily po těle, laskaly mě po zádech a na zadku. To nebyl polibek, ale útok. Kdybych se mu vzpírala, veškerou mou obranu by rozmetal, ale já nekladla žádný odpor. Jen jsem ho nechala plenit má ústa a užívala si to. Chutnal mužsky, horce a dychtivě. Chutnal jako Curran, můj Curran. Kdyby mezi nás teď někdo shodil horu, rozbil by ji na kusy, jen aby se ke mně dostal, a já to milovala.

Vklouzla jsem rukou do jeho tepláků, nahmatala tvrdou délku jeho penisu a přejížděla po ní nahoru a dolů.

Stáhl ze mě triko, rozerval mi podprsenku a přisál se mi na bradavku, jemně ji stiskl mezi zuby. Prsem se mi rozlil nával elektrizující rozkoše do celého těla. Zachvěla jsem se. Zabořila jsem mu prsty do vlasů. Rozepnul mi džíny a vklouzl rukou dovnitř. Sjel jí po krátkých kudrnách chloupků, přes citlivé záhyby a zanořil do mě prsty. Zalapala jsem po dechu. Za prsty se mu táhlo kluzké tekuté teplo a pak mi začal laskat klitoris. Otřásaly mnou návaly rozkoše, rozšiřovaly se tělem, až bylo poddajné, ohebné a horké. Vycházela jsem jeho prstům vstříc, ztracená v honbě za extází, a chtěla jsem víc. Víc…

Svalil mě na postel. Padla jsem na přikrývku. Boty mi odletěly kamsi pryč. Stáhl mi džíny. Byla jsem nahá, nádherně a beze studu. Zdvihla jsem paže, jako bych ho chtěla přivítat u sebe. Stáhl si triko a na maličkou chvilku se zastavil, nahý, svalnatý, dlouhý a můj. Celý můj. Oči mu zlatě zářily. Svaly se na něm napjaly jako ocel pod hřejivým sametem kůže. Znala jsem každou drsnou hranu toho těla a jeho nesmírnou zdrcující sílu. Sice mě jeho tělo opíjelo vášní a jeho pohled mě sváděl, ale ta tvrdohlavá nechvějná vůle, jež ho poháněla, mě přiměla si ho zamilovat.

Klekl si na postel, dlaněmi mi vklouzl pod zadek a zdvihl mě. Jazykem mi přejel po citlivém uzlíčku nervů.

Bože můj. Vlna rozkoše do mě narazila a stáhla mě sebou. Vykřikla jsem.

Každé polaskání jeho jazyka jen rozdmýchávalo napětí uvnitř. Hořela jsem. Sténala jsem jeho jméno, znovu a znovu. Tělo se mi napjalo v očekávání, každý hladivý dotek mě napínal ještě víc, až jsem to dál nedokázala snést.

„Chci se udělat, když budeš ve mně.“

„To se dá zařídit.“

Naklonil se a vrazil ho do mě. Naplnil mě. Pak se stáhl a znovu přirazil. Prohnula jsem záda, vycházela mu boky vstříc, stále rychleji. Políbila jsem ho na krk, jazykem přejela po ostrém strništi. Otevřela jsem oči a spatřila ho nad sebou. Byli jsme kluzcí potem.

„Silněji!“ zašeptala jsem.

Zrychlil do zběsilého tempa, každým přírazem mnou otřásal. Zoufale jsem svírala jeho záda, dychtivá splynout v jedno. Instinktivně jsem s ním srovnala rytmus, protože to tak bylo správné. Takhle muselo vypadat nebe… Moje tělo se kolem něj sevřelo. To napětí bylo příliš, skoro až bolestivé. Najednou dosáhlo vrcholu a zlomilo se v rychlých stazích plných naprosté blaženosti. Vykřikla jsem. Curranovo napjaté tělo se otřásalo, pevné svaly se chvěly.

Připadalo mi, že letím…

Zamručel a udělal se do mě.

Vznášeli jsme se světem, unavení a šťastní. Jako jeden.

Zarachotil kov. A znovu.

Curran zvedl hlavu a zaklel.

Zdvihla jsem hlavu. Jakmile jsme se probrali z doznívajícího omámení, oba jsme si uvědomili, že by v bytě mohlo být o mnoho tepleji. Přetáhli jsme přes sebe deku a přikrývku. Curran mě držel v náruči a já zrovna začínala klimbat lehkým pohodlným spánkem.

Další zarachocení. Přicházelo od okna.

Bože, co zas je? To jsme nemohli mít pár minut klidu?

„Někomu urvu hlavu.“ Curran se vykulil z postele a odkráčel k oknu. Byl stále nahý. No, alespoň jsem měla pěkný výhled.

Sedla jsem si a zabalila se do přikrývky.

Odtáhl závěsy stranou a znovu zaklel.

„Co je?“

Ustoupil stranou. Venku na okně seděl upír a bušil na mříže pěstí. Co tady sakra dělal, když byly clony aktivní? Aha, počkat. Moje teta je všechny prolomila. Jestli si to tady necháme, budu je muset znovu vytvořit. To bude otrava.

Curran se díval na upíra. „Co chceš?“

Upír pohnul ústy, ale neslyšela jsem ho.

„Ne,“ řekl Curran.

Upír něco řekl.

Curran nakrčil blonďatá obočí. „Ghasteku, jestli neodejdeš, tak té věci utrhnu hlavu a nacpu mu ji do zadku.“

Upír spustil dlouhou řečnickou tirádu.

Nechtěla jsem mluvit, chtělo se mi spát. Ale Ghastek teď vedl Lid. Tolik jsem se nechtěla vrátit ke své úloze Choti. Jen na jednu noc jsem chtěla být Kate.

Ghastek nepřestával mluvit. Neodejde, prostě bude pokračovat dál a dál. Odevzdala jsem se osudu. „Pusť ho dovnitř. Čím dřív se vymluví, tím rychleji můžeme jít zase spát.“

Curran vytáhl okno nahoru a odemkl kovovou mříž. Upír vklouzl dovnitř a přešel ke mně po zadních nohách. „Jeho dcera!“

„To měla být otázka?“

„Jeho dcera! Ztracené dítě. Šarrim!“ Upír přicupital blíž a ukázal na mě prstem. „Neřekla jsi mi to! Umírali jsme a stejně jsi mi to neřekla!“

Pokrčila jsem rameny. „Nemůžu za to, že jsi ten poslední člověk, kdo na to přišel.“

„Kdo další to věděl?“

„Já to vím už nějakou dobu.“ Curran zdvihl tepláky a oblékl si je. „Jim to věděl dřív než já. Mahon. Teta Bé. Doolittle. Andrea. Barabáš. Věštírna čarodějek. Saiman to nejspíš tuší. A samozřejmě, že na to přišel Hugh d’Ambray.“

Upír přeběhl z jedné strany místnosti na druhou, otočil se a pak běžel zase zpátky. Ghastek musel přecházet po pokoji a byl tak ponořený ve vlastních myšlenkách, že upíra podvědomě donutil k tomu samému.

„To jsou základy sběru informací,“ oznámil mu Curran. „Měl jsi na to přijít. Kousky nápovědy tu byly. Měl bys zainvestovat do sběru informací. Chápu, že se soustředíš na výzkum a vývoj, ale nemůžeš Lid vést, pokud nebudeš mít nějakou spolehlivou informační síť. Jestli to neumíš, najdi si někoho, kdo to zvládá. Ani nevím, proč ti to povídám, protože tvoje nevědomost je mým blahem.“

Upír se zastavil a upřel oči na Currana.

„Ani jsi nevěděl, že tvůj protivník je fetišista,“ pokračoval Pán šelem. „Bojovali jste o nejvyšší místo. Potřeboval jsi na něj páku. Kdybys věděl o jeho výletech do ‚užij si a odejdi‘, mohl jsi získat důkazy. Mohl jsi ho veřejně znemožnit, mohl jsi je poslat jeho ženě a zničit jim manželství, mohl jsi je zabalit a poslat na velitelství a informovat je, že dochází k potenciálnímu úniku informací, mohl jsi ho vydírat. Mohl sis s ním dát schůzku v soukromí, a povědět mu, že ty důkazy máš, ale víš, jak je pro něj rodina důležitá a že je ze solidarity zničíš, a on by ti pak zobal z ruky. Tak se ovládá situace, Ghasteku. Ale ty jsi ji neovládl, protože jsi o tom nevěděl.“

A tady to bylo, Pán šelem v celé své kráse.

„Už jsi skončil?“ zeptal se Ghastek.

„Zasloužíš si to,“ pověděla jsem mu. „Přišel jsi sem a chtěl jsi vědět, proč ti to nikdo neřekl. Lidé ti svá tajemství nebudou říkat jen tak, Ghasteku. Budeš je muset vypátrat sám.“

Upír se ke mně otočil. „Uvědomuješ si vůbec rozsah toho, co jsi provedla?“

„Ano, uvědomuji. Proto jsme sem s mužem, kterého miluji, přišli, abychom si užili trochu klidu, než bouře udeří. A ty nás vyrušuješ.“

„Vyzvala jsi ho. To nemůže nechat bez odezvy.“

„Já vím.“

„Přijde sem a vypálí to tady.“

„Já vím, Ghasteku. Jsem jeho dcera. Znám ho lépe než ty.“

Upír otevřel ústa.

„Přestaň,“ pověděla jsem mu.

Upír se zastavil, jako stín proti oknu. „Máš ho?“

„Co jestli má?“ zeptal se Curran.

Ptal se mě, jestli mám Dar. Lidé jako on při otci stáli kvůli příslibu nesmrtelnosti. Zadívala jsem se na upíra. „Jsi naživu, nebo ne?“

Upír ztuhl, ústa pootevřená.

Dveře vypadly z rámu a do místnosti vrazili čtyři kožoměnci v čele s Mylesem, vlčím rváčem.

Curran se otočil na patě a zařval: „Stůjte!“

Ztuhli na místě.

Curran v teplácích, já zabalená do přikrývky, ale jinak naprosto jasně nahá, upír uprostřed místnosti a čtyři kožoměnci s bojovým výcvikem. Zakryla jsem si dlaní obličej.

Curran se tvářil strašně. „Chci vysvětlení.“

„Dostali jsme instrukce, abychom poskytli potřebnou podporu,“ řekl Myles.

„Od koho?“

„Od Jima.“

Výborně. Jim nás nechal sledovat.

„Viděli jsme nemrtvého vlézt dovnitř,“ pokračoval Myles.

Curranovi se rozsvítily oči zlatem. Obličej měl najednou bezvýrazný. Jeho vztek se stáhl dovnitř. Přetavil svůj nebetyčný vztek a vydestiloval z něj chladnou preciznost. Kožoměnci nepohnuli ani svalem.

„Rozbil ten upír dveře?“ zeptala jsem se. „Nebo zaklepal a my ho pustili dovnitř?“

Kožoměnci stáli naprosto nehybně.

Curran mluvil pomalu, kladl důraz na každé slovo. „Proč jste si mysleli, že bychom se my dva nezvládli postarat o jediného upíra?“

Myles polkl. „Bylo to moje rozhodnutí. Přebírám za něj plnou zodpovědnost.“

„Vraťte se do Pevnosti,“ nařídil jim Curran děsivě klidným hlasem.

Kožoměnci se otočili a prchli.

Ghastekův upír vyklouzl oknem ven. S Curranem jsme se na sebe zadívali.

Rozbili dveře bytu, který pro mě nechal zařídit. Z nějakého důvodu mě to zasáhlo hlouběji než vědomí, že Rada Smečky nechtěla, aby mě šel zachránit.

„Nechám je opravit,“ řekl.

Příště je rozbijí zase. „To je v pořádku,“ utrousila jsem. „Jsou to jen dveře. Stejně bychom se asi měli vrátit do Pevnosti.“

„Moc mě to mrzí,“ řekl.

Usmála jsem se na něj. „Věděla jsem, do čeho jdu.“

Stál mi za to.

Dali jsme si načas. Když jsme vjeli na nádvoří Pevnosti, noc už byla v plném proudu. Vlekli jsme se po schodech nahoru, zatímco nás Derek následoval a odříkával fakta: ztrojnásobené hlídky, Pevnost v nejvyšší pohotovosti, blá blá blá blá… Přestala jsem ho poslouchat. Poslední zbytky mé trpělivosti se vypařily už před dávnou dobou.

Zamířili jsme přímo do našich pokojů. Curran zavřel dveře. Padla jsem na pohovku. Za velkým oknem v obývacím pokoji vládla noc, Atlanta byla jen vzdálenou šmouhou tmavší temnoty posázené světlými body modrých vílamp.

Domov…

Dveře se rozletěly dokořán. Barabáš vkráčel dovnitř s vážným výrazem a lehce nepřítomným pohledem, jako by sledoval cosi v dálce. Něco bylo špatně. Vždycky klepal.

„Návštěvník, na kterého jste čekali, je tady,“ oznámil nám.

Ustoupil a nechal dveře otevřené. Člověk zabalený do jednoduchého hnědého pláště s hlubokou kápí vešel dovnitř. Barabáš se lehce uklonil, pak vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Příchozí si sundal kápi a odhalil pod ní obličej mého otce.

Proč já?

Curran zamířil k Rolandovi. Oči mu hořely.

Vrhla jsem se mezi ně a zastavila ho svým tělem. „Přestaň!“

„Uhni, Kate,“ řekl Curran klidným hlasem.

Roland se usmál. „Nehodlám nikomu ublížit. Jen jsem přišel navštívit svou dceru. Bez audience, bez nutnosti velkolepých gest. Prostě si chci promluvit.“

Otočila jsem se, abych se mohla zahledět Curranovi do tváře. „Prosím, přestaň.“

Konečně se na mě podíval.

„Přestaň,“ požádala jsem ho.

O krok ustoupil, opřel se o bok pohovky a zkřížil paže. „Zkus se jí dotknout a zabiju tě.“

„Můžu si sednout?“ zeptal se mě Roland.

Jeho magie se kolem něj tlumeně obtáčela jako pelerína. Pořád jsem ji cítila, ale teď vypadal mnohem lidštěji. Tohle musela být jeho verze cestování inkognito. Nikdo by neměl tušení. Jo, jasně.

Posadila jsem se na pohovku. „Jistě.“

„Díky.“ Usadil se do měkkého křesla naproti mně.

Roland prošel kolem našich ztrojnásobených hlídek, jako by neznamenaly nic, a pak donutil Barabáše, aby ho pustil dovnitř. Všechna ta obrana, kterou jsme vybudovali, všechny ty zdi, brány a stráže pro něj neznamenaly vůbec nic. Prostě nám mohl kdykoliv nakráčet do Pevnosti. Mohl vejít dovnitř, posadit se Julii u postele, a nikdo by se to nikdy nedozvěděl.

Curranův obličej ztratil veškerý výraz. Nasadil si tvář Pána šelem jako masku. Musel dojít ke stejnému názoru. Ať už jsme měli jakékoliv malé iluze o naší bezpečnosti, právě se obrátily v prach.

Roland se posadil. „Je to dobře vybudovaná pevnost. Rozhodně je vevnitř mnohem pohodlnější, než se jeví zvenku.“

Jaké to máte pěkné malby na stěnách. Vůbec si mě nevšímejte, pokouším se tady o společenskou konverzaci. „Zranil jsi někoho po cestě nahoru?“ zeptala jsem se.

„Ne. Přišel jsem si popovídat, a kdybych zranil jednoho z tvých lidí, nepromluvila by sis se mnou.“ Roland se krátce zadíval na jílec meče trčící mi nad ramenem. „Navštívila jsi svou babičku.“

Vytáhla jsem Sarrat a ukázala mu ji. Přejel dlaní nad čepelí s truchlivým výrazem.

„Kéž bys za ní nešla. Je nebezpečná.“

Ano, je. Legendy praví, že zavraždila mého dědečka. Když to vezmu kolem a kolem, nejspíš si to zasloužil. „Neměla jsem na výběr.“

„Byl to nešťastný vývoj situace,“ řekl.

„Neměl jsi její kosti brát z Persie pryč. Chybí jí.“

Roland si povzdechl. „Persie je teď náročné místo. Staré síly se probouzejí. Ti, kteří spali, mrtví i ne tak úplně mrtví. Mišmar je pro ni nejbezpečnějším místem.“

„Je dost blízko, takže ji můžeš rozdrtit, kdyby se pokusila vstát z mrtvých?“

„Přesně tak.“

Tohle byla bizarní konverzace.

„Jak je tomu dítěti?“ zeptal se Roland.

Cože?

„Ta mladá dívka, jejíž krev jsi očistila. Jak je jí?“

Naklonila jsem se dopředu. „Vynech ji z toho. Nemluv s ní, nestraš ji ve snech, nebo přísahám, že dokončím, co začala moje matka. Bylo to levé oko nebo pravé? Pověz mi, ať vím, na které se zaměřit.“

„Levé.“ Roland si poklepal na tvář pod okem. „Tolik se podobáš své matce. Ta byla taky divoká.“

„Zabil jsi ji.“

„Ano,“ řekl. „A není den, kdy bych nad její smrtí netruchlil.“

„A snažil ses mě zavraždit ještě předtím, než jsem se narodila.“

„Ano.“

„A poslal jsi svého vojevůdce, aby ulovil a zabil muže, který mě vychoval.“

„Ano.“

„A teď si chceš promluvit.“

Rolandův pohled zněžněl. „Tvoji matku jsem miloval. Miloval jsem ji tak moc, že když chtěla dítě, slíbil jsem jí takové, které tenhle svět neviděl už po tisícovky let.“ Natáhl ke mně ruku s otevřenou dlaní.

Curran udělal krok dopředu.

Vložila jsem ruku do té Rolandovy. Dlaň měl teplou. Magie mi sklouzla po kůži.

„Vkládal jsem do tebe svou magii ode dne, kdy jsme tě počali.“

Na ruce se mi objevila slova, ztmavla a pak se zase rozplynula.

„Psal jsem na tvé tělo řečí moci, zatímco jsi byla ještě stále v matčině lůně. Měla jsi být mým největším úspěchem, mým darem Kalině. Byl jsem zamilovaný a byl jsem slepý. Ale pak jsem uviděl, co jsem vytvořil. Tvá teta byla Ničitelka měst, tvá babička byla Metla Babylonu, a ty… Ty bys ničila celé národy. Kdybych tě nechal žít, kdybych tě vychoval s tvou matkou, jako fúrii Kálí, tvůj hněv by pohltil úplně všechno. Snažil jsem se to tvé matce říct. Snažil jsem se jí to vysvětlit, ale nechtěla nic slyšet. Byla jsi její děťátko, její drahoušek. Ještě ses ani nenarodila a už tě tolik milovala. Takže ano. Plánoval jsem tě zabít už v matčině lůně, ale udělal bych to něžně.“

„Tak v tom případě je to naprosto v pořádku,“ řekl Curran. „Dokud byste ji zardousil něžně, tak proč by měla cítit zášť, že?“

Naklonila jsem se dopředu. „Jak jsem se vyvedla? Jsi pyšný na příšeru, kterou jsi stvořil?“

Roland se usmál. Hugh a Landon měli pravdu. Jako by vyšlo slunce. Jako vykopat díru na zahradě a najít ve hlíně třpytící se klenot.

„Dítě. Mé nebezpečné, nádherné dítě. Nárokovala sis město. Nemělas toho být schopná nejméně dalších sto let. Má hrdost by teď mohla bořit hory. Jestli mi to dovolíš, ukážu tě světu. A tobě ukážu svět.“

„Abych ho viděla tvýma očima?“

„Abys ho mohla vidět vlastníma.“

Předklonila jsem se ještě o trochu víc. „Od chvíle, kdy jsem uměla chodit, až do mých patnácti se všechny mé vzpomínky týkají tebe. Když jsem se neučila o tobě, tvých dětech nebo tvém království, trénovala jsem, abych tě mohla zabít nebo se před tebou schovat. Nikdy jsem se nebála příšer ve skříni nebo pod postelí. Bála jsem se, že mě najdeš. Účelem mé existence bylo tě jednou zabít.“

„A tady jsem. Máš meč. Proč ho nepoužiješ?“

Zadívala jsem se mu do očí. Nemělo cenu lhát. „Protože už nehodlám žít podle Voronových očekávání. Neznám tě. Vím jen to, co mi pověděl. Pokud budeš ohrožovat Currana nebo kohokoliv jiného, koho miluju, pokud se pokusíš zničit tohle město, udělám vše, abych tě zničila, ať už to bude sebevíc marné. Ale neudělám to jen proto, že mi to řekl mrtvý muž.“

Opřel se do křesla a tiše se zasmál. „Opravdu jsi moje dcera.“

„To není lichotka.“

Usmál se na mě, jako bych byla talentované, ale naivní dítě. Představila jsem si v duchu, jak ho kopu do hlavy. Umřela bych v příští vteřině, ale bylo by to tak uspokojující.

„Budeme smlouvat o budoucnosti města, které miluješ?“ zeptal se.

„Proto jsi sem přišel, nebo ne?“

Protřel si dlaně, pohled měl jasný. Vypadal… šťastně. „Tak tedy dobře. Víš, co jsi provedla?“

„Zabránila jsem tvému záboru Atlanty a nárokovala si ji pro sebe.“

„Kdokoliv vjíždějící do Atlanty teď ucítí hranice tvého území. Nebudou vědět jistě, že to teritorium patří tobě, což ti dává výhodu překvapení. Nárokované území představuje výzvu. A na tu se někdo ozve. Pokud ne já, tak někdo jiný.“

„To si uvědomuju.“

„Z mé strany ti nemůžu dovolit, abys zůstala na pozici viditelné moci. Ty a já jsme v této zemi vetřelci. Naše magie se tu nezrodila.“ Roland kývl ke Curranovi. „Jeho ano. Někdy pradávno na počátku času se tví předkové spojili se stvořením pocházejícím z této země. Během generací se ta krev rozředila a smíchala s krví nově příchozích, ale ne dost, aby ji to oslabilo. Představuješ hrozbu.“

„A proto ses snažil zničit Smečku,“ řekl Curran.

„Popravdě, ani jsem se o to nepokusil,“ řekl Roland.

„Rákšasové,“ podotkla jsem.

„Byli spíš dotěrní, než že by představovali skutečnou hrozbu. Chtěli se mnou uzavřít spojenectví. Přišli mi otravní, tak jsem jim jako podmínku spojenectví dal cíl. Selhali tak dokonale, jak jsem očekával.“

„A moje teta?“

Otec se naklonil dopředu. „Eahrratim.“ Vyslovil její jméno se smutkem, jako by byla nějaká nesmírná krása ztracena navždy. „Tvoje teta se nechtěla probudit. Bylo to sobě navzdory, a když povstala, byla už jen pouhým stínem vlastního já. Tenhle nový svět se jí nelíbil. Procházela životem z donucení, ale nedokázala se přinutit se ho vzdát. Od nejútlejšího věku nám vštěpovali, že je život drahý. Smrt musí opravdu něco znamenat. Kéž bys ji mohla vidět na vrcholu sil. Byla neskutečná. Erra chtěla něco dělat. Pověděl jsem jí o Smečce. Pár týdnů nad tím přemýšlela a pak mi jednoho dne sdělila, že půjde zjistit, jestli by si nemohla užít v Atlantě trochu legrace. Musela být tak nadšená, když tě našla. Svou neteř, po tak dlouhé době. Podobáš se jí.“

„Já vím,“ řekla jsem. Podobala jsem se jí tak moc, až mě to děsilo. Až na to, že mě ve všem překonávala. Byla větší, silnější, rychlejší, s magií proti které moje schopnosti vypadaly naprosto uboze. Zabít ji bylo to nejtěžší, co jsem v životě udělala, a museli jsme na to být s Curranem oba. Kvůli ní jsem ho málem ztratila. Strávil jedenáct dní v kómatu.

„Konečně mohla předat předat pochodeň dál a odejít. Není žádná hanba, když tě zabije někdo vlastní krve. Noc předtím, než tě vyhledala, mi zavolala.“ Oči se mu zamžily. „Chtěla si povídat o vodních zahradách. V paláci, kde jsme vyrůstali, měli vodní zahrady, akry a akry mělké vody, křižované úzkými chodníky. Bylo to nádherné místo, plné vody a teplého písku, kde všechno kvetlo a drobné rybky proplouvaly sem a tam. Dokázali jsme se tam brodit celé hodiny. Mé nejkrásnější vzpomínky pocházejí právě odtamtud. Věděl jsem, že když o nich mluvila, už ji neuvidím. Cítil jsem tu chvíli, kdy se vzdala života, a pak jsem pochopil, že jsi stále naživu. Byla to Ničitelka měst. Určitě jste si museli uvědomit, že její smrt přišla příliš lehce.“

Skoro jsem se zadusila.

Roland si povzdechl. „Hádám, že bychom se měli vrátit k vyjednávání. Nemůžete se mnou bojovat. Mohl bych žhavit stěny téhle Pevnosti tak dlouho, dokud by se neroztavily společně se všemi lidmi uvnitř. Za jediný den by vše, co jste vybudovali, a všichni, kdo vám slouží, byli pryč. Město nijak nezasáhne, protože lidé a jejich předsudky už jsou takové.“

„Neudělá to,“ pověděla jsem Curranovi. „Když se rozhodne nás zbavit, podnikne něco pracného, jako že nám pošle magická semínka, z nichž vyraší nádherné květiny s jedovatým pylem. Ten pyl se nám usadí v žilách a my všichni zemřeme v agónii, ale naše mrtvoly budou pokryté krásnými květy. A pokud bude chtít udělat dojem, tak z těch květů bude kapat krev, jen tak pro legraci.“

Roland se usmál. „Smrt by měla oplývat jistým druhem strašlivé krásy, nemyslíte?“

„Co po nás vlastně chceš?“ zeptala jsem se.

„Chci tě poznat. Jsi mi drahá, stejně jako tvá matka před tebou. Ale nemůžeš vést Smečku.“ Zadíval se na Currana. „Ty sám jsi dostatečnou hrozbou. Ale vy dva společně ve vedení tolika kožoměnců jste příliš jasné prohlášení a to nemůžu ignorovat. Aktivně jste mi odporovali.“

„A?“ zeptal se Curran.

Roland se na mě zadíval. „Chci, abys ze Smečky odešla.“

Tep se mi zrychlil. Curran by od Smečky nikdy neodešel. Byl to Pán šelem. Sestavil ji dohromady, dal jim zákony a strukturu, žil a dýchal pro ně. Kožoměnci byli jeho lidé. Kdybych s ním zůstala, pořád budu Chotí, i kdybych odmítla mít cokoliv do činění se Smečkou. Nikdy by to nefungovalo a můj otec to věděl. Mohla jsem odstoupit jedině tak, že Currana opustím.

„A na oplátku ti nechám ve vlastnictví tvé nárokované území,“ doplnil Roland. „A tvoje město.“

„To nestačí,“ oznámil mu Curran.

Vážně nad tím přemýšlel. Dávalo to smysl. Mohl by se vyhnout krvavé válce. Zachránili bychom tolik životů…

„Nuže dobře, takže si to shrňme. Slibuji, že osobně neprovedu žádný přímý čin proti komukoliv na území, které si nárokovala moje dcera, ani nebudu dávat podobné instrukce svým lidem po příštích sto let. Pokud vás některý z mých lidí vyzve, učiní tak bez mého svolení a obrátí se proti němu můj hněv. Nicméně ponechám základnu Lidu v Atlantě a jejich záležitosti budou probíhat jako obvykle.“

Začala jsem uvažovat. „Chci víc. Chci, abys mi slíbil, že ani ty, ani lidé jednající podle tvých rozkazů nikdy nezraní Currana ani Julii, ať už na mém území nebo mimo něj.“

„Jsem dost štědrý, už tak je to dobrý obchod,“ pověděl mi Roland. „Přeješ si ochránit své lidi, já jsem tou největší hrozbou, které čelíš. Eliminuj mě jako nebezpečí. Pokud mě odmítneš, květe mého srdce, přijdu do Atlanty, vypálím ji a obrátím v trosky. Očistím Pevnost stejně, jako jsem to provedl v Omaze.

Zemětřesení v Omaze zabilo tisíce lidí. Ale lidé to vždycky považovali za výjimečnou katastrofu způsobenou magickou erupcí, mohutnou vlnou magie.

„Ty…?“

Přikývl.

„Proč?“

„Byla tam domorodá síla, která se postavila proti mně,“ vysvětlil Roland. „Nezasadil jsem první úder, jen jsem ho oplatil. Rozrušuje tě to?“

„Ano.“

„Časem to pochopíš. Žádná výzva, bez ohledu na to, jak je významná, nesmí zůstat bez odezvy. I výkřik v divočině je nutné vzít na vědomí, protože ho někdo mohl zaslechnout.“ Roland se usmál. „Mám štěstí, že jsi přežila. Bude tak zajímavé pozorovat, jak rosteš. Máme na to spoustu času.“

„Říkáš mi, abych se vzdala muže, kterého miluji,“ řekla jsem.

„Nemůžu říct, že tvůj výběr schvaluji. Je mocný, ale taky paranoidní a xenofobní. Bude těžké si ho podvolit.“

„To říká ten pravý,“ neodpustil si Curran.

Donutila jsem povolit zatnuté zuby. „Můžu žít celé roky, aniž by mi dělalo starosti, jestli mi něco schvaluješ. Nemusím si ho nijak podvolovat. Líbí se mi takový, jaký je. Nemáš právo komentovat mé vztahy.“

„Jsem tvůj otec. To je to skvělé privilegium rodičovství. Můžeme komentovat, co chceme.“

„Nechci, abys byl můj otec.“

„Ale samozřejmě, že chceš,“ řekl Roland. „Chceš být milována, stejně jako my všichni chceme být milováni svými rodiči. Nechceš se dozvědět o své matce? Jaká byla? O naší rodině?“

„Naše rodina je plná monster.“

„Ano. Ale jsme mocná a skvělá monstra. Láska vyžaduje oběti. A když něco miluješ tak, jako ty své lidi, kvítku, musíš za to zaplatit. Mimoto tě nenutím ho opustit, jen tu pozici moci, která s ním souvisí.“

„A jak přesně to souvisí s tím, že jsem tě vyzvala?“

„Ty sis nárokovala území. Já tě za odplatu donutil odstoupit z funkce. To všem přihlížejícím ukazuje, že nad tebou mám moc a že náš vztah je mnohem složitější, než jen prostá vzpoura proti mně.“

„Jsi neuvěřitelně mocný,“ pověděla jsem mu. „Ale jsem tvoje dcera. Pokud ublížíš Curranovi nebo Julii, ulovím tě. Věnuji každou vteřinu svého života tomu, abych tě zabila, a uspěju. Možná ne teď. Možná za jedno nebo dvě století. Ale nikdy se nevzdám. Tvá moc funguje jen polovinu času, když je magie u moci. Můj meč funguje vždycky. Slib mi to, otče. Přísahej.“

Roland se zadíval na Currana. „Budiž. Ale to je poslední ústupek, který hodlám udělat.“

„Dohodnuto,“ oznámil mu Curran. Srdce se mi rozbilo na malé, rozeklané kousíčky.

Roland se znovu usmál. „Vždycky jsem dával svým dětem to, po čem jsem si myslel, že touží. Většinou chtěly moc. Tobě namísto toho dávám, co potřebuješ. Považuj to za brzký svatební dar.“

Žádná svatba nebude. Pán šelem a Smečka představovali jeden celek. A i kdybychom se pokusili to nějak vyřešit, selhali bychom. Smečka by na něj tlačila a táhla ho do Pevnosti, kde jsem nemohla být, a já bych ho zas táhla a tlačila, aby zůstal se mnou.

Roland vstal. „Vy dva máte před sebou určitá rozhodnutí. Nechám vás, ať si je vyřešíte. No, a byl bych rád, abyste mě pozvali na svatbu.“

„Ne,“ odpověděli jsme s Curranem současně.

Roland se zastavil u dveří, výraz moudrý a pohled bezčasý. „Vždycky jsem si říkal, proč jsem nikdy nedokázal vychovat své děti tak, aby se z nich stali lidé, jaké jsem si představoval. Věřím, že to bylo kvůli tomu, že byly se mnou. Moc korumpuje, to je pravda, ale nikdo se jí nepoddá tak snadno jako mladí. Sice to teď tak nevidíš, ale dávám ti požehnání. Za čas to pochopíš.“

Položil ruku na kliku. „Skoro bych zapomněl. Teleportace vyžaduje zaklínadlo a souhlas nebo nevědomost teleportovaného. Aar natale.“

Slova mi zapadla v mysli na své místo, jejich význam byl jasný. „Přerušit?“

Otec přikývl. „To stačí vyslovit, abys zastavila teleportační zaklínadlo.“

A s tím odešel.

Pokud zůstanu s Curranem, Atlanta lehne popelem a celá Smečka zemře. Nebudu moci udělat nic, abych ho zastavila.

„Bojovat s ním bude obtížné,“ poznamenal Curran.

„Ano.“ Podhodnocení roku.

„Jsi ráda Chotí?“ zeptal se.

„Děláš si ze mě legraci, že?“

Přešel ke mně, klekl si u mě a vzal mou ruku do svých. „Kate, jsi ráda Chotí?“

Nemohla jsem po něm chtít, aby se kvůli mně vzdal Smečky, ale nemohla jsem mu ani lhát. „Ne. Nikdy jsem se nechtěla stát Chotí. Chtěla jsem jen tebe.“

„Pak je problém vyřešen. Barabáši!“ zavolal Curran.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Barabáš s udiveným výrazem. „Zrovna jsem viděl odejít nějakého muže. Byl jsem na strážním místě od chvíle, kdy jsme sem přijeli. Jsem si naprosto jistý, že nepřišel dovnitř. Pokud jsem se naprosto nezbláznil, tak ho sem nikdo nepustil.“

„Chci, abys vydal obecné prohlášení Smečce,“ řekl Curran.

„Mám si sehnat pero a papír?“

„Ne, bude krátké.“

„Jsem připravený,“ řekl Barabáš.

Curran se na mě zadíval. „S účinností od zítřka odstupujeme z funkce. Jim má naše požehnání.“

Cože?

Barabáš otevřel ústa. A nevyšla z nich ani hláska.

„Jen to v klidu zpracuj,“ řekl Curran.

„Cože to?“

„Odcházíme do penze,“ poznamenal Curran.

„To nemůžete!“

„Právě jsme to udělali.“

„Ale –“

„Podrobnosti probereme ráno.“

„Ale co jim řeknu?“

Curran si povzdechl. „Komu?“

„Jim!“ Barabáš zamával rukama. „Jim všem.“

„Řekneš jim, že jsme skončili. Díky, Barabáši. To bude všechno.“

Barabáš ještě párkrát překvapeně zamrkal, otočil se a odešel. Dveře se za ním zavřely.

„Opouštíš Smečku?“ Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Ne, my ji opouštíme. Spolu. Je to svoboda, Kate. Osvobození od papírování, osvobození od vyřizování proseb. Můžeme si vzít den volna, kdykoliv budeme chtít. Můžeme se milovat, kdy budeme chtít. Můžeš vést Špičkově ostrou agenturu, já ti budu pomáhat s chytáním kočkokrálíků, a můžeme chodit na Juliina divadelní představení, nebo co sakra dělá, aniž bychom se museli vymlouvat…“

Položila jsem mu ruku na rty. „Ale jsi Pán šelem.“

Políbil mě na prsty a pak mi ruku sundal. „Už nějakou chvíli mě nebaví jím být. Tohle všechno jsem vybudoval, aby moje rodina… abys ty byla v bezpečí. A pak jsem musel skoro zabít vlastní Radu, abych mohl odejít zachránit svou družku. Nakonec Roland prošel přes veškerou mou obranu. Seru na to. Skončil jsem. Takhle teď ochráním tebe i Julii nejlépe.“

„Tohle všechno jsi stvořil. Nemůžu po tobě chtít, aby ses kvůli mně vzdal svého života.“

Usmál se. „Já vím. Ty jsi to pro mě udělala. Šla jsi do Pevnosti za mnou. Teď jsem na řadě já.“

Ta slova ze mě unikla naprosto sama, překotně, jedno přes druhé. „Uvědomuješ si, že nás můj otec nenechá na pokoji? Prostě si nemůže pomoct. Strká do všeho nos. Nezaútočí na nás přímo. Namísto toho si sežene nějakého prastarého boha, který by si rád přihřál polívčičku a naznačí mu, že by Atlanta mohla být prima místem, kde zapustit kořeny. Jen proto, aby mohl sledovat, jak se s tím vypořádáme. To jsi ho neviděl? Byl tak šťastný, že jsem prošla tím jeho malým testem. Už teď vymýšlí způsoby, jak by nás mohl zmanipulovat a využít.“

„To je v pořádku,“ oznámil Curran. „Bude se vměšovat do záležitostí nám místo Smečce a my se s tím nějak vypořádáme. Pravá otázka zní, budeš mě pořád milovat, i když už nejsem Pán šelem?“

Objala jsem ho. „Samozřejmě, že tě pořád miluju, ty pitomče pitomá. Pán šelem je arogantní zmetek. Nikdy jsem ho nechtěla, jen Currana.“

„Zůstaň se mnou,“ řekl.

„Navždycky,“ odpověděla jsem.

Epilog

„Tenhle se mi líbí,“ oznámila nám Julie.

Prohlížela jsem si třípatrový dům. Bytelný, se silnými zdmi a zamřížovanými okny, vybudovaný po Změně z tvrdého hnědého kamene. Curran naklonil hlavu na stranu. Oznámení o našem odstoupení z funkce se mezi Smečkou rozneslo hned ráno a bylo z toho pozdvižení epických rozměrů. Měli jsme se teď účastnit nouzového zasedání Rady Smečky, až na to, že jsme se namísto toho vytratili z Pevnosti. Posnídali jsme všichni tři v malém rodinném podniku a pak se zastavili ve smečkové kanceláři obchodující s nemovitostmi. Jakmile Nina, realitní agentka, zrzavá žena kolem čtyřicítky, znovu dokázala mluvit, okamžitě se dala do práce. Tohle byl třetí dům, který jsme zatím viděli, a vážně se mi líbil. Seděl osamocený na pětiakrovém pozemku na okraji Atlanty, méně než pět kilometrů od mé kanceláře. Vzadu rostly broskvoně, ale dům samotný stál uprostřed něčeho, co bude na jaře trávník. Julie budovu obešla a přišla nám říct, že je vzadu i bazén.

„Všechno tady bývalo kancelářskými budovami.“ Nina mávla směrem k ulici. „Jakmile to tady vyčistili, rozhodli se území rozdělit na pětiakrové pozemky. Máte sousedy nalevo i napravo, ale proti vám už je jen asi sto metrů se stromy a pak jezero Smallish. Vzadu se taky nachází bazén a stáje pro šest jezdeckých zvířat. Na severní Atlantu je tohle relativně bezpečná oblast.“

„Bezpečnost není problém,“ řekl Curran. „O tu se tady postarám.“

„A je to jen půl hodiny jízdy do školy,“ dodala Julie. „Takže bych dojížděla poloviční dobu.“

„Možná budeš muset jezdit na koni,“ pověděla jsem jí. „Jezábel už tě nebude moct vozit tam a zpátky.“ Jezábel pracovala pro Smečku a s tou jsme museli přetrhat vazby.

Julii se rozsvítily oči. „Můžu jezdit na Hughově koni?“

„Popřemýšlím o tom,“ řekl Curran.

Myslela jsem si, že bude naštvaná, protože opouštíme Pevnost. Namísto toho pokrčila rameny a prohlásila, že dokud bude moct chodit do stejné školy, tak je jí to jedno.

„Podíváme se dovnitř?“ Nina odemkla dveře.

Julie vešla dovnitř.

„Je trochu velký,“ řekla jsem.

Curran se zazubil. Plácla jsem ho po paži.

„To je dobře. Spousta soukromí.“

„Můžeme si ho dovolit?“ zeptala jsem se Currana. Musel stát majlant.

„Ano,“ řekl. „Jsem v balíku.“

„No nejsme my samolibí, Vaše Chlupatosti.“

„Technicky vzato už mi tak říkat nemůžeš.“

„Budu ti říkat, jak chci.“

Vešli jsme do domu. Podlahu pokrývaly pískově zbarvené dlaždice. Budova byla dost světlá a prostorná. Okny proudil dovnitř sluneční svit. Vzduch voněl po čerstvě upečených sušenkách. A je to tady. Cítila jsem se tady tak pohodlně. A kancelář byla odsud méně než dvacet minut na koni. Jako by ho pro nás někdo speciálně postavil.

„Sto dvacet metrů čtverečních, důraz na otevřený prostor,“ odříkávala Nina naučeným tónem. „Podlaha v přízemí je dlážděná, na dalších dvou patrech z tvrzeného dřeva. Překrásná okna v celém objektu, nejnovější mříže s vysokým obsahem stříbra…“

Následovali jsme ji do kuchyně. Ta byla skoro stejně velká jako můj starý byt. Na kuchyňské lince na nás čekal tác sušenek s malým bílým papírkem.

„Ty sušenky jsou hezký detail,“ poznamenal Curran.

Nina se zarazila. „Ty jsem nepřinesla já. Neměla jsem ani tušení, že vám tenhle dneska ukážu.“

Vzala jsem z kuchyňské desky vzkaz.

Tenhle se mi líbí. Spousta místa pro vnoučata a prostorný pokoj pro hosty.

P.S. Clony na severní straně by potřebovaly posílit.

R.

Přečtěte si ukázku z knihy Otrokyně citů

Kapitola 1

Sascha Duncanová nedokázala ze zprávy poblikávající na obrazovce elektronického diáře přečíst jediný řádek. Zrak měla zastřený závojem strachu, který ji izoloval od strohé a účelně zařízené kanceláře její matky. Dokonce ani samotnou Nikitu, která právě končila telefonický hovor, její otupená mysl téměř nevnímala.

Byla vyděšená.

Dnes ráno se vzbudila v posteli stočená do klubíčka a vzlykala. Normální Psyové nevzlykali, neprojevovali žádné emoce, necítili. Ale Sascha už od dětství věděla, že normální není. Dokázala svoji nedokonalost skrývat šestadvacet let, ale teď se všechno pokazilo. Strašlivě pokazilo.

Stav její mysli se zhoršoval tak rychle, že se u ní vedlejší účinky začínaly projevovat i v tělesné rovině – svalové křeče, třas, nepravidelný tep a přerývané potoky slz po nočních snech, jejichž obsah si nikdy nepamatovala. Brzy už svoji pošramocenou psychiku nebude moci dále skrývat.

Až pravda vyjde najevo, bude následovat převoz do Střediska, vězení, kterému tak ale samozřejmě nikdo neříkal. Všichni ho znali jen jako „rehabilitační zařízení“, kde Psyové postiženým aplikovali krutou a nemilosrdnou léčbu, při níž své stádo zbavovali slabých kusů. Až tam s ní skončí, bude moci hovořit o štěstí, pokud z ní zbude jen slintající troska bez špetky vlastního rozumu. Bude-li mít smůlu, uchová si dostatek základních myšlenkových procesů, aby se mohla stát dělníkem v rozsáhlé psyské obchodní síti, robotem, jemuž počet funkčních nervových buněk dovolí leda zařazovat poštu nebo vytírat podlahu.

Diář vzdoroval jejímu sílícímu stisku, a to ji s trhnutím vrátilo do reality. Jediné místo, kde se zhroutit nesměla, bylo tady, u kancelářského stolu přímo naproti matce. Nikita Duncanová sice byla její pokrevní příbuznou, ale také členkou Rady Psyů. Kdyby došlo k nejhoršímu, Sascha netušila, jak se matka zachová – byla by schopna obětovat vlastní dceru, jen aby si udržela pozici v nejmocnějším výkonném orgánu na světě?

Se zarputilostí a odhodláním začala posilovat mentální štíty, střežící tajné chodby v její mysli. Ten proces dokonale ovládala, takže ve chvíli, kdy matka ukončila hovor, dávala Sascha najevo asi tolik emocí jako socha vytesaná z arktického ledu.

„Za deset minut máme schůzku s Lucasem Hunterem. Jsi připravena?“ V Nikitiných mandlových očích se nezračilo nic víc než chladný zájem.

„Jistě, matko,“ přinutila se Sascha chladnokrevně opětovat její upřený pohled a nepřipouštět si pochybnosti, zda působí její výraz také tak lhostejně. Pomáhalo jí, že měla na rozdíl od Nikity oči vůdčích Psyů – černé jako nekonečná noční obloha s občasnou tečkou studeného bílého ohně.

„Hunter je měňavecký alfa samec, tak ho nepodceň. Uvažuje stejně jako Psyové.“ Nikita se otočila, aby překontrolovala něco na obrazovce počítače, plochém panelu, který vyjížděl z desky jejího pracovního stolu.

I Sascha si ve svém přenosném diáři vyhledala příslušné údaje. Miniaturní počítač obsahoval všechny poznámky, které by mohla při schůzce potřebovat, a byl tak skladný, že se jí vešel do kapsy. Pokud se ukáže, že je Lucas Hunter typickým měňaveckým obchodníkem, bude mít všechny poznámky a smlouvy s sebou vytištěné na papíře.

Podle jejích informací se Hunter stal alfa samcem levhartí smečky DarkRiver už ve třiadvaceti letech. Během následujícího desetiletí DarkRiverové upevnili svoji moc v San Francisku a okolí natolik, že nyní představovali nejvlivnější predátory v celé oblasti. Cizí měňavci, kteří chtěli na jejich území pracovat, žít nebo působit, od nich museli dostat povolení. Pokud to neudělali, DarkRiverové uplatnili teritoriální zákony a následky byly většinou strašlivé.

Když se Sascha s těmito informacemi před časem seznamovala, nejvíce ji zarazilo zjištění, že DarkRiverové uzavřeli dohodu o neútočení s vlčí smečkou SnowDancer, která ovládala zbytek Kalifornie. Komukoliv, kdo se v minulosti odvážil získat moc ve vlčím teritoriu, přichystali SnowDancerové krutou a nemilosrdnou odplatu, což Saschu přivedlo k domněnce, že DarkRiverové musejí mít nevšední diplomatické schopnosti. Jednat s vlky po dobrém totiž většinou přinášelo smrt.

Ozvalo se tiché zazvonění.

„Půjdeme, matko?“ Na Nikitině vztahu k Sasche nebylo mateřského vůbec nic, protokol však nařizoval, aby ji dcera oslovovala jako rodinného příslušníka.

Nikita přikývla a zvedla se v celé své majestátní výšce 173 centimetrů. Oblečená v černém kalhotovém kostýmu s bílou halenkou působila dojmem úspěšné ženy, kterou jednoznačně byla. Vlasy, zastřižené těsně pod ušima, měla upravené ve strohém účesu, který jí slušel. Byla nádherná. A smrtící.

Sascha věděla, že když spolu kráčejí bok po boku, tak jako teď, nikdo by je za matku a dceru nepovažoval. Byly stejně vysoké, ale tím jejich vzájemná podoba končila.

Asijské oči, rovné tmavé vlasy a porcelánovou pokožku zdědila Nikita po matce, která byla napůl Japonka. Když své geny předala Sasche, projevily se už jenom v podobě lehce, téměř neznatelně šikmých očí.

Na rozdíl od Nikitiných krátkých černých vlasů s modrými odlesky měla Sascha bohatou, ebenově černou kštici, která pohlcovala světlo jako inkoust a vlnila se tak divoce, že si ji musela každé ráno zaplétat do přísného copu. Její pokožka měla barvu tmavého medu spíše než slonoviny – genetické dědictví po neznámém otci, jemuž Saschin rodný list přisuzoval anglo-indický původ.

Když se přiblížily ke dveřím do zasedací místnosti, zvolnila Sascha krok. Schůzky s měňavci nenáviděla, a nebylo to kvůli všeobecnému odporu všech Psyů k jejich otevřeně projevované emocionalitě. Zdálo se totiž, že měňavci znají její tajemství, že vědí. Nějak se jim vždycky podařilo vycítit, že není jako ostatní, že není dokonalá.

„Pane Huntere.“

Když zazněl matčin hlas, vzhlédla. A ocitla se na dosah ruky nejnebezpečnějšímu samci, kterého kdy viděla. Jinak se popsat nedal. Měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů a připomínal stroj na zabíjení, kterým také v divočině byl. Silný, štíhlý lovec s mohutně vypracovanými svaly.

Konečky černých vlasů se mu dotýkaly ramen, ale zženštilého na nich nebylo vůbec nic. Naopak napovídaly, že se pod lidskou kůží skrývá nespoutaná zvířecí vášeň a temná dychtivost. Nepochybovala, že se nachází v přítomnosti predátora, dravce.

Pak otočil hlavu a ona uviděla také pravou stranu jeho tváře. Nazlátlou kůži mu na ní hyzdily čtyři hluboké jizvy, památka na drápy nějaké veliké šelmy. Jeho oči měly hypnotizující zelenou barvu, ale byly to právě nevzhledné rány v obličeji, které ji upoutaly nejvíc. Takhle blízko u žádného Huntera ještě nikdy nestála.

„Paní Duncanová.“ Hlas měl hluboký a trochu drsný, jako by měl každou chvíli přejít ve vrčení.

„Toto je má dcera Sascha. Bude naším prostředníkem.“

„Těší mě, Sascho,“ mírně pokývl hlavou a očima na ní spočinul o vteřinu déle, než bylo nutné.

„Nápodobně.“ Mohl slyšet, jak jí prudce buší srdce? Byly smysly měňavců opravdu mnohem citlivější než vnímání jiných ras?

„Prosím.“ Gestem jim naznačil, aby se posadily ke stolu se skleněnou deskou, a sám zůstal stát, dokud se obě neuvelebily. Pak si vybral židli přímo naproti Sasche.

Ta se přinutila jeho pohled opětovat – nehodlala dopustit, aby ji galantností ukonejšil a ona polevila v obezřetnosti. Lovci jako Hunter byli vycvičeni, aby dokázali vyčenichat zranitelnou kořist. „Zabývali jsme se vaší nabídkou,“ začala.

„A co si o ní myslíte?“ Oči měl pozoruhodně jasné a klidné jako hluboký oceán. Chladného a praktického však na něm nebylo vůbec nic – vše potvrzovalo Saschin první dojem, že je to divoké zvíře, které se nyní výjimečně ovládá.

„Jistě víte, že obchodní partnerství mezi Psyi a měňavci nevznikají příliš často. Máme neslučitelné priority.“ Saschin hlas zněl oproti Lucasovu naprosto ploše a nezabarveně.

Úsměv, kterým ji počastoval v odpověď, byl tak nestydatý, že od něho nedokázala odtrhnout pohled. „V tomhle případě máme priority společné. Vy potřebujete pomoct naplánovat a zajistit ubytování, které bude vyhovovat měňavcům, a já chci zase mít výhodnou pozici ve všech nových psyských projektech.“

Sascha věděla, že to určitě není všechno. Psyové ho potřebovali, ale on je ne, ne teď, když byly obchodní zájmy měňavců natolik rozsáhlé, že mohly klidně konkurovat psyským. Svět se Psyům měnil přímo před očima, lidé a měňavci už jim nechtěli hrát druhé housle. Docházelo k pozvolnému přesunu mocenského vlivu, ale většina zástupců její rasy to ve své nebetyčné namyšlenosti přehlížela.

Zatímco seděla v těsné blízkosti dočasně zkrocené zuřivosti jménem Lucas Hunter, přemítala, jak jsou její psyští druhové slepí. „Pokud s vámi máme spolupracovat, budeme požadovat stejnou míru zodpovědnosti, jakou bychom čekali od projektantů a stavitelů přímo z našich vlastních řad.“

Lucas pohlédl na mrazivou dokonalost Saschi Duncanové a přál si vědět, čím to je, že ho pouhý pohled na ni dohání k šílenství. Šelma v jeho nitru vrčela a obcházela mu v hlavě jako lev v kleci, připravená skočit a očichat její usedlý tmavošedý kalhotový kostým. „To je samozřejmé,“ přisvědčil, ohromený maličkými plamínky bílého světla, které se postupně objevovaly a zase mizely v temnotě Saschiných očí.

Jen málokdy se ocitl takhle blízko některému z vůdčích Psyů. Bylo jich tak málo, že příliš nevycházeli ven mezi ostatní, a jakmile dosáhli některé z hranic dospělosti, bylo jim svěřeno významné postavení v blízkosti psyské Rady. Sascha byla mladá, ale rozhodně nevypadala nezkušeně. Působila stejně tvrdě jako zbytek její rasy, stejně bezcitně a chladně.

Klidně to mohla být ona, kdo napomáhal vraždám.

Mohl to být kdokoliv z nich. To byl důvod, proč DarkRiverové už několik měsíců sledovali Psye na vysokých místech a pokoušeli se proniknout jejich ochranou. Projekt Duncanová představoval jedinečnou šanci. Nejenže byla Nikita vlivná sama o sobě, ale navíc se pohybovala v nejvyšších kruzích – zasedala v samotné Radě. Jakmile s ní Lucas naváže spolupráci, stane se jeho úkolem vypátrat totožnost sadistického Psye, který před časem připravil o život ženu z jejich smečky… a popravit ho.

Bez milosti. Bez slitování.

Mezitím vrhla Sascha letmý pohled na tenký elektronický diář, který držela v ruce. „Jsme ochotni nabídnout sedm milionů.“

Klidně by se spokojil i se zlámanou grešlí, kdyby mu to umožnilo přístup do utajovaného světa Psyů, ale nemohl si dovolit vzbudit v ženách podezření. „Dámy.“ Naplnil to jediné slovo smyslností, která současně vycházela z člověka i ze zvířete, které v něm dřímalo.

Většina měňavců a lidí by na příslib požitku obsažený v jeho hlase zareagovala, avšak na tyto dvě to vůbec nezapůsobilo. „Všichni víme, že ten projekt má cenu deset milionů, možná víc. Neztrácejme tu čas.“ Byl by přísahal, že v Saschiných očích černých jako noc spatřil jiskřičku, která jako by jeho výzvu přijímala. Panter uvnitř něj tiše zavrčel na souhlas.

„Osm. A k tomu schvalovací pravomoc u každé fáze projektu od návrhu až po výstavbu.“

„Deset.“ Jeho hlas zůstával hebký jako samet. „Váš požadavek způsobí výrazné zdržení. Nebudu moct pracovat efektivně, když se sem budu muset trmácet kvůli každé maličkosti.“ Opakované návštěvy by mu možná pomohly získat nějaké informace o vrahovi a dostat se mu na stopu, která už začínala chladnout, ale pochyboval o tom. Nikita by jen stěží nechala citlivé dokumenty z jednání Rady ležet jen tak někde na stole.

„Dejte nám chvilku.“ Starší žena pohlédla na mladší.

Jemné chloupky vzadu na krku se mu zježily. Stalo se to vždycky, když byl v místnosti s Psyi, kteří právě používali své schopnosti. Telepatie byla pouze jednou z mnoha dovedností, které ovládali, a on musel uznat, že patří k těm, které se při obchodních jednáních náramně hodí. Ale jejich neobyčejné schopnosti jim také nasazovaly klapky na oči. Měňavci se už dávno naučili využívat pocit psyské nadřazenosti ve svůj prospěch.

Téměř o minutu později ho Sascha opět oslovila. „Kontrola v rámci všech fází projektu je pro nás důležitá.“

„Vaše peníze, váš čas.“ Položil ruce na stůl a sepjal prsty do stříšky, přičemž si povšiml, jak k nim sklouzl Saschin pohled. Zajímavé. Ze zkušenosti věděl, že Psyové nikdy nedávají najevo reakce na řeč cizího těla. Jako by všichni byli jen čistě racionální tvorové, uzavření ve světě své vlastní mysli. „Pokud ale trváte na tom, že se chcete takhle významně angažovat, nemůžu vám slíbit, že dodržíme časový plán. Dokonce vám můžu zaručit, že se zpozdíme.“

„Máme návrh, který zajistí, že k tomu nedojde.“ Pohled očí černých jako noc se střetl s jeho.

Povytáhl obočí. „Poslouchám.“ A pečlivě poslouchal i panter v jeho nitru. Oba, člověk i šelma, považovali Saschu za okouzlující, ale ani jeden z nich neměl tušení proč. Část Lucasovy bytosti si ji chtěla pohladit… ta druhá skočit a trhat.

„Rádi bychom s DarkRivery úzce spolupracovali. Proto bych vás chtěla požádat, abyste mi zajistil kancelář ve vaší budově.“

Všechny nervy se mu napjaly k prasknutí. Právě získal téměř neomezený přístup k vůdčímu Psyovi. „Chcete mi být pořád nablízku, drahoušku? To mi vyhovuje.“ Jeho smysly zachytily drobnou změnu ovzduší v místnosti, ale byla tak drobná a prchavá, že odezněla dřív, než ji dokázal pojmenovat. „Máte podpisové právo ke schvalování změn?“

„Ano. A kdybych se potřebovala poradit s matkou, nebudu muset ani odcházet.“ Připomněla mu tím, že je Psy, příslušnice rasy, která už dávno obětovala svoji lidskost.

„Na jakou vzdálenost dokáže vůdčí Psy vysílat?“

„Na dostatečnou.“ Zmáčkla cosi na své malé příruční obrazovce. „Takže se dohodneme na osmi milionech?“

Ušklíbl se nad tím pokusem zastihnout ho nepřipraveného – Saschina nenápadná, téměř kočičí lstivost ho pobavila.

„Deset, nebo odsud odejdu, a vy si budete muset sehnat někoho horšího.“

„Nejste jediný odborník na to, co se měňavcům líbí a nelíbí,“ připomněla mu Sascha a téměř neznatelně se naklonila jeho směrem.

„Pravda.“ Tahle Psyka, která zřejmě uměla využívat kromě své mysli i tělo, lovce zaujala, proto její pózu bezděčně napodobil. „Ale jsem nejlepší.“

„Devět.“

Nemohl dopustit, aby si o něm ženy myslely, že je slabý – Psyové respektovali pouze naprosto bezcitnou a nekompromisní sílu. „Devět, a další milion v případě, že se všechny byty prodají ještě před otevřením komplexu.“

Opět ticho. Chloupky na zátylku se mu znovu zježily. Šelma v jeho mysli máchala tlapou ve vzduchu, jako by chtěla výboje proudící energie zachytit. Většina měňavců elektrické bouře vyvolávané Psyi vycítit nedokázala, ale on ano a považoval to za užitečnou schopnost s řadou využití.

„Souhlasíme,“ řekla nakonec Sascha. „Předpokládám, že smlouvy máte vytištěné s sebou?“

„Samozřejmě.“ Otevřel pořadač a přes stůl před ně přisunul několik kopií dokumentu, který měly obě bezpochyby celou dobu otevřený také na svých obrazovkách.

Sascha si je vzala a jeden podala matce. „V elektronické podobě by to bylo mnohem praktičtější.“

Tuhle větu už slyšel stokrát, od stovky různých Psyů. Jedním z důvodů, proč měňavci nepodlehli technologickému pokroku, byla čirá tvrdohlavost; tím dalším byla bezpečnost – jeho rasa se do databází Psyů nabourávala už desítky let. „Mám radši to, na co si můžu sáhnout a přičichnout si k tomu, něco, co uspokojí všechny moje smysly.“

Nepochyboval, že tu narážku pochopila, a proto bedlivě sledoval jakoukoliv její možnou reakci. Nic. Sascha Duncanová byla ledově chladná stejně jako všichni Psyové, se kterými se zatím setkal – pokud se chtěl dozvědět, jestli Psyové ukrývají sériového vraha, bude na ní muset zapracovat a nechat její led trochu roztát.

Při myšlence, že bude trávit čas právě s tímhle Psyem, se ho zmocnila podivná radost, protože až do tohoto okamžiku považoval celou jejich rasu za zástup bezcitných strojů. V té chvíli Sascha vzhlédla, aby opětovala jeho pátravý pohled, a panter v jeho nitru otevřel tlamu a beze slov zavrčel.

Lov právě začal. A Sascha Duncanová byla kořist.

O dvě hodiny později přišla Sascha k sobě do bytu, zavřela za sebou dveře a provedla mentální průzkum všech místností. Nic. Byt se nacházel ve stejné budově jako její kancelář a byl skvěle zabezpečen, přesto Sascha vždy využila svých schopností a celý ho ochránila ještě vlastním mentálním štítem. Vyžádalo si to spoustu jejích velmi skrovných psychických sil, ale potřebovala místo, kde se bude cítit v bezpečí.

Spokojená s tím, že se do bytu nikdo nepokoušel dostat, ještě systematicky zkontrolovala všechny vnitřní zámky blokující přístup do rozsáhlého PsyNetu. Plně funkční. Nikdo se jí nemohl dostat do hlavy bez jejího vědomí. Teprve potom se uvolnila a svezla se na světle modrý koberec barvy ledu. Jeho chladný odstín způsobil, že se rozechvěla. „Počítači, zvýšit teplotu o pět stupňů.“

„Provádím.“ Hlas zněl monotónně, ale to se dalo čekat. Nešlo o nic jiného než o mechanickou odpověď výkonného stroje, který ovládal celou budovu. Domy, které chtějí postavit společně s Lucasem Hunterem, žádný takový počítačový systém mít nebudou.

Lucas.

Hlasitě vydechla, když dovolila mysli, aby se zaplnila emocemi, které musela během schůzky skrývat.

Strach.

Pobavení.

Dychtivost.

Chtíč.

Touha.

Potřeba.

Odepnula sponku na konci copu, ponořila prsty do osvobozených kudrlin, strhla ze sebe sako a odhodila ho stranou. Bolela ji ňadra, utiskovaná v košíčcích podprsenky. Nic na světě teď nechtěla víc než se svléknout do naha a třít se o něco horkého, pevného a samčího.

Zavřela oči, začala se mírně kolébat a snažila se ovládnout vize, které se jí honily hlavou. Uniklo jí přitom slabé zasténání. Tohle se nemělo dít. V minulosti už nad sebou ztratila kontrolu několikrát, ale ještě nikdy to nebylo takhle zlé, takhle erotické. V okamžiku, kdy si to přiznala, lavina představ jako by mírně zeslábla a ona nalezla dostatek sil, aby se vymanila z pevného sevření vlastní dychtivosti.

Vstala ze země, přešla do kuchyňského koutu a nalila si sklenici vody.

Zatímco pila, zachytila svůj odraz ve zdobeném zrcadle visícím vedle vestavěné chladničky. Byl to dárek od měňavce, který s ní spolupracoval jako poradce na dřívějším projektu, a ona si ho navzdory matčině povytaženému obočí nechala. Vymluvila se na to, že se díky němu pokouší cizí rasu pochopit. Ve skutečnosti se jí líbil pestrobarevný rám.

Právě teď si ale přála, aby si ho bývala nenechala. Příliš jasně se v něm totiž ukazovalo to, co nechtěla vidět. Spletenec temnoty, který tvořily její vlasy, vypovídal o živočišné vášni a touze, tedy o věcech, o nichž neměl žádný Psy nic vědět. Tvář měla zrudlou, jako by měla horečku, červené tváře a oči… bože, slituj se, její oči měly barvu nejhlubší noci.

Sundala zrcadlo ze zdi, odhodila si vlasy z obličeje a zadívala se na svůj odraz. Ale nebylo pochyb, nezmýlila se. V jejích tmavých panenkách nezářila ani jiskérka světla. To se mělo stát pouze tehdy, když Psy vynaložil obrovské množství mentálních sil.

Jí se to nestalo ještě nikdy.

Oči ji sice řadily k vůdčím Psyům, ale síly, jimiž vládla, byly žalostně omezené. Tak omezené, že ještě nebyla přizvána mezi vyvolené, kteří pracovali přímo pro Radu.

Nedostatek jejích mentálních sil mátl instruktory, kteří ji cvičili. Každý vždycky říkal, že se v její netrénované mysli skrývá neuvěřitelný potenciál – pro vůdčího Psye více než dostatečný – ale že se zatím neprojevil.

Došlo k tomu až teď.

Potřásla hlavou. Ne. Ona přece žádnou mentální energii nevynaložila, takže tmavou barvu muselo způsobit něco jiného. Něco, o čem ostatní Psyové nevěděli, protože nebyli schopni cítit. Oči jí zabloudily ke komunikačnímu panelu zabudovanému ve zdi vedle kuchyňského koutu. Jedno bylo jisté – v tomhle stavu nemohla vyjít z bytu. Kdyby ji někdo potkal, okamžitě by ji nechal poslat na rehabilitaci.

Dostala takový strach, že se nedokázala pohnout.

Věřila, že dokud je na svobodě, jednoho dne možná najde způsob, jak uniknout, jak přerušit spojení s PsyNetem, které nebude mít za následek ochromení jejího těla a smrt. Nebo se jí možná dokonce podaří opravit chybu, která zatěžovala její psychiku emocemi. Avšak ve chvíli, kdy by ji odhalili a převezli do Střediska, by se její svět proměnil v temnotu. Nekonečnou, tichou temnotu.

Opatrně sňala z komunikačního panelu kryt a chvíli si hrála s obvody. Potom kryt vrátila na původní místo a zadala Nikitin kód. Matka bydlela v luxusním podkrovním bytě o několik pater výš.

Odpověď přišla za několik sekund. „Sascho, máš vypnutou obrazovku.“

„Nevšimla jsem si,“ zalhala Sascha. „Počkej chvíli.“ Předstírala, že věc řeší, pak se rozvážně nadechla. „Asi se porouchala. Zavolám technika, aby se na to podíval.“

„Proč voláš?“

„Bohužel budu muset zrušit naši večeři. Dostala jsem od Lucase Huntera nějaké dokumenty a chci si je před příštím setkáním nastudovat.“

„Na měňavce neztrácí čas. Uvidíme se zítra odpoledne na poradě. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, matko.“ Rozloučila se už jen s vypnutou linkou. Nikita se k ní chovala zhruba stejně mateřsky jako počítač, který se staral o byt. Bylo to tak odjakživa, přesto to Saschu rozesmutnilo. Jenže dnes večer byl smutek pohřbený pod mnohem nebezpečnějšími emocemi.

Ještě se ani nestačila pořádně uklidnit, když se panel rozezněl tónem příchozího hovoru. Jelikož byla funkce identifikace volajícího vypnuta společně s obrazovkou, Sascha neměla možnost zjistit, kdo to je. „Sascha Duncanová,“ představila se a pokoušela se nezpanikařit, když si uvědomila, že to může být opět Nikita, která si své rozhodnutí rozmyslela.

„Zdravím, Sascho.“

Téměř se jí podlomila kolena, když uslyšela ten medový hlas, který nyní místo vrčení připomínal spíš vrnění. „Pane Huntere.“

„Říkejte mi Lucasi. Jsme teď koneckonců kolegové.“

„Kvůli čemu voláte?“ Mohutnou citovou bouři teď mohlo utišit jedině nevlídné a praktické chování typické pro Psye.

„Nevidím vás, Sascho.“

„Nefunguje mi obrazovka.“

„To není právě efektivní.“ Bylo to pobavení, které zaslechla v jeho hlase?

„Předpokládám, že si nechcete jen popovídat?“

„Chtěl jsem vás pozvat na zítřejší schůzku s projektanty.“ Hlas měl sametový.

Sascha netušila, jestli Lucasova slova znějí jako pozvání ke hříchu vždycky, nebo jestli to dělá naschvál, aby ji rozrušil. Co ji doopravdy rozrušilo, byla ta představa. Stačilo, aby jen pojal podezření, že s ní něco není v pořádku, a mohla si začít psát rozsudek smrti. Internace ve Středisku se v podstatě rovnala smrti, i když člověk zůstal naživu.

„Čas?“ Pevně si objala pažemi hrudník a přiměla hlas, aby se zklidnil.

Psyové si dávali obrovský pozor, aby okolní svět nikdy nezaznamenal jejich nedokonalé, poškozené jedince. Když Rada někoho poslala do Střediska na rehabilitaci, oběť neměla šanci.

„Sedm třicet. Vyhovuje vám to?“

Jak jen to dokázal, že i nejoficiálnější pozvání znělo z jeho úst jako nefalšované svádění?

Možná to bylo celé jen v její hlavě – možná už definitivně ztrácela sebekontrolu. „Místo?“

„Moje kancelář. Víte, kde to je?“

„Samozřejmě.“ DarkRiverové si zřídili obchodní centrálu ve středně velké kancelářské budově nedaleko rušné čínské čtvrti.

„Budu tam.“

„Budu čekat.“

Jejím zostřeným smyslům to spíš než jako slib znělo jako hrozba.

Přečtěte si ukázku z knihy Holky někdy koušou

KAPITOLA 1

*

Proměna

začátek dubna

Chicago, stát Illinois

Nejdřív mě napadlo, jestli tohle nemá být karmický trest. Vždycky jsem ohrnovala nos nad těmi nóbl upíry, a jako by mi to vesmír chtěl oplatit, udělali ze mě jednu z nich. Upíra. Predátora. Uvedli mě do jednoho z dvanácti nejstarších upířích Domů ve Spojených státech.

Nebyla jsem však jen jednou z nich.

Byla jsem jedna z nejlepších.

Ale to trochu předbíhám. Nejdřív bych vám ráda vyprávěla, jak se ze mě vlastně stal upír. Ten příběh začal pár týdnů před mými osmadvacátými narozeninami, oné noci, kdy byla má přeměna dokonána. Tehdy jsem se vzbudila na zadním sedadle limuzíny – tři dny poté, co jsem byla napadena, když jsem procházela kampusem Chicagské univerzity.

Nevzpomínala jsem si na všechny detaily toho útoku. Pamatovala jsem si však dost na to, abych byla ráda, že jsem ještě naživu. Byla v šoku z toho, že jsem naživu.

Vzadu v limuzíně jsem pevně zavřela oči a snažila se vybavit si to přepadení. Slyšela jsem kroky, tlumené orosenou trávou, a pak mě chytil. Křičela jsem a kopala, snažila se ho přeprat, ale srazil mě k zemi. Byl neskutečně silný – přímo nadpřirozeně – a kousl mě do krku s divokostí dravce, takže mi bylo okamžitě jasné, co je zač.

Upír.

Rozdrásal mi kůži i svaly, ale nenapil se – nestihl to. Bez varování najednou přestal, vyskočil a zaběhl mezi budovy na kraji hlavního nádvoří.

Když jsem se dočasně zbavila útočníka, zvedla jsem ruku a sáhla si mezi krk a rameno. Ucítila jsem lepkavé teplo. Začínalo se mi mlžit před očima, ale tu tmavorudou skvrnu mezi prsty jsem ještě viděla dost jasně.

Pak jsem zaregistrovala nějaký pohyb. Dva muži.

Ti, kterých se polekal můj útočník.

První z nich zněl úzkostně: „Byl rychlý. Musíš si pospíšit, můj pane.“

Ten druhý byl naprosto sebejistý. „To zvládnu.“

Vytáhl mě na kolena, klekl si za mě a chytil mě paží kolem pasu. Voněl vodou po holení – a mýdlem a čistotou.

Snažila jsem se pohnout, nějak se bránit, ale síly mě opouštěly.

„Zůstaň v klidu.“

„Je krásná.“

„Ano,“ souhlasil. Přisál se k ráně na mém krku. Znovu jsem sebou škubla, a on mě pohladil po vlasech. „Jen klid.“

Z následujících tří dnů si pamatuju jen velmi málo. Genetická struktura mého těla se změnila v upíří. Ještě i teď mám jen hrstku vzpomínek: jak se mé tělo svíjí hlubokou, tupou bolestí. Jsem otupělá chladem. Tma. Pronikavě zelené oči.

V limuzíně jsem si osahala krk a ramena, kde jsem teoreticky měla mít ohyzdné jizvy. Upír, který mě napadl jako první, mě nekousl zrovna šetrně – rozsápal mi kůži na krku jako hladové zvíře. Ale moje pokožka byla teď hladká. Žádné jizvy ani hrbolky. Žádné obvazy. Natáhla jsem ruku a zírala na čistou, bělostnou kůži – a na krátké nehty, perfektně nalakované třešňově červeným lakem.

Krev zmizela a někdo mi udělal manikúru.

Motala se mi hlava, ale přemohla jsem to a posadila se. Měla jsem na sobě jiné oblečení. Předtím jsem měla džíny a tričko. Teď však černé pouzdrové koktejlky, které končily těsně pod koleny, a černé lodičky na třípalcovém podpatku.

Tudíž jsem teď byla sedmadvacetiletou obětí přepadení, a protože jsem byla čistá a nepochopitelně bez jizev, v černých koktejlkách, které nepatřily mně, okamžitě jsem věděla, že mě udělali jednou z nich.

Chicagských upírů.

Začalo to před osmi měsíci, kdy byl v Sun-Times a v Tribu1 poprvé otištěn dopis, jakýsi upíří manifest, který se rozšířil do novin po celé zemi. Tehdy upíři vystoupili na veřejnost a ohlásili světu svou existenci. Někteří lidé věřili, že je to jen novinářská kachna, ovšem jen do následné tiskové konference, kdy tři z nich předvedli tesáky. Mezi lidmi vypukla panika, která vedla ke čtyřem dnům nepokojů v našem „Větrném městě“, kdy se lidé báli upíří apokalypsy a zběsile nakupovali vodu a konzervy s jídlem. Nakonec se do toho vložili federálové, nařídili vyšetřování v Kongresu a zahájili sérii výslechů, které byly pečlivě natáčeny a vysílány v televizi, aby byly zachyceny všechny detaily upíří existence. A i když upíři sami udělali první krok, o těchto detailech úzkostlivě mlčeli, a tak si veřejnost mohla být jistá jen tím, že mají špičáky, pijou krev a ožívají v noci.

Ještě teď, osm měsíců poté, se někteří lidé báli. Jiní byli doslova posedlí jejich životním stylem, lákavou vidinou nesmrtelnosti, upíry samotnými. Zvláště pak Celinou Desaulniersovou, atraktivní chicagskou upírkou, která očividně jejich veřejné vystoupení zinscenovala a která se předvedla hned první den slyšení v Kongresu.

Celina byla vysoká, štíhlá černovláska. Toho dne měla na sobě černý, velice přiléhavý kostým, který jí padl doslova jako ulitý. Kromě toho byla očividně chytrá a uměla v tom chodit: věděla přesně, jak si omotat lidi kolem prstu. A byla taky vtipná. Když se jí postarší senátor z Idaha zeptal, co má v plánu teď, když upíři odtajnili svou existenci, pohotově odvětila nasládlým tónem: „Budu si co nejvíc užívat tmy.“

Politický veterán, který seděl v Kongresu už dvacet let, se na ni usmál s tak omámeným, roztouženým výrazem v očích, že se tahle jeho fotka dostala na titulní stranu New York Times.

Já však tehdy reagovala rozhodně jinak. Obrátila jsem oči v sloup a vypnula televizi.

Dělala jsem si legraci z ní, z nich všech, a taky z jejich samolibosti.

A oni ze mě na oplátku udělali totéž, co jsou oni.

No není ta karma mrcha?

Teď mě posílali zpátky domů, ale vraceli mě jako někoho jiného. Kromě změn, jež prodělalo mé tělo, mě taky vyfikli: smyli ze mě krev, převlékli a celkově upravili k obrazu svému.

Zabili mě. A zase mě oživili. Přeměnili mě.

To maličké semínko nedůvěry k těm, kteří mi tohle provedli, vyklíčilo a zapustilo kořínek.

Když limuzína zastavila před domem z hnědého pískovce ve Wicker Parku, kde jsem bydlela se svou spolubydlící Mallory, byla jsem ještě trochu mimo. Ne že bych byla ospalá; spíš omámená, jako by mé vědomí bylo zastřené hustou mlhou a já se jí musela brodit. Snad to byl účinek drog nebo důsledek přeměny z člověka v upíra.

Mallory stála na malé verandě a její ledově modré vlasy, sahající po ramena, zářily ve světle obnažené žárovky nad vchodem. Vypadala vystrašeně, ale asi mě očekávala. Měla na sobě flanelové pyžamo s opičkami. Došlo mi, že je asi pozdě v noci.

Dveře limuzíny se otevřely a já se podívala nejdřív k domu, potom do tváře muže v černé uniformě a čepici, který zvenku nakukoval ke mně na zadní sedadlo.

„Madam?“ podával mi ruku.

Vložila jsem prsty do jeho dlaně, vystoupila na asfalt a kotníky se mi viklaly na jehlových podpatcích. Lodičky jsem moc nenosila, nejraději jsem měla džíny. Pro image vysokoškolačky to úplně stačí.

Slyšela jsem, jak bouchly dveře. O vteřinu později mě někdo chytil za loket. Můj pohled putoval po bledé, štíhlé paži až k obrýlené tváři. Usmívala se na mě, ta žena, která mě držela za paži a která musela vystoupit z přední části limuzíny.

„Dobrý večer, drahá. Jsme doma. Pomohu vám dovnitř a pomůžeme vám znovu se zabydlet.“

Ve svém omámení jsem byla ke všemu svolná, a vlastně jsem ani neměla důvod se hádat, a tak jsem té ženě kývla. Vypadala, že jí je hodně přes padesát. Ocelově šedé vlasy měla střižené do krátkého praktického mikáda, byla štíhlá a oblečená v usedlém kostýmku. Pohybovala se s profesionální sebejistotou. Šli jsme dál po chodníčku a Mallory opatrně sešla z prvního schůdku, pak z druhého.

„Merit?“

Žena mě poplácala po zádech. „Bude v pořádku, drahá. Jen se jí trochu motá hlava. Já jsem Helen. Vy musíte být Mallory?“

Mallory kývla, ale pořád se dívala na mě.

„Krásný dům. Můžeme dovnitř?“

Mallory znovu kývla a vyšla zpátky nahoru. Já chtěla jít za ní, ale žena mě přidržela za paži. „Vy si říkáte Merit, drahá? I když je to vaše příjmení?“

Přikývla jsem.

Vlídně se usmála. „Nově přeměnění používají pouze jediné jméno. Vy, pokud jste si takhle nechala říkat, budete tedy Merit. Jméno i příjmení si smějí ponechat pouze Mistři každého Domu. To je jen jedno z mnoha pravidel, která si budete muset zapamatovat.“ Spiklenecky se ke mně naklonila. „A porušování pravidel se považuje za něco, co je pod úroveň.“

Při téhle malé výtce se mi trochu rozjasnilo v hlavě, jako když někdo baterkou posvítí do tmy. Zamrkala jsem na ni. „Člověk by řekl, že je pod úroveň přeměnit někoho bez jeho svolení, Helen.“

Na tváři měla naučený úsměv, ale oči zůstávaly vážné. „Přeměnili jsme vás v upíra, abychom vám zachránili život, Merit. Vaše svolení není podstatné.“ Pohlédla na Mallory. „Asi by jí přišla vhod sklenička vody. Nechám vás dvě chvíli o samotě.“

Mallory kývla a Helen, která měla v ruce snad stoletou koženou aktovku, prošla kolem ní do domu. Já jsem vyšla zbývající schody sama, ale u Mallory jsem se zastavila. Modré oči měla zalité slzami, krásně tvarované rty zkroucené. Byla výjimečně krásná, skoro klasicky, což udávala jako důvod, proč si barví vlasy na modro. Tvrdila, že se tímto způsobem chce nějak odlišit. Určitě to bylo nezvyklé, ale pro ženu z reklamky to nebyla špatná volba, protože kdo dělá v reklamě, je typicky kreativní.

„Ty jsi…“ Zavrtěla hlavou a pak znovu promluvila: „Jsou to tři dny. Nevěděla jsem, co s tebou je. Když ses nevrátila domů, volala jsem tvým rodičům. Tvůj otec říkal, že to nemám řešit. Prý nemám volat policii. Řekl, že mu někdo telefonoval a vysvětlil mu, že tě přepadli, ale že jsi v pořádku. Že se uzdravuješ. A že až budeš připravená, odvezou tě zpátky sem. Před pár minutami jsem měla hovor. Prý jsi na cestě domů.“ Vzala mě do náručí a pevně objala. „Nejradši bych tě zmlátila za to, že jsi mi nezavolala!“

Odtáhla se a prohlédla si mě od hlavy k patě. „Povídali, že… budeš jiná.“

Kývla jsem a snažila se zadržet slzy.

„Takže ty jsi teď upír?“ zeptala se.

„Myslím, že ano. Právě jsem se vzbudila. Takže nevím.“

„Cítíš se nějak jinak?“

„Cítím se… zpomalená.“

Mallory zasvěceně přikývla. „Pravděpodobně důsledek té proměny. Říkají, že se to stává. To bude dobrý.“ Mallory to věděla líp než já. Na rozdíl ode mě totiž sledovala zprávy o upírech. Slabě se usmála. „Ale jsi to pořád ty, Merit, ne?“

Cítila jsem, jako by z mé spolubydlící a nejlepší kamarádky vycházelo nějaké chvění. Jako by vzduch elektrizoval. Ospalost a závrať ale způsobily, že jsem tomu nevěnovala pozornost.

„Jsem to pořád já,“ řekla jsem.

A doufala, že to je pravda.

Tenhle dům patřil původně Malloryině pratetě, která zemřela před čtyřmi lety. Mallory už v mládí přišla o rodiče při autonehodě, a po tetě zdědila tenhle dům se vším, co v něm bylo, od křiklavých koberečků na bytelné dřevěné podlaze až po starobylý nábytek, olejomalby a květinové vázy. Nebylo to zrovna moderní bydlení, ale byl to náš domov a taky tak voněl: citrónovým leštidlem na nábytek, koláčky a zaprášenou útulností. Voněl stejně jako před třemi dny, ale ta vůně jako by teď byla intenzivnější. Sytější.

Mají snad upíři citlivější smysly?

Když jsme vešly do obýváku, Helen seděla na kraji kostkované sedačky a nohy měla překřížené v kotnících. Před ní na konferenčním stolku stála sklenice vody.

„Pojďte dál, dámy. Posaďte se.“ Usmála se a poklepala na gauč. Mallory a já jsme si vyměnily pohledy a sedly jsme si. Já hned vedle Helen. Mallory na dvojkřeslo naproti gauči. Helen mi podala sklenku vody.

Donesla jsem ji k ústům, ale zarazila jsem se, než jsem upila. „Můžu… jíst a pít i jiné věci než krev?“

Helen se zahihňala. „Samozřejmě, drahoušku. Krev budete potřebovat kvůli výživovým hodnotám, ale jinak můžete jíst, co chcete.“ Naklonila se ke mně a konečky prstů se dotkla mého kolene. „A troufám si říci, že si to budete užívat!“ Vyslovila to, jako by mi právě sdělila delikátní tajemství, jako by mi vyzradila nějaký skandální drb o své sousedce.

Usrkla jsem a zjistila, že voda chutná stále jako voda. Položila jsem sklenku zpátky na stůl.

Helen si poklepala rukama na kolena a pak nám oběma věnovala zářivý úsměv. „Tak tedy pojďme na to, ano?“ Sáhla do aktovky u nohou a vytáhla knihu v kožené vazbě asi o velikosti slovníku. Na tmavě vínových deskách byla vyražena zlatá písmena – Kánon: Průvodce severoamerickými Domy. „Zde je vše, co potřebujete vědět, než se stanete členkou Domu Cadoganů. Není to sice celý Kánon, což je jasné, protože kompletní vydání je velmi objemné, ale tohle pokrývá základy.“

„Dům Cadoganů?“ zeptala se Mallory. „Vážně?“

Zamrkala jsem na Mallory a pak na Helen. „Co je Dům Cadoganů?“

Helen se na mě podívala přes rohovinové obroučky brýlí. „To je Dům, k němuž budete uvedena. Je to jeden ze tří upířích Domů v Chicagu, a těmi jsou Navarrové, Cadoganové a Greyové. Jen Mistr každého Domu má privilegium přeměňovat nové upíry. Vy jste byla přeměněna Mistrem…“

„Ethanem Sullivanem,“ dořekla za ni Mallory.

Helen souhlasně přikývla. „Správně.“

Tázavě jsem se na Mallory podívala.

„Internet,“ řekla. „Zírala bys!“

„Ethan je v pořadí druhým Mistrem Domu. Následoval Petera Cadogana do temnot, takříkajíc.“

Pokud mohou nové upíry přeměňovat jen Mistři, tenhle Ethan Sullivan musel být tím upírem na univerzitním nádvoří, tím, který mě kousl v druhém kole.

„A v tom Domu,“ spustila jsem, „jsem teď jako co? Členka nějakého upířího řádu nebo co?“

Helen zavrtěla hlavou. „Je to složitější. Všichni legitimní upíři na světě se hlásí k tomu či onomu Domu. Ve Spojených státech je jich momentálně dvanáct; Cadoganové jsou čtvrtý nejstarší z nich.“ Helen se teď ještě více napřímila, takže mi došlo, že bude asi taky jednou z předních příslušnic Cadoganského Domu.

Podala mi knihu, která vážila snad deset liber. Položila jsem si ji doprostřed klína, aby se tíha rozložila.

„Samozřejmě se nemusíte učit všechna pravidla nazpaměť, ale budete si muset přečíst úvodní část a aspoň zběžně se seznámit s obsahem. A samo sebou se můžete kdykoli obrátit na tuto knihu, budete-li mít nějaké otázky. A určitě si přečtěte o komendaci2.“

„Co je komendace?“

„Úvodní obřad. Stanete se oficiální členkou Domu a složíte přísahu Ethanovi a ostatním cadoganským upírům. A když už o tom mluvíme. Platby začínají standardně dva týdny po složení přísahy.“

Zamrkala jsem. „Platby?“

Opět se na mě podívala přes brýle. „Váš plat, drahoušku.“

Nervózně jsem se zasmála, měla jsem přiškrcené hrdlo. „Nepotřebuju plat. Jsem studentka. Asistentka katedry a jako taková pobírám stipendium.“ Měla jsem za sebou tři roky studia a napsané tři kapitoly z dizertační práce o romantické středověké literatuře.

Helen se zamračila. „Drahoušku, do školy se nemůžete vrátit. Univerzita upírům studium neumožňuje, a rozhodně je nezaměstnává. Článek VII na nás zatím nemyslí. Trošku jsme se už postarali předem a rovnou jsme vás nechali vyřadit ze studia. Tak se vyhneme různým tahanicím, takže se už nebudete muset starat o…“

Krev mi začala hučet v uších. „Jak to myslíte, nechali vyřadit?“

Nasadila vlídný výraz. „Merit, jste upírka. Cadoganská novicka. Nemůžete se vrátit k tomuhle životu.“

Než to dořekla, už jsem vyběhla z obýváku, její slova se ztrácela někde za mnou a já letěla do pokoje v prvním patře, který sloužil jako naše pracovna. Zahýbala jsem myší, abych probudila počítač, najela na prohlížeč a přihlásila se do systému na univerzitním serveru. Přihlásilo mě to a spadl mi kámen ze srdce.

Pak jsem klikla na své údaje.

Můj status byl změněn před dvěma dny. Byla jsem teď vedená jako „vyřazená“.

Svět se se mnou zatočil.

Vrátila jsem se do obýváku, bojovala s návalem paniky, postavila jsem se před Helen a roztřeseným hlasem řekla: „Co jste to udělali? Nemáte právo odhlásit mě ze školy!“

Helen se otočila zpátky ke své aktovce, vytáhla list papíru a rozčilovala mě tím svým nebetyčným klidem. „Jelikož se Ethan domnívá, že vaše poměry jsou… specifické, Dům vám vyplatí mzdu během následujících deseti pracovních dnů. Již jsme zadali příkaz. Komendace je naplánována na sedmý den, tedy ode dneška za šest dní. Dostavte se, až budete vyzvána. Při obřadu vám Ethan přidělí vaši pozici ve službách Domu.“ Usmála se na mě. „Myslím, že by to mohlo být něco ve styku s veřejností vzhledem k tomu, jaké mají vaši rodiče ve městě konexe.“

„Ach, madam. Mluvit o rodičích není dobrý nápad,“ zamumlala Mallory.

Měla pravdu. To bylo to nejhorší, co mohla říct, protože rodiče byli mým nejméně oblíbeným tématem. Alespoň mě to ale probralo ze sna. „Myslím, že pro dnešek jsme skončily,“ řekla jsem jí. „Je načase, abyste odešla.“

Helen na mě přezíravě pohlédla. „Není to váš dům.“

Popichovat nového upíra? Jak statečné. Ale byli jsme na mém území a já měla spojence.

Otočila jsem se k Mallory se zlomyslným úsměvem. „Co kdybysme si ověřily, jak moc platí mýty o upírech? Nemusí být takhle náhodou pozvaní, aby mohli vstoupit k někomu do domu?“

„Víš, co na tobě miluju? Jak ti to pálí,“ řekla Mal, šla ke dveřím a otevřela je. „Helen,“ pravila, „chci, abyste vypadla z mého domu.“

Něco zavířilo vzduchem, nečekaný vítr, který prorazil dveřmi a rozcuchal Mallory vlasy – a mně nahnal husí kůži na pažích.

„Tohle je neuvěřitelně nezdvořilé,“ řekla Helen, ale prudce zvedla aktovku. „Přečtěte si knihu, podepište formuláře. V lednici je krev, tu pijte, obden jednu pintu. Vyhýbejte se slunci a osikovým kůlům. Až dostanete pokyn, dostavte se na obřad.“ Vyrazila ke dveřím a najednou, jako by někdo zapnul vysavač, ji to vsáklo na verandu.

Pospíchala jsem ke dveřím. Helen stála na nejvyšším schodě a zírala na nás s brýlemi nakřivo, rozcuchaná a v šoku. Po chvíli si upravila sukni a narovnala brýle, prkenně se otočila, sešla ze schodů a pokračovala k limuzíně. „To bylo… velmi nezdvořilé!“ zvolala znovu. „Nemyslete si, že o tom Ethanovi neřeknu!“

Povýšeně jsem jí zamávala – jen maličko sem a tam a s pokrčenými prsty.

„Udělejte to, Helen,“ troufala si Mallory. „A když už budete u toho, tak mu vyřiďte, že si má políbit prdel.“

Helen se otočila a podívala se na mě stříbrně zářícíma očima. Tím myslím – nadpřirozeně stříbrně. „Vy toho nejste hodna,“ střelila po mně.

„Já se o nic neprosila,“ opravila jsem ji a třískla těžkými dubovými dveřmi tak, až zarachotila futra. Zakřupaly kamínky na asfaltu, limuzína tedy odjížděla. Opřela jsem se zády o dveře a pohlédla na Mallory.

Propichovala mě očima. „Říkali, že jsi byla v kampusu sama uprostřed noci!“ S naštvaným výrazem mě bouchla pěstí do paže. „Co sis jako myslela?“

Tímhle určitě jen ventilovala strach, kterým si prošla, než zjistila, že se vracím domů. Sevřelo se mi hrdlo, věděla jsem, že se o mě opravdu bála, že na mě čekala.

„Musela jsem něco dodělat.“

„V noci?“

„Říkám, že jsem musela něco dodělat!“ rozhodila jsem rozčileně rukama. „Bože, Mallory, já za to přece nemůžu!“ Roztřásla se mi kolena. Udělala jsem pár kroků ke gauči a posadila se. Dolehl na mě potlačovaný strach, hrůza, pocit násilí. Přikryla jsem si obličej rukama a z očí se mi začaly řinout slzy. „Nebyla to moje vina, Mallory. Všechno je pryč, můj život, moje škola, a já za to nemohla.“

Cítila jsem, jak si sedla vedle mě. Pak mě objala kolem ramen.

„Ach bože. Promiň. Promiň. Dělám kraviny. Tak jsem se bála, Mer, bože, vždyť já vím, že ty za to nemůžeš.“ Držela mě, hladila po zádech a já brečela, až jsem škytala, oplakávala svůj život, své ztracené lidství.

Seděly jsme tam dlouho, moje nejlepší kamarádka a já. Podala mi papírový kapesník a já si v hlavě přehrávala těch pár věcí, které jsem si pamatovala: přepadení, ty druhé dva upíry, zimu a bolest, mlhavou cestu limuzínou.

Když jsem se vybrečela tak, že mi uschly slzy, Mallory mi odhrnula vlasy z obličeje. „To bude dobrý. Slibuju. Ráno zavolám na univerzitu. A jestli se můžeš vrátit… něco vymyslíme. Mezitím bys měla zavolat dědečkovi. Bude chtít vědět, že jsi v pořádku.“

Zavrtěla jsem hlavou, na takový rozhovor jsem ještě nebyla připravená. Dědeček mě vždycky bezpodmínečně miloval, to ano, jenže to jsem byla ještě člověk. Teď jsem ještě neměla sílu testovat, jestli mě bude mít rád i takhle. „Začnu mámou a tátou,“ slíbila jsem. „Pak budu pomaličku pokračovat dál.“

„Srabe,“ obořila se na mě Mallory, ale dál se v tom nešťourala. „Ten jejich Dům – nebo aspoň myslím, že to byli oni – mi volal, ale já nevím, koho dalšího ještě kontaktovali. Ten hovor byl dost krátký. ‚Merit byla předevčírem v noci přepadena v kampusu. Abychom jí zachránili život, změnili jsme ji v upírku. Dnes večer se vrátí domů. Možná bude po přeměně dezorientovaná, tudíž prosíme, abyste byla doma a pomohla jí během prvních nejtěžších hodin. Děkujeme vám.‘ Abych byla upřímná, zdálo se mi to jako předtočené.“

„Takže tenhle Ethan Sullivan je ještě k tomu ubožák,“ shrnula jsem to. „Další důvod, proč ho nebudeme mít rády.“

„A důvod číslo jedna je, že tě předělal na nočního krvesaje?“

Pochmurně jsem kývla. „To je rozhodně číslo jedna.“ Poposedla jsem si a pohlédla na ni. „Udělali ze mě to samý, co jsou oni. To on, ten Sullivan, to ze mě udělal.“

Mallory nešťastně zakňučela. „Já vím. Ale nechutně ti to závidím.“ Mal se zabývala paranormálními jevy; od té doby, co jsem ji znala, se hluboce zajímala o všechno zubaté a zrůdné. Položila si dlaň na prsa. „To já jsem z nás dvou ta okultistka, a když mají jednu z nás přeměnit, vyberou si tebe, blázna do anglické literatury? Tohle by zamrzelo i Buffy, i když…“ řekla a uznale si mě prohlédla, „bude z tebe zatraceně dobrý studijní materiál.“

Odfrkla jsem si. „Studijní materiál pro co? Co jsem teď, prosím tě, zač?“

„Jsi Merit,“ řekla tak přesvědčivě, až mě to zahřálo u srdce. „Ale něco jako Merit číslo 2. A musím říct, že když si odmyslíme telefonát, není ten Sullivan zas takový ubožák. Ty boty jsou Jimmy Choo a v šatech bys mohla vyrazit na přehlídkové molo.“ Mlaskla. „Oblékl si tě jako svou osobní modelku. Vážně, Mer, vypadáš dobře.“

Dobře, pomyslela jsem si. Jak relativní pojem. Shlédla jsem na koktejlky a pohladila hladkou černou látku. „Já jsem se sobě líbila taková, jaká jsem byla, Mal. Můj život nebyl dokonalý, ale byla jsem šťastná.“

„Já vím, zlato. Ale možná tomu přijdeš na chuť.“

Tak o tom jsem vážně pochybovala.

Ilona Andrews

Magie ničivá

1. vydání

Anglický originál Magic Breaks

Překlad Hana Šimečková

Obálka Juliana Kolesova

Jazyková redakce Alžběta Lexová

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 175. elektronickou publikaci

Ostrava 2015

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint