ILONA ANDREWS

MAGIE
STŘELNÉHO
PRACHU

FANTOM Print

2014

Gunmetal Magic Copyright © 2012 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Magic Gifts Copyright © 2011 Andrew Gordon and Ilona Gordon

Translation © Hana Šimečková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-269-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Skvělým lidem v Texasu, kteří nás přijali mezi sebe

Poděkování

Ve svém jádru je Magie střelného prachu knihou o vážně poznamenaném člověku, hledajícím své místo v životě, a ve svých počátečních verzích šlo také o velmi pošramocenou knihu, které bylo nutné pomoci. Rádi bychom poděkovali Anne Sowards, naší editorce, že nám znovu pomohla knihu vylepšit, a naší agentce Nancy Yost, za neocenitelné rady a přátelství.

Rádi bychom poděkovali následujícím lidem, že pomohli knize na svět:

Produkční editorce Michelle Kasper a její asistentce Andromedě Macri za to, že dohlížely na produkci knihy a snášely naše výstřednosti, a asistentce vydavatelství Kat Sherbo za její trpělivost a smysl pro detail. Zvláštní poděkování si zaslouží neúnavně pracující kreslířské oddělení, designérka přebalu Judith Lagerman a malíř Tony Mauro. Velmi si ceníme všeho, co jste pro nás udělali. Jsme také vděční designérce vnitřní podoby knihy, Lauře K. Corless, že z rukopisu udělala tak nádhernou knihu, a publicistům Rosanne Romanelle a Bradymu McReynoldsovi za její neúnavnou propagaci.

Dále také dlužíme poděkování Marsheile Rockwell, Sue Staltar, Susann Max a Shannon Martinez za jejich zkušenosti ohledně stavebnictví, zřícených budov a získávání užitečných surovin z trosek. Děkujeme Shiloh Walker za vědomosti o hadích kousnutích a za vysvětlení lékařských pojmů, a Cassandře Brulotte za právní znalosti. Za jakékoliv chyby v právních, lékařských nebo stavebních záležitostech můžeme my, ne ony.

Děkujeme našim betačtenářům, že museli protrpět první návrh knihy.

Díky Jeaniene Frost za to, že prostě je, a Jill Myles a Meljean Brooks za čajovou válku.

A konečně, rádi bychom poděkovali našim čtenářům. Děkujeme. Jen kvůli vám je tohle všechno možné.

Náš svět zasáhla magická apokalypsa. Posunuli jsme technický pokrok příliš daleko, a teď se magie vrátila s nečekanou silou. Přišla jako neviditelná přílivová vlna, strhala letadla z oblohy, na zaplněné ulice přinesla stvůry, obrala elektrárny o energii a zasekla palné zbraně. Někteří lidé se vzbudili a zjistili, že se stali kožoměnci. Další zemřeli, když je zahubila nemoc posílená magií, a znovu povstali jako nemrtví bez duše, oloupení o schopnost uvažovat a pohánění vpřed pouze vše stravujícím hladem. Bohové se najednou stali skutečnými, kletby získaly moc a telekineze i telepatie přestaly být jen výsledkem iluzí a speciálních efektů.

Magie řádila po tři dny a pak bez varování zmizela, za sebou zanechala svět otřesený do základů, zdecimovanou populaci a města v troskách.

Od toho dne, dne Změny, magie přichází a zase odchází, jak se jí zachce. Zaplaví planetu jako vlna narážející na břeh, syčící a napěněná, zanechá za sebou nebezpečné dary a znovu zmizí. Někdy trvá půl hodiny, někdy vydrží tři dny. Nikdo ji nedokáže předpovědět a nikdo netuší, co nám přinese budoucnost.

Ale stále odoláváme. A budeme žít dál.

„Ke 40. výročí Změny“

Atlantská Journal-Constitution

1.

Buch!

Hlava mi narazila do chodníku. Candy ji trhnutím za vlasy zvedla, aby mi mohla obličejem znovu třísknout o asfalt.

Buch!

„Prašť ji ještě!“ vypískla Michelle, její pubertální hlas zněl nepříjemně pronikavě.

Věděla jsem, že je to jen sen, protože to nebolelo. Strach ale zůstal. Ostrý a žhavý, smíchaný s bezmocným vztekem. Ten druh strachu, který člověka promění ve zvíře. Svět se smrsknul jen na jednoduché vjemy. Já byla malá, ony velké. Já slabá a ony silné. Ubližovaly mi, a já to musela vydržet.

Buch!

Hlava se mi odrazila od chodníku. Blonďaté vlasy jsem měla zamazané od vlastní krve. Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Sarah rozběhla jako fotbalista před výkopem. Na těle se jí vyboulily svaly. Kosti vyrostly, tkáň je obalila jako cukrová vata špejli. Vyrašila na ní srst a pokryla nové tělo na půli cesty mezi člověkem a zvířetem, zahalila ho do kabátu ze světle pískové kožešiny s výmluvnými hyeními skvrnami. Bouda se na mě zazubila zdeformovanou tlamou plnou tesáků. Ztuhla jsem, mé desetileté já se schoulilo do klubíčka. Drápatá noha mi drtivě narazila do hrudi. Osmicentimetrové drápy zaškrábaly o kost a ta ve mně rupla jako přelomené párátko. Nepřestávala do mě kopat.

Buch, buch, buch!

Byl to sen. Sen zrozený z mých vzpomínek, ale pořád jenom sen. Věděla jsem to, protože deset let poté, co mě jako jedenáctiletou matka vzala a utekla se mnou přes půlku země pryč, jsem se vrátila a prohnala Sarah očima dvě kulky. Candy jsem do levého ucha vystřílela celý zásobník. Pořád jsem si pamatovala, jak se její lebka rozprskla v krvavý květ, když kulky vyšly ven druhou stranou. Zabila jsem celý klan hyenodlaků. Smetla jsem ty boudí děvky z povrchu zemského, protože bez nich byl svět mnohem lepším místem. Jediná Michelle dokázala uniknout.

Posadila jsem se a zazubila se na ně. „Probouzím se, dámy. Táhněte do hajzlu.“

Prudce jsem otevřela oči. Ležela jsem ve skříni, zabalená do deky, a v ruce jsem držela řeznický nůž. Dveře šatníku byly lehce pootevřené, takže dovnitř pronikal úzký proužek šedého světla brzkého rána.

Bezva. Andrea Nashová, vyznamenaná veteránka Řádu, se schovává ve vlastní skříni s dečkou a nožíčkem v ruce. Měla jsem snít tak dlouho, dokud bych je nezmlátila na jednu velkou krvavou hromadu. Pak bych se alespoň necítila tak naprosto uboze.

Nadechla jsem se a prozkoumala pachy ve vzduchu. Dolehly ke mně normální vůně mého bytu. Náznak umělého aroma jablka z mýdla v koupelně, vanilková vůně svíčky u postele, a ze všeho nejvíc smrad psí srsti, který tady zůstal po pudlovi mé kamarádky Kate, jenž mi tu dělal nějakou dobu společnost. Ta hříčka přírody spala u nohou postele a jeho nezaměnitelný puch se navždy otiskl do koberce.

Žádní vetřelci.

Pachy jsem vnímala tlumeně, což znamenalo, že jsou u vlády technologie.

Buch-buch-buch!

Co to, sakra?

Buch!

Někdo mi bušil na dveře.

Odkopla jsem přikrývku, postavila se na nohy a vyběhla ze šatníku. Přivítala mě moje ložnice. Velká postel, žádný nezvaný host v dohledu. Pomačkaná kupka deky na koberci. Džíny a podprsenka, odhozené včera v noci vedle postele. Brožované vydání Lorny Sterling s pirátem v načechrané košili na obalu. Knihovna, nacpaná k prasknutí. Světle modré záclony na zamřížovaném okně, všechno nedotčené.

Položila jsem řeznický nůž na noční stolek, natáhla si kalhoty od pyžama, vytáhla zpod polštáře Sig-Sauer P226 a rozběhla se ke dveřím. Kdybych se probudila a měla v ruce pistoli, dávalo by to mnohem větší smysl, ale ne. Musela jsem se probrat a svírat nůž. To znamenalo, že jsem uprostřed noci vstala, odběhla do kuchyně, vytáhla nůž ze stojanu, vrátila se do ložnice, popadla deku a schovala se ve skříni. To všechno, aniž bych si uvědomovala, kde jsem nebo co dělám. Jestli tohle není šílené, tak už nevím, co by mohlo být.

Nespala jsem s nožem už od puberty. Tenhle závan minulosti byl rozhodně nevítaný a měl by hodně rychle vyklidit scénu.

Buch-buch!

To už jsem byla u dveří a balancovala na špičkách, abych se podívala skrz kukátko. Na druhé straně stála vysoká černoška, mohlo jí být kolem padesátky. Oblečená jen do noční košile, šedivé vlasy jí na hlavě trčely ve vrabčím hnízdě, a tvář měla zkřivenou starostí tak, že jsem ji v první chvíli téměř nepoznala. Paní Haffeyová. Žili s manželem v bytě hned pode mnou.

Normálně brala paní Haffeyová svůj vzhled velice vážně. Co se týkalo bojové připravenosti, byla mým vzorem, nikdy jsem ji neviděla bez make-upu a dokonale upravených vlasů. Něco bylo hodně špatně.

Odemkla jsem dveře.

„Andreo!“ lapala po dechu sousedka. Za ní pokrývala patro a schodiště dlouhá bílá vlákna. Byla jsem si naprosto jistá, že když jsem se tudy včera večer ploužila do bytu, ještě tam nebyla.

„Děje se něco?“

„Nemůžu najít Darina!“

Odtáhla jsem ji k sobě do bytu a zavřela dveře. „Potřebuju, abyste mi všechno řekla. Od začátku, pomalu a jasně. Co se stalo?“

Paní Haffeyová se zhluboka nadechla. Byla ženou policisty už pětadvacet let a celoživotní zkušenosti se zvládáním nečekaných situací se ozvaly. Hlas měla skoro vyrovnaný. „Vzbudila jsem se a šla udělat kávu. Darin vstal, že půjde vyvenčit Chiefa. Osprchovala jsem se, ale když jsem skončila, Darin ještě nebyl doma. A když jsem vyšla na balkón, neviděla jsem ho ani na obvyklém místě.“

Věděla jsem přesně, kde bylo obvyklé místo. Dvě patra pod oknem do mé ložnice, kde si Haffeyovic buldok Chief rád značkoval své teritorium. Cítila jsem to každé ráno na cestě do práce. Samozřejmě že Chief vnímal můj pach, a to ho jenom povzbuzovalo, aby si na místním písečku vyčůral dominantní pozici.

„Volala jsem ho a volala, a Darin nic. Snažila jsem se jít dolů, ale po celém patře je krev a na schodech je ta bílá hmota a nedá se tam projít.“

„Vzal si s sebou pan Haffey zbraň?“

Než pan Haffey odešel do důchodu, pracoval v Útvaru pro paranormální jevy atlantské policie. Ti brali své zbraně velmi vážně. Co vím, tak Darin Haffey nikdy neopouštěl dům bez revolveru značky Smith & Wesson, typu M&P340 s krátkou hlavní.

„Pistoli si s sebou bere vždycky,“ řekla paní Haffeyová.

A nevystřelil z ní, protože do jeho revolveru se ládovaly náboje .357 Magnum. Když zmáčkl spoušť, znělo to jako rána z malého děla. Ten výstřel bych slyšela a poznala i ve snu. Ať už se stalo cokoliv, proběhlo to rychle.

Ta záhadná bílá hmota se musela objevit jako výsledek magické vlny včera večer. Moje nejlepší kamarádka Kate mi už před pár měsíci obehnala byt clonami. Neviditelná kouzla ho zabezpečila jako ochranná hradba. Pokryla jimi obvodové zdi, strop i podlahu. Cokoliv magického by mělo hodně velké potíže dostat se dovnitř, což pravděpodobně vysvětlovalo, proč jsem v klidu a v bezpečí prospala noc.

„Víte, on je Darin slepý jako krtek,“ zakroutila paní Haffeyová rukama. „Ani nevidí, na co střílí. Zrovna včera s křikem vyběhl z koupelny a šla mu pěna od pusy. Dal si na kartáček mast na revma místo zubní pasty…“

Do hlasu se jí vloudil trochu hysterický podtón. Se svými skoro sto osmdesáti centimetry byla o dobrých dvacet čísel vyšší než já. Sehnula se ke mně. „Volala jsem na stanici, ale ti říkali, že jim to sem bude trvat dvacet minut nebo déle. Tak jsem si myslela, že když jste v Řádu…“

Bývala jsem v Řádu. Když jsem patřila mezi rytíře milosrdné pomoci, měla jsem v popisu práce pomáhat lidem, jakmile jim policie nemohla nebo odmítala pomoci s magickým nepořádkem. Měla jsem vyznamenání a hvězdný záznam služby, ale na ničem z toho Řádu nezáleželo, když zjistili, že jsem kožoměnec. Označili mě za mentálně narušenou a nevhodnou pro vykonávání služby a poslali mě „do důchodu“.

Ale na mém výcviku a dovednostech to nic nezměnilo.

Stiskla jsem západku na zdi. Odsunul se na ní panel a odhalil menší výklenek, bývalou šatní skříň, kterou jsem proměnila ve svou osobní zbrojnici.

V ranních paprscích slunce se zaleskla řada hlavní.

Paní Haffeyová zavřela pootevřená ústa, až jí při tom cvakly zuby.

Tak se podívejme. Vezmu si s sebou své sigy, ale budu potřebovat i něco trochu silnějšího. AA-12, automatická brokovnice ráže dvanáct se zásobníkem na 32 nábojů, byla vždycky dobrá volba. Dokázala vypálit tři sta střel za minutu s minimálním zpětným rázem. Já měla nabito jednotnými střelami z oceli. Zmáčkli jste spoušť, a ta jediná rána dokázala prorazit dveře od auta. Když jste ji podrželi, nezáleželo na tom, co proti vám stálo a jak tvrdý krunýř to na sobě mělo, během šest a půl vteřiny jste to proměnili v kouřící hromádku masa. Zaplatila jsem za ni malé jmění, ale stála za to.

Popadla jsem AA-12 a nasadila si popruh se stehenními pouzdry, kam jsem zastrčila sig a jeho dvojče. „Potřebuju, abyste zůstala tady, paní Haffeyová.“ Věnovala jsem jí hezký, široký úsměv. „Zamkněte za mnou dveře a neotvírejte je, dokud se nevrátím. Rozumíte?“

Paní Haffeyová přikývla.

„Díky, madam.“

Vkročila jsem do chodby. Uslyšela jsem, jak za mnou na dveřích zapadla závora.

Ta „bílá hmota“ se v dlouhých světlých vláknech roztahovala po zdech. Připomínala pavučinu – tedy kdyby měl pavouk velikost bowlingové koule a místo spirály se rozhodl snovat jen vertikálně. Přešla jsem podestu a nadechla se. Většinou tu byl průvan, vzduch stoupal od předního vchodu vzhůru až k vršku budovy. Dnes se na schodišti nepohnulo nic, ale i tak jsem ucítila ostrý kovový pach čerstvé krve. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Dravec ve mně, druhé já spící hluboko uvnitř, otevřel oči.

Tiše jsem zamířila dolů, zlehka našlapovala na betonových schodech, brokovnici pohotově připravenou. I když magie mohla za to, že vůbec existuji, neznamenalo to, že jsme spolu vycházely zrovna v dobrém. Radši dávám přednost fungujícím pistolím než kouzlům.

Pavučiny zhoustly. Na patře Haffeyových se v nich utopily stěny i dřevěné zábradlí. V mezipatře jsem zahnula, zamířila ještě níž. Pach krve mi zaútočil na nosní dírky, cítila jsem ho až na jazyku. Všechny smysly se mi rozběhly na plné obrátky. Srdce se mi rozbušilo. Zorničky se rozšířily, abych lépe viděla. Dech se mi zrychlil. Sluch se mi zostřil, takže jsem zachytila vzdálený zvuk. Sice tlumený, ale jinak nezaměnitelný. Hluboké, hrdelní štěkání buldoka.

Udělala jsem dalších pár kroků. Schody byly potřísněné krví, a hodně, mohlo jí tam být nejméně pár deci. Všechna ve velkých, kulatých kapkách. Buď někdo krvácel a šel, nebo krvácel a kdosi další ho nesl. Jen ať to není Darin. Měla jsem ho ráda, i jeho ženu. Byla ke mně vždycky hodná.

Přízemí vypadalo jako jeden velký tunel v pavučině. Dveře do bytu 1A byly nedotčené, ale pohřbené pod bílými vlákny. Ta samá pevná bílá zeď mi znemožňovala jít dolů. Nebylo na ní přetržené ani vlákno. Takže tudy Darin asi nešel. Dveře do bytu 1B ležely rozmlácené na třísky. Přes práh se táhly krvavé stopy, mířící kamsi dovnitř. Někoho tam odtáhli.

Vkročila jsem do chodby. Do nosu mě praštil nový pach, lehce nakyslý a řezavý, a instinkty mi v hlavě začaly bít na poplach. To nebylo dobré.

Byt měl úplně stejný půdorys jako ten můj: úzká chodba se dveřmi do kuchyně po pravé straně a obývákem po levé a pak první ložnice a krátká chodba kolmá k hlavní. Ta vedla do komory, do koupelny pro hosty a konečně do hlavní ložnice s vlastní koupelnou.

Vešla jsem dovnitř, zlehka a pomalu, a obcházela roh: začala jsem u zdi a pak jsem postupovala v devadesátistupňovém úhlu od ní a lehce se nakláněla, abych viděla hrozbu za rohem dřív, než zahlédne ona mne. Vyskočit zpoza rohu sice vypadá velmi dramaticky, ale někdo by vám tak snadno mohl ustřelit hlavu.

Kuchyně… čisto.

Přesunula jsem se do obývacího pokoje.

Nalevo u konferenčního stolku stál na zemi velký proutěný koš plný příze. Do něj byly nakřivo zabodnuté dvě dlouhé, dřevěné jehly. Vedle košíku ležela utržená lidská ruka. Z ní vytekla krev, vsákla se do béžového koberce a udělala na něm tmavorudou skvrnu.

Světlá kůže. Takže to nebyl Darin Haffey. Ne, tohle byla nejspíš paní Trumanová, která žila tady v bytě se svými dvěma kočkami. Ráda hrála bridge s ostatními z klubu pletení a sbírala přízi na „zvláštní“ projekty, se kterou stejně nikdy nic neudělala.

A teď její utržená paže ležela vedle košíku s pletacím náčiním. Nebyl čas to vstřebat a vypořádat se s tím. Pořád jsem musela najít Darina.

Šla jsem dál. Kyselý, pronikavý pach sílil.

Ložnice… čisto. Koupelna… čisto.

V podlaze komory zela obrovská díra. Něčemu se podařilo prorazit otvor v kachličkách a podlaze pod nimi.

Obkroužila jsem díru, s brokovnicí namířenou dolů.

Žádný pohyb. Patro pode mnou vypadalo prázdně.

Pak ticho prořízl tlumený zvuk.

Uši mi zacukaly.

Haf! Haf.

Chief byl stále naživu a někde tam dole. Skočila jsem do díry, dopadla na betonovou podlahu ve sklepě a pak se rychle klidila ze světla proudícího dírou dovnitř. Není potřeba ze sebe dělat lehký cíl.

Ve sklepě bylo šero, sbíralo se na pavučinách a shromažďovalo se v tmavých rozích. Stěny tady přestaly existovat. Zbyla jen pavučina, bílá a nekonečná.

Oči si zvykly na tmu. Zrak kožoměnce mi zaručoval, že dokud tady bude alespoň trochu světla, do ničeho nenarazím.

Beton hyzdily tmavé, vlhké šmouhy. Krev. Sledovala jsem je až k puklině v betonu.

V podlaze zela dlouhá trhlina, nejméně metr široká. Náš činžovní dům nebyl už tak zrovna bytelný. Magie nenáviděla vysoké budovy a nahlodávala je, drtila cihly a maltu, dokud se celá stavba nerozpadla. Čím byla budova větší, tím rychleji se zhroutila. Náš dům byl příliš malý a nízký, takže jsme zatím unikali zkáze bez větších následků, ale obrovské díry ve sklepě nevzbuzovaly zrovna důvěru.

Z pukliny se ozvalo odfrknutí. Naklonila jsem se nad ni. Oblil mě závan smradu z psí srsti. Chiefe, ty troubo pitomý.

Dřepla jsem si vedle díry. Dole se kroutil buldok a frkal jako o život. Musel tam spadnout a stěny pro něj byly příliš strmé, takže nedokázal vyskočit ven.

Položila jsem brokovnici na zem, naklonila se dolů a popadla Chiefa za kůži na zátylku. Musel vážit nejmíň čtyřicet kilo. Čím ho proboha paní Haffeyová krmí? Malými slony? Prudce jsem ho vytáhla ven a vyskočila zpátky na nohy s brokovnicí v rukou. Celá záležitost nezabrala víc než půl vteřiny.

Chief se mi přitiskl k noze. Byl to staroanglický buldok, vzpomínka na doby, kdy se tohle plemeno používalo při býčích zápasech. Byl to silný a hbitý pes, nebál se popelářských vozů, ani koní nebo toulavých psů. Ale stejně tady stál a naprosto vyděšeně se mi tiskl k lýtku.

Věnovala jsem vteřinu tomu, abych se sehnula a pohladila ho po velké hlavě. Bude to v pořádku, chlapče. Teď jsi se mnou.

Vyrazili jsme vpřed a pomalu zamířili z první úzké místnosti do širší komory. Pavučina se rozpínala po stěnách, takže v rozích vznikly skrýše. Vypadalo to tam pekelně děsivě.

Opatrně jsem zahnula za roh. U protilehlé zdi po mé pravici stály vedle sebe dva kotle. Elektrický pro chvíle, kdy měla technologie navrch, a staromódní obludnost na uhlí, používaná během vln, kdy nás magie obrala o elektřinu. Napravo od kotle na uhlí stál velký zásobník na uhlí, metr dvacet vysoká, dřevěná bedna, naplněná uhlím. A na hromadě uhlí ležel zpola pohřbený pan Haffey.

Před košem se na betonu pohybovala dvě stvoření. Asi pětasedmdesát centimetrů vysoká a nejméně metr a půl dlouhá, připomínala obrovské vosy bez křídel. Široká hruď se jim zužovala, než se opět prudce rozšířila v masivní zadek. Béžová, téměř průhledná těla jim pokrývaly tvrdé hnědé štětiny. Hlavy měly stvůry větší, než byla masivní Chiefova lebka, a zdobily je kusadla o velikosti zahradních kleští. Při každém pohybu jim drápy škrábaly o beton. Odporný, děsivý zvuk.

Stvoření nalevo se zastavilo a pevně se rozkročilo na šesti nohách, pokrytých chitinem. Zdvihlo konec ocasu a z něj vystřelil proud lepkavé kapaliny a přilnul ke zdi. Stvoření si otřelo zadek o podlahu, aby tam proud upevnilo, a pohnulo se dál, zatímco jeho výměšky tvrdly ve světlou pavučinu.

Fuj. Fuj, fuj, fuj.

Pan Haffey zdvihl hlavu.

Stvoření se zastavila, soustředěná na pohyb.

Stiskla jsem spoušť.

Brokovnice vyštěkla a ozvalo se zahřmění. První střela se zabořila do stvoření napravo, projela chitinem, jako by šlo o překližku, tenkou jako papír. Hmyzák se rozpadl na dvě poloviny. Vlhké vnitřnosti se vysypaly na podlahu jako kupa rybích měchýřů svázaných dohromady. Aniž bych se zastavila, otočila jsem se a druhou střelou počastovala jeho kamaráda. Chief vedle mě štěkal a cvakal zuby. Stvoření sebou cukala a bezmocně mlátila kolem sebe, tahala za sebou kusy vlastních těl. Kyselý, ostře pronikavý zápach naplnil vzduch.

Darin Haffey se v kontejneru posadil. „Vidím, že vás do toho Kayla zatáhla.“

Usmála jsem se na něj. „Ne, pane. Jen jsem si přišla půjčit trochu cukru.“

„Heh.“

Pavučina po levé straně, zahalující zbytek místnosti, se začala trhat.

„Bacha, další!“ vyštěkl pan Haffey a zdvihl revolver.

První hmyzák vyrazil ven. Stiskla jsem spoušť. Prásk!

A dva další. Prásk! Prásk!

Prásk!

Prásk! Prásk! Prásk!

Polámaná chitinová těla narážela jedno do druhého, na hromadu plnou cukajících nohou a vyhřezlých vnitřností, z nichž se zdvihal žaludek.

Prásk! Prásk! Prásk! Prásk!

Další z brouků přeskočil hromadu a mířil na mě. Plavně jsem zdvihla brokovnici. Po zásahu se mu rozprsklo břicho, takže jsem dostala sprchu smradlavou kapalinou. Hmyzí šťávy mě zapálily na rtech. Bleh.

Menší brouk přicupital ke mně a ostrými kusadly mi zaútočil na nohu. Ty parchante! Než jsem do něj stačila vpálit náboj, narazil do něj Chief a zabořil mu do těla zuby.

Prásk! Prásk!

Nepřestávala jsem pálit. Konečně ta odporná záplava přestala. Čekala jsem a naslouchala, ale už nepřišlo žádné další šustění hmyzích nohou. Lýtko mě pálilo. Bolest mě příliš netrápila, ale budu za sebou zanechávat krvavou stopu, takže bude směšně lehké mě sledovat. V AA-12 mi zbývalo pět nábojů. Nemohla jsem vědět, jestli jsem je zabila všechny, nebo to byla jenom předzvěst druhé vlny hmyzáků. Musela jsem odsud pana Haffeyho dostat.

Seděl v kontejneru a zíral na horu broučích těl. „Kruci. Tomu říkám střelba.“

„Naším cílem je potěšit,“ odpověděla jsem mu.

„Míříte, jako byste to s tím těšením myslela setsakra vážně.“

Pochvala je zvláštní věc. Věděla jsem, že výborně střílím, ale slyšet to od veterána ÚPJ mě stejně zahřálo a neskutečně potěšilo. „Viděl jste paní Trumanovou?“

„Viděl jsem její tělo. Ti hajzlové ji roztrhali na kusy.“

Chudák paní Trumanová. „Můžete chodit?“

„Ti šmejdi mě kousli do nohy. Je ze mě krve jako z prasete.“

Proto se schoval v uhlí. Zahrabal si nohu do uhelného prachu, aby skryl pach krve. Chytré. „Takže je čas jít.“

„Teď mě poslouchejte.“ Pan Haffey vložil do chraplavého hlasu kus policejní tvrdosti. „Není možné, abyste mě dostala ven. I kdybych se o vás opřel, vážím sto kilo a moje váha by vás jen zpomalovala. Skončili bychom tady oba. Nechte mi tu pušku a vypadněte. Kayla už určitě zavolala na stanici. Zdržím je, než…“

Přehodila jsem si brokovnici přes rameno a zdvihla ho z uhlí. Nebyla jsem sice silná jako normální kožoměnec, i když jsem byla rychlejší a obratnější, ale stokilový člověk pro mě pořád nepředstavoval zas tak velkou zátěž.

Poklusem jsem zamířila zpátky k díře nahoru, Chief se držel těsně za mnou a v tlamě pevně svíral chitinovou nohu stejně dlouhou jako on sám. Musel zaklonit hlavu, aby ji mohl nést, ale jeho pohled napovídal, že by mu ji nevyrvala z tlamy žádná armáda na celém světě.

„Tohle je trochu trapné,“ informoval mě pan Haffey.

Mrkla jsem na něj. „Copak, paní Haffeyová vás o svatební noci nepřenesla přes práh?“

Vyvalil oči. „To je prostě směšné. Co jste zač?“

Většinu svého života jsem strávila předstíráním, že jsem člověk. Ale teď, když byla hyena ze skříně venku, musela jsem se ke svému pravému já dříve nebo později začít hlásit. „Jsem kožoměnec.“

„Vlk?“

„Bouda.“ No, ne tak úplně. Pravda byla mnohem složitější, ale na podobné vysvětlování jsem ještě nebyla připravená.

Dorazili jsme k díře. Kdybych byla normální bouda, mohla bych vyskočit z díry s panem Haffeyem v náruči. Ale znala jsem své možnosti, a tohle bych nezvládla. A vyhodit ho nahoru by nenapravitelně ublížilo jeho důstojnosti. „Zvednu vás. Dokážete se přitáhnout nahoru?“

„Je papež katolík?“

Položila jsem ho, pak ho popadla za boky a znovu ho zdvihla. Pan Haffey se přitáhl přes okraj a já měla možnost podívat se velmi zblízka na jeho ránu na noze. Byl to deseticentimetrový, hluboký zářez. Když jsem odtáhla ruce od jeho tepláků, měla jsem je zamazané od krve. Potřeboval záchranku, a už včera bylo pozdě.

Vyhodila jsem Chiefa i s jeho trofejí ven, vyskočila, zachytila se okraje a zhoupla se nahoru.

„Ponesete mě aspoň jako hasič a přehodíte si mě přes rameno?“ zafuněl pan Haffey.

„To nepůjde, pane. Snažím se, aby vám z nohy moc nekapala krev.“

Polohlasně zavrčel.

Zdvihla jsem ho a zamířila pryč. „Brzy bude po všem.“

Hurónsky se rozchechtal.

Zaslechla jsem za sebou povědomé škrábání, vycházející z hlavní ložnice. „Myslel jsem si, že v Řádu kožoměnci být nemůžou.“

„Taky že ne. Když na to přišli, vyhodili mě.“

Šustění nás pronásledovalo.

„Tomu říkám pěkná hovadina.“ Pan Haffey zavrtěl hlavou. „A diskriminace. Mluvila jste o tom se svým obhájcem?“

„Ano, mluvila. A bojovala tak dlouho, jak jen jsem zvládala. Nakonec mě poslali do důchodu s plnou penzí. Nemůžu se odvolat.“

Pan Haffey mě přejel hodnotícím pohledem. „A vzala jste to?“

„Ne. Řekla jsem jim, že si ji mají strčit někam.“

Co nejněžněji jsem ho položila na podlahu a obrátila se na patě s připravenou brokovnicí.

Obrovský světlý hmyzák po nás skočil. Naládovala jsem do něj dvě střely. Zhroutil se na podlahu. Znovu jsem pana Haffeyho zdvihla a poklusem zamířila ke dveřím.

„Poslechněte, většina z mých kontaktů už je sice v důchodu, ale pár z nich má děti na oddělení. Pokud potřebujete práci, možná bych mohl něco zařídit. ÚPJ by vás určitě rádo přijalo do svých řad. Zatraceně dobře střílíte. To by nemělo přijít nazmar.“

„Moc si toho cením.“ Usmála jsem se. „Ale už práci mám. Pracuju pro firmu, kterou vlastní moje nejlepší kamarádka.“ Vyrazila jsem po schodech nahoru.

„Jakou firmu?“

„Odstraňování magického nepořádku. Ochrana. Takové ty věci.“

Pan Haffey otevřel oči. „Soukromý policajt? Vy jste přešla do soukromého sektoru?“

To je ta policajtská logika. Řeknu mu, že jsem kožoměnec, a on nehne ani brvou… ale soukromý policajt, to je jiná.

„A jak to jde?“ zamžoural na mě.

„Dobře.“ A když jsem řekla dobře, myslela jsem mizerně. Kate Danielsová a já jsme měly spoustu znalostí, menší moře zkušeností a pověst očerněnou natolik, že by to vystačilo na zničení tuctu kariér. Naši klienti byli zoufalí, protože než došli konečně k nám, všichni ostatní jim odmítli pomoct.

„A co si o tom myslí tvůj chlap?“

Rafael Medrano. Vzpomínka na něj byla tak živá, že jsem si dokázala vybavit jeho pach i jen tím, že jsem nad ním přemýšlela. Tu silnou, zdravou samčí vůni, která mě přiváděla k šílenství…

„Nevyšlo nám to,“ odtušila jsem.

Pan Haffey se mi v náruči zamlel, jako by mu bylo nepohodlně. „Měla byste nechat hloupostí a obléct se znovu do uniformy. Mluvíme tu o penzi, příspěvcích, kariérním postupu a zaplacení…“

Přiběhla jsem ke dveřím. „Paní Haffeyová.“

Dveře se rozletěly dokořán. Paní Haffeyová zbledla. „Bože můj, Darine! Panebože!“

V dálce se ozvalo povědomé houkání sirén.

Kavalerie dorazila, s puškami a ve velkém počtu. Naložili pana Haffeyho do záchranky, poděkovali mi za pomoc a pak mi oznámili, že jelikož jsem civilista, měla bych se jim sakra klidit z cesty. Nevadilo mi to. Zabila jsem většinu hmyzáků tam dole, a oni se vyšňořili, a dokonce se obtěžovali přitáhnout s sebou i plamenomety. Bylo jen fér nechat je, aby si užili trochu legrace.

Postarala jsem se o ránu na noze. Moc se dělat nedalo. Lyk-Vé, virus zodpovědný za existenci kožoměnců, hojil zranění rychleji než u obyčejného člověka, takže když jsem konečně měla čas na ošetření, rána už se stačila zavřít. Za pár dní budu mít nohu jako novou, nezbude na ní ani jizva. Některé dary Lykosova viru byly užitečné. Bez jiných, třeba berserkří zuřivosti, bych se klidně obešla.

Zrovna jsem si drhla žínkou na odstranění make-upu broučí šťávy z tváře, když zazvonil telefon. Utřela jsem si mýdlo z obličeje a sprintem se vřítila do kuchyně, abych ho zvedla.

„Prosím?“

„Nashová?“ ozval se na druhé straně sametový hlas.

Patřil Jimovi, jaguárodlakovi a šéfovi bezpečnosti Smečky. Většinou se představoval jako Jim Black, pokud jste ho dobře neznali. Během svého působení u Řádu jsem si ho proklepla. Jeho pravé jméno znělo James Damael Shrapshire. Jelikož to zrovna nerozhlašoval, raději jsem si to nechala pro sebe.

Atlantská Smečka kožoměnců byla nejsilnější skupinou kožoměnců ve Státech a můj vztah s nimi byl… komplikovaný. Ale podporovala Špičkově ostrou vyšetřovací agenturu, firmu, kterou vlastnila Kate a v níž jsem teď pracovala. Dodali nám základní kapitál a byli naším zákazníkem s přednostní prioritou.

„Nazdar, Jime. Co pro tebe můžu udělat?“ Jim nebyl špatný chlap. Paranoidní a tajnůstkářský, ale kočky byly obecně divné.

„Někdo včera v noci zaútočil na jednu z našich firem,“ oznámil mi Jim. „Čtyři lidé jsou mrtví.“

Někdo si očividně přál umřít, a nebyl zrovna chytrý, protože existovala spousta jednodušších způsobů, jak spáchat sebevraždu. Smečka se o vlastní lidi starala, a když jste jim ublížili, tak se postarala zase o vás, a důkladně. „Někdo, koho znám?“

„Ne, dva šakalové, bouda a liška z klanu hbitých. Potřebuju, abys tam zajela a podívala se na to.“

Zamířila jsem do ložnice. „Žádný problém. Ale proč já?“

Jim si povzdechl do telefonu. „Andreo, kolik let jsi strávila jako rytíř?“

„Osm.“ Začala jsem na postel vytahovat oblečení. Ponožky, pracovní boty, džíny…

„A kolik let jsi strávila aktivním řešením případů?“

„Sedm.“ Ke kupce oblečení jsem přidala krabici s náboji.

„Tak proto. Jsi ten nejzkušenější vyšetřovatel, který teď zrovna něco neřeší, a nemůžu požádat Choť, aby se na to podívala, protože za á už na něčem pracuje s Curranem a za bé, když se do toho vloží ona, tak většinou srovná půlku světa se zemí.“

Choť Kate. Ten titul mi vždycky vyvolal na tváři úsměv. Pokaždé, když ho někdo použil, Kate měla najednou takový mučednický výraz.

„Vypadá to, že to bude dost komplikované a policisté mají své práce dost. Potřebuju, abys tam zajela a udělala v tom pořádek.“

Konečně. Konečně nějaká výzva.

S telefonem mezi ramenem a uchem jsem vzala z nočního stolku tužku a zápisník. „Máš adresu?“

„Čtmáct-dvanáct na Griffinově.“

Griffinova ulice se táhla po SoNo, jedné z bývalých finančních čtvrtí, namačkaných mezi historickým a novějším obchodním centrem města. Jméno vzniklo zkrácením „South of North Avenue“, jih severní avenue. Bylo to špatné, nestabilní místo, staré kancelářské budovy tam padaly jako švestky.

„Co tam dělali kožoměnci?“

„Pracovali,“ řekl Jim. „Získávají se tam suroviny ze sutin.“

Suroviny ze sutin. Ale ne. Ne. To by mi přece neudělal. Podařilo se mi udržet hlas vyrovnaný. „A kdo ty práce vedl?“

Jen ať to není Rafael, jen ať to není Rafael, jen ať…

„Recyklace Medrano,“ řekl Jim.

Kruci.

„Rafaela teď vyslýchají nějací policisté, ale poslal jsem za ním právníky, takže by si ho tam neměli nechat. Připojí se k tobě hned, jak ho odtamtud dostanou. Hele, vím, že mezi tebou a Rafaelem to není zrovna růžové, ale všichni musíme občas dělat věci, které nechceme.“

„Jime,“ přerušila jsem ho. „Chápu to. Práce je práce. Jdu na to.“

2.

Zabralo mi tři čtvrtě hodiny, než jsem se dostala skrz pokroucené rozvaliny města až k SoNo. Magie se v Atlantě opravdu vyřádila. Obchodní centrum to odneslo nejhůř, ale historická část a Buckhead to taky slušně schytaly. Kdysi vznosné mrakodrapy teď ležely v troskách jako náhrobní kameny lidských nadějí, padlé na bok. Nadjezdy se proměnily v prach a na jejich místě se nad asfaltovými kaňony rozpínaly nové dřevěné mosty. Ulice se dusily pod sutinami. Atlanta byla stále plná života a město se kousek po kousku znovu stavělo na nohy, ale samotná váha a množství popadaného betonu obnovu dost komplikovaly. Musela jsem objet trosky širokým obloukem ze severu.

Na rohu Monroe a 10th Street vybuchlo něco fluorescentního a pokrylo zdi nových domů křiklavě oranžovou hmotou, páchnoucí jako den staré zvratky. Městská jednotka Biohazardu zúžila dopravu jen do jednoho pruhu, hlídaného dvěma muži s cedulemi STOP, kteří vozy a jezdce pouštěli vždycky po pár lidech, zatímco zbytek týmu smýval oranžový hnis hasičskými hadicemi.

Všude kolem mě ranní doprava hýkala, řehtala a kálela na ulici. Benzinové motory během magie nefungovaly. Můj džíp měl dva motory. Jeden plynový a druhý fungoval na očarovanou vodu, takže i když byla u vlády magie, dostala jsem se, kam jsem potřebovala. Spolehlivě, i když ne zrovna rychle. Upravená auta jako ta moje byla drahá, takže se většina lidí rozhodla radši pro koně, velbloudy nebo muly. Ti jezdili kdykoliv. Jen nevoněli zrovna dvakrát vábně. Byla půlka května, a docela horkého. Puch stoupající z cesty by donutil kohokoliv k rychlému úprku.

Muž po mé levici na bílém koni namířil kuši na ceduli STOP. Tětiva zadrnčela a šipka prošla skrz kov, přesně uprostřed O. Trefa do černého.

Chlapík od Biohazardu praštil se zmrzačenou cedulí o úklidový náklaďák, vytáhl z přihrádky na podlaze brokovnici a namířil ji na střelce.

„Chceš mi zlepšit náladu, hajzle? Vážně?!“

„Strč si tu ceduli do prdele!“

„Hej,“ vykřikla nějaká žena. „Jsou tady děti!“

„Vodpal!“ pravil jí řidič a namířil kuši na chlápka od Biohazardu. „Pusť mě.“

„Ne, budeš muset počkat, až na tebe přijde řada, stejně jako všichni ostatní.“

Dokázala jsem podle jejich výrazů odhadnout, že ani jeden nebude střílet. Prostě se jen budou velkohubě dohadovat a marnit čas všech ostatních, a dokud se pracovník Biohazardu bude dohadovat s tím pitomcem na koni, nepustí nikoho dál. A tímhle tempem se na místo činu nikdy nedostanu.

„Hej, čuráku!“ vykřikl další řidič. „Vypadni z tý cesty.“

„Tady tohle je Falcon Sedm,“ pravil jezdec. „Projede ti předním sklem jako máslem a připíchne tě k sedadlu jako brouka.“

Přímá výhružka, hm? Tak dobře.

Sundala jsem si sluneční brýle, aby mi jezdec viděl do očí. „To je pěkná kuše.“

Zadíval se krátce mým směrem. Uviděl přátelsky vypadající plavovlásku se širokým úsměvem a lehkým texaským přízvukem a ani v nejmenším ho to nevylekalo.

„Jaký to má nátah? Pětatřicet kilo? Nabíjení zabere asi čtyři vteřiny?“

„Tři,“ oznámil mi.

Věnovala jsem mu úsměv nacvičený z Řádu: sladký úsměv, tvrdý pohled. Natáhla jsem se k sedadlu spolujezdce a sebrala odtamtud samopal. Heckler-Koch byl asi sedmdesát centimetrů dlouhý a patřil mezi mé oblíbené hračky pro boj na kratší vzdálenost. Jezdci se rozšířily oči.

„Tohle je samopal Heckler-Koch UMP známý svou spolehlivostí a průrazností. Má kadenci osm set střel za minutu. To znamená, že tenhle zásobník na třicet ran do vás můžu vyprázdnit za méně než tři vteřiny. Z téhle vzdálenosti vás to přepůlí.“ To nebyla tak úplně pravda, ale znělo to dobře. „Vidíte, co je napsané na hlavni?“

Úhlednými bílými písmeny na ní byl vyvedený nápis „Hvězda párty“.

„Otevřete znovu pusu, a z mojí hračky se stane hvězda téhle párty.“

Jezdec zaklapl ústa.

Zadívala jsem se na chlapíka od Biohazardu. „Cením si práce, kterou děláte pro město, pane. Pokračujte, prosím.“

O deset vteřin později jsem se dostala skrze silniční zátaras, projela s džípem po Monroe Street a pak zahnula přímo na North Avenue. Ujela jsem celé dva bloky, než ulice skončila horou rozbitého skla. V tomhle divokém dobrodružství budu muset pokračovat pěšky. Zaparkovala jsem, zkontrolovala zbraně, vytáhla z kufru sadu na ošetření místa činu a rozběhla se po ulici.

Možná tam Rafael nebude.

Budu ho muset vyslechnout dříve nebo později. Při té myšlence se mi srdce rozbušilo rychleji. Zhluboka jsem dýchala, dokud zase nezpomalilo. Měla jsem tu práci. Řád si možná myslel, že za moc nestojím, ale Smečka byla očividně jiného názoru. A budu se chovat profesionálně.

Ano, profesionálně. Zabývat se čistě fakty, madam. Pokračujte dál, zde není nic k vidění. Není důvod panikařit.

Nebyl to můj první případ a ani první vražda. Byla to možnost pracovat na něčem důležitém, a já ji nepromarním tím, že bych tam udělala divadlo.

Griffinova Čtmáct-dvanáct připomínala malý kopec pokrouceného kovu, ozdobený kusy betonu, promíchanými se špinavým mramorem, kupami roztříštěného namodralého skla a jemným šedým prachem, jenž vznikal ve chvíli, kdy se magie zakousla do hmoty tvořící budovu. Naproti přes ulici stál bagr a další stroje na těžkou práci na stavbách, jejichž jména jsem neznala, hned vedle velkého stanu.

Dovnitř do kopce vedl tunel vyztužený nosníky, kde hlídali dva kožoměnci. Ten po levé straně v tmavých džínách a černém tričku byl bouda. Mohlo mu táhnout na čtyřicet, byl štíhlý, snědý, s uvolněným úsměvem. Už jsem ho potkala. Jmenoval se Stefan a vycházeli jsme spolu bez problémů. Jako většině boud mu to šlo s nožem a občas, když ho protivníci opravdu naštvali, je po smrti skalpoval.

Kožoměnec napravo byl mladší a mohutnější. Měl tmavé oči a kaštanově hnědé vlasy střižené nakrátko. Nasála jsem jeho pach. Šakalodlak.

Zastavila jsem se před tunelem. Stefanovi se rozšířily oči. „Ahoj.“

„Zdravíčko.“

Šakal mi věnoval dlouhý pohled. Měla jsem oblečenou bílou košili s dlouhým rukávem, hnědé kalhoty a koženou vestu. Hlavní výhodou vesty bylo, že měla asi tak milion kapes. Sigy jsem měla zastrčené v podpažních pouzdrech. Šakal nakrčil nos. Přesně tak, nevoním jako normální bouda.

„Posílá mě Jim,“ pověděla jsem Stefanovi.

Ten zdvihl obočí. „Ten Jim?“

„Jop. Už se Rafael vrátil z výslechu?“ Všechno uvnitř mě se sevřelo.

„Ne.“

Díkybohu. Jsem zbabělec. Děsný, ubohý zbabělec. „Musím si prohlédnout místo činu.“

Šakal konečně poznal pach. „Vy jste…“

Stefan udělal krok do strany a nenuceně šakalovi dupnul na nohu těžkou pracovní botou. „Vyšetřuje tenhle případ. Pojď, Andreo, ukážu ti to tu.“

Skrčil se a zamířil do tunelu. Sundala jsem si sluneční brýle, zastrčila je do kapsy vesty a následovala ho. Přivítal mě suchý kamenný pach, smíchaný ještě s něčím dalším. Následoval druhý pach. Přilnul mi k jazyku a já ho poznala. Slaboučký, téměř neznatelný puch rozkladu v počátečním stádiu.

Když magie zaútočila na vysokou budovu, nahlodávala nejdříve beton, útočila na něj na náhodných místech, dokud se nerozpadl v prach. Nakonec se stavba zhroutila jako shnilý strom. Beton a rozbitné cennosti zanikly, ale kovy a další sběrné suroviny přetrvaly. Recyklační společnosti se vydávaly do padlých budov a zachraňovaly odtamtud kovy a vše ostatní, co se dalo prodat.

Popadané trosky jako tyhle byly nestabilní. Museli jste být svým způsobem šílení, abyste se vrtali v budově, která vám každou chvíli mohla spadnout na hlavu. Kožoměnci byli na podobnou práci jako dělaní. Všichni už byli stejně šílení, větší síla nám dovolovala pracovat rychle a regenerace poháněná Lyk-Vé dávala polámané kosti dohromady v rekordním čase.

A ať už měl Rafael jakékoliv chyby, dbal na to, aby se těch zlámaných kostí vyskytlo naprosté minimum. Chodba byla metr osmdesát široká. Strop podpíraly ocelové nosníky a kamenné sloupy, a stěny pokrývalo kovové pletivo. Jsem vysoká sto padesát sedm centimetrů a Stefan byl o patnáct centimetrů vyšší než já, ale ani on se nemusel krčit. Na stropě byla připevněná řada elektrických světel, která teď tlumeně poblikávala. A úplně to stačilo. Zastavili jsme se, aby naše oči přivykly šeru, a pak pokračovali dál.

Tunel se svažoval dolů.

„Pověz mi něco o té stavbě,“ požádala jsem ho.

„Spadla asi sedm let po Změně, hned po centrále Georgia Power za Civic Center. Než se zřítila, šlo o třicetipatrový věžák ve tvaru písmene V. Postavil ho a vlastnil Jamar Groves. Jamar byl realitní makléř a tohle zlatíčko byla jeho chlouba. Říkal tomu Dům velké volavky. Lidé mu radili, aby se odtamtud evakuoval, ale vzal si do hlavy, že jeho stavba nespadne. Ještě tady pořád někde je.“ Stefan kývl ke stropu. „Nebo alespoň jeho kosti.“

„Kapitán šel ke dnu se svou lodí?“ Puch rozkladu sílil, lnul ke stěnám tunelu jako odporná patina.

„Jo. Jamar prý byl divný chlápek.“

„Jenom chudí lidé jsou divní. Bohatí jsou excentričtí.“

Stefan se uculil. „No, Jamar vlastnil obrovskou sbírku umění a měl pár zajímavých nápadů. Třeba to, že si v druhém patře zřídil lázně z mramoru v římském stylu.“

„Takže jdete po tom mramoru?“ zeptala jsem se.

„Nakašlat na mramor. Chceme měděné trubky. Celá budova byla vybavená staromódními měděnými trubkami. Ceny mědi teď zrovna vyletěly nahoru. Dokonce i měděné dráty jsou drahé. Samozřejmě, kdybys z nich opálila plast, prodáš je za dvakrát tolik, ale to my neděláme. Ten dým je zatraceně toxický i pro nás. Je tu taky ocel, ale měď je to hlavní lákadlo. Proto tu budovu Rafael koupil.“

„On koupil celou stavbu?“ Před pár měsíci, když jsme byli s Rafaelem spolu, se většinou nechával na podobnou práci najímat. Vlastníci nejrůznějších staveb ho zaměstnali, aby pro ně získal cenné suroviny s tím, že si mohl nechat procenta ze všeho, co ze zřícenin vydoloval.

Stefan se zazubil. „To teď můžeme. Hrajeme ve stejné lize s velkými zvířaty.“

Tunel pokračoval dál a dál, stále níž.

„Proč jste hrabali tak hluboko pod budovou? Proč nezačít ze strany?“

„Volavka se převrátila na stranu,“ vysvětlil Stefan. „Přímo nad šestým patrem. A nikdy v ní nevznikl požár.“

Magie ničila budovy různými způsoby. Někdy se zhroutila celá jejich vnitřní struktura a stavby se propadly dovnitř oblaku prachu. Mnohem častěji ale jen oslabila části budovy a způsobila zhroucení pouze některých míst, dokud se celá budova nezřítila a nesvalila na bok. Převrácené budovy byly cenné, obzvlášť pokud nevznikl požár, protože existovala slušná šance, že cokoliv pod zemí se mohlo zachránit.

„Snažili jsme se dostat do sklepa,“ potvrdil mou předchozí myšlenku Stefan. „Jsou tam požární a vytápěcí systémy, generátory a přístup k šachtám nákladních i osobních výtahů. To je spousta kovu. A nikdy nevíš, občas se odtamtud dají zachránit počítačové servery. Pád budov přežily už i divnější věci. Jsme tady.“

Před námi se chodba rozšířila. Stefan cvakl vypínačem a dvě lampy na stropě se probraly k životu. Stáli jsme v kruhové místnosti, asi sedm a půl metru v průměru. Na hliněné podlaze ležela čtyři těla, dva muži a dvě ženy. Na opačné straně trčel ze stěny metr osmdesát vysoký kovový disk, za nímž se skrýval kruhový tunel utopený v temnotě. Trezor otevřený dokořán.

„Trezorová místnost?“

Stefan se zašklebil. „Nebyla na žádných nákresech a v korespondenci ohledně budovy, k níž jsme měli přístup, o ní nebyla ani zmínka. Prostě jsme vesele kopali a narazili na ni včera v noci. Pokoušeli jsme se hrát si s dveřmi asi hodinu, ale neměli jsme ty správné nástroje, takže Rafael nechal na stráži dva lidi tady a dva u vchodu, a pak jsme odsud odešli. Zámečník měl dorazit dneska ráno a tu svini otevřít. Namísto toho jsme tady našli tohle.“

Čtyři lidé leželi mrtví na zemi. Včera v noci objali své milované, než odešli do práce. Měli své plány. A dnes ráno jsem je dostala na starost já. Život byl zákeřná svině.

„Fajn, ukažte mi zápis.“

„Cože?“

„Zápis z místa činu? Záznam toho, kdo a kdy tady dole byl?“

Stefan mi věnoval bezvýrazný pohled.

„Eh…“

Ale krucinál. Vytáhla jsem z kapsy na vestě malý zápisník, pero a snažila se znít přátelsky. „Víš co, tak jeden hned založíme. Tady, napíšu se jako první.“ Na vršek stránky jsem poznamenala datum a napsala tam: „Andrea Nashová.

Přítomnost od: 8:12 ráno. Odchod ve:_______. Důvod: Vyšetřování.“

Podepsala jsem se a pak mu předala pero i zápisník.

„Tak a teď tam napiš sebe. Když přijdou lidé, aby si vyzvedli těla, řekneš jim, ať se zapíšou také. Musíme si udržovat přehled, kdo sem přichází a odchází.“ Položila jsem tašku s výbavou na ohledání činu na zem, otevřela ji, vytáhla z ní rukavice a nasadila si je. Jako další jsem odtamtud vytáhla instantní digitální fotoaparát Polaroid a štos papírových obálek na fotky z místa činu a důkazní materiál. Jiné foťáky možná dělaly hezčí snímky, ale magie si dokázala s digitálními daty ošklivě pohrát. Někdy jste měli křišťálově čisté obrázky ve vysokém rozlišení, jindy jste skončili s rozmazanou šedou hrůzou nebo vůbec s ničím. Digitální fotoaparáty od Polaroidu dokázaly vyvolat fotku nejrychleji na trhu, a jako bonus foto uložily ještě digitálně. To bylo nejblíž k okamžitému záznamu důkazů, jak jen se dalo.

„Hýbal někdo s těly?“

Stefan pokrčil rameny. „Sylvie je našla, zkontrolovala, jestli nemají puls, prohlédla trezor, aby se ujistila, že se tam někdo neschovává, a pak se hned stáhla z výkopu. Procedury známe.“

Pokud by je znali, tak by si vedli záznam. „Kde je Sylvie teď?“

„S Rafaelem. Otravují je policajti.“

Z právního hlediska měla Smečka podobná práva jako původní indiánští obyvatelé Ameriky. Vládli sami sobě a řídili se vlastními zákony. Když kožoměnec zemřel na území Smečky, byla to jejich záležitost. Tihle umřeli ve městě, a ÚPJ o tom chtělo vědět víc. Nepatřili mezi fanoušky kožoměnců, a měli pro to dobrý důvod.

Žijeme v šedé zóně mezi zvířetem a člověkem. Ti z nás, kteří chtějí zůstat lidmi, se řídí Zákonem, sbírkou přísných pravidel. Zákon vyžaduje disciplínu, umírněnost a respekt vůči hierarchii. Někdy ale lidské sebeovládání selže, kožoměnec vyhodí Zákon oknem a stane se z něj lupus. Lupové jsou sadistické, vražedné zrůdy. Vyžívají se v zabíjení, kanibalismu a všech možných násilných perverznostech, jaké jejich šílené mozky dokážou vymyslet. Smečka je likvidovala bez milosti, ale to ÚPJ nebránilo, aby každého kožoměnce považovali za potenciálního masového vraha. A kdykoliv se stala nějaká vražda kožoměnce ve městě, vždycky se do toho chtěli míchat.

Ne, že by tím něčeho dosáhli. Smečkoví právníci byly nenasytné šelmy.

Dřepla jsem si k nejbližšímu tělu a zamířila na něj foťákem. Cvakl blesk a na zlomek vteřiny zalil místnost bílým světlem. Foťák zavrněl a vyplivl snímek. Vytáhla jsem ho a zamávala s ním, ať trochu oschne, než jsem ho vložila do papírové obálky.

Mrtvý muž vypadal, že mu táhlo tak na šedesát. Kožoměnci stárli pomaleji, takže mu klidně mohlo být o deset let víc. Kůži na čele měl olivově snědou, odstínem příznačným pro lidi z indického poloostrova. Taky to byl jediný kus odhalené kůže, jenž nebyl poškozený. Všude jinde na těle se mu boulily obrovské puchýře, na tvářích, krku, pažích… kůže se odlepovala od svalů, napnutá a zčernalá.

Další snímek.

„Ještě jsem nikdy nic takového neviděl,“ ozval se Stefan.

Já ano. „Byl tady policejní lékař?“

„Jo. Ale zahnali jsme ho.“

Přesně tak, i když členové Smečky zemřeli mimo její území, pořád měla nárok na těla. A technicky vzato byla tahle stavba majetkem Smečky, jelikož ji Rafael koupil. Měla jsem si na to vzpomenout.

Začínáte zapomínat, slečno Nashová. Začínáte zapomínat.

Předala jsem mu foťák. „Mohl bys to na vteřinu podržet?“

Fotoaparát si ode mě převzal. Vytáhla jsem od opasku nůž a rozřízla mrtvému košili. Tenká látka povolila snadno. Prořízla jsem oba rukávy a pak opatrně otočila tělo na bok. Vršek levého ramene mu hyzdil velký otok, těsně nad klíční kostí. Rychlým pohybem jsem prořízla dolní okraj puchýře. Z něj se vyvalily tělní tekutiny, černé a smíchané s krví. Do nosu mě okamžitě udeřil ohavný, čpavý zápach hnijícího masa.

Stefan zaklel a prudce se otočil pryč.

„Jestli hodláš zvracet, běž, prosím tě, do tunelu.“

Jen se sehnul a zavrtěl hlavou. „Ne, v pohodě. Jsem v pohodě.“

Natáhla jsem splasklou kůži. Na jeho zádech byly teď viditelné dvě rozeklané díry, blízko místa, kde rameno přecházelo v krk. Předtím je skrýval otok.

„Co to je?“

„Hadí uštknutí.“

„Nejsme proti hadímu jedu imunní?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne.“

„Děláš si srandu.“

„Ne, nedělám. Kožoměnci to nikde zrovna neroztrubují, asi chápeš proč, ale když tě uštkne prudce jedovatý had, tak to určitě ucítíš.“

Stefan zamrkal. „Zlomené kosti se nám hojí rychleji a jsme imunní vůči nemocem a jedům.“

„Jsme hodně odolní, ale ne imunní. Pamatuješ si na Erru?“

Stefanovi potemněl pohled. „Jo. Pamatuju.“

Erra byla Kateina teta a její tajemství. Kate měla v rodině magii. Ten druh magie, který srovnával města se zemí a měnil běh starověkých civilizací. Její teta spala po tisíce let, ale příchod magie ji probudil a ona zabloudila až do Atlanty a chtěla dělat potíže. Tehdy málem zničila celé město. Jeden z jejích výtvorů, pojmenovala ho Jed, se proboural do domu klanu vlků tady ve městě. Otrávil všechny uvnitř. Zemřeli v bolestech. To bylo pro Smečku drsné probuzení. Kožoměnci se dali otrávit, pokud byl jed dostatečně silný.

„Většina nemocí je virového nebo bakteriálního původu,“ vysvětlila jsem. „Lyk-Vé je žárlivý, takže všechny ostatní vymýtí. Když sníš jed, dostane se ti do žaludku. V okamžiku, kdy se pokusí dostat do krevního oběhu, Lykosův virus ho rozloží. Ale hadí kousnutí je úplně jiná pohádka.“

Vstala jsem, vytáhla hadřík z kapsy a utřela si do něj ruce. „Had vstříkne toxiny rovnou do těla. Ty jedovaté prvky jsou biologického původu. Enzymy, srážedla a tak dále. Některé napadnou jen oblast kousnutí, ale další se rozšíří na nervový systém a Lykosův virus v nich nepozná hrozbu, dokud se poškození nezačne rozšiřovat.“

„Takže jaký je tenhle?“

„Hemotoxin. Nejspíš ze zmije. V okamžiku, kdy se dostane do těla oběti, začne srážet krev a krevní destičky. Lyk-Vé je ve všech tkáních, ale většina je ho v krvi. Když se ucpou cévy, virus se nedokáže dostat k jedu dost rychle, aby ho zničil. Znala jsem buvolodlaka, který spadl do hnízda chřestýšů. Když jsme jeho mrtvolu vytáhli, vypadal úplně stejně.“

Stefan civěl na tělo. „Jak ho had dokázal kousnout do zad? Přece by neležel na zemi. Možná tak seděl.“

Kožoměnci brali svou osobní hygienu velmi vážně. „Špinavé zvíře“ byla obvyklá urážka, kterou se proti nám lidé oháněli. Stráže by neležely na rozkopané zemi, pokud by se tomu mohly vyhnout.

„To nevím.“ Vzala jsem z tašky pravítko a změřila jím vzdálenost mezi dírami po zubech. Devět centimetrů. Už vzdálenost kolem pěti naznačovala velkého hada. Šest centimetrů znamenalo čtyř a půl metrového chřestýše. Devět bylo naprosto šílených.

„Můžu ti říct, že kdybych byla inteligentní had, přesně tam bych kousla,“ řekla jsem. „Pokud se dostane sraženina do cév vedoucích do mozku, smrt nastane takhle rychle…“ Luskla bych prsty, ale měla jsem natažené latexové rukavice.

„Takže tu máme obrovské, děsně chytré zmije, které se připlazily, pozabíjely naše lidi, otevřely trezor, něco z něj ukradly a pak se zase odplazily pryč, aniž by na ně někdo přišel?“

„Už to tak vypadá.“

„Tak dobře. Jen jsem se chtěl ujistit, že nejde o něco nebezpečného.“

Věnovala jsem mu krátký úsměv a připravila se ke zpracování místa činu.

Byla to jedna velká noční můra. Rafaelovi lidé přicházeli a zase odcházeli před necelými dvanácti hodinami, a k zemi lnuly nejméně dva tucty pachů, a to ještě nezmiňuju puch rozkladu, vycházející z těl. V georgijském teple se mrtvoly rozkládaly rychle i takhle hluboko pod zemí.

Zběžná prohlídka těl odhalila mnohočetná hadí kousnutí. Zaznamenala jsem čtyři druhy rozpětí jedových zubů a zapsala je. Rozdělila jsem místo činu do podélných řad, ode zdi ke zdi, a zdvihla každé víčko od lahve a každý vlas.

Smečka poslala dodávku, aby mohla být těla odvezena zpátky do Pevnosti, obrovského velitelství kožoměnců těsně za Atlantou, o kterém všichni tvrdili, že nevypadá jako hrad, i když ho zatraceně hodně připomínalo. Zaznamenala jsem nějaké postřehy pro Doolittla, hlavního mága léčitele Smečky, a popsala v nich svou teorii o hadech, jelikož těla bude prohlížet on. Zabalila jsem shromážděné otisky prstů do velké obálky a adresovala ji Jimovi. Smečka měla vlastní databázi otisků a on měl mnohem lepší možnost je identifikovat než já. Znala jsem teorii ohledně analýzy otisků, a dokonce mě naučili pár základních triků na Akademii Řádu, ale v praxi jsem před sebou viděla jen kupu spirálových linií a naprosto netušila co s nimi. Vypsala jsem pro Jima rychlé předběžné zhodnocení situace, vyžádala si podkladové dokumenty ohledně všech Rafaelových zaměstnanců a poslala sakumprásk všechno s pracovní četou a mrtvými těly.

Vešla jsem do trezoru a chvíli v něm stála, pohledem přejížděla po jeho obsahu. Byl plný starožitností. U zdi stála dvojice elegantních koček s dlouhým krkem, černých jako noc, s očima pravděpodobně z pravých smaragdů. Po jejich levé straně stála na podlaze kamenná tabule sešlá věkem, vysoká stejně jako já a pokrytá rytinami postav v hábitech. Po pravé straně se nacházela dřevená stolička, lemovaná zlatem a nabarvená nahnědo, stylizované konce nohou připomínaly lví tlapy.

Na poličkách odpočíval zdobný zlatý náhrdelník na vršku sametového šarlatového polštářku ve skleněné krabičce, sada lahviček, krystal omotaný pásky ze zlata, prázdná dřevěná skříň, velký kus krystalu mořské pěny, položený na černém sametu. Na boku měl rytinu se třemi muži a ženou, mávajícími na rozloučenou. Nebo možná na přivítanou.

Ne, bylo to nejspíš na rozloučenou. Život byl takhle krutý.

Celým trezorem prostupoval věk, sálal z věcí kolem, jako když květ šíří svoji vůni. Kolik lidí kvůli těmhle věcem zemřelo? Věděla jsem nejméně o čtyřech, a měla jsem tušení, že se to číslo ještě vyšplhá nahoru.

Zavolala jsem Stefana dovnitř, zapsala každou položku v trezoru do seznamu a pak ho to nechala podepsat jako svědka. Ten seznam byl tak dlouhý, že mi pero začalo ke konci vynechávat ve smrtelné křeči. Něco z trezoru muselo zmizet, ale co? Prošmejdila jsem každý centimetr toho zatraceného místa, hledala jsem nějaký náznak zmizelého předmětu, ale v trezoru nebyl žádný prach. Žádný tajemný obrys, žádné prázdné háky, nic, co by mi alespoň trochu naznačilo, co přesně zmizelo. Co já vím, místo toho, aby útočníci něco vzali, mohli do trezoru cokoli vložit. No nebyla by to pecka?

Když jsem se konečně vynořila z tunelu, pokrytá hlínou a unavená do morku kostí, slunce se už skoro stačilo skrýt za obzor. Zpracování místa činu byla pomalá, jednotvárná práce. Příště si najdu někoho dalšího, aby otročil se mnou.

Stefan vstal z ocelového barelu, na němž seděl. „Hotovo?“

„Ano. Nějaké zprávy od Rafaela?“

„Ne.“

Buď ho zdržela policie, nebo dělal všechno možné, jen aby se mi vyhnul.

„Stefane, ty věci v trezoru jsou hodně staré. Nemáme vůbec ponětí, jestli jsou některé z nich magické, nebo ne. Měli byste se od nich držet dál. Nedotýkejte se jich, nečichejte k nim a nepokoušejte se je přemisťovat. Řeknu někomu s magickými vědomostmi, aby sem přijel z Pevnosti. Přemístí je a dají do karantény.“

Stefan na mě zamžoural. „Chápu, co tím myslíš, ale o tom si budeš muset promluvit s Rafaelem. Nejspíš sem přijde, až ho policajti pustí. Nechceš mu nechat vzkaz?“

Dobrý nápad. „Máš něco na psaní?“ Zatřásla jsem prázdným perem. „Moje už je k ničemu.“

„Jasně, ve stanu.“

Zadívala jsem se na pracovní stan, tyčící se jen pár metrů daleko. „Díky.“

Přešla jsem tam, odhrnula vstupní závěs stranou a vkročila dovnitř.

Voněl po Rafaelovi.

Jeho pach prostupoval každičkým centimetrem prostoru, od zdí stanu přes skládací stůl a židli až po papíry, úhledně srovnané na desce stolu. Všechny předměty tam pulzovaly, volaly na mě a zpívaly: „Rafael… Rafael… druh…“

Jeho pach mě obklopil, vřelý, vítající, můj, a všechny buňky v těle se mi nespokojeně rozječely. Zapotácela jsem se nazad a málem přepadla přes kámen.

„Jsi v pořádku?“ zavolal Stefan.

„Ano.“ Musela jsem odtamtud pryč.

Otočila jsem se a odešla.

„A co ten vzkaz?“ zeptal se Stefan.

„Nechám mu vzkaz na záznamníku.“

Šla jsem dál a snažila se vzdálit od toho proklatého stanu co nejvíc. Kdyby mi někdo zastoupil cestu, možná bych ho i zastřelila.

Zastavila jsem se u kanceláře naší vyšetřovací agentury. Bylo zamčeno, a Kate se toulala kdovíkde. Uložila jsem naše trasologické stopy do trezoru uvnitř a odjela domů. Vyškrábala jsem se po schodech nahoru, překvapivě byly bez pavučin a pokrývaly je tmavé saze z plamenometů ÚPJ, a zastavila se u Haffeyovic bytu. Na klepání nikdo neodpovídal. Snad to pan Haffey přežil.

Přešla jsem k vlastnímu bytu, dostala se dovnitř a opřela se o dveře, jako bych se bála, že svět venku se rozhodne vrazit dovnitř a dostane mě.

Můj byt byl tmavý a prázdný. Sloužil mi jako útočiště, zvláště během těch tří týdnů, kdy jsem se tu zahrabala a snažila se smířit s tím, že mě vyhodili z Řádu. Byla to má bezpečná vězeňská cela. Byly jsme tu já osobně, moje maličkost a já samotná. No a taky Grendel, ale i když byl pudl skvělý posluchač, moc si s člověkem nepoklábosil.

Teď mi to tady nepřipadalo bezpečné, ale tíživé a pusté.

Žádný Rafael. Pamatovala jsem si, jaké to je se vedle něj probouzet a zjistit, že mě drží v náručí. Kdybych zavřela oči, vybavila bych si jeho smích. Byla jsem s ním tak šťastná, ale hlavně – dělala jsem šťastným jeho. Ať už jsem měla jakékoliv vady, věděla jsem, že mu dokážu vylepšit den. Nikdy jsem si neuvědomila, kolik radosti mi to přinášelo. A to jsem nemusela dělat nic. Jen se stulit vedle něj na gauč, zatímco si četl obchodní zprávy, a jeho výraz se rozzářil.

A teď byl pryč.

To bylo na hovno. Tak strašně na hovno.

„To je na hovno,“ zopakovala jsem, můj hlas zněl ve ztichlém pokoji nepřirozeně hlasitě. Věděla jsem naprosto přesně, co mám dělat. Musím zdvihnout telefon, zavolat mu a říct, co k němu cítím. Měla jsem to udělat už dávno, ale zdvihnout to sluchátko se zdálo stejně těžké jako pokoušet se nadzdvihnout horu.

Naše pohádka skončila jednou hádkou a mohli jsme za to oba. Když Erra řádila v Atlantě, Kate a já jsme jen o vlásek přežily těžký boj s jedním z jejích výtvorů u pobočky Řádu. Ta napůl lehla popelem, napůl nasákla vodou, všechna okna měla rozbitá a ze zdí se ještě kouřilo. Tehdy přišlo volání o pomoc od klanu vlků. Byli pod útokem Erry a umírali. Kate a já jsme jim chtěly pomoct. Teď, náš rytíř obránce, nám nařídil, ať nereagujeme. Potřeboval nás v Řádu.

Kate si strhla své ID a odešla. Já ne. Já byla rytíř. Složila jsem přísahu a nemohla jsem si vybírat, které rozkazy mohu neuposlechnout.

Rafael si to vzal osobně. V jeho hlavě jsem odmítla kožoměnce, Smečku, a tím pádem i jeho. Byl princ atlantských boud, oblíbený syn, milovaný a obdivovaný, podporovaný na každém kroku. Pro něj bylo být kožoměncem ta nejpřirozenější věc pod sluncem.

Pro mě to znamenalo nechat si ubližovat, ponížení a život ve strachu. Kožoměnci mi zlomili každou kost v těle dřív, než mi bylo deset. Bodali mě, mlátili, bičovali, kopali do mě, a dokonce mě i zapálili. Opakovaně jsem musela sledovat, jak mou matku zmlátili do krve a měli z toho ničemnou radost. Ten život jsem odmítla, a místo toho si vybrala Řád. Rytíři byli mou smečkou a Ted představoval alfu.

Rafael to všechno věděl, nebo spíš většinu. Pověděla jsem mu o svém dětství. Ale pro něj bylo všechno to zneužívání dílem „špatných“ kožoměnců. Atlantská Smečka se skládala z těch dobrých, dodržujících zákony, disciplinovaných, a bylo tam bezpečno. Myslel si, že si zaslouží mou oddanost jednoduše proto, že jsme se všichni proměňovali ve zvířata. Očekával, že odejdu od všeho, na čem jsem tak tvrdě pracovala, a stanu se jeho boudí princeznou. Ošklivě jsme se pohádali a pak šli každý svou cestou. Ani jeden z nás neřekl, že je mezi námi konec. Prostě jsme spolu přestali mluvit.

Chtěla jsem mu zavolat. Plánovala jsem to, až konečně odstraníme Erru, ale v tom posledním boji jsem se zranila. Můj status kožoměnce se provalil a Řád mě srdečně pozval, ať se dostavím na jejich hlavní velení. A nebyl to ten druh pozvánky, kterou jste mohli odmítnout. Postavili mě před rozhodčí komisi. Myslela jsem si, že je to moje šance změnit Řád k lepšímu. V jeho řadách byli další lidé jako já, kožoměnci v utajení, členové, kteří nebyli tak úplně lidé. Chtěla jsem jim dokázat, že jsme hodni rytířského stavu. Měla jsem hvězdné záznamy, roky příkladné služby a ocenění i vyznamenání, jimiž jsem to mohla dokázat. Myslela jsem si, že mám šanci. Snažila jsem se, tak hrozně jsem se snažila, ale nakonec to bylo všechno k ničemu. Řád se mě prostě zbavil, a to bylo všechno.

Nemohla jsem změnit minulost, ale mohla jsem zapracovat na přítomnosti. Bez Rafaela mi bylo mizerně. Věděla jsem naprosto přesně, proč jsem mu ještě nezavolala. Jistě, zčásti to bylo z hrdosti. Zčásti kvůli vzteku. Už mě unavovalo, jak mě všichni soudili. Řád mě odsuzoval, protože jsem kožoměnec. Kožoměnci mě odsuzovali, protože jsem měla špatného otce. A ve chvíli, kdy byl můj život vážně na houby, potřebovala jsem, aby byl Rafael ten jediný, kdo mě nikdy neodsoudí, a byla jsem naštvaná, protože přesně to se stalo. Ale hluboko pod tím vším byl strach. Dokud jsem mu nezavolala, nemohl mi říct, že je mezi námi konec.

Jak to, že jsem dokázala vběhnout do přestřelky proti ohromující přesile a postavit se mezi letící kulky a civilisty, ale nedokázala jsem sesbírat dost odvahy, abych si promluvila s člověkem, který pro mě znamenal nejvíc?

Vešla jsem do kuchyně, zdvihla telefon a vytočila Rafaelovo číslo. Něco jsme spolu měli, krucinál. Milovali jsme jeden druhého. Chyběl mi. Určitě jsem mu chyběla taky. Museli jsme přestat s těmi hloupostmi a vyřešit si to mezi sebou.

Telefon zazvonil.

Pochopí to. Kdyby mi dal šanci, tak mu to prostě všechno vysvětlím.

Něco vlhkého mi sjelo po tváři a já si uvědomila, že je to slza. Panebože. Setřela jsem ji. Bylo dobře, že jsem byla sama a nikdo mě neviděl.

Naskočil záznamník. Ozval se Rafaelův hlas: „Rafael Medrano. Zanechte vzkaz.“

Nesesypej se. Chovej se profesionálně.

„Ahoj, to jsem já. Jim mě požádal, abych se podívala na ty vraždy na vašem pracovišti. Budu tě muset vyslechnout, tak jsem si myslela, že bychom se mohli zítra ráno setkat v mé kanceláři.“ Neutrální teritorium, žádné vzpomínky, které by mohly překážet. Zaváhala jsem. „Vím, že jsme se nerozešli úplně v dobrém a je mi to líto. Oba jsme udělali chyby. Doufám, že to zvládneme nějak překonat a budeme na tomhle vyšetřování spolupracovat.“

Chybíš mi. Tak strašně mi chybíš.

„Ráda bych dostala příležitost vyčistit trochu vzduch. Já… chtěla bych ti říct pár věcí, které už jsem ti měla říct dávno. Uvidíme se zítra.“

Zavěsila jsem.

Neznělo to správně. Nebylo to přesně to, co jsem mu chtěla říct. Zase na druhou stranu, hystericky mu brečet do telefonu a fňukat nad tím, jak jsem se měla chuť při kontaktu s jeho pachem schoulit do klubíčka, by taky nebylo nejlepší. Lítost a slzy můžou počkat, dokud se nepotkáme a nebudeme spolu o samotě.

Dokážu to udělat správně. Jen se na to potřebuju vyspat.

3.

Ráno s sebou přineslo sluneční paprsky a magii. Výběru oblečení jsem věnovala pár minut navíc. Ne, že by na tom záleželo, ale oblékla jsem si světle modrou košili. Ladila mi s očima a vypadala hezky. Oblékla jsem se do svých oblíbených džín a zadívala se do zrcadla.

Kompletní nalíčení by bylo asi moc, takže jsem jen použila řasenku a upravila si blonďaté vlasy, které se mermomocí snažily odrůst z krátkého účesu. Když mě vyhodili z Řádu, hned poté jsem si nechala nabarvit konečky vlasů namodro. Teď se všechna barva smyla, takže jsem skončila se světlým melírem na hlavě.

Připadala jsem si jako puberťačka před maturiťákem, která se s roztřesenými nervy parádí před zrcadlem. Zkřížila jsem ruce na prsou a zpražila vlastní odraz pohledem. Sniper, smrt, zabít, drsňačka, bububu. Dobře, to už bylo lepší.

Rafael ve mně vždycky probouzel zvláštní stránku mé osobnosti. Divokou část, upletenou čistě z emocí. Ta divoká Andrea ho bezmezné milovala a prováděla naprosto nelogické věci. Seděla vedle telefonu a čekala, až zavolá, a srdce jí při tom bušilo jako o závod, nebo se vrhla do boje proti zdrcující přesile, jen aby mu stála po boku. Ta divoká Andrea se kvůli němu jednou dostala do vězení. Odjeli jsme na romantický výlet, a když jsem se na okamžik vzdálila z horké vířivky na nádvoří hotelu, abych si zašla na toaletu, nějaká flundra se nalepila na Rafaela a nebrala ne jako odpověď. Když jsem se vrátila, namísto rychlého ústupu mi navrhla, že bychom si mohli užít všichni tři společně. Nechala jsem ji nalokat se vody v bazénu. Opakovaně. Naneštěstí jsem současně s tím mířila pistolí na hotelovou ochranku a objevili se tam šerifovi zástupci. Rafael to ocenil. Konečně jsem se chovala jako spárovaný kožoměnec: nerozumně, majetnicky a až po uši zamilovaně.

Nevěděla jsem, jestli za to může moje hyení část, nebo jde o tu nesmlouvavou patnáctiletou holku, žijící uvnitř každé ženy, ale teď nebyla dobrá chvíle dát jí volnost. Musela jsem se chovat rozumně, abych se mohla omluvit a pokusit se věci mezi sebou a Rafaelem urovnat.

Špičkově ostrá vyšetřovací agentura sídlila v masivní budově na severním okraji Atlanty, asi hodinu cesty od Pevnosti. Pán šelem, také známý jako Katina sladká prdelka, ji vybral osobně a v podstatě si zvolil to nejbližší místo k Pevnosti, jež se nacházelo ještě na území města. Curran byl nerad bez Kate a Kate zase bez Currana.

Dveře byly odemčené. Bezva. Vešla jsem dovnitř. Ascanio se smetákem v ruce zvedl hlavu.

I když jsme měli dost málo klientů, Špičkově ostrá agentura měla nadbytek zaměstnanců. Hlavně proto, že je Kate nepřestávala nabírat. Podle ní byl Ascanio Ferara náš stážista. Ve skutečnosti by ho nikdo s kapkou rozumu nezaměstnal, a už vůbec ne na stáž. Možná jako výrobnu dopravních nehod. Kdybyste ho postavili na roh ulice, nějaká řidička by se tam dříve nebo později vybourala.

Bylo mu patnáct, ale choval se, jako by mu táhlo na třicet. Měl lesklé černé vlasy a zelené oči. Ascanio byl krásný. Nejenom hezký nebo přitažlivý, ale krásný. Měl kolem sebe takovou tu auru padlého anděla. Za nevinnou tvářičkou a hezkýma očima se skrývala prohnaná, vychytralá mysl.

Jako většinu samčích mláďat v klanu boud ho rozmazlovali a hýčkali, obzvlášť proto, že byl po většinu svého života ztracený a jeho matka ho našla teprve před pár měsíci. Během krátké doby se dostal do všech možných nejnepředstavitelnějších potíží, a celé to vyvrcholilo tím, že ho zatkli, když si to rozdával ve třech na schodech soudní budovy. Chlapec nechápal, jak Smečka pracuje, takže ho Teta Bé nakonec vnutila Kate. Buď to, nebo by ho musela zabít. A Kate se rozhodla vyřešit situaci tak, že z toho klubka problémů a běsnících hormonů udělala našeho stážistu. Nikdy nepochopím, jak uvažuje. Je to prostě záhada.

Ascanio se postavil do pozoru a zasalutoval mi se smetákem v ruce, jako by místo něj držel pušku.

Ukázala jsem na smeták. „Ne.“

„Proč ne?“

Protože by z něj každého bývalého armádního instruktora popadl psotník. „Salutuje se se zbraní a na znamení respektu.“

Věnoval mi zmateně nevinný pohled. „Ale já nemám pušku ani meč. Smeták je vážně moje zbraň.“

Chytrák jeden. „Jednou mi z tebe vybuchne hlava.“

„Ave, Andrea! Ianitori te salutant!“

Buď zdráva, Andreo, ti, kdož jdou uklízet, tě zdraví. Kate nutila Ascania a svou chráněnku Julii, aby se učili latinsky. Hodně historických magických textů bylo napsáno právě v latině, a podle všeho šlo o důležitou část jejich výuky. Hodiny probíhaly v kanceláři v oněch častých chvílích našeho volna, takže jsem se učila s nimi.

Ukázala jsem na Ascania. „Už ani slovo. Latina je sice mrtvý jazyk, ale to neznamená, že můžeš znásilňovat její mrtvolu. Dokonči svůj úklid, ianitor.“ Protočil koště obratně jako mariňák ze Silent Hill Platoon, konec násady bodl do podlahy, vyskočil a s rovnýma nohama se kolem tyče zhoupl, aby dopadl na jedno koleno s hlavou skloněnou a koště držel v natažené pravé ruce souběžně s podlahou.

„Měl jsi ráno kafe, že?“

Vzhlédl ke mně a pak kývl, na tváři mu zazářil široký úsměv.

Boudí puberťáci. To mluvilo za všechno.

Posadila jsem se a snažila se co možná nejvíc soustředit na procházení faktů našeho případu. Prohlídka důkazů jen potvrdila, co jsem si uvědomila už včera v noci: Nenašla jsem žádné průkazné známky zločinu. Většina věcí vypadala jako obvyklý odpad, což ovšem neznamenalo, že je to pravda. Šlo o důkazy, jejichž důležitost nebyla na první pohled úplně zjevná. Stejně jsem je zapsala. Zločiny se jen velmi zřídka uzavřely tak, že je v náhlém záchvatu geniality vyřešil super chytrý detektiv. Většina z nich byla výsledkem trpělivé, pečlivé práce dříčů, jako jsem byla já.

Venku se ozval řev motoru poháněného očarovanou vodou a po chvíli zase utichl. Rafael. Musel to být on. Kate by zaparkovala na boku parkoviště, na opačném konci, protože měla potíže s couváním.

Předstírala jsem, že jsem naprosto zahloubaná do svých, nejspíš bezcenných důkazů. Strávila jsem celou jízdu do kanceláře přemýšlením, co mu řeknu a jak mu to řeknu. Chtěla jsem mu vysvětlit, proč jsem se zachovala tak, jak jsem se zachovala. Chtěla jsem mu říct, že ho miluju. Snažila jsem se připravit na možnost, že mě pošle do háje, ale z větší části jsem zoufale, naivně doufala, že mi odpustí a pak se společně vrátíme domů.

Kdosi zaklepal na naše nemožně obrněné dveře.

„Periculo tuo ingredere!“ zavolal Ascanio.

Co to kruci řekl? Ingredere… Vstupte… Vstupte na vlastní nebezpečí. „Jestli je to klient, tak tě zastřelím,“ varovala jsem ho.

Dveře se rozletěly dokořán. Kolem mě zavířil nový pach. Těžká voňavka. Růže, koriandr a pačuli. Drahý parfém. Dovnitř vkročila vysoká žena. Mohla měřit skoro sto osmdesát centimetrů a lesklé zlaté podpatky jí přidávaly dalších deset čísel. Vlasy v barvě zářivě bílého zlata jí spadaly kolem ramen až pod zadek. Na sobě měla buď opravdu krátké černé šaty, nebo dlouhé triko, nebyla jsem si tak úplně jistá. Ať už to bylo cokoliv, stahoval jí to v nemožně úzkém pase bílý opasek, pobitý zlatými cvočky. Hezkou tvář měla namalovanou, make-upem zdůrazněnou téměř k dokonalosti. Její lehce mdlý výraz připomínal obličeje modelek. U těch jste si taky občas nebyli jistí, jestli jsou ospalé, nadržené nebo se jim jen chce strašně kýchnout.

Za ní do kanceláře vstoupila tmavá silueta. Sto devadesát centimetrů, štíhlá, ve vybledlých džínách a černé kožené bundě… a pak vešla do světla. Tmavě modré oči se na mě zadívaly a svět kolem nás se rozpadl. Tvář, orámovanou hebkými černými vlasy, neměl tak dokonale krásnou jako Ascanio, ale stejně byla pohledná a mužná. Jeho pohled vyzařoval zvláštní druh smyslné intenzity, příslib a výzvu, které nutily ženy zahodit veškerou sebeúctu a dělat mu návrhy přímo před jeho přítelkyní. Obklopil mě povědomý pach jako voňavka plná bolesti.

Rafael.

Jako ve snu jsem pozorovala, jak ženě položil dlaň na zadek a něžně ji nasměroval ke dvěma židlím u mého pracovního stolu.

Dobrý bože.

Našel si za mě náhradu.

Našel si za mě lepší verzi.

A přivedl ji do kanceláře. Aby mi v tom vymáchal čumák.

Planeta s trýznivým řachnutím zapadla zpátky na své místo. Vstala jsem a viděla samu sebe, jak natahuju ruku a říkám: „Dobré ráno.“

„Rebecca.“ Potřásly jsme si rukama.

Soustředila jsem se, abych jí kůstky v prstech nerozdrtila na kaši.

„Dostal jsem tvoji zprávu,“ řekl Rafael.

A já zas tu tvoji, jasně a čistě. Uvnitř mě mé druhé já, zvířecí já s drápy a tesáky, vylo bezmocnou zlostí. Nechápala náznaky. Věděla jen to, že ji zradil někdo, kdo ji předtím miloval a záleželo mu na ní, a teď ji to bolelo. Byl můj. Můj! Druhé já ve mně křičelo, snažilo se prodrat skrze stěny mé mysli ven.

Bojovala jsem, abych ji udržela na uzdě, snažila se logikou přehlušit emoce. Kdyby si našel někoho jiného, dokázala bych to pochopit. Zlomilo by mi to srdce, ale pochopila bych to. Tohle ale bylo jedno velké „kašlu na tebe“, vyvedené zářivým písmem.

Donutila jsem se otevřít ústa. Hlas mi zněl bezvýrazně. „Posaďte se, prosím.“ Poslechli. Za nimi na nás zíral Ascanio s pokleslou bradou.

„Ascanio, mohl bys našim hostům donést trochu kávy?“

„Černou, prosím,“ řekl Rafael, jeho hlas do mě bodl jako nůž. „Cukr a smetanu zvlášť.“

„Já kávu nepiju,“ informovala nás Rebecca. „Dělá skvrny na zubech.“

„Měli jste nějaké potíže s policií?“ zeptala jsem se. Stálo mě to nadlidské sebeovládání. Kdybych povolila jen o vlásek, nejspíš bych vybuchla.

Zadíval se přímo na mě. „Jen nějaké nepodstatné formality. Měla jsi nějaké potíže na místě výkopu?“

„Vůbec žádné. Stefan mi pomohl.“

„Stefan je dobrý chlap.“

„Ano, to je. Kdo je tvá okouzlující společnice?“ Věnovala jsem Rebecce svůj nejhezčí úsměv. Rafael se naklonil dopředu, levou ruku položil kolem opěradla její židle a tělem se lehce natočil, aby ji mohl případně ochránit. Poznal ten úsměv. Většinou totiž znamenal, že někoho brzy zastřelím.

„Jsem jeho snoubenka,“ oznámila mi Rebecca.

Snoubenka? Snoubenka.

Rafaelovi se neznatelně rozšířily oči. Nechtěl, abych se to dozvěděla, ale teď už bylo příliš pozdě. Pustila si pusu na špacír.

„Jak milé,“ poznamenala jsem tak sladce, že cukr z mého hlasu snad i odkapával. „Že se ke mně nedostalo žádné oznámení.“

„Jsme předběžně domluvení na zasnoubení,“ řekla Rebecca. „Čekáme na konec fyzikálního roku, než to oficiálně oznámíme.“

„Tím myslíte fiskálního?“ Dobrý bože, byla naprosto blbá.

„Ano, přesně to jsem myslela.“

Rafael přejel rukou po Rebečiných prstech, zakončených sytě růžovými akrylovými nehty.

Na dlouhou vteřinu jsem zavřela oči. „Gratuluji šťastnému páru.“

„Díky,“ řekla Rebecca.

Rafael si pohrával s kadeří jejích vlasů.

To už jsem nevydržela.

„Vidím, že ses rozhodl vylepšit na luxusní model,“ oznámila jsem mu. „To ti muselo dost vyprázdnit kapsy.“

„Za ty peníze to stálo,“ opáčil.

„Vždycky jsi měl drahý vkus.“

„No, já ti nevím.“ Pokrčil svalnatými rameny. „Občas jsem byl i v chudinských čtvrtích.“

Zabiju tě. Ublížím ti, ty zatracený parchante. „Na to opatrně. Může to být nebezpečné.“

„Dokážu se o sebe postarat,“ řekl a mrkl na mě.

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Rebecca.

„O mém autě, panenko.“ Rafael zdvihl její ruku.

Ne. Ne, to neudělá.

Políbil ji na klouby prstů.

Jako by mi najednou zahořel každý nerv v těle.

„Zdá se, že se k sobě hodíte.“ Usmála jsem se na ně. „Jste si rovni jak tělesně, tak intelektuálně. Rebecca je tak fantastická.“

„A nezapomeň oddaná,“ dodal Rafael. „A milující.“

Stejně jako pes. „Jsem si jistá, že tvoje matka z vás musí být určitě nadšená.“

Rafaelově tváři cukl sval. Ale božíčku, udeřila jsem do bolavého místa. Teta Bé, jeho matka a hlava klanu boud, patřila mezi legendy. Boudy byly divoké a ona jim vládla se sladkými úsměvy a drápy ostrými jako břitva. Stačil by jí jediný pohled na Rebeccu, a na místě by ji ranila mrtvice.

Rafael nakrčil obočí. „Není nutné, aby mi ji matka schválila.“

Aha. „A ona to ví?“

Ascanio se k nám vracel s podnosem s hrnkem kávy, malou cukřenkou a konvičkou smetany.

„Je to strašná žena,“ poznamenala Rebecca.

Ascanio ztuhl.

Zpražila jsem Rafaela pohledem. Hodláš to nechat jen tak? Vážně? Teta Bé byla jeho matka, ale hlavně jeho alfa, a Ascanio patřil mezi členy klanu.

Rafael se k Rebecce naklonil a důvěrným, ale pevným tónem – asi jako když zabalíte ocel do sametu – jí oznámil: „Zlatíčko, nikdy neurážej mou matku na veřejnosti.“

„Ale ona uráží mě. A ty s tím nic neděláš.“

Ascanio se zaměřil na Rafaela, čekal na nějaký podnět. Bé sice vedla klan, ale její syn byl alfou boudích samců.

Rafael zpražil Rebeccu varovným pohledem, ale to nezabralo.

„Je na mě hrubá a zlá…“

Ascanio zdvihl cukřenku a celou ji Rebecce vysypal na hlavu. Bílý prášek jí napadal do vlasů a na šaty.

Zalapala po dechu a vyskočila ze židle.

„Ale ne!“ rozšířila jsem oči. „Je mi to tak líto. Pubertální kluci bývají takoví nešikové.“

„Rafe!“

Rafe? To je snad její pudl, nebo co?

„Mohla bys jít ven a počkat na mě v autě?“ řekl Rafael.

„Ale…“

„Běž ven, Rebecco.“

Našpulila ret, ale odkráčela z kanceláře. Rafaelovy oči zažhnuly temně rubínovým svitem. Zadíval se na Ascania, jako by se rozhodoval, co s ním udělá. Chlapec sklonil hlavu a neřekl nic, jen měl pohled pevně zabořený do podlahy.

Ascanio byl nadaný mladý kožoměnec, ale já Rafaelovi bojovala po boku. Dokázal by projít místností plnou Ascaniů za pár vteřin a nenechat jediného naživu.

„Ascanio,“ do hlasu jsem vložila tolik tiché hrozby, že ztuhl, téměř zkameněl. „Vypadal tvůj alfa, že snad potřebuje pomoct?“

Chlapcův hlas zněl stroze. „Ne, madam.“

„Běž ven a počkej, než tě zavolám.“

Ascanio otevřel ústa.

„Ven. Zůstaň vzadu. A nemluv s Rebeccou.“

Zaklapl ústa a vyrazil ven. O chvilku později za ním klaply zadní dveře.

Rafael mi rozdrtil srdce na tisíc malých kousků a ty mě teď zraňovaly. Když jsme byli spolu, nikdy ani slůvkem nikdy nezmínil zasnoubení. A teď si našel pěknou idiotku s prázdnou hlavou a hodlal si ji vzít. Proč ji? Co mu dávala, co jsem mu nedala já?

Odpověď mě bolestivě zasáhla. Byla tu pro něj. Já ne. Já ho od sebe odehnala. Myslela jsem si, že počká, než si všechno urovnám v hlavě. Moje zatracená chyba.

Naklonila jsem se dopředu, hlas vyrovnaný. „Jsi sjetý?“

„Cože?“

„Kouřil jsi něco, když ses rozhodl, že bude dobrý nápad takhle ji přede mnou předvádět? Nesnědl jsi třeba nějaké divně vypadající houby?“

Usmál se na mě. Byl to zářivý úsměv, pro něj tak příznačný, a ostrý stejně jako čepele jeho nožů.

„Dobře si uvědomuješ, že bych ji stihla zabít dřív, než bys mě zvládl zastavit.“

„Tomu nevěřím,“ řekl. „To by totiž znamenalo, že se budeš chovat jako kožoměnec, a všichni víme, že to nehrozí.“

Jau. „Má paměť musí asi selhávat. Nepamatuju si, že bys byl někdy tak krutý.“

„Lidé se mění,“ opáčil. „To jsi snad čekala, že všichni přestanou na nějaký čas žít, dokud se nepřestaneš litovat? To jsem snad měl sedět na zadku a čekat jako hodný hošík, dokud ti nebude zase dobře?“

Bolelo to tak hrozně, že jsem začínala být otupělá. „Nezabarikádovala jsem dveře. Telefon mi fungoval. Mohl jsi mě kontaktovat, kdybys chtěl.“

„Ale prosím tě! Myslíš si, že nemám žádnou hrdost? Miloval jsem tě, záleželo mi na tobě, nabídl jsem ti místo ve Smečce vedle sebe, a tys zradila všechno, co je pro mě důležité. Jak to nakonec dopadlo, Andreo? Stálo ti to za to?“

Zašklebila jsem se. „Ne. Nestálo.“

„Taky jsem neměl zavřené dveře.“

Dusil to v sobě už od té noci, kdy jsme se tak strašně pohádali. A teď to z něj šlo všechno ven.

„Zradila jsi mě, nechala jsi Řád, aby si z tebe udělal rohožku, a pak ses schovávala ve svém bytě. To není ta Andrea, kterou jsem znal. Myslel jsem, že s tebou můžu počítat. Že mi budeš krýt záda.“ Jeho tvář připomínala zuřivou masku. „Udělal bych pro tebe cokoliv.“

A já zase pro něj. Kdyby byl v tom domě klanu vlků on, běžela bych tam, jak nejrychleji by to šlo, a ani celý Řád by nebyl schopný mě zastavit. Mé druhé já mi v uších vylo hlasitě, tak hlasitě…

„Poplivala jsi všechno, čím jsem. Vybrala sis rytíře před mými lidmi, což znamená, že jsi dala přednost svému drahému Řádu přede mnou.“

Třásla jsem se, i když jsem se snažila ovládnout. Mé tělo se pokoušelo vyrovnat se stresem a zrazovalo mě.

„Máš k tomu co říct?“

„Je mi líto, že jsem ti ublížila.“

„Příliš málo, příliš pozdě. Už mě unavilo čekat, až přestaneš utíkat před tím, kdo opravdu jsi. Víš, co je na Rebecce nejlepší?“

Oči mu plály jasným rubínovým ohněm. Mé sebeovládání viselo na vlásku. „Nejsi to ty.“

Moje lidská podoba se rozpadla na kusy a druhé já se vyvalilo ven.

Rafael na mě zůstal zírat, náhle ztichl.

Kolem mne se snášely k zemi kousky oblečení. Měla jsem zvláštní pocit, jako bych to všechno sledovala odkudsi shora. Ruce jsem měla stále položené na stole, ale teď jejich tvrdé svaly pokrývala hebká, pískově žlutá srst, tu a tam pokropená shlukem hnědých skvrn. Věděla jsem, jak vypadá moje tvář. Směs lidských a hyeních rysů. Tmavý čenich a nad ním lidské modré oči.

Většina kožoměnců měla dvě formy. Lidskou a zvířecí. Ti talentovanější z nás dokázali udržet i bojovou formu, na půli cesty mezi člověkem a šelmou. Já zvířecí formu neměla. Měla jsem na výběr ze dvou možností. Lidská podoba, nebo mé druhé já, ani člověk a ani hyena, ale zvláštní stvoření někde mezi tím. Byla jsem šelmočlověk. Můj otec se narodil jako hyena, ale nakazil se Lyk-Vé a proměnil se v člověka. Kvůli tomu mě někteří kožoměnci nenáviděli a další se snažili mě zabít už při prvním setkání.

Prohlížela jsem si sama sebe. Tak dlouho jsem se držela zpátky. Tak dlouho jsem se snažila být hodná. Dělat, co se ode mne očekávalo. Dodržovat zákony a pravidla. A kam mě to přivedlo? Být hodná bolelo.

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Rafael.

Proč jsem celý ten čas marnila předstíráním, že jsem někdo jiný? Byla jsem unavená. Tak strašně unavená tím, jak jsem se mírnila. Připadalo mi to správné… Cítila jsem se svobodná. Takhle dobře jsem se necítila už od doby, kdy jsem ztratila sebekontrolu a dala Tetě Bé facku. Oplatila mi ji tak, že jsem letěla ještě dvě patra dolů, ale stálo to za to. Tak moc to stálo za to.

Co jsem teď mohla ztratit?

Zhluboka jsem se nadechla a nechala starou Andreu jít. Nechala jsem magii, ať mě zaplaví. Posílí mě i mé smysly. Nos mi naplnily pachy, otřely se mi o ústa a roztáhly mi plíce.

„Andreo?“

Naklonila jsem hlavu a zadívala se na něj. Přivedl do mé kanceláře jinou ženu. Co ho donutilo myslet si, že mu to budu tolerovat?

Otevřela jsem ústa a ukázala mu ostré zuby. Většina kožoměnců v meziformě nedokázala mluvit. Já nebyla jako většina kožoměnců.

„Myslel jsi vážně každé slovo. Já ti pověděla, že se omlouvám. Převzala jsem zodpovědnost za vlastní činy. Mezi námi je konec.“

Hlas jsem měla hlubší, protkaný náznaky vrčení.

„Tahle kancelář je moje teritorium. Jestli mi ji tady znovu přivedeš, budu to brát jako výzvu.“

Naklonil se dopředu a nasál můj pach. Horní ret se mu zachvěl, na okamžik se zablýskly zuby. „Studovala jsi zákony Smečky?“

Zasmála jsem se a slyšela ve svém hlase děsivé hyení chechtání. „Nemusím je studovat. Znám všechny zákony.“

„Pak víš, že nemůžeš zaútočit na člověka.“

„Kdo říkal něco o tom, že bych zaútočila na člověka? Jestli ji sem znovu přivedeš, bude to tvoje vina. Nakopu ti zadek a ani tvoje maminka mě nedokáže zastavit.“

Rafael se naklonil blíž, oči mu zasvítily. „Všechno jenom sliby, zlatíčko.“

Cvakla jsem jeho směrem zuby. „Nejsem tvoje zlatíčko. To na tebe čeká na parkovišti.“

V hrdle mu zabublalo náznakem zavrčení, ale pohled měl zmatený. Jako by si nebyl jistý, co ode mě může očekávat.

Chtěla jsem se do něčeho zakousnout. Chtěla jsem do něčeho zabořit drápy a roztrhat to na kusy, zbavit se té bolesti. Chtěla jsem, aby odešel. Ale kdybych ho teď vyhnala, budeme si tím muset projít znovu. Pořád jsem měla práci. A ten zkurvysyn mi nebude stát v cestě. Dostanu z něj potřebné informace a pak nedovolím, aby mě znovu obtěžoval.

Zdvihla jsem drápatou prackou pero. „Tvůj pach mě obtěžuje. Skončeme s tím, abych tady mohla vyvětrat a vyprovodit tebe i tvou přítelkyni ze svého života. Dům velké volavky. Jak jsi k němu přišel?“

Jen na mě zíral.

„Máme čtyři mrtvé. Tvoje lidi. Snaž se držet krok.“

Rafael se opřel do židle a pozoroval mě. „Byla to aukce se zapečetěnými nabídkami.“

„Zajímali se o ni nějací další kupci?“

„Ano, jde o velmi cennou stavbu.“

„Znáš je?“ Aukce se zapečetěnými nabídkami znamenala, že každý účastník předložil tajně částku, za niž chtěl budovu odkoupit, ale Rafael si určitě dal tu práci a udělal průzkum, kolik by mohli nabídnout ostatní, a pak tu svou navýšil. „Můžu ti povědět o třech nejsilnějších zájemcích,“ řekl.

„Jsem jedno velké ucho.“

„Recyklace Bell. Kyle Bell pracuje v oboru už hodně dlouho. Odvádí slušnou práci, ale je drahý a postupuje pomalu. Většinou jeho nabídky zvládnu překonat.“

Zapsala jsem si to. „Jaké jsou mezi vámi vztahy?“

Rafael pokrčil rameny. „Nemáme se rádi.“

„Byl naštvaný, že jsi vyhrál?“

„Kyle bývá většinu času naštvaný.“

„A uchýlil by se k vraždě, dle tvého názoru?“

Rafael zavrtěl hlavou. „Ne. Kyle rád dělá hluk a přitahuje pozornost. Možná by svým lidem nařídil, ať někoho zmlátí, ale nepustil by se do ničeho, co by vyžadovalo pomoc zvenčí, jako jsou ti magičtí hadi. Nevěří nikomu.“

Takže mu Stefan pověděl o mé návštěvě. „Mám to. Další.“

„Pak je tu Jack Anapa z Input Enterprises.“ Rafael se naklonil dopředu, opřel se předloktími o stůl. Jeho pach se o mě otíral jako jemný brousek. „Anapa je idiot. Má spoustu peněz a jen si s nimi hraje.“

Zúžila jsem oči. „Nemáš ho rád?“

Rafael se zašklebil. „Je to fušer. Fušoval trochu do staveb a do přepravy, a teď se snaží strkat prsty do recyklace. Až se znudí, půjde zase dál. Pro něj je to hra. Pro nás tvrdá práce.“

„Byl naštvaný, když aukci prohrál?“

„Nejdřív ji vyhrál, ale neměl správně vyplněná povolení, takže přešla na účastníka s druhou nejvyšší nabídkou, což jsem byl já. V mrakodrapu je hodně rtuti. V termostatech. Když budova spadne, rtuť nakape dolů. Než začneš ze stavby dolovat suroviny, musíš městu prokázat…“

„Že jsi dost kvalifikovaný, abys ji mohl bezpečně odstranit,“ dokončila jsem za něj. „To si pamatuju.“ Jednou jsem byla s ním, když ta povolení vyplňoval. „Řekl bys, že je Anapa schopný vraždy?“

„Ano. Ale nemyslím si, že mé lidi zavraždil on. Nevypadal, že má tu správnou motivaci. Byl jsem u toho, když prohrál aukci. Prohlížel si nějaké papíry, co mu jeho asistentka strčila pod nos, mávl rukou a prohlásil: ‚Ano, ano. C’est la vie.‘ No, a ještě mě pozval na svou narozeninovou párty, než odešel.“

Zajímavé. „Třetí zájemce?“

„Garciovy konstrukce. Znám Garciovy už dlouho. Pracovali v oboru už asi deset let před tím, než jsem začal já. Je to rodinný podnik. Většinou brali středně velké reklamační zakázky a nebyli příliš ambiciózní, dokud před dvěma lety nevystřídal Ellis svého otce ve vedení. Expandovali příliš rychle a koupili práva na obrovský obytný komplex.“ Rafael se znovu zašklebil. „Byla to příšerně velká budova. Já bych to nevzal.“

„Příliš drahé?“

„Na koupi ne, ale na získávání surovin určitě. S tím, jak spadl, by se musely přemístit tuny suti, než by se člověk dostal k něčemu slušnému. Příliš mnoho pracovních hodin. Ellis na něm začal dělat ten rok v květnu, a teď v únoru tam pořád ještě pracovali, když se část komplexu zřítila. Sedm dělníků zemřelo. Podle všeho Ellis vložil všechny své peníze do té koupě a nechal propadnout pojistku. Pojišťovny nás nenávidí. Poplatky bývají strašně vysoké. Garciovi udělali správnou věc, a stejně pozůstalostní dávky vyplatili z vlastní kapsy. Potom už s nimi byl konec.“

„Jak si mohli dovolit účastnit se podobné aukce?“ zeptala jsem se.

„Proslýchá se, že získali dost velkou investici a tohle byl jejich pokus o návrat. Jsou to slušní lidé, kteří tvrdě pracují, Andreo. Nezabili by moje lidi.“

„Ale někdo ano, Rafaeli. A co prodejce?“

„Město Atlanta.“

Tak to byla slepá ulička naprosto jistě. „Věděl jsi o trezoru?“

„Ne.“ Zamračil se. „Rianna, jedna ze stráží, měla zrovna před třemi měsíci miminko. Byl to její druhý den v práci. Nick je její manžel. Pamatuješ si na Nicka Moreaua?“

„Tesaře Nicka? Toho, který předělával naši… promiň, tvoji kuchyni?“

Rafael přikývl. „Ano.“

Na Nicka jsem si pamatovala. Vtipkoval, když nám montoval skříně v kuchyni, ukazoval mi fotky své manželky a pověděl mi, že je to ta nejkrásnější žena na zemi. Říkal, že se snaží o miminko, a že pokud to bude kluk, pojmenují ho Rory, a jestli to bude holka, bude se taky jmenovat Rory.

Rafael si z něj utahoval, že si z jejich dítěte budou ostatní dělat legraci. Nick na něj tehdy ukázal kladivem a pověděl mu, že jestli chce rozhodovat o jménech dětí, bude si nejdřív muset nějaké udělat.

„Byla to holčička?“ zeptala jsem se tiše. „Malá Rory?“

„Je to kluk,“ řekl Rafael.

A teď byla jeho matka mrtvá. Dostanu ty parchanty. Najdu je. Zaplatí za to. Vstala jsem. „Díky za spolupráci. Tady jsme skončili. Budu tě informovat, až získám nějaké stopy.“ Tenhle rozhovor je u konce. Vypadni sakra z mé kanceláře a z mého života.

„Udělej to.“

Rafael vstal a odešel.

Práce byla teď jediná věc, jež mi zůstala. Všechno ostatní bylo pryč. Najdu ty vrahy. Najdu je, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám. Musela jsem. Nedovolím, aby zabili ještě někoho dalšího. Chtěla jsem dopřát jejich obětem odplatu a klid, a nejvíc ze všeho jsem potřebovala dokázat sama sobě, že pořád ještě za něco stojím.

Vytáhla jsem telefonní seznam a našla si všechny tři adresy účastníků aukce.

Rafaelův pach stále visel ve vzduchu. Zavrčela jsem na něj, ale odmítl zmizet.

Bolest a nespokojenost ve mně bublaly. Byla jsem příliš napružená, měla jsem pocit, že je mi těsná vlastní kůže, a chtěla jsem něco vystřílet, jen abych ze sebe uvolnila bolest, jež ve mně vířila.

Co na tom, že mě Rafael vyměnil za dvoumetrovou blbou nánu? Dobře mu tak. Bude mi líp o samotě.

Zadní dveře se otevřely se slabým zavrzáním. Ascanio vešel do kanceláře a ztuhl.

„Co je?“ zeptala jsem se.

S vyvalenýma očima otevřel pusu.

„Mluv!“

„Prsa,“ oznámil mi.

Ženy kožoměnci neměly v bojové formě prsa. Nebyla potřeba. Buď měly plochou hruď, nebo řady struků jako ve zvířecí podobě. Já prsa měla. Sice byla pokrytá srstí, ale rozhodně se dala považovat za prsa dospělé ženy.

„Už jsi v životě nějaká viděl, nebo ne?“

„Ehm, ano.“

„Tak se podle toho taky chovej.“

Ascanio zavřel ústa se slyšitelným cvaknutím zubů.

„Nepokoušej Rafaela,“ pověděla jsem mu. „Jestli to uděláš, tak tě roztrhá na maličké kousky a nechá je na úhledné hromádce na podlaze.“ Rozhodla jsem se, že se mi můj šelmolidský hlas líbí. Byl hlubší, silnější a zněl líp. Byl to svým způsobem přitažlivý hlas ženy-příšery.

„No, já ti nevím.“ Věnoval mi pohled plný pubertální arogance. „Myslím, že by se při tom zapotil.“

„Ne, ani nezadýchal. Jednou jsme bojovali se psem vysokým jako dvoupatrový dům. Rafael mu utrhnul jednu z hlav.“

Ascanio zamrkal. „Jednu?“

„Ta příšera měla tři.“ Vstala jsem a vytáhla z tašky náhradní oblečení. Mé druhé já bylo asi o čtvrtinu větší, ale triko s dlouhými rukávy v sobě mělo hodně streče. Natáhla jsem ho na sebe a oblékla si kalhoty. Teď spíš připomínaly delší kraťasy a byly mi těsné kolem lýtek. „Jdu ven.“

„Takhle?“

Vytáhla jsem nůž a rozřízla spodní lem kalhot na obou nohavicích. Mnohem lepší. „A kdo mě zastaví?“

„Ale… nejsi v lidské formě.“

Ano, a už mě nebavilo stydět se za sebe. Dlouhou chvíli jsem se na něj dívala. „Jestli se změním zpátky do lidské podoby, budu si muset schrupnout. Na to nemám čas. A jestli má někdo problém s tím, jak vypadám, tak do hajzlu s ním.“

„Ehh…“

„A přestaň se tvářit tak pohoršené. Přece jsem ta prsa zakryla, nebo ne?“

„Ale stejně vím, že tam jsou. Viděl jsem je.“

„Tak si té vzpomínky važ.“ Shrábla jsem tašku ze stolu.

Ascanio skočil před dveře. „Můžu jít s tebou?“

„Ne.“

Nevinně na mě zamrkal. „Budu jako myška.“

„Ne.“

„Andreo, už je mi zle z toho, jak tady musím trčet. Můžu jít s tebou? Pěkně prosím, prstíčkem hrabu. Budu se chovat slušně.“

Posledních pár týdnů byl zavřený v kanceláři. Nejdřív kvůli tomu, že byl zraněný, a pak proto, že nebyl, a my ho chtěli udržet zdravého.

„Jdu pátrat po vrahovi. Jestli půjdeš se mnou, tak se zraníš, když nastanou potíže. A pak budu mít velmi nepříjemný rozhovor s Tetou Bé, který bude znít asi takhle: ,Nechceš se připojit do našeho klanu, rozešla ses s mým synem a teď jsi ještě dovolila, aby se ten náš milý drahoušek zranil.‘“

Ascanio zdvihl jednou rukou můj pracovní stůl a držel ho metr nad zemí.

„Nebojím se o tvé svaly, ale o tvůj rozum. Nebo spíš o jeho nepřítomnost.“

Položil stůl zpátky. „Andreo, prosím.“

Z nečinnosti už začínal šílet a prováděl cvičení se smetákem. Chápala jsem to. Už jsem jednou byla na jeho místě.

„Umíš řídit?“ Pokud bych si sedadlo posunula až úplně dozadu, do džípu se vlezu, ale řídit s nohama velikosti čtyřicet šest a osmicentimetrovými drápy bylo dost náročné.

„Umí Lid řídit upíry? Samozřejmě že umím.“

„Tak dobře.“

Vyskočil metr do vzduchu.

„Ale pozor. Pokud budeš se mnou, budeš se chovat jako zástupce firmy. To znamená, že budeš uctivý a slušný. Pokud tě nějaký člověk nazve hajzlem, ty mu řekneš ‚pane‘. I kdybys ho měl v příští chvíli shodit na zem a zlámat mu nohy, tak mu pořád budeš říkat ‚pane‘. Budeš poslouchat mě i mé příkazy. Žádná iniciativa z tvé strany. Nezačneš se s někým rvát bez mého výslovného souhlasu. Rozumíš tomu?“

„Ano, madam.“

„Výborně. Běž si pro nůž.“

Odběhl do místnosti se zásobami a vrátil se s bowie nožem, zavěšeným v pouzdře na opasku. Tenhle byla verze pro Cech žoldáků, měl čtyřiceticentimetrovou černou čepel a vážil skoro kilo. Mohli jste s ním posekat malé stromky. To bude stačit.

„Jdeme.“

Zaváhal. „Na parkovišti stojí Carrie a Deb. Viděl jsem je z okna.“

Odešla jsem dozadu a opatrně vyhlédla z okna. U džípu čekaly dvě boudy. Ta nalevo, Carrie, byla vysoká, pětačtyřicetiletá žena s olivovou pletí a nejspíš s italskými kořeny. Tmavé vlasy jí spadaly na ramena. Opírala se o vůz s rukama vraženýma do kapes džínů. Měla v sobě druh surové tvrdosti, který vám napovídal, že byste jí museli utrhnout obě ruce, než by po vás přestala jít. Její parťačka Deb byla asi o deset let mladší, vypadala o něco vlídněji, o pět centimetrů nižší a s kulatější tváří. Zrzavé vlasy měla sestřižené do nadýchaného mikáda, které jí létalo kolem opálené tváře. Hnědé oči jí jiskřily humorem. Často se smála a při boji většinou útočila na břicho.

Teta Bé ty dvě využívala na donucovací práce. Ta stará mrcha se o to pokoušela znovu. Nebyly jsme schopné se shodnout. Jednou mi pomohla během magické erupce, když jsem díky magii ztratila vládu nad svým tělem, ale to byla jediná chvíle jakékoliv vlídnosti.

„Co tady vy dvě děláte?“ zamumlala jsem si pro sebe.

„Možná mají nějaké brožurky, které zachrání naše duše a zajistí, že budeme zadobře s Pánem,“ nabídl Ascanio.

„Ty milé dámy z kostela přišly zase?“

Přikývl. „Zeptal jsem se jich, jestli by byl hřích, kdyby muž umřel a žena se znovu vdala, a pak by se její současný a bývalý manžel potkali v nebi, a šli by do trojky… vzhledem k tomu, že jsou před bohem všichni ve svazku manželském. Pak se rozhodly, že je pozdě a měly by už někde dávno být.“

Vědomosti byly i v malém množství dost nebezpečná zbraň.

Deb na parkovišti zkřížila ruce na prsou a nakopla kamínek. Ten odletěl z našeho zorného pole jako vystřelený z děla. Deb ho chvíli pozorovala, ušklíbla se a pak se schovala za džíp. Carrie zavrtěla hlavou.

Všichni kožoměnci na území Smečky měli tři dny, aby se představili Smečce. Potom dostali buď povolení k návštěvě, opravňující vykonávat na území Smečky, co potřebují, zažádali si o připojení ke Smečce, nebo je místní kožoměnci požádali, ať odejdou. Když jsem pracovala v Řádu, Teta Bé se mě nepokoušela přivést do stáda svých oveček. Myslela jsem si, že nechtěla mít potíže s rytíři. Později jsem zjistila svůj omyl. Nechala mě na pokoji, protože pro mě měl Rafael slabost a pak jsme se dali dohromady. Ve chvíli, kdy jsme se rozešli, po mně vyjela jako žralok po kusu masa.

Teta Bé chtěla, abych s ní souhlasila, přidala se ke klanu boud a stala se jednou z jejích holek. Už jednou jsem byla členkou. Ne, díky.

„Mohli bychom jít předními dveřmi,“ řekl Ascanio.

Myslely si, že mě zvládnou zastrašit. Tak na to si měly vzít mnohem víc lidí, protože jsem skončila s chováním hodné holky. „Tak to tedy ne. Jdeme zadem. Ať už se stane cokoliv, nemíchej se do toho, nebo tě už nikdy nikam nevezmu.“

„Ano, madam.“

Odpochodovala jsem zadními dveřmi ven.

Boudám chvíli trvalo, než vstřebaly mou maličkost se srstí a vším okolo. Oči se jim rozšířily.

„Kde si sakra myslíš, že jdeš… a takhle?“ zeptala se Carrie.

Špatně zvolená slova. Hodně špatně zvolená slova. „Kam se mi zachce.“

„To nechápu.“ Carrie zavrtěla hlavou. „To se snažíš Tetu Bé provokovat? Tvůj život byl doteď moc jednotvárný a zachtělo se ti trochy vzrušení?“

Zazubila jsem se na ně. Vidíte ty zuby? Jen se podívejte. Uvidíte je hodně zblízka, pokud nebudete opatrné. „Můžu vám s něčím pomoct, dámy?“

„Jistě,“ řekla Carrie. „Můžeš nám říct, o co šlo, když ses dneska potkala s Rafaelem.“

„A proč bych to dělala?“

„Protože to Teta Bé chce vědět,“ oznámila mi Deb.

Musely se pokoušet poslouchat, ale než Kate dostala kancelář jako dárek, ten samý Jim, co mi svěřil případ, budovu přestavěl. Nevím, co dal do zdí, ale ani bystré uši kožoměnců nic nezaslechly.

„Teta Bé nechává sledovat vlastního syna?“ zeptala jsem se.

„To není tvoje starost,“ řekla Carrie. „Hele, můžeme to udělat podle plánu A, kdy si všichni hezky popovídáme a pak půjdeme každý svou cestou, nebo podle plánu B, kdy budeme mít trochu náruživější rozhovor a naladíme tě na tu správnou vlnu, dokud se nám nesvěříš. Tak nebo tak, Teta Bé dostane, co chce.“

„A co takhle plán C?“ zeptala jsem se.

„A to by byl jaký plán?“ zeptala se Deb.

„Ten, kdy potáhnete do hajzlu.“ Do hlasu se mi vloudilo zavrčení. „Přijdete sem, na mé území, a myslíte si, že mě můžete komandovat? No tak dobře. Pojďte. Uvidíme, kam vás to zavede.“

Deb zamrkala.

„Na to ti kašlu, ty blbá krávo,“ zavrčela Carrie. „Jestli potřebuješ lekci, tak jednu dostaneš.“

Carrie se začalo přeskupovat tělo, nabylo nové podoby. Mezi člověkem a zvířetem, pokryté řídkou srstí. Silné pletence svalů se jí napínaly na masivním krku, podpíraly kulatou hlavu s obrovskými čelistmi, vyzbrojenými řadou ostrých zubů, pokrytých slinami. Svaly se jí boulily i mezi lopatkami, dělaly jí hrb. Pažím dodávaly sílu obrovské bicepsy, skrze kůži bylo vidět síť naběhlých žil. Na nohách a rukách měla osmicentimetrové drápy, schopné projít masem jako nůž přezrálým ovocem. Vypadala jako jedna z těch příšer z nočních můr. Pokud jste o tom nevěděli svoje.

Přešla jsem o několik kroků dopředu, abych měla víc místa na pohyb. Mé chlupaté já bylo souměrné. Končetiny jsem měla rovnoměrně rostlé, čelisti mi tvořily úhledný čenich, a i když jsem měla dlaně a chodidla větší než normálně a ozbrojená drápy, prsty nebyly pokroucené. Udržovat tuhle formu mě nestálo žádnou námahu. Ale Carrie byla obyčejný kožoměnec a její bojová forma byla poněkud… roztřesená. Obrovitánské bicepsy se jí boulily na příliš dlouhých pažích a omezovaly její pohyb, zatímco krátké nohy měla vyzáblé a jen tak tak dokázaly nést masivní horní polovinu jejího těla. Hrbila se, protože jí páteř seděla na kyčlích zešikma. Ta do mě nijak efektivně kopat nebude. Nespecializovala se na boj, což znamenalo, že bude bojovat stejně jako kterýkoli jiný kožoměnec civilista. Zuby, drápy, nic fantastického. Ale stačilo to na to, aby většinu normálních lidí roztrhala na kousky.

Vedle ní zdvihla ruce Deb. Ta sice neměla bojovou formu, ale byla dobrá v boxu.

Carrie na mě upřeně hleděla a oči jí rudě svítily. Mohla vážit o padesát kilo víc než já. Myslela si, že je o boji předem rozhodnuto.

Kdesi uvnitř mé hlavy se hluboko ve vzpomínkách posměšně ozval Michellin pisklavý hlas: „Prašť ji znova, Candy. Prašť tu šelmolidskou mrchu. Zaslouží si to.“

Nikdy víc.

Carrie na mě zaútočila. Asfalt jí duněl pod nohama, když se rozběhla. Pak po mně skočila, shora se po mně šikmo ohnala paží a snažila se mi drápy rozpárat hrudník. Naklonila jsem se dozadu. Její drápy pročísly vzduch jen pár centimetrů od mého hrudního koše. Zachytila jsem ji za zápěstí, trhla její masivní paží a pak ji hranou zápěstí praštila zezadu do lokte. Chrupavka zachroupala, kloub lupnul a vyskočil z pouzdra. Její paže se ohnula nesprávným směrem, loket jí trčel ven. Carrie zavyla a padla na jedno koleno, pravou nohu pokrčenou, levou téměř celou nataženou na zemi. Dupla jsem jí na lýtko. Vložila jsem do toho plnou sílu celého boku. Jako byste někoho praštili kladivem. Noha neměla šanci. Když rupla kost, Carrie zaječela.

Deb se postavila stranou do zákrytu, aby minimalizovala plochu těla, na niž bych mohla zaútočit. Ruce sevřené v pěst držela před sebou.

Udělala jsem krok, otočila se a z té otočky ji kopla do stehna. Patou jsem narazila do její nohy. Koleno se jí podlomilo, jak ji stehno najednou nechtělo poslouchat. Zalapala po dechu a polevila v ostražitosti. Otočila jsem se, abych znovu nabrala setrvačnost, a uštědřila jsem jí pořádnou ránu ze strany do hlavy.

Úder ji srazil na zem. Kousek odlétla a chvíli se kutálela, než narazila do kamenné zdi, lemující parkoviště.

Přesně tak. Žádný kožoměnec už mě nikdy nebude bít, zatímco budu ležet schoulená do klubíčka na zemi. A zvlášť ne bouda.

Carrie ležela tváří k zemi na asfaltu, v bezvědomí. Bolest na ni musela být příliš velká, a Lyk-Vé ji obral o vědomí, zatímco dával tělo do pořádku. Deb slabě sténala na zemi u zdi. Ascanio stále postával u dveří, oči doširoka otevřené, tvář poznamenanou šokem a čímsi podezřele připomínajícím obdiv.

Přešla jsem k Deb, popadla ji za vlasy a zdvihla ji obličejem k sobě. Zírala na mě vyděšenýma očima.

„A teď mě poslouchejte,“ řekla jsem. „Povězte klanu, že za Tetou Bé přijdu, až mi bude dobře a budu připravená. A jestli někoho z vás přistihnu u kanceláře nebo blízko mého bytu, budete toho litovat.“

Pustila jsem ji a narovnala se. „Ascanio! Nahoď motor!“

Rozběhl se k džípu a začal odříkávat zaklínadlo. O čtvrt hodiny později jsme vyjížděli z parkoviště. Jak jsme zahýbali na cestu, zahlédla jsem Deb, jak se zdvihla a odpotácela se ke Carrie. Ať už to dopadne dobře nebo špatně, mou zprávu doručí. Tím jsem si byla jistá.

4.

Recyklace Bell měla ústředí v masivní cihlové budově na okraji velké průmyslové zóny na jihozápadě Atlanty, z níž teď zbývaly jen ošklivé trosky, oklopené bujnou zelení. Příroda vedla neúnavný boj proti městu. Lidé zeleň káceli a spalovali, ale stejně se vracela, posilovaná magií, a rostla čím dál rychleji.

Ascanio zaparkoval a ani se neobtěžoval vypínat motor. Trvalo by příliš dlouho znovu odříkávat zaklínadlo k jeho nastartování, a vzhledem k tlapě Smečky vyvedené na dveřích a tomu, že jsem z džípu vystoupila a blýskala drápy a zuby, se určitě nenajde nikdo dost hloupý, aby auto ukradl.

Společně s Ascaniem jsem prošla předními dveřmi.

Uštvaná recepční ve středním věku měla vlasy nabarvené na nepřirozeně rudou, a když zdvihla hlavu od papírů na stole, maličko nadskočila.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem ji a usmála se.

Odcouvala na židli tak daleko, jak to jen šlo.

„Přišli jsme jako zástupci Smečky, rádi bychom si popovídali s Kylem Bellem.“

„Je venku na výkopu,“ informovala mě recepční. Její pohled mi napověděl, že mi odpoví na jakékoliv otázky, jen aby mě dostala pryč z kanceláře.

„A to je kde?“

Zapolykala. „Východní konec Inman Yard.“

Ale nepovídejte. „U Skleněného zvěřince?“

Recepční přikývla. „Ano.“

„Díky za spolupráci, madam.“

Zamířili jsme zpátky k džípu.

„Kyle Bell je nejspíš hodně odvážný, nebo vážně hloupý. Nejspíš obojí.“

„Proč?“ zeptal se Ascanio.

„Protože dolovat suroviny ve Skleněném zvěřinci je sebevražda. Zvlášť když je magie u moci. A taky je to nelegální. A teď budeme muset projet Spáleništěm, abychom se tam dostali. Nemám ho ráda. Přijde mi depresivní.“

Nasedli jsme zpátky do auta.

„Zahni doprava a pak zase znovu doprava. Potřebujeme se dostat na Hollowell Parkway a odtamtud pokračovat pěšky.“

„Co je Skleněný zvěřinec?“ zeptal se Ascanio, zatímco s džípem couval z parkoviště.

Pokud jsem věděla, Skleněný zvěřinec byl lidem ve Smečce pod osmnáct let, toužícím po dobrodružství, zakázán. A z dobrého důvodu. „Uvidíš sám.“

Jak cesta ubíhala na sever, výhled kolem se měnil. Trosky skladišť a zeleň zůstaly za námi. Kolem nás se krčily prázdné skořápky vyhořelých domů, zvýrazněné občasným kouskem zeleně.

Když jsem trčela v pevnosti Řádu, měla jsem spoustu volného času, takže jsem četla průvodce a snažila se obeznámit s mapami města. Ve volném čase jsem běhala skrze náhodně zvolené čtvrti Atlanty pro případ, že bych je někdy musela navštívit z profesionálních důvodů. V průvodcích se psalo, že před lety se západní částí Atlanty prohnal zničující oheň a pohltil staré rezidence severně od 402. ulice. Oheň hořel intenzivně a nepřirozeně oranžově, zuřil skoro týden i přes hustý déšť a mnohé snahy ho uhasit. Když bylo konečně po všem, země ztratila veškerou schopnost podporovat rostlinný život. V jiných částech Atlanty pokryla jakýkoliv odkrytý kousek hlíny vegetace a rostla, jako by ji někdo dohnojoval steroidy. Spáleniště zůstalo bez známek zeleně po deset let. Rostliny se teď konečně vracely – tu a tam se na drolících se zdech zachytilo kudzu a mezi popadanými cihlami vykukovaly jasně žluté pampelišky i krvavě červené pampelky, jejich magicky pozměněné sestřenky.

Před pár měsíci během babího léta jsme si s Rafaelem udělali piknik pod obrovským dubem v poli mimo město. Vždycky jsem chtěla zažít jeden z těch filmových pikniků s červeno-bíle kostkovanou dekou a proutěným košíkem. Po cestě jsme vyzvedli smažené kuře a spláchli ho kořenovým pivem a vanilkovou limonádou a pak leželi na dece. Natrhala jsem hrst pampelišek a rudých pampelek a upletla nám z nich dvě květinové koruny.

Teď se mi to zdálo tak hloupé. Proč jsem to tehdy sakra dělala? Jako nějaká poblázněná desetiletá holka.

„Proč jsi s Rebeccou nebojovala?“ zeptal se Ascanio. „Vyhrála bys.“

„Samozřejmě že bych vyhrála. I kdyby plivala tříštivé granáty a potila kulky, vyhrála bych. Je člověk. Já jsem kožoměnec s deseti roky bojových zkušeností a tou nejlepší průpravou v několika bojových uměních, jaká se dá sehnat.“

„V přírodě se ale proti konkurenci bojuje.“

V přírodě, hm? To už jsem slyšela dřív. „V přírodě se hyení mláďata rodí s otevřenýma očima a plně vyvinutým chrupem. Začnou se prát od chvíle, kdy je jejich matka porodí. V doupěti si vyhrabávají tunely, příliš malé, aby jimi prošli dospělí, a tam spolu bojují. Asi čtvrtina se jich nedožije dospělosti. Takže kdybychom byli v přírodě, a ty jsi měl dvojče, musel bys svou novorozenou sestru nebo bratra zabít. Měli bychom všechna boudí mimina dát do ohrádky a nechat je hladovět, dokud se nezačnou navzájem zabíjet?“

Ascanio se zamračil. „No, ne…“

„Proč ne? Je to přirozený výběr. Stejně jako v přírodě.“ Nakrčila jsem nos. „Boudy tenhle argument milují, protože je to výmluva, aby mohly provádět spoustu špatných věcí. Promiň, že jsem se ti vyspal se sestrou a můj penis uvázl ve tvém německém ovčákovi. Je to má přirozenost. Prostě jsem si nemohl pomoct.“

Ascanio odfrkl.

„Nebuď takový,“ pověděla jsem mu. „Je to hovadina. Nejsme zvířata, jsme lidé. A to je dobře, protože svět nedobyly hyeny. A ano, vím, že to může znít zatraceně ironicky, když teď mám srst a drápy, ale u kormidla je pořád lidská část. Všichni víme, co se stane, když nás začne ovládat ta zvířecí.“

„Stanou se z nás lupové,“ řekl Ascanio.

„Přesně tak.“

Změna v lupa byla pro kožoměnce neustálou hrozbou. Padlo jí za oběť patnáct procent dětí. Některé při porodu, jiné v dospělosti, kdy je Smečka musela ohleduplně usmrtit. U boud bylo to číslo ještě větší, asi pětadvacet. Oba Rafaelovi bratři se změnili v lupy a Teta Bé je musela zabít. Proto byl každý dospívající v klanu boud opečovávaný, jako by šlo o ten největší poklad.

Kdybych někdy měla děti s Ra… Ta myšlenka na mě zapůsobila jako pootočení nožem v ráně. Nebudou žádná malá boudí miminka. Ani Rafael. Ty dveře se přede mnou zavřely. Musela jsem na něj přestat myslet. Když jste měli v životě trochu štěstí, dostali jste jednu šanci být šťastní, a já tu svoji promeškala. Fakt, že to podělaly obě strany, bolel ještě o to víc.

Dávná minulost.

„Ale je hloupá,“ řekl Ascanio. „A urážela Tetu Bé!“

„A proto bychom jí měli rozervat krk?“ Krátce jsem se na něj zadívala.

„No, ne.“

„Řekněme, že bych ji zmlátila do bezvědomí. Čeho bych tím dosáhla? Zvířata v přírodě bojují, aby ukázala svoji nadřazenost. Čím silnější jsi, tím je lepší tvůj genetický materiál. Silnější zvíře a silnější mláďata znamenají větší šanci na přežití druhu. Rafael ví, že umím líp bojovat, a stejně si vybral ji. To by pro tebe mělo být poučení. Když máš šanci být šťastný, jdi za ní a chovej se k tomu druhému, jak si zaslouží. Neber věci jako samozřejmost.“

Rozdávat rady bylo jednoduché. Žít podle nich mnohem těžší.

Na rozcestí jsme zabočili doprava a zamířili ještě víc na sever. Řada ohořelých domů pokračovala. Napravo někdo připevnil velkou ceduli na starý stožár telefonního vedení. Stálo na něm NEBEZPEČÍ obrovskými červenými písmeny. Pod nimi bylo výraznými černými písmeny napsáno:

NM-1: Oblast nakažlivé magie

Nevstupujte

Nepovolaným vstup zakázán

Pod tu ceduli někdo připevnil ještě druhou, další kus plastu popsaný fixou:

Držte se dál, idioti.

„My se toho zákazu držet nebudeme, že?“ zeptal se Ascanio.

„Ne.“

„Boží.“

Projeli jsme kolem dalšího zčernalého domu. Po levé straně trčel nakřivo ze země zelenomodrý střep. Po pravé straně, u kovové kostry ožehlého náklaďáku, čekal další na to, aby někomu mohl pořezat kotník. První známky Zvěřince.

Tu a tam ze země vyrážely další úlomky skla, a kdesi v dálce po pravé straně se k nebi zdvihal šest a půl metru vysoký, rozeklaný, strmý ledovec, zářící pableskující modrou a zelenou v paprscích ranního slunce.

Ascanio zamžoural. „Co je to?“

„Sklo,“ odpověděla jsem.

„Vážně?“

„Ano.“

„A kde se vzalo?“

Před námi se shlukovalo víc útesů, vytvářely jeden velký skleněný ledovec. „Něco je z Hollowellské stanice. Před Změnou byl Inman Yard depem železniční firmy Norfolk Southern. Bylo obrovské, v samotném depu bylo přes šedesát pět tratí. A nejenom to, hned vedle stál vlakový dvůr CSX Tilford. Společně dokázali zvládnout přes stovku vlaků denně. Pak postavili Hollowellskou stanici. Měl to být nový, supermoderní terminál a většinu z něj tvořilo sklo. Hádej, co se stalo, když začaly magické vlny.“

Ascanio se zazubil. „Spadnul.“

„Ano, přesně tak. Všude zůstaly hory skla. Magie způsobovala nehody na železnici, ale tratě se ještě pořád držely. Během dalších pár měsíců se začalo některým zaměstnancům zdát, že skleněné hory se rozšiřují. Nikdo tomu nevěnoval moc pozornosti. Jenže během druhé magické erupce ze skla vyskočili nějací tvorové a pozabíjeli půlku dělníků na železnici.“

„Jací tvorové?“ zeptal se Ascanio.

„To nikdo neví.“

Magické erupce, strašlivé vlny intenzivní magie, přicházely vždy jednou za sedm let. Věci, jež byly za normálních magických vln nemožné, se tehdy stávaly skutečnými. Magie vydržela celé tři dny a pak na dlouhou dobu zmizela, ale její následky bývaly často smrtící.

„Nakonec se armáda rozhodla vybojovat depo zpátky. Byly tady přibližně dvě stovky vlaků, některé naplněné zbožím. Vojáci zjistili, že se sklo rozšířilo a vlaky obalilo. Když se ho pokusili odsekat, cosi na ně zaútočilo. Nikdo nikdy nepřišel na to, co byli ti tvorové vlastně zač, ale způsobili hodně ztrát na životech. VJON to nakonec vzdal a obehnal Inman Yard ostnatým drátem. Sklo nikdy nepřestalo růst. Tehdy ještě občas létaly helikoptéry, takže se jeden z reportérů rozhodl prozkoumat místo ze vzduchu a překřtil ho na Skleněný zvěřinec.“

Před námi se nad cestou setkaly dvě skleněné kry a vytvořily masivní oblouk. Projeli jsme pod ním a vydali se dál do skleněného labyrintu. Nad námi se tyčily zelené, modré a průhledně bílé vrcholky. Některé se dotýkaly, jiné stály od sebe dál. Jedny zahnuté, další naprosto rovné. Zbarvily sluneční paprsky do tyrkysová, jako bychom procházeli pod mořskou hladinou. Skleněné útesy lemovaly rozpadající se cestu, házely na ni barevné stíny.

Svědil mě zátylek a cítila jsem mravenčení v nervech, jako by mě neviditelný snajpr zaměřil v hledáčku odstřelovačky. Někdo nás z těch ledových hlubin pozoroval. Ascanio ztichl, soustředěný a napnutý. Taky to vycítil.

Cesta před námi se třpytila.

„Zastav,“ řekla jsem mu.

Džíp zastavil.

Před námi cestu přetínal skleněný hřeben. Pár metrů před asfaltem byl roztříštěný na hromadu střepů. Naprosto stejná skleněná kupa se válela i na druhé straně. Recyklace Bell ho musela odpálit. Kyle Bell se snažil recyklovat vlaky. Kov samotný bude stát jmění, nemluvě o nákladu ve vagónech. Jakmile kov vydoluje, bude potřebovat alespoň trochu slušnou cestu, aby ho odtamtud mohl odvézt. Až na to, že teď se na ní válelo rozbité sklo.

Vystoupila jsem z vozu a opatrně se vydala dopředu, snažila jsem se nešlápnout na nic příliš ostrého. Sice jsem měla na chodidlech tlap hrubou kůži a Lyk-Vé by zacelil všechny řezné rány ve chvíli, kdy by vznikly, ale stejně by to bolelo. Ascanio mě následoval.

Střepy pokrývaly asfalt, větší se povalovaly na okrajích, drobné úlomky a prach ve středu cesty. Dřepla jsem si, abych si ji prohlédla z lepšího úhlu. Rozdrcené sklo ubíhalo ve dvou rovnoběžných řadách.

„Pásové vozidlo,“ řekla jsem. „Používají traktor nebo buldozer.“ Sklo by nám rozřezalo pneumatiky na cucky. „Zaparkuj. Dál půjdeme pěšky.“

Schovali jsme džíp zajednou ze skleněných hor a vypnuli motor. Z náhlého ticha mi až zvonilo v uších. Z auta jsem vytáhla kuši a dlouhý luk.

„Proč dvě střelné zbraně, má svrchovaná paní?“ zeptal se Ascanio, nečekaně nahodil anglický přízvuk.

„Kuše má sice větší sílu, ale déle trvá ji nabít.“ Natáhla jsem tětivu na dlouhý luk. „Někdy je nutné střílet rychle. A mohl bys vydržet deset minut bez chytrých poznámek?“ Popadla jsem toulec.

„To nevím, paní, ještě jsem to nezkoušel.“ Zavrtěl hlavou. „Ale šípy se od příšer odrážejí.“

„Tyhle ne.“ Vytáhla jsem jeden a ukázala mu zaklínadlo vyryté na hlavici šípu. Jeden z mágů Vojenských jednotek obrany proti nadpřirozenu si občas přivydělával bokem. Bylo to drahé, ale stálo to za to. „Ale jestli máš pochybnosti, běž si stoupnout támhle. Střelím tě a uvidíme, jestli to bolí.“

„Ne, díky.“

Zdvihla jsem volný samostříl a druhý toulec a podala mu je. „Tak sklapni, poneseš tohle.“

Vyrazila jsem lehkým poklusem po okraji cesty. Ascanio mě následoval pár metrů za mnou. Sklo pohltilo zvuky kroků, takže jsme klouzali mezi sklem jako dva stíny.

Koutkem oka jsem zachytila, jak se cosi mihlo kolem. To cosi s dlouhým ocasem dřepělo na skleněném okraji po levé straně, skrývalo se ve stínech. Běžela jsem a předstírala, že jsem si ničeho nevšimla. Nepronásledovalo nás to.

Tlumené burácení oznamovalo, že někdo zaměstnává při práci motory na očarovanou vodu. Prošli jsme pod dalším skleněným převisem, tyčícím se podél cesty. Pás asfaltu před námi zatáčel, pokračoval v mezeře mezi skleněnými vrcholky, zalitý slunečním světlem. Zpomalila jsem a přešla tiše k nejbližšímu průhlednému ledovci, na němž ve výšce pěti metrů trčela římsa. Sklo bylo příliš hladké, aby se po něm dalo vyšplhat nahoru. Sbalila jsem se do co nejmenšího klubka a vyskočila. Zachytila jsem se za okraj římsy a vytáhla se nahoru. Ascanio vyskočil vedle mě. Společně jsme se odplazili po římse až k průhledu.

Před námi se rozprostírala vyčištěná plocha, dlouhá asi jako půlka fotbalového hřiště. Země se po pravé straně lehce zvedala, mírný svah pokrývaly světle zelené skleněné balvany. Na vrcholku pahorku seděl velký stavební přístřešek, hliníková konstrukce potažená trvanlivou látkou. Po levé straně se ježila změť skleněných výčnělků a střepů, nořila se do skleněného labyrintu. Z úlomků skla vyčnívala zadní část převráceného vagónu.

Poblíž stál motor na očarovanou vodu a dodával energii obrovské sbíječce, zakusující se do skla obalujícího vagón. Ovládali ji dva stavební dělníci v helmách s ochranným štítem přes obličej, Dalších osm mužů, vystrojených v podobných ochranných oblecích, bušilo do skla kladivy a hornickými krumpáči.

Tři stráže ozbrojené mačetami se motaly po obvodu místa. Hlídač nejblíže k nám byl vysoký muž se širokými rameny, mohlo mu být kolem pětadvaceti a vypadal, že by se zbraň neštítil použít. Magie byla u moci, takže pistole nefungovaly, ale bezpečnostní opatření mi přišla příliš slabá na to, že se pokoušeli recyklovat suroviny ve Skleněném zvěřinci. Museli mít ještě nějaký trumf v rukávu.

„Vidíš, co dělají?“ zamumlala jsem k Ascaniovi.

„Snaží se zachránit ten vagón,“ řekl.

„Proč je to nelegální?“

Zamyslel se nad tím. „Protože jim nepatří?“

„Technicky vzato jsou železnice mimo provoz, takže se jedná o opuštěný majetek. Zkus to znovu.“

„Nevím.“

„Na čem sedíme?“

Zadíval se na tyrkysovou masu pod našima nohama. „Magické sklo.“

„A co o něm víme?“

„Nic,“ oznámil mi.

„Přesně. Nevíme, proč roste, a nemáme ani ponětí, co by mohlo růst zastavit.“

„Takže na čemkoliv z toho vagónu by mohlo vyrašit sklo,“ zkusil Ascanio.

„Přesně tak. Prodají všechno, co odtamtud zvládnou vydolovat, a neřeknou kupujícímu, kde to vzali. A až někde vyraší další Skleněný zvěřinec, bude příliš pozdě.“

„Neměli bychom s tím něco udělat?“

Ukázala jsem mu prázdnou dlaň. „Nemám odznak. Můžeme to nahlásit, až se odsud dostaneme, a zjistit, jestli by se o to nechtělo zajímat ÚPJ.“ Mimoto jsme neměli v popisu práce takové věci nahlašovat, a já už měla plné zuby chovat se jako spořádaný občan města. Nebyl to můj problém.

„Musí vědět, že dělají něco nelegálního,“ řekla jsem. „Tahle oblast je nebezpečná, takže by měli mít víc než tři hromotluky potloukající se kolem s velkými noži. Mají tady nějaká bezpečnostní opatření, která nevidíme. Připrav se na překvapení.“

Ascaniovi zasvítily oči děsivým rudým světlem. „Můžu se proměnit?“

„Ještě ne.“ Proměnit se znamenalo vydat ze sebe spoustu energie. Změňte tvar dvakrát rychle po sobě, a budete si muset schrupnout. Potřebovala jsem Ascania čilého a plného energie, což znamenalo, že pokud se promění, bude v té podobě muset nějaký čas zůstat.

Seskočili jsme z římsy a po cestě zamířili přímo k jednomu ze strážných. Uviděl mou tvář a ucouvl.

„Co jste kurva zač?“

„Andrea Nashová,“ řekla jsem. „A tohle je můj kolega, Robin z Locksley.“

Ascanio mu zasalutoval s lukem v ruce. Naštěstí k tomu nepřidal žádnou latinskou průpovídku.

„Vyšetřuji jménem Smečky jistou vraždu. Potřebuji mluvit s Kylem.“

Muž na mě hleděl. Tohle bylo jasně nad rámec jeho obvyklých povinností.

„Máte u sebe nějakou legitimaci?“

Předala jsem mu miniaturní kopii své licence soukromého vyšetřovatele, vydanou georgijským ministerstvem. Byla na něm fotka.

„Jak můžu vědět, že jste to vy?“ zeptal se.

„Proč bych lhala?“

Chvíli nad tím přemýšlel. „Dobře, ale máte něco, co prokazuje, že patříte ke Smečce?“

Ascanio se lehce zakuckal.

Přejela jsem si rukou ve vzduchu před obličejem: „Vypadám snad, že bych musela dokazovat, že k ní patřím?“

Strážný si mě zamyšleně prohlížel. „Tak dobře, fajn. Pojďte se mnou.“

Následovali jsme ho až do stanu. Zblízka vypadal větší, skoro třináct metrů vysoký. Uvnitř seděli dva muži. Jeden ve středním věku zkoumal jakési tabulky vedle vyššího, hubenějšího muže s úzkou tváří poďobanou jizvičkami po akné. Oba dva měli ochranné helmy.

Ten ve středním věku vzhlédl. Byl podsaditý, svalnatý a kdysi v mládí možná mohl být i rychlý. Možná ne. Vypadal jako jeden z těch chlapů v přední linii v americkém fotbale, stojících před quarterbackem. Až na to, že se trochu přestal hlídat, takže většinu svalů překryla vrstva tuku. Šedivé vlasy měl sestřižené nakrátko, ale pohled jeho tmavých očí byl stále pronikavý. Nevypadal přátelsky. Spíš jako člověk schopný objednat si vraždu kožoměnce.

Kyle mě přejel pohledem a pak se zadíval na stráž. „Co to má sakra znamenat?“

„Nějací lidé ze Smečky s vámi chtějí mluvit,“ oznámil mu hlídač. „O nějaké vraždě.“

Kyle se s kyselým výrazem opřel do židle. „Tony, pamatuješ si, když jsem ti tehdy říkal, že sem nemáš pouštět každého idiota?“

Strážný se zašklebil. „Ne.“

„Jo, na to si nepamatuju taky. Felipe, pamatuješ si to?“

„Ne,“ ozval se vyšší muž.

„To jsem si myslel.“

Tony se zarazil, očividně zmatený. „Tak co mám teď dělat?“

„Vyhoď je kurva ven. Až si budu chtít promluvit s nějakými ošklivými děvkami nebo malými grázly, tak ti povím.“ Kyle sklonil hlavu znovu k papírům. Tony mi položil dlaň na předloktí. „Jdeme.“

„Dejte ze mě ruce pryč, pane.“

Strážný zatáhl. „Nedělejte to těžší, než to musí být.“

„Máte poslední šanci. Dejte ruce pryč.“

Kyle vzhlédl.

Tony se mě pokusil odtáhnout ven. Ostře jsem zdvihla paži a praštila ho loktem do obličeje. Síla úderu ho odhodila dozadu. Upustil mačetu, která se zabořila kolmo do země. Z nosu se mu začala valit krev, její pach na mě zapůsobil jako adrenalinová injekce.

„Posaď se na něj,“ řekla jsem Ascaniovi.

Chlapec mu šetrně podrazil nohy a složil ho na zem na břicho, jedním kolenem mu tlačil na záda. „Nehýbejte se, pane.“

Vzpomněl si. Byla jsem na něj tak pyšná.

Tony se pokusil zdvihnout na rukách. „Slez ze mě!“

„Nepokoušejte se moc odporovat, nebo vám budu muset zlomit ruku.“

Tony zmlknul.

Kyle se na mě zadíval. Felipe za ním opatrně udělal několik kroků od nás. „A teď si můžeme promluvit o těch vraždách.“ Usmála jsem se.

„A pokud zrovna nemám náladu?“

„Pak vás donutím promluvit si,“ řekla jsem. „Měla jsem špatný den a čtyři z našich lidí jsou mrtví. Mám chuť se trochu pobavit.“

„Vy kožoměnci si začínáte moc dovolovat,“ řekl Kyle. „Myslíte si, že můžete někam přijít a dělat nepříjemnosti normálním slušným lidem.“

„Vlastně můžu.“ Zadívala jsem se na něj.

„Kluci od ÚPJ z toho budou na větvi,“ ozval se Felipe, vysoký muž za Kylem.

Ha! Vyhrožoval mi policií. „Klukům od ÚPJ to bude jedno. Tahle oblast je klasifikovaná jako IM-1. Tím, že jste tady, porušujete dvě vyhlášky města, jednu státní a dva zákony Spojených států. Cokoliv, co tady vydolujete, je kontaminované magií neznámého původu. Vyvézt to odsud pryč je postižitelné pokutou až do dvou tisíc dolarů nebo vězením do deseti let, případně obojím. Když to prodáte, zajistí vám to jen místo ve státním vězení.“

Kyle zkřížil ruce na prsou. „Nepovídejte.“

„Chamtivost je strašná věc,“ poznamenala jsem. „Když ten kov vydolujete, pak ho předáte nějakému staviteli a z nové školy nebo nemocnice ve městě začne vyrůstat sklo, přijdou si pro vás. V téhle chvíli to není můj problém. Jsem tady, abych se zeptala na pár otázek. Odpovězte mi na ně, já vám poděkuju a odejdu. Mějte na paměti, že pokud mě naštvete, můžu vás tady všechny pozabíjet, a neštěkne po tom ani pes.“

A mohla jsem. Mohla bych mu prostě urvat hlavu, a nikdo by nebyl o nic chytřejší. Tohle byl Skleněný zvěřinec, a pokud by zemřel, policie by prostě usoudila, že si o to koledoval. Zajímavá myšlenka.

Do stanu vkročilo po všech čtyřech jakési stvoření. Bývalo člověkem, ale veškerý tuk se mu z těla vytratil, nahradily ho tvrdé pletence svalů a kůže napnutá tak, že vypadala nakreslená. Hlavu to mělo lysou stejně jako zbytek odpudivého těla a dvě rudé oči, s pohledem horečnatým žízní, se do mě zabořily jako dva žhavé uhlíky. Přerostlé čelisti mu trčely dopředu. Když otevřelo ústa, zahlédla jsem dva zahnuté tesáky.

Upír. Nechutný pach nemrtvého kolem mě zavířil. Chloupky na zátylku se mi zježily instinktivním odporem. Fuj. No, alespoň to vysvětlovalo tu lehčí ochranku. Hlídal je totiž nemrtvý. Ale kde byl upír, musel být i navigátor.

Infekce virem Imortuus ničila lidské vědomí, nezbyla po něm ani stopa. Jediné, co upíry hnalo vpřed, byl instinkt, a ten řval: „Hlad!“ Nemnožili se. Nepřemýšleli. Jenom lovili všechno živé. Cokoliv mělo puls, bylo jejich kořistí. Jejich prázdné mysli sloužily jako perfektní přepravní prostředek pro nekromanty. Říkalo se jim navigátoři, nebo Páni mrtvých, pokud měli nadání a vzdělání. Ovládali upíry, telepaticky na nich jezdili, řídili je jako autíčka na dálkové ovládání. Viděli jejich očima, slyšeli jejich ušima, a když nemrtvý otevřel ústa, vycházela z nich navigátorova slova.

Většina z nich pracovala pro Lid. Lid a Smečka mezi sebou udržovaly napjaté příměří, neustále balancovaly na okraji vypuknutí války. Pokud se Lid staral o bezpečnost tohohle výkopu, můj život se právě o něco víc zkomplikoval.

Za upírem do stanu vešel muž. Na sobě měl roztrhané džíny, černé tričko, na němž bylo krvavým písmem vyvedené: „Vylepšete mi den“, a jeho obličej se mohl pyšnit alespoň tuctem různých kroužků. Mohl to být jeden z tovaryšů Lidu, ale to mi přišlo vysoce nepravděpodobné. Za prvé, šel za svým upírem místo toho, aby seděl někde venku, tvářil se nenápadně a jen tahal za nitky nemrtvého. A za druhé, tovaryši Lidu vypadali, že si zrovna odskočili od projednávání případu před Nejvyšším soudem. Nosili obleky, měli dobré boty a chodili bezvadně upravení.

Ne, tenhle pitomec musel být na volné noze, což znamenalo, že ho můžu zabít, aniž bych způsobila diplomatický incident. Pokud by tedy dřív nezabil on mě.

„Kde jsi sakra byl, Závisti?“ oslovil ho Kyle.

Zadívala jsem se na něj. „Jmenuje se Závist?“

Ascanio se uchechtl.

„Tu teď cítíte,“ poznamenal navigátor.

„Chci, aby odsud vypadli,“ řekl Kyle. „Dělej, za co tě platím.“

Upír zasyčel. Závist nám ukázal zkažené zuby v úsměvu.

Ascanio se připravil. „Můžu se proměnit?“

„Ne.“ Otočila jsem se, přistoupila blíž k mačetě, kterou Tony upustil na zem, a zadívala se na navigátora. „Máš šanci odsud odejít. Využij ji.“

„Můžu je zabít?“ zeptal se Závist.

„Dělej si s nimi, co chceš,“ pověděl mu Kyle.

Musela jsem jednat rychle. Bojovat s upírem nablízko by mohlo dopadnout hodně špatně. To bych se raději poprala se samicí grizzlyho, bránící své mladé. „Odejdi. Poslední šance.“

Navigátor se znovu zazubil. „Začni se modlit, děvko.“

„Máš nějaké spojení s Lidem?“ zeptala jsem se.

„Kurva, že ne.“

„Špatná odpověď.“

Venku se ozvalo tříštění skla. Tichem se rozlehl výkřik, bolestný řev člověka zažívajícího nefalšovaný děs. Další dva následovaly.

„Co zas, sakra?“ zavrčel Kyle.

Vyběhli jsme ze stanu.

Vagón nahoře pukl jako konzerva plná zkažených fazolí, a z něj vylézala stvoření, škrábala se na střechu vozu. Jejich podsaditá těla s mohutnými hrudníky a šesti svalnatýma medvědíma nohama pokrývala hustá, světle šedá srst. Nohy měla zakončená tlapami, připomínajícími ruce, a dlouhé, obratné prsty jim končily krátkými, ale silnými, slonovinově bílými drápy. Záda jim kryl úzký kostěný krunýř, a když se jedno z nich postavilo na zadní, uviděla jsem, že podobně chráněné mají i břicho a hruď. Krunýř přecházel v dlouhý, článkovitý ocas se štířím bodcem. Z velké kulaté hlavy s tlamou připomínající kočkovité šelmy nás pozorovala dvěma řadami drobných oček, zapadlých hluboko v důlcích. Oči se dívaly dopředu, ne do stran. To obvykle znamenalo dravce.

Šelmy se opatrně pohybovaly po hladkém povrchu, držely se na skle, jako by měly polštářky tlap natřené lepidlem. Největší z nich mohla měřit metr osmdesát na délku a vážit sto padesát kilo. Nejmenší byla velká asi jako pes. To znamenalo, že některá byla mláďata. A velmi hladová.

Dělníci ucouvli, hrozivě mávali svými nástroji. Z miskovitého skleněného prostranství vedl jen jeden východ, a ten se nacházel na opačné straně, téměř přímo za vagónem a stvořeními, jež z něj vylezla.

Houf šelem se zaměřil na lidi, pozoroval je s upřenou pozorností hladových dravců, snažících se rozhodnout, jestli je ta věc před nimi jídlo. Větší ze stvoření zdvihlo hlavu. Rozevřelo široké čelisti a odhalilo tak malý les zahnutých tesáků. Masožravci. Samozřejmě.

Dělníci strnuli.

Největší z tvorů upřeně hleděl na lidi dole, otáčel se doleva, doprava a zase zpátky. Na ramenou se mu vyboulily svaly.

„Ustupujte,“ zavolal Kyle. „Neprovokujte ho. Závisti, pojď sem.“

„Za minutku,“ řekl navigátor.

Šelma skočila, mířila přímo do středu skupiny lidí. Ti se rozutekli, rozdělili se na dvě skupiny. Osm lidí nejblíže k nám se rozběhlo ke stanu, zatímco asi dvakrát tolik dělníků prchalo opačným směrem, ke skleněné zdi.

Šelma se rozhodla pronásledovat vzdálenější, větší skupinu. Jeden ze strážných, mohutný muž s tmavou pletí, na ni zaútočil. Stvoření zahoukalo jako obrovská sova a zacvakalo zuby. Hlídač uhnul, rozmáchl se a sekl tvorovi po krku. Mačeta se zakousla do kosti a chrupavky jako řeznický sekáček.

Hlava šelmě padla na stranu, zpola useknutá. Do nosu mě udeřil pach krve, trpký a odporný. Mé instinkty dravce hlásily ústup. Ať už bylo to stvoření cokoliv, nebylo dobré k jídlu.

Stvoření se zapotácelo. Na sklo se vyřinula krev, hustá a rezavě hnědá.

Houf šelem propukl ve vyplašené houkání.

„Zas tak nebezpeční nebudou,“ pravil Felipe Kylovi s jasnou úlevou v hlase.

Země se zatřásla. Zdi vagónu se rozletěly a zevnitř se vyvalil obrovský, směšně svalnatý kolos, přední končetiny měl silné jako kmeny stromů. Jednou jsem viděla psa velkého jako dům. Tohle stvoření bylo větší. Bylo větší než stan. Jak se tam vůbec vlezlo?

Kyle zaklel.

Gigantická šelma spatřila svého mrtvého potomka, otevřela tlamu a zavyla. Vypadala téměř úplně stejně jako její dětičky, jen jí kostěný krunýř zakrýval většinu horní části tlamy, jako by jí někdo vytáhl lebku z hlavy a pak ji přicvakl na ošklivý čumák. Čtyři oči ale neměla větší než pingpongové míčky. Trefit se do nich šípem bude pořádná fuška.

„Fajn,“ poznamenal Závist. „Mizím odsud.“

Kyle vyvalil oči. „Zaplatil jsem ti, ty červe!“

„Ale ne dost,“ oznámil mu navigátor.

Upír ho popadl, přehodil si svého pána přes záda, přeskákal lidi, vyhnul se šelmám a odhopkal pryč. Stačil okamžik, a zmizel ve skleněném lese.

Kyle zbrunátněl v návalu náhlé zuřivosti. Snažil se něco říct.

Povzbuzené řevem svého rodiče se šelmy znovu začaly plíživě přibližovat k větší skupině dělníků.

Felipe mě popadl za paži. „Pomoc!“

„Proč?“ Už mě nebavilo hrát si na veřejného činitele. Už jsem nemusela zachraňovat každého idiota před následky jeho vlastní hlouposti. Vydali se do Skleněného zvěřince na vlastní nebezpečí, rizika znali. Proč bych měla nasazovat život pro lidi, kteří se na mě pokusili poštvat upíra? Nic jsem jim nedlužila. Jen jsem potřebovala z Kylea dostat informace a ujistit se, že odtamtud s Ascaniem odejdeme celí.

Šelmy kroužily kolem větší skupiny lidí. Dělníci se tiskli ke skleněné stěně. Nebude trvat dlouho, než se jeden z tvorů osmělí.

„Prosím!“ zadíval se na mě Felipe zoufale. „Mám tam syna.“

No a? Každý byl něčí manžel, žena, něčí syn, něčí malý Rory…

Ale do háje.

Zadívala jsem se na Felipovu tvář a uviděla v něm Nicka. Neměli žádné shodné rysy, ale přesně takhle musel Nick vypadat, když mu oznamovali, že je jeho žena mrtvá. Felipe na mě upíral doširoka rozevřené oči, díval se zoufale a vyděšeně, tvář staženou bolestí, jako by měl v příští chvíli vykřiknout. Každá vráska na jeho obličeji náhle vystupovala jako jizva. Všechna pravidla, která si společnost vynucovala na mužích – aby byli stateční, nikdy nepanikařili a chovali se s kamennou důstojností – to všechno se vypařilo, protože během pár okamžiků nejspíš ztratí syna. Byl bezmocný. Úpěnlivě mě prosil, ať jeho dítěti zachráním život. Věděla jsem, že by si teď s chlapcem bez zaváhání vyměnil místo.

Nemohla jsem tam jen tak stát a přihlížet, zatímco ty šelmy sežerou jeho syna zaživa. Nedokázala bych to. Nebyla jsem člověk, který by se k němu otočil zády, a ani jsem se jím stát nechtěla.

Sundala jsem pouzdro z paže a podala ho Ascaniovi. „Šíp!“

Vytáhl šíp a vložil mi ho do dlaně. Nasadila jsem ho na tětivu. „Budu střílet rychle. Měj další šíp připravený.“

Natáhla jsem luk.

Nejodvážnější ze šelem skočila po nejbližším dělníkovi.

Tětiva i šíp zazpívaly v zákeřném, šťastném souzvuku. Hlavice šípu rozřízla tvorovi hrdlo. Padl na zem a syčel, snažil se dřík šípu smést tlapou. Šíp zakňučel. V ráně modře zajiskřilo a šelma vybuchla.

Natáhla jsem ruku a Ascanio mi podal další šíp.

Druhou šelmu potkal stejný osud jako tu první. O okamžik později další výbuch vmetl do houfu stvůr kusy masa a kostí. Neměla jsem čas přihlížet. Dál jsem střílela. Rychle, přesně, šípy hvízdaly vzduchem.

Šelmy zpanikařily. Běhaly sem a tam mezi vybuchujícími sourozenci, kousaly a škrábaly se navzájem. Matka šelem zařvala, nahodile cvakala masivními čelistmi, neschopná odhalit, co zabíjí její mláďata.

„Utíkejte!“ zaječela jsem.

Dělníci se podél zdi rozeběhli k nám. Šelmy se hnaly za nimi. Vzduchem jako neutichající smrtící sbor hvízdaly šípy a nacházely své cíle.

Felipe popadl krumpáč, který jiný muž držel v ruce, a rozběhl se ke skupině. Žena po mé levici následovala jeho příkladu stejně jako hlídač Tony a dva další.

Jedna z dělnic, menší žena, zakopla, upadla a sjela po skleněném svahu. Skočily na ni dvě stvůry a zabořily do ní zuby s vlhce znějícím, bublavým vrčením. Trefila jsem každého šípem, ale příliš pozdě. Žena vykřikla. Byl to krátký, hrdelní křik, utnutý v půlce. Sklo zalila krev. O okamžik později šíp explodoval a lidské i zvířecí kusy zapršely kolem jako krvavá záplava.

První z běžců dorazil ke stanu a zhroutil se na zem kdesi za mnou. Zbytek ho následoval. Konečně dorazili i Felipe a hlídač s tmavou pletí, oba pokrytí krví.

Matka stvoření se obrátila k nám. Konečně jsi našla nepřítele, hm?

„Utvořte perimetr!“ vyštěkla jsem. „Teď musíte bojovat o své životy. Použijte cokoliv, co máte po ruce!“

Dělníci narychlo a neuměle utvořili řadu.

Stvůra sklonila hlavu a já spatřila úzkou mezeru v jejím krunýři, umístěnou vysoko mezi očima. Měkká růžová tkáň se tam rozpínala a svíjela, vyplňovala pětadvacet centimetrů širokou mezeru a pak se zase stahovala. Ahoj, cíli.

Šelma houpavě otočila hlavu a zabučela mým směrem. Zvuková vlna do mě udeřila jako závan vichřice. Budeme muset zabít matku, nebo se odtamtud nedostaneme živí.

„Teď už se můžu proměnit?“ zeptal se Ascanio.

„Ano. Jdi na to.“

Ascaniova kůže pukla. Kostru mu obalily mohutné svaly, pokryla je nová kůže, na níž vyrašila hnědavě šedá kožešina. Na hlavě mu vyrostla tmavá hříva, spadající mu dolů po zátylku a páteři. Přední končetiny měl pokryté pruhy a zakončené třinácticentimetrovými drápy. Obličej i tělo se proměnily na půl cesty mezi člověkem a hyenou žíhanou. Oči mu rudě zaplály.

Matka šelem zdvihla obrovskou přední tlapu a udělala krok vpřed. Země se otřásla.

Bouda otevřel tlamu a zařval na ni, hlas se mu zlomil do hyeního zachechtání, při němž tuhla krev v žilách. Srst na hřbetě se mi naježila. Tady máme našeho hezounkého chlapečka.

„Zaměstnej ji!“ vyštěkla jsem. „Ať je natočená tímhle směrem.“

Ascanio přeskočil dělníkům nad hlavami a mílovými kroky uháněl ke stvůře. Odhodil jednu z menších šelem stranou. Ta vykvikla bolestí a kolos se houpavě otočil jeho směrem.

Natáhla jsem luk. Ještě ne.

Ascanio máchnutím paží udeřil další stvoření.

Ještě ne. Měla jsem čas.

Obrovská stvůra se přikrčila a zavrčela.

Pořádné…

Obrovské zuby cvakaly kousek od Ascania. Ten se skrčil, unikl jim jen o pár centimetrů.

Pustila jsem tětivu. Šíp prořízl vzduch, hnaný jak tětivou, tak silou mé vůle, a zabořil se přímo do nekrytého místa na hlavě giganta. Ano! Výborně!

Šíp zavyl a vybuchl. Z nozder kolosu vytryskla krev. Zatřepal hlavou… a znovu na Ascania zaútočil. Chlapec skočil nahoru a doleva, odrazil se od skla a pak se vrhl za monstrum, po cestě mu rozřízl nohu svými drápy.

Kruci. Ani ji to nezpomalilo.

Ascanio a mé šípy nedokázali nadělat dost škody. Ani mačety nepomůžou. Mohli bychom do ní sekat celý den, a stejně by nám to nepomohlo.

Gigant pronásledoval Ascania. Kluk skákal dopředu a dozadu, uháněl kolem jako nějaký šílený králík. Ale nevydrží to dělat věčně.

Kdybychom tak měli něco, nějakou zbraň, něco…

Stvůra švihla ocasem přímo nad těžkou sbíječkou, jež ležela opuštěná na skle. Stále byla připoutaná k nádrži, která do ní pumpovala očarovanou vodu. Měla ale příliš krátkou hadici, ke kolosu by nedosáhla.

Otočila jsem se prudce k Felipovi. „Bude fungovat bez hadice?“

Vteřinu mu to zabralo. „Ano!“ Zdvihl ruku s roztaženými prsty. „Pět minut.“

Hodila jsem luk na zem a ze všech sil se rozběhla ke sbíječce. Tlapy mi podkluzovaly na skle, mokrém krví šelem. Sklouzla jsem, vyskočila, dopadla vedle stroje a prudce jej zvedla ze země. Těžká mrcha.

Přede mnou se tyčila noha stvůry, mohutná jako kmen stromu. Skočila jsem, drápy si pomohla nahoru na zvíře a sbíječku přitom táhla s sebou. Ta zatracená mašina musela vážit nejmíň sto padesát kilo, a já ji tahala nahoru jednou rukou. Měla jsem pocit, že se mi pravá ruka brzy vykloubí. Přitáhla jsem se a zabořila drápy levé ruky i nohou do srsti zvířete.

To se hýbalo, jak pronásledovalo Ascania. Svaly se pode mnou vlnily. Držela jsem se kožichu jako blecha a postupně se škrábala stále výš.

Dostala jsem se na rameno a odtamtud se rozběhla k hlavě stvůry. Znovu zařvala a já jí umístila sbíječku přímo na spodek krku, jediné místo nechráněné kostěným krunýřem.

Zmáčkla jsem tlačítko, abych přístroj spustila.

Nic.

Lidé pode mnou cosi řvali. Zastříhala jsem ušima.

„Zaklínadlo! Ke spuštění potřebuje zaklínadlo!“

Vrrrrrrrr. Dala jsem se do zaklínání a modlila se, aby sbíječka spustila dřív než naše auta.

Ascanio zatím běhal kolem po prostranství a snažil se mi získat trochu času. Pode mnou menší stvůry zaútočily na obrannou formaci dělníků.

Pracuj, nabádala jsem stroj v duchu, zatímco jsem odříkávala zaklínadlo. Pracuj, ty hloupá mašino.

Pracuj.

Pracuj.

Sbíječka se mi otřásla v rukách. Zabořila jsem drápy na nohách šelmě do zad a vrazila jí sbíječku hluboko do masa. Rydlo bušilo do těla stvoření. Nohy mi zalila horká krev.

Zvíře zavylo v agónii, řev plný utrpení mě na okamžik ohlušil. Sbíječka si razila cestu dolů, do těla kolosu, a já se jí držela jako klíště a klesala společně s ní.

Kolos se otřepal jako mokrý pes. Popadla jsem sbíječku pevněji a vrazila ji ještě hlouběji. Vtáhla mě dovnitř, paže se mi ponořily do vlhkého masa. Zhluboka jsem se nadechla a pak se mi nos i celá tvář zabořily do krvavé kaše.

Obklopil mě tlak ze všech stran. Slyšela jsem tlumený, rytmický zvuk – srdce zvířete bijící blízko mě.

Náhle mě začala stahovat dolů plná tíha sbíječky. Spadla jsem.

Přístroj dopadl na zem, vypnutý, a já na něj, jeho držadlo mě příhodně praštilo do hrudníku.

Jau. Určitě budu mít naštípnuté žebro.

Zvíře nade mnou se zapotácelo, z rudé díry v jeho hrudníku odkapávala krev a rozbité maso.

Prudce jsem se rozběhla pryč, sprintovala jsem jako o život.

Tvor zavrávoral, na okamžik zastínil slunce a poté se zhroutil s ohlušujícím zaduněním. Sklo na zemi se silou nárazu roztříštilo. Praskliny se rozběhly od těla stvůry až k průhledným skleněným ledovcům. Setinu vteřiny se nic nedělo, ale pak se ze stěn uvolnily obrovské kusy skla a řítily se k zemi, kde vybuchly v mračno střepin ostrých jako břitva.

Vrhla jsem se za nádrž s očarovanou vodou.

Všude kolem mne s hromovým duněním padalo sklo, jako bych se krčila uprostřed dělostřelecké kanonády. Letící úlomky mě škrábaly na kůži, bodaly jako roj rozzuřených včel. Cítila jsem vlastní krev. Země se otřásala.

Postupně rachot odezněl. Na prostranství se rozhostilo ticho. Narovnala jsem se.

Kde je ten kluk?

Stan ležel v troskách, rozdrcený pod kusem jantarově zbarveného skla o velikosti menší dodávky. Nějaký muž plakal s rozříznutou nohou. Lidé pomalu vstávali ze svých úkrytů. Přejela jsem přeživší pohledem. Felipe objímal mladého muže. Alespoň že jeho syn přežil.

Ani stopa po Ascaniovi.

Buď naživu, prosím.

Prostranstvím se rozlehlo hlasité hyení zachechtání. Otočila jsem se. Stál na vršku zvířete. Kožich měl umazaný od krve a tlamu roztaženou ve šťastném, vyšinutém úsměvu.

Vydechla jsem.

Postupně mi to začalo docházet. Matka šelem byla mrtvá. Zabila jsem ji. Cítila jsem, jak mi její krev hoří v ústech. Za ní pod zbytky vagónu zela v zemi hluboká, tmavá díra. Musela tam mít podzemní doupě. Vychovávala tam mláďata, v bezpečí a daleko od všech, dokud jí Kylovi lidé nezaútočili na noru.

Taková hrozná škoda. Nic z toho nebylo nutné. Nejméně jeden člověk zemřel, mnoho dalších bylo zraněných, a tahle nádherná šelma a její potomci museli umřít jen proto, že si Kyle Bell chtěl rychle vydělat peníze. Stál teď u pozůstatků stanu a se zkříženýma rukama štěkal rozkazy.

Přešla jsem k němu. Uviděl mě a otevřel pusu. Praštila jsem ho hřbetem ruky. Síla úderu ho srazila na zem. „Tohle je vaše chyba. Přivedl jste sem lidi, i když jste věděl, že je to tady nebezpečné.“ Vytáhla jsem ho na nohy a otočila ho k mrtvému kolosu. „Vidíte? Kvůli vám umřeli lidé. Rozumíte tomu? Kdyby nebylo vás, nemusela jsem ji zabít. Jen chránila svá mláďata.“

„Snažila se nás zabít!“

Udeřila jsem ho znovu. „Snažila se vás zabít, protože jste se pokoušeli probourat do jejího doupěte.“

Dělníci stáli kolem s pochmurnými výrazy ve tvářích. Nikdo z nich se ani nepohnul, aby šéfovi pomohl.

Zadívala jsem se na ně. „Cokoliv odsud vydolujete, bude kontaminované. Jen být tady je zločin. Vzít cokoliv z téhle zóny je taky trestné. Musíte to vědět.“

Kyle zůstal ležet, dokud jsem ho nepopadla za košili a nevytáhla nahoru, tvář měl jen pár centimetrů od té mojí. „Zeptám se jen jednou. Co bylo v trezoru pod Velkou volavkou?“

„Jaký trezor?“

„Odpověz jí,“ pravil Felipe. „Řekni jí všechno hned teď.“

„Nevím, o čem ta čubka mluví.“

„Jestli mi neodpovíte, zabiju vás.“ Zatřásla jsem jím, drápy pokrytými krví kolosu jsem mu zamazala košili. „Co bylo v trezoru?“

„Já nevím!“ zaječel. „Nevím vůbec nic o žádném trezoru! Přísahám!“

„Měl jste něco společného s vraždami na výkopu Velké volavky? Odpovězte!“

Měl rozšířené zorničky a visel mi v rukou, naprosto bezvládně, paralyzovaný strachem. Nelhal. Lidé ve stavu naprosté paniky ztuhnou nebo se dají na útěk. Matka příroda vypne jejich vyšší uvažování, aby se její oblíbené děti neumyslely k smrti. Kyle byl příliš vyděšený, aby zvládl lhát. Opravdu neměl ani ponětí, o čem mluvím.

Upustila jsem ho a zadívala se na jeho lidi. „Je jen váš. Musíte odsud pryč. Nahlásím to prvnímu policistovi, kterého potkám.“

Našla jsem svůj luk a toulec, a zamířila pryč. Ascanio seskočil z mrtvé šelmy a přidal se ke mně. Hlas mu zněl jako hluboké vrčení, slova rozcupovaná mezi zuby. „To. Bylo. ŠŠŠupr.“

„Byla to tragédie.“ Lidé měli přednost před zvířaty. Věděla jsem to, ale když se proměňujete v šelmu, trochu vám to posune úhel pohledu.

„Jo. Ale štejně byla ššupr.“

Byl to kluk. Co o tom mohl vědět?

„Takže šme še nič nedožvěděli?“

„To není pravda. Víme, že Kyle Bell neměl s vraždami nic společného. Můžeme ho vyloučit ze seznamu podezřelých. Nemáš hlad?“

„Ššštrašššnýýý.“

„Fajn. Jdeme najít něco k jídlu.“

5.

Nejlepší na Big Papaw’s Cookout byl jejich nálev. Big Papaw skrýval jeho tajemství, jako by šlo o smrtící zbraň hromadného ničení, ale chuťovým buňkám kožoměnců uniklo jen velmi málo. V nálevu bylo kořenové pivo, paprika, česnek, pepř a sůl, a Papaw v něm žebírka nechal uležet nejméně den, než je hodil na gril rozpálený ořechovým dřevem. Ta vůně se dala ucítit na míli daleko, občas i na dvě, pokud byl silnější vítr, a okamžitě se mi z ní začaly sbíhat sliny.

Restaurace byla původně stará opuštěná benzínka, kouřové grily měla umístěné vzadu venku. Zaparkovala jsem džíp na parkovišti – v šelmolidské podobě jsem pořád měla menší tlapy než Ascanio v bojové formě, takže řízení zbylo na mně. Společně jsme vešli dovnitř.

Colleen, nejstarší dcera Big Papawa, stála za pultem. Ošklivě se na mě zadívala a jednu ruku nechala pod pultem. Rozhodla jsem se nemít jí to za zlé. Když k vám do podniku nakráčí dvě chlupaté obludy nasáklé krví, vylekal by se každý.

Hrábla jsem do kapsy a vytáhla dvě dvacky. „Ahoj, Colleen. Dáme si tolik žebírek, kolik se za to dá koupit.“

Colleen zdvihla obočí. „Znám vás?“

„To jsem já, Andrea. Můžeš přestat hladit tu brokovnici. Jediný, kdo by se nás měl bát, je tvé barbeque.“

Coleen zamrkala. „Andy? Nevěděla jsem, že jsi kožoměnec.“

Ani nikdo další. „Překvápko.“

„Šme neššškodní,“ ujistil ji Ascanio a mrknul na ni. Při širokém úsměvu obnažil obrovské zuby.

Colleen ucukla, shrábla peníze z pultu a pak zamířila dozadu, aby se vrátila s kovovým pekáčem, na němž byly navršené tři obrovské fláky žeber.

Ascanio ho popadl.

„Díky,“ řekla jsem. „Sníme si to na parkovišti a přineseme ti ho zpátky, až budeme hotovi. Nechci ti vyplašit stálé zákazníky.“

„Moc si toho cením.“

Zamířili jsme ven a pak si sedli na nízkou cihlovou zídku, lemující parkoviště. Pekáč ležel mezi námi. Ascanio upřeně hleděl na maso. Přesně tak. Byla jsem jeho alfa a i tenhle rarach se naučil, že ve Smečce se nejí, dokud vám k tomu alfa nedá svolení.

Roztrhla jsem jedna žebra na půl a kus mu podala. Vzal ho a zakousl se do něj, až zapraskaly kosti. Zakousla jsem se do svých žebírek, hyení zuby bez problémů rozdrtily měkké kosti. V puse mi explodovala nasládlá chuť. Hmm. Jídlo. Dobroučké jídlo. Takový hlad.

Každý jsme do sebe naházeli dva kusy žeber, než jsme se rozhodli zpomalit natolik, abychom si u jídla mohli povídat.

„Můžu ššše žeptat na šššpatnou otááážku?“ zeptal se Ascanio.

Přemýšlela jsem, že mu připomenu jeho slib, a ať se chová slušně, ale po tom, co jsme všechno dneska zažili, si zasloužil trochu tolerance. „Povídej.“

„Jak še ššš tebe štal šelmočlověk?“

Musel se zeptat zrovna na tohle, že? Vysála jsem kost a snažila se získat trochu času. Povědět mu, že jsem příliš zbabělá, abych mu o tom řekla, nepřipadalo v úvahu. „Vezmi si takovou atlantskou Smečku. Sedm klanů, každý seskupený podle vnitřní šelmy. Klany mají vlastní hierarchii. Na vrcholku jsou alfové, pak bety a další lidé řídící nejrůznější věci, jmenovaní alfy. Alfové samotní tvoří Radu, vedenou Pánem šelem a jeho chotí. A pro jednotlivé kožoměnce je celá řada bezpečnostních opatření. Pokud máš s někým problém nebo s tebou někdo špatně zachází, můžeš přeskočit celý hierarchický žebříček, jít s tím rovnou ke Curranovi, a bude se s tebou zacházet férově. Možná se ti to rozhodnutí nebude líbit, ale určitě bude spravedlivé.“

Ascanio přikývl.

„Děti jako ty si to možná neuvědomují, ale tahle struktura není zas tak stará. Curran je u moci jen nějakých patnáct let. Předtím se každý klan staral sám o sebe, a některé, jako třeba Vlci nebo Krysy, byly rozdrobené na více malých skupin. A každá taková smečka byla stejně dobrá nebo zlá jako její alfa. Pokud byl alfa násilnická svině, nemohl jsi s tím moc udělat.“

Podala jsem mu další kus žeber. „Moje matka byla z první generace kožoměnců. Vyrostla na malém ranči v jižní Oklahomě se svými rodiči. Jednou se na jejich farmu dostal boudí lupus. Pozabíjel koně, zavraždil mého dědečka a zaútočil na matku a babičku. Mámě bylo čtrnáct a nikdy předtím neviděla hyenu, natož kožoměnce. Babička sice lupa zabila, ale pak se sama stala jedním z nich. Matka se schovala v podzemním krytu proti bouřkám. Než se šerifové konečně dostali až k farmě, babička stačila vyhrabat skoro dva metry hlubokou díru, když se snažila dostat k vlastní dceři a zabít ji. Prohnali jí mozkem stříbrné kulky, a dost rychle.

Mámě bylo čtrnáct, byla úplně sama, kožoměnec, a nevěděla vůbec nic o tom, co to znamená. Šerifové vyřídili pár telefonátů a zjistili, že v jižním Texasu existuje malá boudí smečka. Alfovala jim žena a po telefonu zněla tak hezky. Dokonce se nabídla, že by si od nich tu ubohou holčičku mohla vzít do péče. Takže za ní vyrazili a předali Clarisse mou matku a dvacet tisíc dolarů, které zbyly ze životní pojistky prarodičů. Obešli celý opatrovnický systém a dovezli ji k jejím lidem. Mysleli si, že to tak bude pro všechny lepší.“

Upustila jsem kosti do pekáče. „Clarissa byla sadistická mrcha. Nebyla lupus, ale měla k němu zatraceně blízko. Milovala mučení. Vyžívala se v něm. Její vlastní život stál za hovno, takže se rozhodla, že všichni ostatní se taky musí mít mizerně. Ona a její dvě dcery, Crystal a Candy, vedly smečku dvou tuctů boud. Moje máma byla stejně drobná jako já. Hned ten první den ji Crystal zmlátila a pomočila jí obličej. Od té chvíle to šlo z kopce.“

Ascanio na mě zíral, na žebírka v ruce úplně zapomněl.

„Později se nám podařilo vypátrat, že můj otec byl nejspíš exotický domácí mazlíček. Smečka zaslechla řeči, že drogoví dealeři mají základnu, kde chovají na okrasu hodně velkých predátorů. Nakonec ho bezpečnostní složky dokázaly najít, a o tři dny později otec vyšel z křoví. Lykosův virus krade DNA svého hostitele a většinu času přenáší její prvky ze zvířete na člověka. Aby mohl otec vůbec existovat, musel virus nejdříve nakazit člověka a pak se z toho člověka dostat zpátky na mého otce. Tohle se téměř nestává, protože lidé nepobíhají po divočině a nekoušou zvířata.“

I když kožoměnci ve zvířecí formě potkali své přírodní předobrazy, zvířata nás většinou obcházela širokým obloukem. Padesátikilový vlk se podíval na stodvacetikilového vlkodlaka a docela rychle usoudil, že mu bude líp někde za horami.

„Nikdo nedokázal přijít na to, jak se můj otec nakazil. Neměl dost rozumu, aby mohl někomu vysvětlit, co se mu stalo. Clarissa si myslela, že to je to nejzábavnější stvoření na světě. Dali mu ostnatý obojek, a když byl v lidské formě, vodili ho na vodítku. Nedokázal ani mluvit, až na pár slovíček jako ‚ne‘ a ‚hlad‘. Byl mentálně zaostalý. Clarissa si myslela, že bude tak strašně legrační, když znásilní mou matku. Nevěděl, co dělá. Věděl jen to, že mu nabídli samičku, a tak se pářil. Mojí matce nebylo ani šestnáct. Já se narodila o devět měsíců později a boudy mě začaly bít, když jsem byla ještě batole. Hlavní trapič mé matky byla Crystal. Mě mučila zase Candy, Clarissina mladší sestra.“

„Máma še tě nešššnašila chránit?“

„Snažila, ale vždycky měly přesilu. Většinou se je snažila provokovat, když si na mě dovolovaly, protože pak přesunuly pozornost k ní. Pověděly jí, že kdyby odešla, lidé by zabili ji i mě. Neměla žádné peníze a ani kam jít. O mých jedenáctých narozeninách mě Candy se svou partou zapálila. Tehdy si uvědomila, že mě dříve nebo později zabijí. Jakmile jsem se zahojila natolik, že jsem se dokázala hýbat, máma mě vzala a utekly jsme. Utíkaly jsme přes celý stát. Nikdy nás nepronásledovaly.“

Před očima mi bleskla vzpomínka. Matka a já, jak se choulíme k sobě v koupelně nějakého hotelového pokoje, zabalené do deky, a obě se třeseme, protože nám nějaký náhodný zvuk venku připomněl Clarissin hlas.

„Nechtěl šem tě rožrušššit.“

„Já vím. Dojez to.“

Zadíval se na žebírka. „Užžž nemám chlad.“

„To je v pořádku,“ pověděla jsem mu. „Neměla by přijít nazmar.“

Zakousl se do žebra. „Vrátila šeš tam někdy?“

Usmála jsem se na něj. „Co myslíš?“

Zamrkal.

„Stala se zvláštní věc,“ řekla jsem. „Před pár lety tam kdosi zajel a vyhladil je. Musel umět zatraceně dobře střílet, protože většina z nich byla zabita z dálky. Velmi čistými zásahy stříbrnými kulkami.“ Naklonila jsem se k němu a dotkla se ho na zátylku, nějaký centimetr a půl pod úrovní ucha. „Prodloužená mícha, známá taky jako medulla oblongata. Je to část mozku ovládající základní funkce: dýchání, srdeční tep a trávení. Jediné místo na těle kožoměnce, jehož zasažení stříbrem znamená okamžitou smrt. Hodně malý cíl.“ Ukázala jsem mu prsty asi čtyřcentimetrovou vzdálenost. „Drobounký. Musíš mít spoustu zkušeností.“

Ascanio valil oči tak, že i v jeho boudím obličeji vypadaly jako dva talíře.

Ne všichni umřeli takhle čistě. U pár boud to bylo osobnější a víc zblízka. A nezaplatil za to celý klan. Zbyly čtyři děti – všechno chlapci – a tři dospívající. Dvě dívky a jeden chlapec v okovech. Další generace, nové oběti Clarissiny něžné péče a lásky. Ti přežili.

„Čo še štalo ššš tvým tátou?“

„Zemřel asi dva roky po tom, co jsme utekly. Byl hyena a ty v divočině žijí asi jen dvanáct let nebo tak. On se dožil dvojnásobku. Jestli už jsi dojedl, budeme pokračovat v cestě.“

Seskočil ze zdi.

Utřeli jsme si tváře ručníkem vytaženým z džípu, vrátili pekáč a vyjeli na cestu.

„A kam teď?“ zeptal se Ascanio.

„Garciovy konstrukce.“ Vážně jsem pochybovala, že by nás v současných podobách vůbec vpustili do Anapovy centrály.

Garciovy konstrukce měly adresu na východní straně města, v chumlu nově přejmenovaných ulic, a zabralo nám dobrou hodinu a půl, než jsme je našli. Budova stála úplně vzadu na pozemku obehnaném pletivovým plotem, ale brána zela dokořán. Zaparkovali jsme na ulici a napochodovali rovnou dovnitř. Pod tlapami mi zakřupal štěrk. Nesnášela jsem štěrk. Byl ostrý, zůstával mezi prsty na nohou a nešlo zrovna o nejstabilnější povrch.

Na štěrkem posypaném prostranství se nahodile povalovaly odpadky a smetí. Stavba samotná nebyla ničím výjimečná. Postavená po Změně, s ohledem na magii. Jednoduše to byla cihlová krabice se zamřížovanými dveřmi a okny, zaslepenými prachem. Normální dům ve světě, kde se zničehonic zhmotňovala monstra a snažila se vám vrazit do domu a sníst vás. Další brána z pletivového plotu se nacházela po pravé straně budovy, vedla na zadní část pozemku. Také zela doširoka otevřená.

Bylo to tam cítit opuštěně. Veverkami, kocouřím pižmem, psími hromádkami, rozkládajícími se na slunci, a stromovými krysami. Žádné lidské pachy. Podivné.

Přejela jsem prsty podél dřevěné desky, pevně přibité na dvojité dveře. Špína.

„Mají žavženo,“ poznamenal Ascanio.

„Už to tak vypadá. Buď měla být Volavka jejich velký návrat a nenajímali nikoho, dokud si nebudou jistí, že smlouvu dostali, nebo…“

„Nebo?“

„Nebo si je někdo najal přímo na recyklaci Volavky, a když se jim nepodařilo budovu získat, klient je opustil. Pojď, jdeme se prohrabat jejich odpadky.“

„No páni!“

Chytrák jeden.

Popelnice u plotu nás neobohatila o žádné nové informace, ale ani nebyla úplně prázdná. Ve chvíli, kdy jsme zdvihli víko, na nás namířila zadek rozzuřená samička skunka. V té chvíli jsme víko okamžitě zavřeli. Pitomý květen, všichni se rozhodli pořídit si mláďata.

Šla jsem zkontrolovat schránku, zatímco Ascanio odklusal dozadu.

Kovová schránka byla prázdná. Žádná pošta. Hmm.

„Něčo šššem našššel,“ zavolal na mě Ascanio.

Zamířila jsem dozadu. Úzký prostor mezi budovou a plotem se rozšiřoval v obrovský pozemek, naplněný nejrůznějším kovovým odpadem. Přebíhaly přes něj drobná, chlupatá stvoření s dlouhými činčilími ocasy. Štěrk tam ležel v nerovné vrstvě. Vypadalo to, jako by tam někdo něco táhl.

Ascanio mě přivítal vzadu s prázdnou pneumatikou v ruce, jež měla v gumě zaražený rozeklaný kus kovu. Strčil mi ji pod nos. Linul se z ní pach automobilového maziva. Čerstvý. Věděla jsem to jistě, protože mazivo na vzduchu měnilo svůj pach. Tenhle defekt se stal nedávno.

Někdo tady nejspíš hodně jezdil, pravděpodobně minulý týden, ale ne víc než deset dní dozadu. Zdvihla jsem pneumatiku. Nebyla jen prázdná, musela bouchnout. To vozidlo se nemohlo dostat daleko. Zadívala jsem se zpátky na rýhy ve štěrku. Něco tady museli táhnout. To bylo nejpravděpodobnější vysvětlení.

Špína na deskách přibitých na dveřích byla měsíce stará. Magie zničila většinu mobilních telefonů. Pokud jste byli vlastníkem fungujícího, pravděpodobně jste dělali pro armádu. Tak jak si tenhle člověk pomohl z nesnáze s prázdnou pneumatikou?

Vyběhla jsem na ulici, Ascanio těsně za mnou. Dvě stě metrů dál na ulici vysoká cedule oznamovala, že tam stojí autoopravna Downs. Aha.

Ukázala jsem na ceduli. „Tohle by měla být stopa.“

Ascanio si pobaveně od frkl. Znělo to jako něco z noční můry.

Vydali jsme se tam. Servis se skládal z parkoviště pokrytého součástkami do aut a byl naplněný nejrůznějšími kraksnami mechanického i magického původu. Vzadu stála obrovská kovová garáž. Dvě ze čtyř dveří měla otevřené. U prvních se jakýsi muž hrabal pod kapotou náklaďáku značky Dodge.

„Dobré odpoledne!“ zavolala jsem.

Muž se otočil, uviděl nás, a když nadskočil, praštil se hlavou do kapoty. Byl mladý, v kondici, a vypadal, že mu něco sežvýkalo pravou stranu obličeje a pak ho zase vyplivlo.

Z nejbližšího stolu shrábl obrovský klíč. „Co chcete?“

Zdvihla jsem dvacetidolarovku. Před půl rokem bych mu ukázala průkaz Řádu. Okamžitě by ho to uklidnilo, a já bych z něj dostala potřebné informace. Ale za posledních pár měsíců s Kate jsem se naučila, že soukromý sektor při práci musel zaplatit, aby dostal informace. Žralo mě to, ale potřebovala jsem najít vraha.

„Jen sháníme nějaké informace, pane,“ řekla jsem.

Ascanio mu ukázal pneumatiku.

Mechanik si ji dlouhou chvíli prohlížel. „Položte peníze na zem. Zatěžkejte je kamenem a nepřibližujte se.“

Možná bych měla přehodnotit běhání po světě ve své šelmolidské podobě, zvlášť pokud se budu takhle často umazávat od krve. Všechny svědky to bůhvíproč rozrušovalo.

Položila jsem dvacetidolarovku pod kámen. „Odtahoval jste někoho z Gardových konstrukcí v posledním týdnu nebo dvou?“

Mechanik si opřel klíč o hruď. „Jo.“

„Kdo to byl?“

„Nějaká ženská.“

„Pravidelná zákaznice Garciů?“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Jak vypadala?“

Zamračil se. „Mohlo jí být něco kolem čtyřiceti, měla hezké šaty a dobré boty. Udržovaná. Připadala mi jako podnikatelka.“

„Zmínila své jméno, nebo co tady dělala?“

„Ne. Vyměnil jsem jí pneumatiku, ona mi zaplatila, a to bylo všechno.“

„Jak zaplatila?“

„Dala mi šek.“

Párkrát jsem na něj zamrkala, než jsem si vzpomněla, že v mé současné podobě nebude třepetání řasami mít úplně ten správný účinek. „Vzal jste si šek od ženy, kterou neznáte?“

„Byl to obchodní šek její firmy. Zavolal jsem do banky, tam mi potvrdili, že je v pořádku.“

„Jaké firmy?“

„To si nepamatuju,“ řekl. „Nějaký sklad čehosi. Art něco.“

Zajímavé. „Byl byste schopný ten zrušený šek najít?“

„Nemám čas,“ řekl. „Mám tu práci.“

Ukázala jsem mu vizitku, sehnula se a strčila ji pod kámen k bankovce. „Kdyby se vám ten šek podařilo najít, měla bych pro vás dalších padesát dolarů. Adresa a telefonní číslo jsou na vizitce.“

„Možná,“ oznámil mi. „Jak jsem řekl, mám spoustu práce.“

„Díky za váš čas.“

Odešla jsem.

„A čo teď?“ zeptal se Ascanio.

„Teď půjdeme do kanceláře a vykoupeme se.“

* * *

Seděla jsem v kanceláři, šelmolidské nohy hozené na desku stolu, v ruce Georgia Peach Iced Tea, na zakázku umíchaný v Burtových lihovinách, kde jsem se strategicky zastavila před příjezdem do kanceláře. Obloha za zamřížovaným oknem se zahalila do tmavého nachu. Ascanio byl vzadu, snažil se ve sprše vydrhnout dočista. Cestou do kanceláře si zdřímnul, takže jsem čekala, že se vynoří ve své lidské formě a alespoň napolo při smyslech.

Usrkávala jsem koktejl. Celkově vzato, byl to docela produktivní den. Spousta vzrušení.

Kroky. Zastříhala jsem chlupatýma ušima a naslouchala. Lehká, jistá chůze… Kate.

Dveře se rozletěly a Kate vešla dovnitř. V ruce nesla useknutou upíří hlavu a džíny i triko měla zacákané krví. To tričko na sobě mělo smajlík.

Ve svém přirozeném neopáleném stavu jsem byla bledá. Kdybyste mě strčili do tmavé místnosti, tvář by mi nejspíš svítila jako měsíc. Proto jsem se pravidelně opalovala, aby mi kůže nabrala lehkou pigmentaci. Ráda jsem tomu říkala opálená, zlatavě hnědá. Můj oblíbený výrobce kosmetiky, Sorcière, který měl lehce kanibalistické tendence pojmenovávat všechny podkladové krémy po jídle, by mé opálení označil za „krém“. Ten byl jen o pár odstínů tmavší než nejsvětlejší „mléko“. Když jsem se opravdu intenzivně opékala na sluníčku, dokázala jsem se dostat až na „vanilkový blush“, což znamenalo světle béžovou. Juchů.

Kate by potřebovala nejméně „tmavý med“. Vím to, protože jsem jí před pár týdny musela vysvětlovat, co je korektor a proč ho nemohla používat samotný na tu podivnou vyrážku, kterou jsme chytily, když jsme z jednoho starého skladiště vyháněly jakési podivné krysovité škůdce. Ale ukázalo se, že dát Kate na obličej korektor a podkladový krém je předem prohraná bitva. Po prvních pěti minutách jí začaly vadit, takže si neustále mnula tváře, dokud nevypadala jako klaun, který se pokoušel namalovat ve tmě.

Čokoládově hnědé vlasy nosila spletené do dlouhého copu a tmavé měla i oči, olemované hustými černými řasami, velké a zvláštně řezané, lehce protáhlé, se zdviženými koutky. Když jsem ji uviděla poprvé, chvíli jsem zírala a snažila se přijít na to, co je sakra zač. Musela mít v krvi něco z Indie, možná Arábie nebo Asie. Mohla by se stylizovat, jak by chtěla, záleželo by jen na make-upu, který však nosila zřídka.

Na první pohled jste si u Kate řekli bojovnice, možná žoldačka. Byla o dobrých patnáct centimetrů vyšší a samý sval – možná ještě nějaká prsa, ale hlavně svaly. Pohybovala se jako dravec, a když byla naštvaná, sálala z ní agrese jako horký dech o mrazivém večeru. Ale stejně, muži se za ní ohlíželi, dokud se jí nezadívali do očí. Kate měla v pohledu šílenství. Bylo to hluboko ukryté šílenství, našeptávající vám, že nemáte ani potuchy, co sakra chystá příště, ale ať už to bude cokoliv, těm špatným se to nebude líbit.

Dlouhou chvíli si mě prohlížela. „Ahoj.“

Pozdravila jsem ji zdvihnutím lahve. „Ahoj.“

Kate přešla do kuchyně, vytáhla zpod dřezu keramickou misku, upírovu hlavu na ni posadila, dala ji do ledničky a umyla si ruce. Vrátila se do hlavní místnosti, sundala si pouzdro s mečem ze zad, pověsila si ho na židli určenou pro klienty a posadila se.

„Co to piješ?“

„Georgia Peach Iced Tea. Chceš taky?“ Nabídla jsem jí láhev v drápaté ruce.

„Jistě.“ Usrkla, zašklebila se a pak zakašlala. „Co to sakra je?“

Hehe. Padavka. „Vodka, gin, rum, citronový sirup a broskvový šnaps. Spousta broskvového šnapsu.“

„Dokážeš se z toho dostat do nálady?“

„Tak trochu.“ Díky Lyk-Vé bylo hodně obtížné se opít. „Vydrží to jen asi půl minuty a pak si musím dát další hlt.“

Kate se opřela do židle. „Kde je moje životní prokletí?“

„Ve sprše, dává se do pořádku.“

„Panebože, koho ojel Ascanio tentokrát?“

„Ne, ne, byl jen zamazaný od krve.“

„Ach tak, výborně.“ Povzdechla si a pak se zarazila. „Kluk je zamazaný od krve, a nám se uleví. Něco s námi není v pořádku.“

„Povídej mi o tom.“ Znovu jsem si přihnula. „Žádné komentáře ohledně mé šelmolidské podoby?“

„Líbí se mi,“ řekla. „Ty roztrhané kalhoty a krví zamazané tričko tomu dodávají šmrnc.“

Zavrtěla jsem prsty na nohách. „Přemýšlela jsem, že si namaluju drápy na nějaký pěkný odstín růžové.“

Kate se mi krátce zadívala na nohy. „To bude chtít hodně laku na nehty. Co radši nějaké zlaté kroužky do uší?“

Zazubila jsem se. „To je rozhodně taky možnost.“

„Co se stalo?“ zeptala se Kate.

„Dneska ráno jsem se viděla s Rafaelem. Včera jsem mu zavolala, protože mě Jim pověřil nějakými vraždami kožoměnců, a potřebovala jsem ho vyslechnout. Chtěla jsem šanci omluvit se.“

Kate mi vzala láhev z ruky a napila se. „Jak to šlo?“

„Našel si za mě náhradu.“

Ruka s lahví se jí zastavila deset centimetrů nad stolem. „Cože udělal?“

„Našel si jinou holku. Měří dva metry, prsa má jako melouny, nohy jí končí až u krku, nabarvené blonďaté vlasy jí sahají po zadek, a pas má asi takhle uzoučký.“ Udělala jsem kroužek z palce a ukazováku. „A jsou předběžně zasnoubení.“

„On ji přivedl sem?!“

„Seděla přímo tam v té židli.“ Ukázala jsem na druhou židli, vyhrazenou pro klienty. „Přemýšlím, že ji spálím.“

Kate položila láhev. „Praštila jsi ho?“

„Ne.“ Znovu jsem si dlouze přihnula. Alkohol mě pálil na jazyku. „Když mi pověděl, že nejlepší vlastností na jeho novém zlatíčku je, že to nejsem já, nepřišlo mi, že by v tom byl nějaký rozdíl.“

„Je to kožoměnec?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, člověk. Ani neumí bojovat. A není zas tak chytrá. Vím, co řekneš… je to moje vlastní chyba.“

„No, na nějakou dobu jsi mu zmizela ze života,“ poznamenala Kate. „Zmizela jsi ze života nás všech.“

„Jistě, jistě.“ Zhluboka jsem se nadechla. Už nezbyla žádná práce, za kterou bych se mohla před bolestí schovat. Nebylo úniku. Usadila se mi v hrudi a drásala mě ostrými, drobnými drápky.

„Budeš o něj bojovat?“ zeptala se Kate.

Zadíval jsem se na ni. „Cože?“

„Budeš o něj bojovat, nebo se jen vyvalíš poraženecky na záda a necháš si to líbit?“

„To říká ta pravá. Jak dlouho trvalo tobě a Curranovi, než jste si promluvili po celém tom fiasku s večeří? Tři týdny? Měsíc?“

Kate zdvihla levé obočí. „To bylo jiné. Bylo to nedorozumění.“

„Aha.“

„Přivedl si sem svou novou hračku, když jsi mu zavolala s nabídkou smíru. To je jako plivnutí do obličeje.“

„To mi nemusíš říkat, já to vím.“ Zavrčení mi zavibrovalo hluboko v hrdle. „Tak co s tím uděláš?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„Nic není zadarmo,“ řekla Kate. „Jestli něco chceš, musíš o to bojovat.“

Od ženy, která musela porazit dvacet dva kožoměnců, aby mohla zůstat Curranovi po boku, to znělo jako rada založená na vlastních zkušenostech.

„Přemýšlím nad tím.“ Uvažovala jsem, jestli chci o Rafaela bojovat. Zachoval se krutě. Ublížil mi a já se ze všeho nejvíc chtěla pomstít. Na druhou stranu, mohla jsem se stavět do cesty jeho novému štěstí? Ať už mu Rebecca dávala cokoliv, očividně to potřeboval, jinak by nenaplánoval jejich zasnoubení. „A co tvůj den? Jak ses měla?“

„Užila jsem si trochu akce. Sice jsem přefikla jen upíra, ale stejně.“

Jen jsem na ni zůstala zírat. Kate byla ten poslední člověk, od kterého bych podobný vtip čekala. Někdo se nám tady po spárování uvolnil. „Až tak dobré to bylo, hm?“

„Jo.“

„Mám pro tebe mrtvolu skleněné stvůry. Je v mrazáku.“

Kate mi věnovala široký, trochu vyšinutý úsměv. „To jsi neměla.“

„To je úplatek za to, že ses musela vyrovnat s mým psychotickým zhroucením.“

Venku se ozval řev motoru.

„To je můj odvoz,“ oznámila mi Kate.

Dveře se rozlétly dokořán a dovnitř prošel Curran. Svalnatý, tělo měl vytrénované, jako by o svůj život musel bojovat každý den – což nebylo zas tak daleko od pravdy. Pohyboval se jako dravec, který si plně uvědomuje, že je na špičce potravního řetězce. Když vešel do místnosti, přivlastnil si ji, a vy jste věděli, že pokud byste se pokusili nesouhlasit, dokázal by vám, jak jste se mýlili. Podle cákance krve na triku to dnes asi taky někomu názorně vysvětloval.

Vstala jsem. Je vychované vzdát šlechtě patřičný hold. Pokud to neuděláte, dokáží se královsky naštvat.

Curran nakrčil husté, světlé obočí. Nevycházeli jsme spolu zrovna skvěle. Hlavně proto, že jsem mu komplikovala život. Velká skupina starších kožoměnců věřila, že by se šelmolidé měli vybít do jednoho, a moje existence znamenala, že se s tím předsudkem bude muset dříve nebo později vypořádat. Navíc jsem byla kožoměnec, který nepatřil do Smečky. Dokázal to nějakou dobu ignorovat, nejspíš proto, že jsme s Kate byly nejlepší kamarádky. Ale dneska jsem celý den trajdala po městě ve své šelmolidské podobě, takže mě už nemůže dál ignorovat.

Kate se postavila vedle něj a políbila ho. Otočil se k ní, soustředil se plně na ni, jako by v místnosti zůstali jen oni dva. Tohle znamenalo spárování. Trochu mě to bodlo u srdce. Byly časy, kdy jsem to mívala taky.

„Počkej, musím ještě vzít tu upíří hlavu.“ Kate odešla dozadu.

Pán šelem se na mě zadíval. „Vidím, že ses rozhodla, kým chceš být.“

„Pracuju na tom.“

„Takže se uvidíme za pár dní.“

Pokud bych se nepředstavila do tří dnů, nebo to do té doby nějak nezačala zařizovat, musel by to brát jako otevřenou výzvu. A abych se mohla představit, budu muset spolknout vlastní hrdost, odložit stranou útrapy svého dětství a vrátit se k Tetě Bé, boudě a ženě, které jsem vrazila facku. Ženě, která poslala dvě boudy, aby mě zmlátily. Budu muset sklonit hlavu, omluvit se a požádat, zda by mě nepřijala do klanu.

To radši budu žrát hlínu.

„V to doufám,“ poznamenala jsem.

„Smečka není zas tak špatná, Andreo,“ řekl tiše. „A loajalita jde na obě strany.“

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Jen mi připadá… že jsem selhala.“ Co to sakra dělám, vylívat si srdce Pánovi šelem? „Na svém předchozím životě jsem tak tvrdě pracovala. Když se přidám ke Smečce, bude to jen poslední hřebík do rakve.“

„Selhala jsi jedině v tom, že jsi už nedokázala předstírat, že jsi někdo jiný. A procházelo ti to velmi dlouhou dobu.“ Curran pokrčil rameny. „Nikdo ve Smečce tě nebude odsuzovat za to, co jsi nebo kdo byl tvůj otec. Máš mé slovo.“

Ascanio se vynořil z vedlejší místnosti a sklonil hlavu. Normálně Ascania domů svezli Kate nebo Derek, protože se mu nedal svěřit jeho vlastní vůz. Dnes měl tu čest jet s Curranem. Tu jízdu domů jsem mu nezáviděla.

Kate vyšla z kuchyně s plastovým pytlem v ruce. Zamávala na mě, pak ti tři odešli do noci a zavřeli za sebou dveře. Auto odjelo.

Zůstala jsem úplně sama.

Posadila jsem se a stáhla zbytek Georgia Peach Tea v jediném dlouhém loku.

Abych přepsala svůj život, musela jsem se vyrovnat se všemi svými rozhodnutími a jejich následky. Mohla bych odejít a začít někde jinde. Bylo by to jednodušší. O tolik jednodušší než pokleknout před novou alfa-mrchou a vidět Rafaela a jeho šťastnou nevěstu při každém setkání klanu.

Při té myšlence jsem se zasmála. Znělo to příliš hořce, tak jsem toho nechala a místo toho zamířila do sprchy. Noc byla stále mladá. Bylo jen něco málo po půl sedmé. Mohla bych se opláchnout a znovu si projít důkazy.

Od chvíle svého narození jsem se naučila, že mám jen dvě možnosti. Bojovat, nebo umřít. A nebyla jsem typ, který by umíral lehce. Atlanta mě bude respektovat. Smečka si mě bude cenit. A Rafael… no, ten bude litovat, že si za mě našel náhradu, protože mu dokážu, že jsem mnohem lepší volba.

6.

Znovu jsem se probudila ve skříni.

Znechuceně jsem odkopla deku. Zase se mi zdálo o tom, jak mě bily. Vzpomínka na sen se mi vybavila v paměti, stále živá. Stalo se to v den mých jedenáctých narozenin. Starší boudy mě na farmě zahnaly do skladiště starého nářadí. Schovala jsem se v kovovém žlabu, ze kterého se obvykle krmila prasata. Našly mě, nalily tam benzin a zapálily.

Pamatovala jsem si ten puch, když mi hořely vlasy.

Přitáhla jsem si kolena k bradě. Ten sen nebyl jen noční můra, opravdu se to stalo. Roky jsem se snažila tu vzpomínku potlačit, ale stres a celé to vyprávění Ascaniovi je musely znovu vyplavit na povrch. Natáhla jsem ruku a prsty přejela po skříni, abych si připomněla, že sen už je pryč. Hladký nátěr byl na dotek studený. Nejspíš bych se sem měla přestěhovat, když to tady tak často navštěvuju. Nechat si sem zavést záchod, umyvadlo, udělat si tady hnízdo… heh.

Venku začínal den. Nastal čas dát se znovu do práce. Musela jsem se obléct a navštívit Anapovu kancelář. V lidské podobě. Alespoň že magie byla pryč. Když mě naštvou, prostě se odtamtud prostřílím.

Vylezla jsem ze šatníku. Za oknem, daleko za mřížemi, se na obloze mačkaly husté šedé mraky, slibovaly déšť. Oproti tomu ponurému pozadí se krčily rozpadající se ruiny kdysi vysokých budov, tmavé a pokroucené, ověšené zelenými rostlinami, neústupně se snažícími dobýt poničené město. Na okrajích mrtvé obchodní čtvrti vyrostly nové bytelné stavby ze dřeva a kamene, jen čtyři patra vysoké, postavené zkušenými zedníky a kameníky. Bez pomoci strojů, lidskýma rukama.

V dálce houkaly policejní sirény. Další zábavné ráno v Atlantě po Změně.

Stála jsem před zrcadlem v koupelně. Žena, jež mě z něj pozorovala, se zdála ostřejší než včera. Zákeřnější. Silnější. Příliš zdrsnělá pro většinu věcí v mém šatníku. Většinou jsem nosila džíny, khaki a světle šedá trika. Úhledné pracovní oblečení, které mělo dodávat sebedůvěru a vzbuzovat pocit bezpečí v případných prosebnících o pomoc Řádu. Jejich motto při oblékání znělo – sebevědomý, ale nevýhružný.

S nevýhružností jsem skoncovala. Musela jsem tam mít něco, co bude sedět k mému novému já.

Input Enterprises mělo adresu na jihovýchodě města, na Fénixské ulici.

I přes katastrofální stav sousedních bloků se na téhle ulici neválely odpadky ani trosky, a z obou stran ji lemovaly zbrusu nové domy jako vojáci na slavnostní přehlídce. Do renovačního projektu musel někdo vložit hodně velkou částku, protože domy byly vkusně ozdobené římsami a dekorativně vyhlížejícími závorami. Dokonce i mříže na arkýřových oknech měly ornamentální motivy, byly stylově ozdobené kovovými krucánky. Celá oblast se očividně pokoušela znovu stát váženým obchodním centrem.

Zastavila jsem džíp na malém parkovišti a vydala se dolů po ulici, dívala se po číslech domů. Zatažená obloha se konečně rozhodla vyplakat se mi na rameni. Déšť zbarvil asfalt do tmava. Dobře, že jsem si vzala klobouk.

Když jsem našla to správné číslo, namísto stavby jsem spatřila kamenný oblouk s cedulí, na níž bylo napsáno INPUT ENTERPRISES, i se šipkou ukazující dovnitř. Tak fajn.

Prošla jsem dlouhým, úzkým tunelem a vynořila se v rozlehlém prostoru. Přede mnou se rozpínal obrovský dvůr, vyvedený z kamene pískové barvy. Zeleň měla přesně vyhrazené místo v obdélníkových záhonech, táhnoucích se ve dvou řadách k budově vzadu. Celá stavba měla sice jen tři patra, ale i ta byla příliš velká, posouvala výšku budovy na nebezpečnou úroveň. Stačilo by jen dalších třicet, šedesát centimetrů, aby si jí magie začala všímat.

Hlavní část kanceláře tvořila moderní stavba: sklo, ocel a zářivě bělostný kámen se slévaly v jeden uhlazený, elegantní celek. Vršek budovy jako by se ale rozhodl odtrhnout od původního plánu – tvořila ho skleněná kupole protnutá kovovými traverzami, jež se zlatavě leskly.

Prošla jsem předními dveřmi. Podlaha z leštěného kamene se táhla až k mramorovému pultu, za nímž seděla recepční. Mohlo jí být něco málo přes dvacet, měla silnou vrstvu make-upu, světle modrý oblek a vlasy upravené do francouzského uzlu. Na zdi za ní byl připevněný obrovský černý transparent, na němž zlatými písmeny stálo: VŠECHNO NEJLEPŠÍ, ŠEFE!

Vydala jsem se k ní. Recepční vzhlédla a málem se vyvrátila. Na sobě jsem měla dlouhý, světle hnědý kabát. Nechala jsem ho otevřený, takže bylo vidět modré džíny, kanady, černé triko a dva sigy ve stehenních pouzdrech. Na hlavě mi seděl starý kovbojský klobouk.

Zastavila jsem se u pultu, pošoupla si trochu klobouk a svým rodným texaským přízvukem prohlásila: „Zdravíčko, madam.“

Recepční překvapeně zamrkala. „Ehhh, zdravím.“

„Přišla jsem za panem Anapou.“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ne. Jménem Smečky vyšetřuji jistou vraždu.“ Předala jsem jí průkaz soukromého vyšetřovatele.

Recepční mi věnovala nacvičený úsměv a kývla k nízkým pohovkám vpravo. „Prosím, posaďte se.“

„Jistě. Takže váš šéf má dneska narozeniny? Pořádá nějakou párty?“ Rafael se zmínil, že dostal pozvánku. Nemohla jsem to vyhnat z hlavy, tak jsem se rozhodla to prověřit.

„Dnes večer,“ informovala mě sekretářka.

Ha. Buď mé zbraně udělaly dojem, nebo jí nikdo nevysvětlil, že by neměla neznámým ženám sdělovat důvěrné informace. Většina recepčních by mi řekla, ať odprejsknu. „Bezvadné. Kolik mu je?“

„Čtyřicet dva.“

Přešla jsem k jedné z pohovek a posadila se. Minuty ubíhaly, pomalu a nudně.

Ticho narušilo tlumené skřípání plastikových koleček, přicházející z chodby. Vynořil se odtamtud muž latinskoamerického původu, mohlo mu táhnout na pozdní padesátku, možná měl lehce přes šedesát. Před sebou tlačil zářivě žlutý kýbl s mopem. Šel pomalu, oči měl unavené, hrbil se. Nejspíš jeden z lidí, co tady prováděli noční úklid, a končil zrovna směnu. Když projížděl kolem pultu, recepční si odkašlala.

Krátce se na ni zadíval.

„V kuchyňce na druhém podlaží je nepořádek,“ řekla. „Někdo tam rozlil kafe.“

„Směna mi skončila před půl hodinou,“ řekl muž.

Zpražila ho pohledem. Mé mínění o Anapově personálu prudce kleslo. Jak těžké je utřít si po sobě rozlité kafe? Prostě vezmete kus hadru, a hotovo. A pokud už mu skončila směna, měla ho nechat jít domů.

Unaveně pokrčil rameny. „Tak dobře. Udělám to.“

Pozorovala jsem, jak tlačí vozík pryč. V budově se znovu rozhostilo ticho.

Dívala jsem se na kamenné dlaždice: zlatohnědé s lehkými tmavošedými a červenohnědými podtóny. Nádhera. Rafael měl podobné na podlahách doma. Nikdy jsem nechápala, proč má takový odpor ke kobercům. Jeho dům připomínal hrad: na podlaze kamenné dlaždice, béžové a šedé stěny, a kuchyňská linka ze šedé mramorované žuly Azul Aran. Dokonce si najal i umělce, aby na stěny vstupní haly nakreslil kamenné kvádry. Stálo ho to malé jmění, ale vypadalo to tam úžasně, zvlášť když jsem mu koupila potos a stěnu opatřila malými háčky, aby po ní popínavá rostlina šplhala správným směrem. Taky si na zdi pověsil pár chladných zbraní s čepelemi.

Dokázala bych si ho představit jako hidalga, jak vládne obrovskému hradu, jako byl alcázar1, celý oděný v černé. V mých představách se zhmotnil Rafael v černém doubletu, který mu lnul ke svalnaté postavě, opírající se o kamenné zábradlí balkonu, s dlouhým rapírem u pasu… a dvoumetrovou blonďatou nánou po boku.

1 alcázar – druh španělské pevnosti (pozn. překl.)

Musela jsem s tou posedlostí přestat. Jako by se mi mysl zasekla. Každou volnou chvíli, kdy jsem zrovna nepřemýšlela nad případem, se mi myšlenky stáčely k Rafaelovi. Někdy jsem vymýšlela pomstu, jindy jsem měla chuť bít hlavou do zdi. Tyhle návaly sebelítosti a snění, jak ho přinutit litovat, že se vůbec narodil, musely přestat.

Zaslechla jsem vzdálenou ozvěnu kroků. Vstala jsem. Z chodby vyšli tři lidé, vpředu kráčela upravená žena v béžovém kostýmku. Měla brýle a světle hnědé vlasy zapletené, aby jí nepadaly do obličeje. Její oblečení a vlasy říkaly „podnikatelka“. Její postoj a oči zase „agent s bojovým výcvikem“. Za ní následovali muž a žena v taktickém vybavení, v ruce policejní obušky a na stehně pouzdro s pistolí.

„Dobré ráno, slečno Nashová,“ oznámila mi žena ostře. „Pan Anapa se omlouvá, ale jeho rozvrh je momentálně plný. Nemá čas se s vámi setkat.“

„Vyšetřuji jménem Smečky několik vražd,“ řekla jsem. „Mám jen pár otázek.“

„Pan Anapa je celý tento týden velmi zaneprázdněný,“ řekla žena.

„Není podezřelý.“

„Ať už ho podezříváte nebo ne, není to podstatné. Už nejste příslušnicí bezpečnostních složek, přišla jste sem jako soukromá osoba. Prosím, odejděte z našeho areálu.“ Otočila se ke mně a postavila se mi čelem.

Kdybych měla identifikační průkaz Řádu, donutila bych ji těch slov litovat. Zvažovala jsem možnosti. Ty dvě stráže bych zvládla, ale falešná sekretářka bude tvrdším oříškem. Způsob, jakým si měřila vzdálenost mezi námi, naznačoval znalost nějakého bojového umění, a to, jak se mi postavila nekompromisně čelem, zase znamenalo, že má zkušenosti u policie nebo jiných bezpečnostních složek. Byla zvyklá nosit ochrannou výstroj. Většina střelců by se natočila bokem, aby představovali co nejmenší cíl. Lidé v neprůstřelných vestách čelili nebezpečí přímo.

A pokud dřív pracovala u bezpečnostních složek, znala pravidla a přesně věděla, co si můžu dovolit a co už ne. Pokud bych tam udělala scénu a pokusila se prorvat k Anapovi, spustila by alarm a policisté by se na mě sesypali jako psi na chromého zajíce. Už teď jsem viděla titulky v novinách: „Kožoměnec terorizoval místního podnikatele.“

Část mě, ta boudí, to chtěla udělat.

Musela jsem se stáhnout. Věděla jsem to já a věděla to i ona. „Já se vrátím,“ slíbila jsem jí.

„Přiveďte s sebou policistu s povolením,“ řekla.

Zastavila jsem se u dveří.

„Slečno Nashová!“ zavolala na mě.

Otočila jsem se. Falešná sekretářka se usmála. „Tahle vstupní hala pro nás dvě není dost velká, slečno Nashová.“

Ukázala jsem na ni prstem. „Budu si pamatovat, že jste to řekla.“

Venku se zatím stačily protrhat mraky. Zamžourala jsem proti sluníčku a otočila se, abych si budovu pozorně prohlédla. Anapa nechtěl, abych ho vyslýchala, ale to z něj ještě nedělalo pachatele. Jen pitomce. Až na to, že jsem během let u Řádu vyslýchala stovky podezřelých, a tohle bylo na míle daleko od obvyklých reakcí. Když jste vešli do nějaké firmy a pověděli zaměstnancům, že vyšetřujete vraždu, většinou je přemohla vrozená zvědavost a všichni se shlukli kolem, aby zjistili víc. Lidé se rádi zajímají o životy jiných, a ze všeho nejvíc o jejich neštěstí nebo morbidní události. Když někomu řeknete: „Vyšetřuji vraždu,“ obvyklá otázka bývá: „A koho zabili?“ Anapova recepční se na nic neptala. Ani Anapův rytíř v béžové podnikatelské zbroji.

Žena v kostýmku musela věnovat nějaký čas tomu, aby si mě prověřila, jinak by nemohla mít tu kousavou poznámku o „bývalé příslušnici bezpečnostních složek“. Je pravda, že mě Řád poslal do důchodu, ale předtím jsem měla vynikající kariéru a nic v mém životopise nenaznačovalo, že bych se vzdávala lehce. Nepřipadala mi jako typ, kterému by unikaly detaily. Bylo by tak jednoduché, kdyby si se mnou Anapa deset minut popovídal a já mohla očistit jeho jméno. Zmizel by ze seznamu podezřelých a já bych odešla a přestala ho otravovat. Ale namísto toho použil ochranku, aby mě odehnal. To vyvolávalo řadu znepokojujících otázek. Proč ty tajnosti?

Když jsem studovala, můj instruktor, ostřílený, zjizvený bývalý detektiv jménem Shawna, mě tehdy naučil, že bych se měla pokoušet podezřelé vyloučit spíše než je hledat. Podívat se na skupinu podezřelých, vybrat si nejpravděpodobnějšího pachatele a pak dokázat, že to neudělal.

Zrovna teď se podařilo vyloučit jen Bella. Anapa stále zůstával na seznamu možných pachatelů, a teď se mu podařilo vyskočit na první místo.

Prohlížela jsem si budovu. Zamřížovaná okna, bezpečnostní kamery, jež by fungovaly jen při vládě technologií, a pokud jsem měla soudit podle zbytku bezpečnostních opatření, nejspíš i hodně silné magické clony na oknech. Jako kožoměnec jsem byla proti clonám přirozeně odolnější, ale prolomit se skrz nějakou by zatraceně bolelo, a kdokoliv v budově jen trochu citlivý na magii by se o tom okamžitě a velmi bolestivě dozvěděl.

Stavbu jsem obešla. Na severní straně se ve třetím patře nacházelo okénko bez mříží. Další přístupové cesty hlídaly vhodně umístěné bezpečnostní kamery. Chvíli jsem tam stála a pozorovala, jak se otáčejí. A vskutku, rytmus otáčení kamer nabízel asi dvacetivteřinové okno, kdy jste se mohli nepozorovaně přiblížit. V obraně budovy měli přichystanou past. Uchechtla jsem se pod nosem. Chytré. Ne dost, ale obyčejného balíka by to určitě nachytalo.

Musela jsem se dostat k Anapovi. Odmítal se se mnou setkat, jeho centrála byla dobře opevněná a pravděpodobně plná pastí, a já neměla právní krytí, jímž bych ho mohla donutit k setkání.

Dveře se otevřely a ten postarší snědý muž vyšel ze dveří, tentokrát bez kbelíku s mopem. Zamžoural na oblohu s odevzdaným výrazem ve tváři, povzdechl si a zamířil po ulici pryč. V decentní vzdálenosti jsem ho následovala. Prošli jsme pod kamenným obloukem a venku zahnuli na chodník. To už jsem zrychlila, abych ho dohnala.

„Potřebujete něco?“

Ukázala jsem mu dvacetidolarovku. Zasekli jste se při vyšetřování na mrtvém bodě? Nemáte odznak? Nabídněte lidem peníze. To je náš styl.

„Mohl byste mi povědět víc o Anapovi a jeho podniku?“

Muž se zadíval na bankovku v mé ruce. „Vaše peníze si vezmu, ale nemůžu vám povědět zrovna moc.“

Kývla jsem směrem k malé restauraci na druhé straně ulice s cedulí, která hlásala: Vstávat & cvičit. „Prší. Co kdybych vám koupila snídani a šálek kávy?“

Vešli jsme dovnitř a usadili se v jedné z kójí. Servírka nám donesla horkou kávu. Objednala jsem si čtyři vajíčka a můj nový známý několik koblih. Oba dva jsme se radši drželi dál od párků. Objednávat si mleté maso v restauraci, kterou jste neznali, s kuchařem, jemuž jste nevěřili, byl špatný nápad, protože někde brali „hovězí“ jako kódové označení pro krysí maso.

Alespoň že ta káva byla čerstvě uvařená.

„Povězte mi o Anapovi.“

Pokrčil rameny. „Nebývá tady moc často. Přichází a odchází, jak se mu zlíbí. Viděl jsem ho možná třikrát nebo čtyřikrát. Nosí pěkné obleky.“

„Kde má kancelář?“

„Ve třetím patře, na severní straně. Moc tam toho nemá. Jednou týdně mu z pracovního stolu utírám prach.“

Zajímavé. „A co zaměstnanci?“

Pokrčil rameny. „Je jich tam asi dvacet. Je to švindl.“

„Co tím myslíte?“

„Celá ta společnost je jeden velký švindl. Jako byste dala dohromady partu dětí, oblékla je do hezkých šatů a společně jste pak předstírali, že v něčem podnikáte. Sedí, povídají si, pijí kafe a chodí na oběd. Když se jednou týdně šéf objeví, všichni se mu seřadí před kanceláří, aby se cítil důležitý. Ale odvedená práce není nikde vidět.“

Číšnice nám přinesla jídlo a odešla. Venku znovu začalo pršet.

„Jak to víte?“ zeptala jsem se.

Zakousl se do své koblihy. „Papír. Žádný nepoužívají. Při provozu podobných firem se vytváří papírový odpad. Takové ty věci jako kopie, poznámky, skartované dokumenty a prázdné krabice od kancelářských potřeb, které se objednaly. Pracuju pro úklidovou firmu. Mám po cestě další klienty, kteří mají o polovinu méně zaměstnanců než Input. A jsou schopní vyrobit třikrát, čtyřikrát tolik papírového odpadu. Když jdu do místnosti s kopírkami v Inputu, jejich koše jsou prázdné. Dvě třetiny času se jich nemusím ani dotknout. Tento týden měli nejvíc odpadu za celou dobu, ale jen proto, že posílali zprávy o Anapových narozeninách.“ Dojedl poslední kus koblihy. „Občas posílají Anapovi domů po kurýrovi balíčky. Viděl jsem účty za přepravu v koši jejich recepční. Díky za jídlo.“

„Díky za vaše informace.“

Odešel. Snědla jsem všechny žloutky a dloubala do bílků vidličkou. Pokud měl ten muž pravdu, Anapa většinu svých záležitostí vyřizoval z vlastního domu. No, dalo se to prozkoumat jen jediným způsobem.

Počkala jsem, dokud se servírka nevrátila s účtem, zaplatila jsem za jídlo a nechala jí hezké dýško, tak ať ho dobře vidí. „Mám pro vás zvláštní otázku.“

„Jistě.“

„Ve který den tady v ulici jezdí popeláři?“

„V pátek.“

„Díky.“

Byla středa. Kontejner Inputu by měl být téměř plný. Takže jsme se já a můj kabát odebrali do deště venku, vrátili se k budově Inputu a obešli ji. Vzadu vedla od budovy úzká ulička, napojující se na další, větší. Tam stály na zemi u cihlové zdi dva odpadní kontejnery. Jeden zelený, druhý modrý. Odklopila jsem víka. Od doby, kdy se magie vrátila, se stala masová výroba plastů minulostí, a všechen odpad bylo nutné rozdělit a roztřídit. Jídlo se balilo do dřevěných sudů nebo recyklovaných kovových barelů a dávalo se do zeleného kontejneru, který vybírali kompostéři. Recyklovatelný odpad – dřevo a kovy – se prostě házel do modrého kontejneru společně s papírem namačkaným do jutových pytlů.

Zelený kontejner Inputu v sobě měl jen jediný sud, zpola zaplněný hnijícími zbytky obědů. V modrém koši se smutně krčil skoro prázdný jutový pytel. Prohrabala jsem se jeho obsahem. Spousta kopií zprávy o Anapově večírku, linkovaný blok, nasáklý kávou, a nějaké pomačkané malůvky, většinou představující ženská prsa nejrůznějších velikostí a pak ošklivého, mimořádně obdařeného muže, provádějícího s těmi ňadry věci publikovatelné až po desáté hodině.

Opustila jsem kontejnery a vrátila se zpátky do restaurace.

Musela jsem se dostat do Anapova domu.

Napadlo mě, jak tu překážku vyřešit.

Ne. Ne, určitě musela existovat nějaká jiná možnost. Jakýkoliv jiný způsob.

Jakýkoliv.

Cokoliv jiného.

Zatnula jsem zuby, ale nepomohlo mi to vymyslet žádné další geniální řešení.

Tak fajn.

Vrátila jsem se zpátky do restaurace, nabídla jim deset dolarů za použití telefonu a pak zavolala do kanceláře. Zvedl to Ascanio.

„Špičkově ostrá vyšetřovací agentura.“

„To jsem já.“

„Dneska ráno jsi mě nevzala s sebou,“ vyčetl mi. „A včera jsem se choval slušně.“

Ach bože. „Ascanio, nemůžeš se mnou chodit pořád. Máš nějaké novinky?“

„Přišla pitevní zpráva od Doolittla,“ řekl. „A volal Rafael.“

My o vlku… „Co chtěl?“

„Ptal se, kdy uvolníš místo činu, aby tam mohli jeho lidé, protože ‚ten zatracený kocour‘ tam nechce pustit nikoho, dokud neřekneš, že můžou, a on že ‚prý peníze zrovna netiskne‘. Málem bych mu to i uvěřil. Řekl jsem mu, že jsi pryč, tak se ptal s kým. Já mu pověděl, že nemám dovoleno mu to říct. Tak mě seřval.“

Bože. Přesně to jsem potřebovala. „Nechal tam číslo?“

„Říkal, že je ve své hlavní kanceláři. Taky se ozval ten chlápek ze včerejška ze servisu, že prý našel šek, který mu dala ta ženská za opravu auta. Říkal, že pokud se tam zastavíš po páté, tak ti ho dá. A máš prý přinést peníze.“

Nebylo to sice nic moc, ale aspoň něco. „Prosím, otevři Doolittlovu zprávu a najdi mi předpokládanou dobu úmrtí.“

V telefonu se na okamžik rozhostilo ticho. Zabubnovala jsem prsty o pult. „Mezi druhou a čtvrtou ráno,“ ozval se znovu Ascanio.

„A příčina smrti?“

„Anafylaktický šok kvůli kousnutí hadem. Symptomy zahrnovaly selhání dýchání, mnohočetné selhání orgánů, prudké selhání ledvin… co znamená silná ekchymóza?“

„To, že se ti pod kůží nahromadí krev. Díky.“ Zavěsila jsem a vytočila Rafaelovo číslo.

„Rafael.“

Jeho hlas mě přenesl do míst, kam jsem nechtěla jít. „Nestačí, že jsi mi do kanceláře přivedl tu svou lehkou děvu, teď mi ještě musíš otravovat stážistu?“

„Stážista, hm? Co všechno se vlastně učí pod tvým dohledem?“

Vážně? Opravdu zašel tak daleko? „Jsi v pořádku? Nejdřív mě vyměníš za nějakou nánu, a teď si připadáš ohrožený patnáctiletým klukem? Co se stalo, že sis vypěstoval takový komplex méněcennosti?“

„Měl spoustu sexu s dospělými ženami, a když jsem tě viděl naposled, vypadala jsi trochu zoufale.“

Představila jsem si, jak se protáhnu sluchátkem a ubalím mu takovou facku, až slítne ze židle. „Díky za starost, ale nemusíš se bát. Mám radši chlapy, ne kluky. Proto už s tebou nejsem.“

Zavrčel do telefonu.

„Ale no tak, brouku, mírni se.“ Brouku? Odkud jsem to vůbec vzala? „Chápu, že tě to blížící se zasnoubení dost finančně vyčerpává a nutně potřebuješ peníze, tak chceš, abych ti umožnila na výkopu znovu pracovat.“

„Mám peníze! Potřebuju, abys mi dovolila jít na místo činu, protože mí lidé jen sedí na zadku a marní čas.“

„Dvě podmínky,“ řekla jsem mu. „Za prvé, všechny věci z trezoru budou uloženy v Pevnosti, dokud tohle vyšetřování neskončí. Mám jejich seznam.“

„Dohodnuto,“ řekl Rafael. „Pošlu je tam s ozbrojeným doprovodem během vlády technologií. A ta druhá?“

„Pořád máš tu pozvánku na narozeninový banket, co pořádá Anapa dnes večer?“

„Ano.“

„Je to pozvánka pro tebe a doprovod?“

„Ano.“

„Potřebuju být ten doprovod.“

Rafael se odmlčel. „Podezíráš Anapu z těch vražd?“

„Možná. Zkoušela jsem se ptát v jeho firmě. Nechtěli mě pustit dovnitř. Má mezi zaměstnanci buldoka v kostýmku a ani můj milý úsměv ji neobměkčil.“

„Chceš říct, že jsi jí ukázala své zbraně a ona neomdlela?“

Ha, ha, ha. „Ne, zlatíčko, ty jsi jediný, kdo to dělá.“

„Pokud si pamatuju, tak je to většinou naopak.“

„Už jsem viděla spoustu zbraní. Sice ji máš hezkou, ale rozhodně jsem z ní neomdlévala.“

„To říkáš teď.“

„Rafaeli, tohle není můj telefon. Nechtěj, abych ho rozbila, protože jsem právě zaplatila posledních deset babek, abych ho mohla použít.“

Hlas měl sladký jako med. „Zlatíčko, nepotřebuješ si ode mě půjčit nějaké peníze?“

„Nikdy v životě jsem nepotřebovala půjčovat si od tebe peníze. Kdybych byla mrtvá a převozník po mně chtěl minci, aby mě převezl přes řeku do podsvětí, a ty jsi měl jediný čtvrťák na světě, řekla bych ti, ať si ho strčíš do zadku.“

Lidé se po mně začali ohlížet. Tohle nešlo zrovna dobře.

„Andreo…“

„Ať jsou tvá další slova čistě pracovní, nebo zajedu do tvé kanceláře a střelím tě do břicha. Opakovaně.“

„Proč do břicha?“

„Protože to bolí a není to smrtelné.“ Byl kožoměnec, rány po kulkách by se mu zahojily.

Zasmál se. Vážně se mi vysmíval po telefonu. Málem mi vybuchla hlava. „Proč se chceš setkat s Anapou?“ zeptal se Rafael.

„Setkání s ním je podružné. Hlavní je vkrást se do jeho kanceláře a prohrabat se mu jakýmikoli kostlivci, které tam schovává. Někdo o tom trezoru musel vědět, nebyla to náhodná krádež.“

„Vážně? A já si myslel, že zloději si prostě jen tak nakráčí do temné díry, hlídané lidmi ozbrojenými deseticentimetrovými drápy, a řeknou si: ‚Hele, co kdybych tam zašli a něco ukradli?‘“

Parchant jeden. „Je dobře, že máš tak hezkou tvářičku, protože rozumu jsi moc nepobral.“

„Řídím klan, a k tomu ještě zatracený podnik,“ zavrčel. „Jsem dost chytrý.“

„Jistě, jistě.“ Rafaelova hříšná přitažlivost byla jeho prokletím. Lidé ho většinou v první chvíli nebrali vážně. Namísto toho, aby se soustředili na chytré nápady, jež se jim snažil sdělit, ho muži odsoudili jako hloupého hezouna a ženy se snažily nad ním viditelně neslintat. Slyšela jsem o něm za jeho zády spoustu věcí: že je to hráč, že je náročný, svalovec, že je k sežrání a tak dále. Odhodlaný podnikatel a smrtící bojovník nebyly obvykle škatulky, kam si ho lidé zařadili, dokud ho nepoznali blíž. A za tu chybu často velmi draze zaplatili. Před pár týdny na to jedna z vymahaček Tety Bé zapomněla a rozhodla se ho urazit. Rafael na to zareagoval v podobném stylu. Žena ztratila hlavu a rozhodla se na něj zaútočit. Zasadil jí tři smrtelné rány dřív, než stačila dopadnout na zem.

Rafael ztichl. Pravděpodobně na druhé straně tiše soptil. Tohle nikam nevedlo.

„Nechci se hádat,“ řekla jsem a udržela při tom profesionální tón. „Chci prostě vyřešit tuhle vraždu. Vím, že je to pro nás oba těžké. Vraťme se k těm zabijákům. Přišli tam připravení, zabili tvé lidi a věděli, jak trezor otevřít. To všechno naznačuje předchozí znalosti. Je dost pravděpodobné, že jedna z těch tří reklamačních společností, jež se o budovu ucházely, s tím má něco společného. Bella se mi jako podezřelého podařilo vyloučit. Garciové jsou prozatím slepá ulička. Něco by se tam mohlo vyklubat a dnes večer budu vědět víc, ale v téhle chvíli je jejich pracoviště opuštěné a bylo už pár týdnů. Takže zbývá Anapa. Kolik papírového odpadu vyrábí Recyklace Medrano?“

„Dost, aby po nás město chtělo poplatky za odvoz dodávkou,“ zavrčel Rafael.

„Input nemá skoro žádný. Zítra by jim měli vyvážet popelnice, a jejich papírový odpad se vleze do poloprázdného pytle, a většinou jsou to oplzlé malůvky. Mluvila jsem s uklízečem a ten si myslí, že celá jejich firma je podvrh. Zdá se, že Anapa pracuje mimo kancelář ve svém domě. Nelíbí se mi to o nic víc než tobě, ale tahle oslava je pro mě šance zblízka si ho prohlédnout a prohledat mu kancelář. Věř mi, raději bych jedla skleněné střepy, než s tebou někam šla.“

„Díky,“ oznámil mi suše.

„Není zač.“

„Je to formální, slavnostní událost.“

Samozřejmě že ano. „Slavnostní jako moje modré šaty?“

„Ty modré šaty jsme zničili, nepamatuješ si na to?“ řekl. „Měli jsme sex na posteli a převrhli na ně láhev červeného vína.“

V paměti se mi vybavilo to slunné odpoledne. Chtěli jsme jít na večeři, já si položila modré šaty na postel a pak Rafael přinesl do ložnice láhev vína, udělal tu svou věc, a nakonec jsme skončili na posteli my dva a šaty na podlaze.

Kdesi uvnitř mě zabublal vztek, smíchaný se smutkem a hnusným pocitem, že kamsi padám a nepřestávám, a kdesi dole na mě čeká dno. Byla jsem naštvaná na Rafaela. Byla jsem naštvaná sama na sebe. Chtěla jsem se do něčeho zakousnout… nebo do někoho.

„Přesně tak.“ Kruci. „Dobře, něco vymyslím.“

„Přijdu tě vyzvednout v sedm,“ řekl.

„Mnohokráte díky,“ protáhla jsem.

„Nepokoušej se použít to své texaské kouzlo, na mě nezabírá.“

„Vzpomínám si, že jsem ho na tebe už použila, a tehdy se ti to líbilo.“

„Ale ne tolik jako tobě to, co jsme dělali pak.“

Na to jsem neodpověděla a neozval se ani on. Jen jsme potichu seděli, s telefonní linkou mezi sebou. Museli jsme přestat takhle si navzájem ubližovat. „Rafaeli, chtěla jsem ti sdělit ještě něco dalšího. Chtěla jsem ti to říct už včera ráno, ale návštěva tvé snoubenky mě trochu vykolejila. Mluvila jsem se Stefanem, a podle všeho bylo kromě tebe u objevení trezoru přítomno šest dalších lidí.“

„Vím, kam tím míříš,“ řekl Rafael, „a můžu ti rovnou říct, že nikdo z nich mě nezradil.“

„Pak to bude velmi jednoduché. Pomoz mi je vyřadit ze seznamu. Potřebuju vědět, co dělali od chvíle, kdy odešli z výkopu, až do čtyř ráno. Pokud někomu volali, potřebuju to vědět. Jestli šli do baru a s někým mluvili, potřebuju to vědět. Znáš je nejlíp a byla bych radši, kdybys to udělal ty, protože já mám plné ruce práce.“

„Postarám se o to.“

„Musíš prověřit i Stefana.“

„Řekl jsem, že se o to postarám.“

A taky že ano. Rafael dokázal být nesnesitelně důkladný, když chtěl. „Takže se uvidíme večer.“

„Možná.“

Parchant jeden. „V sedm. Buď tam, nebo tvůj výkop zůstane zavřený.“

„Je ti jasné, že pokud nás chytí, obviní z toho Smečku? ÚPJ se nebude obtěžovat s maličkostmi, jako že nejsi oficiálním členem nebo že vyšetřujeme vraždu. Budou v tom vidět jen dva kožoměnce, kteří se pokusili vykrást dům. Už tak máme mezi lidmi špatnou pověst.“

„Uvědomuju si to, díky.“

„Jen jsem si myslel, že ti to připomenu,“ řekl.

„Oceňuju tvoji starost.“

„Tak dobře.“

„Výborně.“

Zavěsila jsem. Cítila jsem se, jako bych si dala studenou sprchu. Hodiny na zdi ukazovaly dvanáct minut po desáté. Měla jsem čas do tří, abych našla šaty a pročetla si Doolittlovu zprávu. Pak zajdu za mechanikem, který měl šek od té tajemné ženy.

Jelikož byla nákupní čtvrť poblíž, rozhodla jsem se nejdřív obstarat si šaty. Když jste malí a dobře vyvinutí, váš výběr je poněkud omezený. Měla jsem slušná prsa, svalnatá lýtka a pěkné, silné nohy. Existovala magická délka mezi pěti až sedmi centimetry nad koleny, kdy na mně šaty a sukně vypadaly skvěle. Všechno ostatní muselo sahat až k zemi, protože lidi byli většinou vyšší než já a jakákoliv jiná délka mi zkracovala nohy a rozšiřovala mě. Styly, které mi zkracovaly krk víc, než už byl, jako lodičkový výstřih nebo límečky, byly taky z obliga. Navíc jsem nemohla nosit ani šaty s výraznými vzory nebo s mixem jasných barev, protože mě úplně pohltily, přebily mi světlou tvář a blond vlasy.

Když jsem potřebovala slavnostnější oblečení, většinou jsem nakupovala v Deasii, rodinném obchodě řízeném Deasií Randallovou. Majitelka, přísně vypadající černoška kolem padesátky, měla vybraný vkus.

Strávila jsem hodinu zkoušením všech svých obvyklých voleb: tmavě modrozelenou, broskvovou, modrou… dokonce i chartreuse, v níž jsem vypadala jako sud namočený v hrachové polévce. Oblečení, jež na mně mělo vypadat dobře, protože tomu tak bylo vždycky, mi najednou nesedělo.

Deasie si mě prohlédla kritickým okem, vytrénovaným třiceti lety zkušeností s módou. „Pro jakou příležitost mají být?“

„Na formální narozeninovou oslavu v domě jednoho milionáře.“ Musela jsem vypadat dost reprezentativně, aby mě vůbec pustili mezi dveře.

„Kdo tě doprovází?“

„Můj bývalý.“

Deasia zdvihla obočí. „Aha. Záhada vyřešena. Našel si někoho jiného?“

„Ano.“

„A chceš udělat dojem?“

„Chci mu vyrazit dech. Chci, aby viděl, že si bez něj hravě poradím. Chci vypadat přitažlivě a plná života.“

„Přitažlivě, nebo chceš šokovat?“ zeptala se Deasie.

„Klidně i šokovat.“

„Počkej tady.“

Zmizela mezi věšáky. Prohlížela jsem si svůj poslední pokus. Fialové šaty s vysokým pasem měly lichotit mé postavě, ale nedařilo se. Tvář se mi taky změnila. Dřív jsem zvládla vypadat svěže, dokonce i sladce. Ženě, pozorující mě ze zrcadla, slušel kabát a dvě zbraně. A pověsit na mě takovou pěknou, fialovou látku bylo jako zabalit žiletku do sáčku od Skittles.

Deasie se znovu objevila a nesla věšák s něčím černým a krajkovým.

„Díky za snahu, ale černá mi nesedí,“ řekla jsem. „Vypadám v ní unaveně.“ Deasie na mě upřela nesmlouvavý pohled. „Vyzkoušej si je.“

Vzala jsem šaty a odešla do kabinky. Sundala jsem ze sebe tu fialovou hrůzu a stáhla černé šaty z věšáku. Černá krajka na černé látce. Rozhodně ne můj styl. Vklouzla jsem do nich, vykročila ven a zadívala se do třídílného vysokého zrcadla.

Černé šaty mi lnuly k tělu jako druhá kůže, končily nějakých sedm, osm centimetrů nad koleny. Byly asymetricky střižené, od levého ramene šikmo dolů, černou sukni měly rovnou, z jednoho kusu látky. Na levé straně měly kratičký rukáv, ale pravé rameno nechávaly provokativně odhalené. Do černé látky někdo vystřihl dlouhou hadí siluetu čínského draka. Hlava mu spočívala na levé straně mého hrudníku, dlouhé tělo se mi kroutilo mezi prsy – být ta mezera jen o vlásek širší, daly by se považovat za neslušné – a pokračoval dál až k pravému stehnu. Siluetu draka překrývala černá, rozeklaná krajka, její vzor napodoboval dračí šupiny a nabízel okolí sexy výhled na odhalenou kůži. Třpytil se na nich jediný rudý kámen, představující drakovo oko, a jak jsem se otáčela, zažhnul čistým rubínovým světlem podobně jako boudí oči.

Černá mi nikdy neseděla, ale dnes ano.

Deasie přede mne položila pár černých lodiček. Obula jsem si je a rázem jsem nabrala deset centimetrů výšky.

Svatá dobroto. Vypadal jsem agresivně. „To jsou ďábelské šaty.“

„I ďábel může být krásný,“ poznamenala Deasie. „Žádné výrazné doplňky. Náušnice, nic moc velkého, možná náramek. A to stačí. A ještě… tyhle šaty si žádají rudou rtěnku, Andreo. Krvavě rudou.“

„Vezmu si je.“

„Samozřejmě že ano. Odrovnej ho.“

S Rafaelem to zamává a nebude vědět, odkud to přišlo. Ani Anapa. A pokud existovaly nějaké stopy, spojující úmrtí kožoměnců s Anapou, udělám vše, co bude v mých silách, abych je našla.

Když jsem vešla do kanceláře naší agentury, na židli klienta seděl muž. Byl skloněný, dělal něco u svých nohou. Když ke mně otočil hlavu, uviděla jsem dětskou sedačku. V ní leželo miminko. Malý růžový a bílý uzlíček na zelené látce posázené kreslenými dinosaury. Muž mi připadal povědomý. Vteřinu mi to zabralo, ale pak jsem si k němu přiřadila jméno. Nick Moreau.

Když jsem ho viděla naposledy v červnu, vypadal o deset let mladší. Muž, který seděl přede mnou, teď působil staře a unaveně, a když se na mě zadíval, jeho pohled postrádal život, jako by mu veškerá jiskra v očích lehla popelem.

„Říkal jsem mu, že jsi venku,“ ozval se Ascanio od dveří skladiště. „Ale pověděl mi, že mu nevadí počkat.“

Posadila jsem se do židle vedle Nicka. Prohrábl si světle hnědé vlasy.

„To je můj syn,“ oznámil mi.

„Je nádherný,“ pravila jsem.

„Chtěla by sis ho pochovat?“

„Můžu?“

Nick miminko zdvihl a položil mi ho do náruče. Malý Rory se na mě zadíval tmavošedýma očima, zmateně a fascinovaně zároveň, pusinku měl pootevřenou. Hlavičku mu pokrývalo jen jemné chmýříčko vlásků. Řasy měl světlé jako sluníčko.

Byl tak maličký. Tak křehký nový život.

„Ahoj,“ zašeptala jsem.

Malý Rory se na mě díval a v jeho očích jsem neviděla strach. Ani smutek, ani hořkost, nic zkaženého. Svět byl jedna velká, báječná hračka a Rory zatím neměl tušení, jak zle mu ublížil. Chtěla jsem ho zabalit do náruče a všechno napravit. Chtěla jsem jeho matku přivést zpátky.

„Je nádherný,“ pověděla jsem Nickovi znovu.

„Stejně jako jeho matka,“ řekl. „Neumí ještě ani mluvit. Nebude si ji ani pamatovat.“

Malý Rory zabroukal a já ho k sobě něžně přitiskla. Jak povíte malému miminku, že mu zemřela matka? Jak mu to vůbec dokážete vysvětlit?

Nick sáhl do kapsy své bundy, vytáhl peněženku a předal mi fotku. Na ní se usmívala žena. Skořicově hnědá záplava kudrlin jí lemovala tvář. Byla to hezká dívka s pihami na nose. Její složka říkala, že jí bylo dvacet šest let, byla jen o dva roky mladší než já. Neměla o tom ani ponětí, ale Rianna Moreau byla ztělesněním mého snu. Měla manžela, který ji bezmezné miloval. Práci, kterou milovala a jež ji naplňovala. Měla malého Roryho. Tvořili dohromady rodinu a jejich budoucnost byla zářivá, dokud nepřišel nějaký hajzl a neobral je o ni.

Nickovi se zalily oči slzami. Zatnul pěsti. „Nebude vědět, že byla hodná. Bude vědět, že ho milovala, protože mu to povím, ale nikdy tu lásku neucítí. Můj syn se před nedávnem narodil, a jeho život už je rozvrácený.“

Přála jsem si, abych mu dokázala říct něco úlevného, ale cokoliv mu povím, nedokáže ulehčit od bolesti jeho ztráty.

Malý Rory broukal a výskal, nevnímal žal vlastního otce.

„Už svou ženu nikdy neuvidím.“ Nickovi selhal hlas. Trochu se dal dohromady. „Chci, abys to pochopila. Chci, abys věděla, co mi vzali. Byla pro mě vším. Ani nedokážu vyslovit její jméno.“

Natáhla jsem ruku a položila ji na jeho zatnutou pěst.

„Rafael říkal, že jsi nejlepší. Že je najdeš.“ Nick mi pohledem těkal po obličeji. Kdybych tak znala ta správná slova…

„Jsi tesař,“ řekla jsem mu. „Jsi schopný postavit nádherné věci, protože je to tvá práce. Já zas vyšetřuju a pátrám. Žiju a dýchám pro svou práci, jsem na ni trénovaná a umím ji velice dobře. Nicku, tvoje žena pro mě není jenom jméno ve zprávě. Ty a tvůj syn nejste žádná bezvýznamná statistika. Rianna je pro mě skutečná, stejně jako jste vy dva. Vím, co jste spolu měli, a taky vím, jaké je to ztratit. Chápu to.“

Spatřila jsem ten zlomek vteřiny, kdy v Nickovi cosi povolilo. Něco v očích se mu zlomilo, zkřivil rty a pak se rozplakal. Posadila jsem Roryho zpátky do sedačky a Nicka objala. Třásl se mi v náruči, nevzlykal, ale cukal sebou v křeči, jako by z něj jeho vnitřní bolest vycházela v krátkých návalech.

„Nemůžu ti zaručit, že uspěju,“ pověděla jsem mu a pohladila ho po zádech. „Ale přísahám, že po nich nepřestanu pátrat. Nikdy nepřestanu. Udělám všechno, co je v mých silách, abyste ty a tvůj syn dostali odpovědi a vrahové došli spravedlnosti.“

Ascanio stál v rohu místnosti a vyděšeně na nás hleděl.

Nick se třásl, ztuhlý v křeči, a jeho hlas zněl jen jako hluboké, hrdelní vrčení, přes které se daly zaslechnout jen části slov. „… vzali mi ji…“

„Slibuju ti, že až je najdu, budou trpět,“ pověděla jsem mu. „Tvé ženě to sice život nevrátí, ale až s nimi skončíme, nepřipraví o něj už nikoho dalšího. Musíš zůstat silný, Nicku. Musíš zůstat silný kvůli svému synovi. Pořád má otce, silného, vytrvalého, který ho miluje a který se o něj postará.“

Postupně se přestal třást. Nick se ode mě najednou odtáhl, jako by si až v té chvíli uvědomil, že brečel. Zdvihl sedačku. Malý Rory zívl.

„Ozveš se, až to budeš vědět?“ zeptal se Nick.

„Určitě.“

S tím odešel. Sesula jsem se do židle.

Ascanio přišel blíž a posadil se mi na stůl. „Páni, to bylo drsné.“

„To je další část naší práce,“ pravila jsem. „Máš povinnost postarat se o oběti vyšetřovaného zločinu. Přijímáš za to zodpovědnost. Věří ti a očekávají, že dohlédneš, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Nikdy nesmíš zapomenout, že je to o lidech. Je to o utrpení a ztrátě.“

„To je pěkně na pytel.“

„Gratuluju, začínáš se chytat.“

Zamračil se. „Ale já myslel, že si má člověk držet odstup. Aby to nebylo osobní.“

Povzdechla jsem si. „Nemůžeš dovolit, aby se tě to dotklo, protože se pořád potřebuješ soustředit. Potřebuješ si udržet odstup, abys byl objektivní. Ale je to osobní. Vždycky je to osobní. Nemůžeš nikdy zapomenout, že jsou do toho zapojení lidé. Taky nesmíš dovolit, aby ti soucit s poškozenými zatemnil úsudek, protože jsou v sázce mnohem důležitější věci než dopřát Nickovi jeho pomstu.“

Ascanio si mě pozorně prohlížel. „Co může být důležitějšího?“

„Ujistit se, že pachatelé svůj čin už nikdy nezopakují. Lidé, kteří zabili Riannu a další kožoměnce, porušili ten nejvyšší zákon ze všech. Vraždili. A protože to udělali jednou, pravděpodobně to zopakují. Takže se předně musíme ujistit, že nezničí život někomu dalšímu.“

Ascanio nad tím chvíli uvažoval. „Nick to tak nevidí.“

„Ani nemusí. Je naše práce zařídit to, ne jeho.“

„Myslím, že po tobě chtěl, abys mu řekla, až najdeš vraha a celé to vyřešíš.“

„Ano, to chtěl.“

„Tak proč jsi to neudělala?“

„Protože nedávám sliby, které nemůžu splnit. A teď mazej z mého stolu a přines mi tu Doolittlovu zprávu.“

7.

Zpráva našeho milého doktora jen potvrdila, co už jsem věděla. Čtyři kožoměnci, včetně Nickovy ženy, zemřeli na otravu hadím jedem. Všimla jsem si čtyř odlišných stop zubů na tělech, a Doolittle našel ještě jedny další, což znamenalo pět sad jedových zubů a pravděpodobně pět útočníků, pokud náš zabiják nebyl hydra. Nebo Gorgona. Ne, že by někdo někdy Gorgonu viděl, ale nikdy jste si nemohli být jistí, co magie spáchá příště.

Hadi patřili k nějakému druhu zmijí, a podle Doolittlova odborného odhadu největší kousnutí patřilo jakémusi plazu s hlavou o velikosti kokosového ořechu a jeho jed byl smrtelný. Pro lidi v malých dávkách, pro kožoměnce v trochu větších. Kromě oficiální zprávy obálka obsahovala taky kus papíru, na němž stálo: „Jestli toho hada najdete, nepokoušejte se s ním bojovat. Okamžitě mi zavolejte.“

Nebudu se pokoušet s ním bojovat. Střelím ho z dálky. Několikrát.

Jim projel otisky sejmuté z dveří trezoru databází. Sedm z osmi sad patřilo Rafaelovým lidem. Osmá byla záhada. Žádná z databází nenarazila na výsledek.

Analýza stop také nepřinesla o moc lepší výsledky. Žádné jasné ukazatele.

Prohrabávala jsem se složkami. Rafaelovi lidé tvořili semknutou partu, členové klanu boud a jejich příbuzní. Muži a ženy od rodiny, držící pospolu. Navštěvovali ta samá místa, scházeli se u stejného barbecue a navzájem si hlídali děti. Rafael byl při nabírání lidí hodně vybíravý a nepřijal nikoho nového už jedenáct měsíců. Dlouho předtím, než se Volavka vůbec dostala do prodeje.

Ze čtrnácti lidí ve firmě bylo momentálně šest spárovaných, kdy oba dva z páru pracovali pro Recyklace Medrano, tři další byli spárovaní s někým mimo klan, dva byli dětmi členů týmu a tři zbývající kožoměnci s Rafaelem pracovali už léta. Vedli spořádané životy. Pracovali, vrátili se domů a pak trávili čas se svými dětmi.

Jimova prověrka nenašla vůbec nic. Takové prostředí nebylo zrovna živnou půdou pro utajované hříchy. Nikdo nebyl zhýralý sázkař. Nikdo z nich si nepůjčil peníze od pochybných zdrojů. Nikdo se neobtěžoval vydíráním, vraždami nebo vášnivými aférami. A když už by se nějaká aféra vyskytla, jejich největší starostí by byly jejich boudí polovičky. Hyenodlaci totiž byli divocí jen do chvíle, než se spárovali. Jakmile si našli druha nebo družku, přešli rovnou do majetnického, velice žárlivého módu. A jejich skandály byly nechvalně známé svou okázalostí. Milovali jsme drama.

Zavolala jsem do místní pobočky VJONu své známé. Během mého působení u Řádu mě Ted několikrát půjčil armádě, a já si tam vydobyla dost respektu, abych mohla čas od času požádat o nějakou laskavost. Lena, můj kontakt u VJON, nechala zběžně prověřit Anapovy trestní záznamy. Žádné neměl. Buď se on i jeho firma až nechutně moc řídili zákony, nebo věděl, jak za sebou zametat stopy.

Konečně jsem vzhlédla a kývla na Ascania. „Vezmi si výstroj.“

Popadl nůž. „Kam jdeme?“

„Do knihovny.“

Jeho nadšení viditelně opadlo. Útrpně si povzdechl. „Ale knihovna a drsná zábava jsou dvě věci, které se obvykle neslučují.“

„Tak už to v naší branži bývá. Pět procent času zabíjíme stvůry. Zbývající čas se hrabeme v hlíně, abychom našli malinký kousíček chlupu z přirození pachatele.“

„Bleh.“

Bojovala jsem na dvou frontách. Za prvé to byl patnáctiletý kluk vybavený tělem stvůry a zaplavený hormony. Zoufale hledal možnost, jak upustit trochu páry. Za druhé, byl bouda. Náš druh se velmi rychle znudí. V přírodě hyeny spoléhají při lovu spíše na zrak než na čich. Urputně jsme nic nesledovali jako vlci, nepohybovali jsme se ve smečce a většinou jsme ani nestopovali. Sledovat stopu z drobečků se vzpíralo Ascaniovu přirozenému instinktu. Ale jak už jsem mu dřív zdůraznila, u kormidla byla jeho lidská část. A hodlala jsem na tom trvat.

„Vždycky můžeš zůstat tady a trénovat s koštětem.“

„Ne, díky,“ řekl a věnoval mi oslnivý úsměv. Ovšem kluk měl jiný názor. „Můžu řídit?“

„Ano, můžeš.“ Musela jsem mu nabídnout nějakou cenu útěchy.

Zamkli jsme kancelář a vyjeli.

„Tak proč jedeme do knihovny?“ zeptal se Ascanio.

Opřela jsem se do sedadla. „Nepojedeme po Magnóliové, dej se po Redberry.“

„Proč?“

„Na Redberry rostou na budovách nějaké zvláštní žluté šlahouny. Chci to omrknout. A abych odpověděla na tvou otázku, jedeme do knihovny, protože je to jediné veřejnosti přístupné místo, kde se můžeš připojit do Alexandrijského projektu.“

„Co to je?“

„Před lety, předtím, než ses vůbec narodil, měli lidé přístup k síti plné dat zvané internet. Když jsi potřeboval třeba adresu, mohl jsi ji nadatlovat do počítače a hned ti vyskočila odpověď společně s instrukcemi, jak se tam dostat. A když jsi potřeboval vyhledat nějakou věc, třeba varný bod kyseliny chlorovodíkové, klidně jsi mohl. Vědomosti okamžitě na dosah ruky.“

„Páni.“

„Jo. Takže když bylo očividné, že magie zničí počítačové sítě, lidé se snažili kusy internetu zachovat. Zálohovali záznamy na svých serverech a pak data poslali do centrální databáze v Kongresové knihovně. Projekt vešel ve známost jako Alexandrijská knihovna, protože za dávných časů prý knihovna v Alexandrii obsahovala všechno lidské vědění, než ji nějaký idiot vypálil. Jelikož je magie pryč, tou databází se prohrabeme.“

„Po čem budeme pátrat?“

„Po faktech. Shrňme si to, co už máme. Tak za prvé, Rafael koupí budovu, o niž je velký zájem, a všechny ostatní nechá za sebou. Pak jeho lidé najdou tajný trezor, který nebyl uvedený na žádném z dokumentů, co byly k dispozici. Někdo přišel do výkopu na Rafaelově pracovišti, zaútočil na kožoměnce, kteří to tam hlídali, a otevřel trezor. Když ho opouštěli, většiny věcí v trezoru se ani nedotkli. Co nám to napovídá?“

Ascanio se zamračil. „Nebyla to náhoda.“

„Přesně tak. Jsou místa, která se dají vykrást lehčeji, a hlídaný tunel není banka. Automaticky nemůžeš vědět, že se uvnitř skrývá něco cenného. Zloděj, který by si to místo vybral náhodně, by navíc vybílil trezor do poslední cetky.“ Ascanio se na mě zadíval. „Takže zloděj musel vědět o trezoru a jeho obsahu.“

Nebyl úplně beznadějný. „Přesně. Proto máme dvě možnosti po čem pátrat. Za prvé zjistit, kdo o trezoru věděl a mohl se do něj dostat… a za druhé?“

„Zjistit, po čem šli,“ odpověděl Ascanio.

Usmála jsem se na něj. „Fajn. Takže víme, že budovu vlastnil Jamar Groves. Jestli měla Volavka tajný trezor, Jamar o něm musel vědět, protože ho tam nechal vestavět. Víme, že sbíral umění a starožitnosti. Je logické předpokládat, že trezor obsahoval Jamarovu osobní sbírku. Také máme seznam věcí, co v trezoru byly, který jsem sestavila na místě činu. Prohledáme archivy kvůli zmínkám o Jamarovi a jeho sbírce a pak ho porovnáme se seznamem věcí v trezoru.“

Ascanio zkřivil pěknou tvář v mučednickém výrazu.

„Ústřední knihovna sídlí na okraji Centennial Parku,“ pravila jsem. Během let se zeleň parku rozšířila a pohltila dodatečně i pár městských bloků, a knihovna mezi její oběti patřila také.

„No a?“ zeptal se Ascanio.

„Centennial Park vlastní sesterstva čarodějek. Zajišťují bezpečnost knihovny, protože jde o úložiště vědomostí.“

Ascanio ožil. „Čarodějek? Takže jsou tam ženské?“

„Ano. Jestli budeš tvrdě pracovat, nechám tě s nimi flirtovat.“

Boudí puberťák se uculil.

„Nedělej si ale moc velké naděje,“ pověděla jsem mu. „Čarodějky bývají dost pragmatické.“

* * *

Od časů Změny, chvíle, kdy se rozeběhla naše pomalá apokalypsa, se rostliny rozhodly, že je vhodný čas zaútočit plnou silou na všechny lidské výtvory. Magie podporovala růst stromů a Centennial Park byl ukázkovým příkladem. Během deseti let po Změně se jeho rozloha zvětšila asi třikrát, pohltil sousední městské bloky. Jakmile ho však od Atlanty odkoupily čarodějky jako své shromaždiště, park se přestal rozpínat do šířky a namísto toho teď rostl do výšky. Jak jsme se přibližovali, přivítala nás hustá zeď zeleně, mezi kmeny stromů se proplétaly trnité šlahouny, jako by tři sta let starý les najednou vypučel uprostřed města.

Hnědá čtvercová budova Ústřední knihovny stála utopená v zeleni. Z obou stran ji objímaly dva masivní jasanové stromy, jejich větve a kořeny se splétaly dohromady, klouzaly po zdech a někdy se bořily do nich, jako by knihovna samotná byla jen podivným hřibem, vyrůstajícím mezi jejich kmeny. Stromy budovu knihovny chránily, takže i když se sousední stavby dávno rozdrolily a rozpadly, knihovna vypadala neporušená.

Zastavili jsme na velkém parkovišti, bývalé Forsyth Street, a zamířili ke dveřím. Uvnitř nám zastoupila cestu mladá, tmavovlasá dívka, mohlo jí být tak patnáct, možná míň. V ruce držela hůl, oblečená byla do džínů a nabíraného bílého trika. Na levé tváři měla vytetovaný jakýsi tajemný symbol, táhnoucí se od obočí dolů po její tváři.

„Prosím, odevzdejte své zbraně,“ zašvitořila vysokým hlasem a kývla k vozíku plnému plastikových schránek.

Ascaniovi se rozsvítily oči.

Odložila jsem oba sig-sauery do plastikové přihrádky. Dva nože následovaly. Stejně jako vlčí mor a malá flaštička se stříbrným práškem.

„Díky!“ řekla čarodějka a zadívala se na Ascania.

Chlapec jí nabídl nůž s okouzlujícím úsměvem. „Ahoj, jak se jmenuješ?“

„Jmenuju se Polož Svůj Nůž do Schránky, Prosím!“

Ascanio tam zbraň uložil a následoval mě.

„Vzdáváš to?“ zeptala jsem se.

„Nemá zájem,“ řekl. „Je roztomilá, ale nemá zájem.“

To byla jedna z mála věcí, které jsem o atlantských boudách mohla říct: jejich muži vždycky poznali rozdíl mezi ne a možná.

Přešli jsme k masivnímu pracovnímu stolu, za nímž seděla knihovnice. Usmála se na mě. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Potřebujeme přístup do Alexandrijské knihovny.“

„Jste členem?“

„Ne, ale ráda bych se jím stala.“

„Andreo?“ ozval se povědomý mužský hlas.

Otočila jsem se. Po pravé straně u regálu s odbornou literaturou stál vysoký, ramenatý muž a díval se na mě. Na sobě měl černé roucho se stříbrným vyšíváním na lemu a rukávech, a v úzkém pase mu hábit stahoval kožený opasek. Vlasy černé jako uhel měl po stranách vyholené, takže připomínaly koňskou hřívu. Rysy měl výrazné a hrubě řezané. Velký orlí nos, hranatou bradu, vystupující lícní kosti a plná ústa, která mohla být smyslná nebo krutá.

Obočí měl černá, stejně jako oči, které přetékaly humorem. Zdálo se, že má tu barvu opravdu rád. Což bylo celkem pochopitelné vzhledem k tomu, že to byl volh, tedy jakýsi druh ruského druida, a uctíval Černoboga, slovanského boha „všeho špatného a zlého“, jak jednou prohlásila Kate. Kdybyste si našli ve slovníku heslo „temný kouzelník“, u něj byste objevili jeho fotku. Až na to, že by stál na hromadě lebek a z hole by mu šlehal magický oheň.

„Ahoj, Romane.“

Volh položil knihu a přišel k nám. Musela jsem uznat, že ten hábit, vlasy a jeho výška tvořily pěkně hrozivý celek. Ukázal nám rovné, bílé zuby v úsměvu. „Pamatuješ si, jak se jmenuju.“

Měl jeden z nejlepších mužských hlasů. Hluboký, zvučný a kapku vyzývavý. Nebo jsem si možná jen moc domýšlela. Poprvé jsem ho uviděla v lupí kleci v naší kanceláři, protože napadl Kate a té se to nelíbilo. Pronesl mým směrem nějaké poznámky, které by se daly považovat za flirtování. Samozřejmě ve stylu temného, strašného kouzelníka.

Taky jsem si pamatovala, že měl ruský přízvuk. Nijak výrazný, ale teď mluvil, jako by se narodil a vyrostl v Atlantě. Možná že ano.

„Pořád ten samý oblek, jak vidím. Převlékáš se někdy?“

„V soukromí,“ řekl. „Musím udržovat dojem, že jsem ‚upletený z temnoty a stínu‘.“

„Není temnota a stín to samé?“ zeptala jsem se.

Zavlnil laškovně obočím. „Ach jistě, to by si mohl někdo myslet. Ale stín naznačuje přítomnost světla. Nejsem zas tak špatný, víš? Mám i dobré části. Vlastně, některé mé části jsou skvělé.“

Ascanio za ním protočil oči.

„Takže,“ řekl Roman. „Co tě sem přivádí?“

„Snažíme se získat přístup do Alexandrijské knihovny.“

„S tím ti můžu pomoct. Ráchel, vyřídím to.“ Roman na nás mávl. „Následujte mě.“

Tak jsme šli za ním, nahoru po vysokém šedohnědém schodišti. „Býváš tady často?“ zeptala jsem se.

Protočil tmavé oči. „Na tomhle zatraceném místě žiju. Táta po mně chce, abych vypátral nějakou záhadnou legendu. Věštírna čarodějek předpověděla před pár týdny nějaké věci, a od té doby jsem tady zahrabaný.“

„To mu prostě nemůžete říct ne?“ ozval se Ascanio zezadu.

Roman se na něj krátce zadíval a pak si teatrálně povzdechl. „Můj otec je Černý volh. Má matka je jednou z čarodějek-věštkyň. Na mém místě by ses spíš měl ptát, jestli ti odmítnutí stojí za všechny ty problémy, otravování a obviňování, že nejsi dobrý syn, kázání od obou rodičů a příběh toho, jak mě matka rodila přes čtyřicet hodin, který už dokážu odvykládat zpaměti. Je jednodušší prostě udělat, co chtějí. Navíc… pokud to proroctví předpovídá, že se stane něco strašného, je lepší být na to připravený.“

„Co to bylo za proroctví?“ zeptal se Ascanio.

„To je tajné,“ mrkl na něj Roman. „Samozřejmě že bych ti to mohl říct, ale pak bych tě musel zabít a připoutat k sobě tvoji duši, aby mi do konce věků sloužila jako stín. Pojďte, je to tudy.“

Roman zatočil doleva mezi regály, mířil hlouběji do druhého patra knihovny. Ascaniovi se rozšířily oči. Otočil se ke mně. „To může udělat?“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám tušení. Můžeš ho zkusit otravovat ještě chvíli, a možná to zjistíme.“

„Ne, díky.“

Roman nás provedl úzkým tunelem mezi policemi s knihami až úplně dozadu, kde pět terminálů zářilo slabým světlem. Vytáhl z kapsy kartu a projel jí čtečkou nejbližších dvou terminálů. Na obrazovkách se rozsvítilo logo Alexandrijské knihovny: Kniha obalená plameny.

„Tak, prosím.“

„Děkuju. Jsem ti moc zavázaná.“ To od něho bylo opravdu milé.

„Mohla bych se tě na něco zeptat? Soukromě?“

„Jistě.“ Ukázala jsem na terminál vlevo. „Ascanio, začni hledat našeho chlapce. Pamatuj si, cokoliv, co má něco společného s jeho sbírkou umění.“

Poodešli jsme podél zdi, pryč z doslechu Ascania, což nás znovu zavedlo téměř na opačnou stranu sekce.

Romanův pohled zvážněl. „Máš nějaké vazby se Smečkou, že?“

„Pár.“

Zamračil se. Tyčil se vedle mě, vysoký a tmavý a vůbec. „Slyšela jsi něco… znepokojujícího? Něco o tom, že by se pokusili převzít vládu nad městem?“

„Ne. A to by se stejně nestalo. Curran je separatista,“ pověděla jsem mu. „Věří, že by si kožoměnci a všichni ostatní měli udržovat odstup. Smečka uctívá zem, po které chodí. Neudělali by nic bez jeho vědomí. A i kdyby, jak by město udrželi? Všichni ostatní by se proti nim spojili a rozdrtili je, a to nemluvím o zásahu vlády.“

Roman si promnul bradu. „Pravda, pravda…“

„Proč se ptáš?“

„Proroctví. Některá proroctví bývají nejasná. Tohle ne. Čarodějky viděly stín snášející se na město a pak zaslechly vytí. Ohlušující, děsivé vytí. Nejsou si jisté, jestli to byl pes nebo něco jiného. Taky spatřily spirálu z hlíny.“

„Takže co to znamená?“

Roman zavrtěl hlavou. „To se nedá přesně říct. Ale muselo to být děsivé, protože to otřáslo i mojí matkou.“

Evdokii jsem potkala. A cokoliv, co jí dokázalo nahnat strach, by se mělo brát jako vážná hrozba.

„Máš zítra večer volno?“ zeptal se Roman. „Rád bych si vyslechl tvůj názor na to všechno.“

„To mě zveš na rande?“ Flirtuje se mnou, nebo ne?

Roman se opřel loktem o regál. „Kdo, já? Já nerandím. Jen kradu panny, abych je mohl obětovat.“

Flirtoval se mnou. Naprosto nestydatě. „Hm, tak v tom případě bych tě neměla zajímat. Nejsem panna.“

Uculil se. „Bylo by to profesionální setkání.“

„Aha.“

„Naprosto proffesionáľne,“ řekl Roman a znovu do hlasu vložil ruský přízvuk.

Byl okouzlující, legrační a trochu děsivý, což mě vždycky přitahovalo. Ale všechny nervy jsem měla ještě stále rozbolavělé. Naučila jsem se minimálně jednu věc. Skočit z jednoho vztahu hned do druhého byl špatný nápad.

Ale přesto… nemusela jsem se v životě omezit jen na Rafaela. Svět se netočil jen kolem jednoho boudího pitomce. Tady byl muž, legrační a pohledný, který si nejspíš myslel, že jsem přitažlivá. Mohl by to být někdo jako on. Nebo vůbec nikdo. Dokázala jsem si naprosto v pohodě poradit sama.

„Vyšetřuju vraždu čtyř kožoměnců,“ pověděla jsem mu. „Slyšel jsi o tom něco?“

„Ne, ale můžu se zeptat.“

„Tak vidíš. Já ti nejsem k užitku, protože nejsem panna. A ty mi nejsi k užitku, protože o těch vraždách nic nevíš. Možná někdy jindy?“

Natáhl ke mně ruku. V jedné chvíli byla prázdná, a v příštím okamžiku odkudsi vykouzlil malou černou kartičku s bílým telefonním číslem. „Vezmeš si vizitku?“ zeptal se a mrknul na mě. „No tak, víš, že ji chceš.“

„Vyrostou jí tesáky, až zas přijde magie?“

„To nezjistíš, dokud si ji nevezmeš. Nebo se bojíš?“

Shrábla jsem vizitku. „Varuju tě, jestli se promění v něco ošklivého, zastřelím ji.“

Roman se tiše zasmál.

„Chceš moji?“

„Pět-pět-pět, dvacet jedna třináct.“

Číslo do kanceláře. Musela mu ho dát Kate.

„No, budu muset jít,“ řekla jsem.

Roman krátce vzhlédl a spiklenecky se zeptal: „Myslíš, že bych spustil požární kropiče, kdybych dramaticky zmizel v oblaku černého kouře?“

Naklonila jsem se k němu a tlumeně prohlásila: „Nejspíš. Ale jsem ochotná zavřít na chvíli oči a předstírat, že se to stejně stalo.“

Zavřela jsem na delší moment oči, a když jsem je znovu otevřela, byl pryč. Když jsem se vrátila k terminálu, Ascanio mi podal blok popsaný poznámkami. „Našel jsem pár článků. A tomu volhovi se líbíš,“ řekl, oči upřené na obrazovku.

„Ano, líbím.“ Prošla jsem si jeho poznámky. Sestavil seznam aukcí, které Jamar navštívil.

„To znamená, že jsi s Rafaelem skončila?“

Věnovala jsem mu svůj pohled ostřelovače. „Pokud chceš ještě někdy vystrčit čumák z kanceláře, přestaneš ho strkat do mého milostného života. Není to tvoje starost.“

Otočil se ke mně s provinilým výrazem, který by dokázal rozplakat i nebesa. „Ano, madam.“

Jak se z malého Roryho může vyklubat Ascanio? Když si pomyslím, že bych jednoho dne měla děti… vzhledem k tomu, že jsem poloviční bouda, by mohly dopadnout stejně jako on. Opravdu podivuhodné.

„Tady se píše, že Jamar koupil záchodovou mísu za padesát tisíc dolarů,“ oznámil mi Ascanio.

Zadívala jsem se na obrazovku. „Taky se tam píše, že pochází z Amanja, z osmnácté dynastie starověkého Egypta.“

„Je to záchodová mísa,“ oznámil mi Ascanio.

„Čtyři tisíce let stará.“

Nevěřícně se na mě zadíval. „Nějaký starověký Egypťan na ní seděl a kadil.“

„To je dost pravděpodobné.“

„Zaplatil padesát tisíc dolarů za použitý záchod.“

„Možná je pozlacený,“ pověděla jsem mu.

„Ne, tady se píše, že je z vápence, takže kdyby ho někdo chtěl použít a sednul si, umrzl by mu zadek.“

„V Egyptě není zima. Je tam horko. Tvé zeměpisné znalosti jsou značně děravé, milý příteli.“ Usadila jsem se u terminálu vedle a do vyhledávacího okna zadala heslo „Jamar Groves“.

„Za padesát tisíc dolarů by se dalo koupit auto. Fakt pěkné auto.“ Ascaniovi se rozsvítily oči. „Hummer. Mohla by sis koupit upravený hummer.“

„Nepotřebuješ hummer,“ řekla jsem mu.

„Holkám se hummery líbí.“

„A nepotřebuješ ani holky.“

Věnoval mi ublížený pohled. „Mám své potřeby.“

„Já taky, a momentálně potřebuju, aby ses soustředil na vyhledání Jamarovy sbírky starožitností. Tak pohni.“

Byli jsme v knihovně tři hodiny, když magie zalila svět a náš výzkum zkrátila. Podařilo se nám identifikovat třicet sedm předmětů. Vzhledem k tomu, že můj seznam věcí z trezoru měl jen dvacet devět položek, znamenalo to, že jsme postrádali nejméně osm artefaktů. Nůž z Kréty, dva etruské náhrdelníky, což prý byla nějaká předrománská kultura v Itálii, sochu s kočičí hlavou z núbijského království Kuš, bronzovou hlavu Sargona Velikého, který prý vládl Akkadské říši, kopí z té samé země a dvě kamenné tabulky popsané starověkou hebrejštinou. Nic z toho neřvalo do světa „zásadní objev“, když jsme je našli. Ať už se mi to líbilo nebo ne, byl čas skončit a zamířit domů.

„Ten mechanik říkal, že našel šek od ženy, kterou odtáhl,“ řekl Ascanio.

„Ano?“ Chtěla jsem se tam zastavit, až půjdu z knihovny.

„Můžu ho vyzvednout za tebe,“ nabídl mi Ascanio.

Změřila jsem si ho pohledem. „Slib mi, že se přitom nezabiješ.“

„Slibuju.“

„A jestli potkáš nějakou hrozbu, utečeš před ní jako vyděšený králíček.“

Přikývl.

„Fajn.“ Dala jsem mu peníze. „Nezabíjej, nenech se zabít a nezvorej to. Běž, můj oddaný učedníku!“

Věnoval mi krátký úsměv a pak vyrazil pryč. No, snad ho to na chvíli udrží dál od potíží. Doufejme.

Zadívala jsem se upřeně na nefunkční počítačový terminál. Dneska půjdu s Rafaelem do Anapova domu.

Jestli všechno dopadne dobře, snad se ani nezabijeme navzájem.

8.

Rafael přišel včas. Vždycky všude chodil na čas. V sedm mi o okno zadrnčel malý kamínek a s hlasitým cinknutím se odrazil od mříží. Zadívala jsem se dolů. Stál tam, oblečený do smokingu.

Jako bychom byli dva puberťáci před maturitním plesem.

Shrábla jsem z postele velkou kabelku a naposledy se zkontrolovala v zrcadle. Ďábelské šaty vypadaly stále senzačně a úžasně. Blonďaté vlasy se mi půvabně vznášely kolem tváře v nedbale ležérním obláčku, jehož naaranžování mi zabralo dobrou půlhodinu. Upravila jsem si obočí k dokonalosti, zvýraznila oči tenkou linkou, nanesla na víčka lehký poprašek bronzových stínů a celé to zakončila dvojitou vrstvou řasenky. Rty se mi leskly, jejich sytě rudá barva ladila s kamenem dračího oka.

Zápěstí mi zdobil náramek – červené granáty smíchané s bílými safíry. Byl to jediný šperk, který jsem si nepořídila k dámskému kostýmu. Matka mi ho koupila, když jsem odpromovala na Akademii Řádu. Vždycky jsem si myslela, že mi přináší štěstí.

Zkontrolovala jsem psaníčko, jestli skrz černou kůži kabelky nejde vidět obrys Rugeru SP101. Ne. Všechno v pořádku. S magií u moci pistole nefungovala, ale byla jsem klidnější, když jsem ji měla u sebe. Nůž jsem si nebrala. Mohla jsem počítat s tím, že jich Rafael bude mít několik.

Když se typický dlak pustil do boje, z nějakého záhadného důvodu mu v mozku přepnulo, nechal si narůst drápy a tesáky, a trhal věci na kusy, místo aby je z dálky zastřelil, nebo je rozřezal noži, jako to dělají chytří lidé. Vždycky jsem Rafaelovi připisovala ke cti, že byl výjimkou potvrzující pravidlo.

Čekal na mě. Už žádné další oddalování. Přitažlivější než teď už stejně nebudu.

Pokrčila jsem rameny a vyšla z bytu v lodičkách s deseticentimetrovými podpatky. Tiše klapaly, když jsem scházela po schodech a ven z domu.

Kolem mě zavířil večerní vánek, vehnal mi venkovní pachy do obličeje. Rafael na mě už čekal na chodníku. Mému mozku vteřinu zabralo, než ten pohled před sebou zpracoval, a pak se zasekl. Má koordinace selhala. Zastavila jsem se.

Rafael na sobě měl černý smoking. Světlo končícího dne mu zahrálo na tváři, levou stranu mu zalévalo zlatem, zatímco pravá zůstávala v chladném modrém stínu. Vypadal naprosto dokonale rozdělený mezi světlem a temnotou. Elegantní sako vystavovalo na odiv sílu jeho širokých ramen a ohebnou pružnost úzkého pasu, zdůrazňovalo jak přirozenou krásu jeho těla, tak jeho nebezpečnost. Pohled modrých očí byl tvrdý a soustředěný, jen podtrhoval výsledný dojem. Pokusit se ho naštvat by bylo velmi nerozumné.

Nevypadal v něm jako uvolněný džentlmen, který si vzal oblek na slavnostní večeři, ani jako rytíř v nablýskané zbroji. Rafael se v něm pohyboval jako asasín v kožené výstroji a plášti. Připomínal dýku v černém pouzdře. Chtěla jsem se ho dotknout, i když jsem věděla, že se pořežu.

Srdce mi prudce bušilo v hrudi. Tohle byl tak špatný nápad. Ale taky jediná šance, jak se dostat do Anapovy kanceláře, a dlužila jsem to Nickovi a rodinám čtyř mrtvých kožoměnců. Budu to muset snést.

Rafael se na mě díval a já tam jen stála, neschopná se pohnout. Musela jsem něco udělat. Něco říct.

Nemožná, mizerná Andrea se zlomeným srdcem na dlani. Jak ubohé.

Jedovaté myšlenky zafungovaly. Svět se přestal točit, mysl se mi znovu rozběhla, a já si konečně uvědomila, jak se Rafael tváří. Bezvýrazně. Naprosto bezvýrazně, jako by mu ten pohled polámal něco v mozku.

„Rafaeli?“

Otevřel ústa. A nevyšla z nich ani hláska.

„Jsi v pořádku?“

Konečně se jeho rty pohnuly. Zaklel.

Ha! Dostala jsem ho. Jen si to užij, drahý. Kde je ta tvá dvoumetrová snoubenka teď?

„Copak, mám něco se šaty?“ A máš to, chlapče.

Rafael konečně dokázal zformulovat větu: „Ne. Jen jsem si říkal, kde sis schovala zbraň.“

Ukázala jsem mu svou obrovskou kabelku.

„Aha,“ poznamenal. „To mě nenapadlo.“

Samozřejmě že ne. Měl plno práce se zíráním na mě. Byla to sice jen malá odplata, ale chutnala tak sladce.

Rafael mě odvedl ke smečkovému džípu, který burácel a kuckal, odříhával magii. Otevřel mi dveře. Jak jsem nasedala, jeho pach mi sklouzl po kůži a zpíval ke mně:

Druuuh. Druh-druh-druh.

Kruci.

Posadila jsem se. Místo aby zavřel dveře, naklonil se ke mně s výrazem naprostého soustředění, jako by měl v příští chvíli říct nebo udělat něco unáhleného.

Dech se mi zadrhl v hrdle. Jestli se sehne, aby mě políbil, tak ho praštím přímo do obličeje. Nebudu schopná si pomoct.

Rafael se odtáhl a zavřel dveře.

Fajn. Takhle to bylo lepší. Vážně.

Rafael nasedl, zavřel dveře, takže řev motoru zněl o něco tlumeněji, a vyrazili jsme.

Natáhl se k postranní přihrádce na dveřích, vytáhl odtamtud složku a upustil mi ji do klína. Otevřela jsem ji. Přehled pohybu jeho lidí v noc vraždy i s udaným časem. „Bezva. Díky.“

„Není zač.“

Zahloubala jsem se do údajů.

O dvacet minut později bylo jasné, že žádný z Rafaelových lidí neměl čas se obrátit, vrátit se na výkop a zavraždit své přátele a kolegy. Rafael byl jediný z nich bez solidního alibi. Podle rozvrhu šel domů, očividně bez své snoubenky. Jelikož jsem ho znala, čekala jsem, že budou dupat jako králíci, ale jak se zdá, tak i králíci si dali jednou za čas pohov.

Poklepala jsem prstem na papír. „A co Colin? Jimova složka tvrdila, že má dluhy.“

„Má dluhy, protože mu shořel dům, takže si od Smečky vyžádal mimořádnou půjčku. Tvrdě pracuje a ví, že kdyby měl někdy potíže, může se na mě vždycky obrátit.“

Opřela jsem si hlavu o sedadlo, ale jen lehce – nechtěla jsem si zničit účes.

„Dohodli jsme se, že si navzájem budeme sdělovat informace,“ řekl Rafael.

„Nemám moc nových. Strávila jsem celý den v knihovně a snažila se najít přehled Jamarovy sbírky umění. Našla jsem osm předmětů, které nebyly v trezoru, u některých i obrázky. Nic nevyčnívalo. Získala jsem sadu otisků, která nepatří nikomu z tvých lidí, ale v jiných databázích jsem je taky nenašla. Zanalyzovala jsem asi tak tunu stop, aniž bych objevila nějaká průkazná vodítka.“

„Ty to vyřešíš,“ řekl. „Pokud by tě o to nepožádal Jim, vyžádal bych si tě já sám.“

„Díky za důvěru. Takže nikdo nemůže potvrdit, že jsi šel opravdu domů?“

Rafael pokrčil rameny. „Ne. Kdybych věděl, že si mám sehnat alibi, tak bych se ujistil, že noc nestrávím sám.“

„Jsem překvapená, že se tak stalo.“

Na tu návnadu mi neskočil. „Už je to osmačtyřicet hodin, a pořád nemáme žádná vodítka.“

Jeho tón mi říkal, že mě nekritizuje. Jeho lidé zemřeli. Rafael byl naštvaný, nespokojený a bolelo ho to. „To bych neřekla. Víš, jak to chodí. Pomalý, ale neúnavný ten závod nakonec vyhraje.“

„Já vím.“ Zadíval se na cestu. „Dneska jsem podepisoval papíry o dávkách pozůstalým.“

To muselo být pěkně na houby. „Nick za mnou přišel. Nese to dost těžce.“

„A není jediný,“ poznamenal Rafael. „Měl jsem o tom trezoru vědět. Měl jsem vědět, že tam je.“

„Nevyčítej si to,“ pověděla jsem mu. „Studovala jsem Jamarovy tiskové zprávy celý den, a ani jednou tam o něm nebyla zmínka. Tu informaci jsi nepřehlédl. Prostě tam od začátku nebyla.“

„Vážně si myslíš, že s tím má Anapa něco společného?“

„Nevím, jestli ano. Nemá žádné trestní záznamy. Ani pokutu za špatné parkování. Jeho společnost je úzkostlivě čistá, i když jsem neměla čas hrabat se příliš hluboko. Navíc jsem strávila hodinu v knihovně tím, že jsem se o něm pokoušela něco vyhledat. Nenašla jsem nic. Nechtěl se se mnou setkat, ale ví, že ho někdo sleduje. A jeho lidé mě znají.“

Rafael mi věnoval krátký pohled.

„Jeho hlásná trouba mě upozornila, že teď už nemám Řád na své straně.“

„Aha.“

Aha co? Aha, to je škoda? Aha, chápu? Aha, dobře ti tak? „Ví, kdo jsem a že se nevzdávám lehce. Co jim brání věnovat mi deset minut a odpovědět na otázky? Pak bych odešla a všichni by byli spokojení.“

„Myslíš, že něco skrývá?“

Povzdechla jsem si. „To nevím. Sbírám informace a narazila jsem na překážku. Pokud nechci naplánovat vloupání, je to má jediná šance.“

Rafael odfrkl. „Ty a vloupání?“

„Přemýšlela jsem nad tím,“ řekla jsem. „Myslím, že má střechu opatřenou silnými clonami a spoustu bezpečnostních kamer. Nechal mi otevřenou moc pěknou cestičku dovnitř, kterou ani nehlídaly kamery, takže mi bylo naprosto jasné, že je prošpikovaná pastmi až na půdu. Radši bych se tam dostala skrz sklep. Ale vzhledem k tomu, že v kanceláři moc často nebývá, nemá to zrovna smysl.“ Rafael na mě zíral. Přála jsem si, aby s tím přestal. Pokaždé, když se ke mně otočil, mé srdce se snažilo udělat piruetu, vyskočit mi z hrudi a padnout mu k nohám. Zatímco ruce se chtěly sevřít kolem jeho krku a uškrtit ho. Bylo dobře, že jim velel mozek.

„Kdo jsi a co jsi provedla s Andreou?“

„Jsem její novější a zmršenější verze. Nebo mnohem lepší, záleží na úhlu pohledu.“

Díval se přímo dopředu. „Myslel jsem si, že zmršení jsme oba, že to máme společné.“

„Ne, já jsem byla vždycky pošramocená. Ty jsi byl rozmazlovaný.“

Rafael zatnul zuby. „Pracuju šest dní v týdnu od chvíle, kdy mi bylo šestnáct. Vybudoval jsem společnost z ničeho, jen s deseti tisíci dolary, které jsem si půjčil od Smečky stejně jako všichni ostatní, a už jsem jim to nejméně pětkrát vrátil. Teď podporuju celý klan boud. Nikdo mě nikdy nešetřil. Tak mi řekni, v čem bych měl být rozmazlovaný?“

Zamrkala jsem na něj. „Vážně?“

„Ano, prosím, osvětli mi to.“

„Pamatuješ si, když jsme loni chtěli odjet na týden na tu dovolenou v Keys?“

Krátce se na mě zadíval. „Chceš mi tu dovolenou vyčítat? Zbožňovala jsi to tam.“

To ano. Byli jsme tam jen my dva a oceán. „Pamatuješ si tu boudí rodinu, která se chtěla v tu samou dobu připojit ke klanu? De La Torre?“

Když se chtěl ke Smečce připojit jednotlivec, bylo to relativně jednoduché. Představil se alfům svého klanu, a pokud souhlasili, daného kožoměnce podpořili před Smečkou. U rodin a menších skupin lidí se proces přijetí trochu komplikoval. Nejdřív bylo nutné prověřit minulost všech, pak přišel na řadu rozhovor s každým jednotlivcem a muselo se stanovit pevné datum, a při přijímání byli přítomni alfové nebo bety dalších klanů.

Rafael pokrčil rameny. „Co s nimi?“

„Teta Bé měla dané datum, a ty jsi tam musel být, abys mohl vystoupit jako jejich sponzor.“

„Ano.“

„A pověděl jsi své matce, že si klidně může dělat, co chce, ale že ty jedeš ha dovolenou.“

„Dva měsíce v kuse jsem pracoval!“

Vycenila jsem na něj zuby. „Necháš mě to dopovědět, nebo tě budu muset pokousat, abys mě přestal přerušovat?“

„Jestli mě kousneš, tak ti to oplatím. A mně rostou větší zuby.“

Takže takhle to je. „Ale já mám větší motivaci.“

Zavrčel. Zavrčení jsem mu oplatila a pak jsem jeho směrem cvakla svými lidskými zuby. V Rafaelových očích zahrála drobná, šílená světélka, ale nedokázala jsem přijít na to, co měla znamenat. Dřív se mi ho dařilo číst líp. Většinou jsem přesně věděla, na co myslí. Odráželo se mu to ve výrazu tváře, a pokud ne, tak mi o tom řekl. Teď byl mnohem uzavřenější, rezervovanější, skrýval to. Dalo se z něj vycítit pevné odhodlání a těsně pod povrchem i náznak nebezpečí. Rafael byl najednou nepředvídatelný. Bylo to vzrušující. Vzrušení nebyla zrovna emoce, kterou bych teď hledala.

„Copak, nemáš na to co říct?“ zeptal se.

„Čekám, jestli s tím něco uděláš, nebo budeš jen dál blýskat těmi svými pěknými zuby.“

„Nepokoušej mě.“

Výsměšně jsem si povzdechla. „Ale klidně. Jenže pak bych tvoje domlácené tělo musela přinést tvé snoubence, a nesnáším hysterii. Nebo jsi myslel nějaký jiný druh pokoušení?“

Rafael se zasmál. Byl to divoký smích, příslib spousty ďábelských věcí. Ďábelsky zábavných věcí.

Něco se vynořilo před námi.

„Autobus!“ vyštěkla jsem.

Zadíval se skrz přední sklo a strhnul řízení, vyhnul se převrácenému autobusu jen o pár centimetrů.

Drobné jehličky adrenalinu mě zabodaly na kůži. Otřásla jsem se, snažila jsem se je zahnat. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Těsně pod kůží se mi začaly dělat skvrny, vytvářely mi na pažích tmavší místa.

„Proč jsi zmínila naši dovolenou?“ zeptal se Rafael.

„Tvoje matka všechno přesunula. Vybrala si laskavost od Currana, aby udělil rodině zvláštní výjimku, takže mohla zůstat na území Smečky ještě o týden déle. Přesvědčila Valencii, aby přesunula baletní recitál. Čtyřicet studentů si muselo změnit rozvrh, aby se novému datu přizpůsobili. Bé intrikovala a popřesouvala, co mohla. Nezáleželo na tom, kolika lidem vzniknou nepříjemnosti, ale její chlapeček si přece musí užít svou dovolenou, bože.“ Zasmála jsem se. „Vyrušila jsem ji zrovna při hádce s Valencii. Skoro došlo i na krev. Nabídla jsem jí, že dovolenou přesuneme. Zadívala se na mě, jako by mi z hlavy najednou vyrašil vánoční stromek.“

Napodobila jsem hlas Tety Bé. „Ale ne, drahoušku. Však víš, jak Rafael tvrdě dře. Jeďte a užijte si to tam.“

Rafael pochmurně sledoval silnici před námi, s chirurgickou přesností se vyhýbal dírám v asfaltu, jež tam vymlela magie.

K tomu nemáš co dodat, hm?

„Vyrostl jsi chráněný, a ani nevíš, jaké štěstí máš. Tvoje matka tě nade všechno miluje. Oslavuje samotný fakt, že žiješ.“ Vzhledem k tomu, že z obou Rafaelových bratrů se stali lupové už v dětství a Bé je musela zabít, to bylo docela pochopitelné. „Jsi chytrý, pohledný a uznávaný. Jsi nebezpečný bojovník a vypracoval ses tak, že jsi bohatý…“

„Zajištěný,“ ucedil skrze zatnuté zuby.

„Dobře, zajištěný. Ženy se ti vrhají k nohám. Vsadím se, že když jsi ukázal svou snoubenku Tetě Bé, nehnula ani brvou, i když kohokoliv jiného by v té chvíli vyhodila z boudího domu.“

„Má to lichocení mému egu nějaký význam?“

„To není lichocení. To jsou fakta, zlato. Rafaeli, všichni tě zbožňují. Máš všechno.“

„Všechno ne,“ řekl.

„Všechno,“ zopakovala jsem. „Pokud tě nerozmazlují, pak už nevím koho. Proto se nikdy nemůžeš vžít do mé kůže. Všechno to dobré ti nasadilo klapky na oči. Pro tebe jsou ‚boudy‘ lidé, kteří tě považují za poloboha. Pro mě jsou ‚boudy‘ lidé, kteří mi pro zábavu lámali kosti.“

Otočil se ke mně znovu, pohled modrých očí mu potemněl. „Tenhle klan boud tě nikdy nezneužil. Smečka ti nabídla ochranu a navrhla ti, že tě přijme. A ty jsi je zradila.“

A vrátili jsme se zase na začátek.

„Jsme tu.“ Rafael kývl dopředu. Na konci ulice se k nebi tyčilo prostorné sídlo, vytesané z bílého kamene a ozdobené zlatem. Nádhera.

Už tam na nás čekalo parkoviště, i s hlídačem v budce u brány, ozbrojeným samostřílem. Kdybychom zastavili auto tam, budeme jako v pasti.

„Na parkovišti ne,“ zamumlala jsem.

„Jo. Možná budeme muset rychle odjet.“ Rafael zahnul do postranní uličky. Dobrý nápad. Pokud bychom museli zmizet ve spěchu, bude to rychlejší než se snažit vymotat z parkoviště.

Ukázala jsem na polorozbořenou budovu. „To vypadá hezky ve stínu.“ Zaparkoval za troskami a vypnul motor, který předtím dodával naší konverzaci hlučný podkres. Seděli jsme v náhlém tichu.

Otočila jsem se k němu. „Vracíme se k tomu pořád dokola, tak to vyřiďme konečně jednou provždy, protože už o tom nechci mluvit. Řekněme, že by někdo zaútočil na dům boud a zapálil ho, a pak by zavolal nějaký rytíř z Řádu, že potřebuje mou pomoc. Tvá matka ti zakáže odejít, protože tě potřebuje doma. Dům tvého klanu leží v ruinách. A já chci, abys se mnou šel pomoci Řádu. Udělal bys to?“

„Tohle přesně nechápu.“ Rafael se zatvářil rozhodně. „Kdyby mi matka dala takovou podmínku, tak bych jí řekl, ať se jde vycpat. Každý, kdo ti dá ultimátum ‚vyber si mě, nebo zachraň svého kamaráda‘, ti za oddanost nestojí.“

V tom měl pravdu. „Souhlasím. Ale moje otázka stále platí. Řád pro mě znamenal všechno, Rafaeli. Byla to moje smečka, moje rodina. Každý den jsem vstala a šla do práce, a mohla být na sebe hrdá, protože jsem rytíř. Pomáhala jsem lidem. Nebyla jsem ta ubohá zrůdička, do které každý kopal a bil ji, když měl zrovna chuť. Nechtěla jsem jí být. Možná bylo zbabělé odmítat můj pravý původ a předstírat, že jsem člověk. Já nevím. Vím jen to, že dokud jsem rytíř, nejsem oběť. Že na mně záleží, chápeš to?“

„Ano,“ oznámil mi.

„Myslíš si, že to pro mě bylo lehké? Nebylo. Ať už jsem dělala cokoliv, stejně jsem občas musela udělat rozhodnutí na hovno, ale snažila jsem se je dělat, jak nejlíp to šlo. Tak mi pověz, Rafaeli, odešel bys od své matky a klanu, abys pomohl Rádu?“

„Ne,“ řekl. Jeho tón mi prozradil, že konečně pochopil. Nelíbilo se mu to, ale chápal to. Řád byl jako moje rodina. Nezacházel se mnou zrovna dobře, ale nemůžete opustit rodinu jen proto, že dělají věci, které se vám nelíbí. Konečně jsme našli porozumění. Bohužel pro nás oba příliš pozdě.

„V tom případě to považuju za vyřízené.“ Otevřela jsem dveře auta a vystoupila do chladnoucího večerního vzduchu. O chvíli později se ke mně připojil. Společně jsme po ulici zamířili k sídlu.

„Omlouvám se za to, co se stalo tehdy v kanceláři,“ řekl Rafael. „Neměl jsem tam Rebeccu brát. Bylo to malicherné.“

„Dávná minulost.“ Mávla jsem rukou a věnovala mu sladký úsměv. „Ale jestli to uděláš ještě jednou, tak vás oba zabiju.“

Polohlasně se zasmál. Byl to rozkošný, svůdný smích, který jsem si pamatovala. „Buď opatrná, někdo by si tě mohl splést se špinavou boudou.“

„Mám boudy ráda. Je s nimi v posteli legrace.“

„S nimi?“ Rafaelovi se do hlasu náhle vloudil ostrý tón.

„S nimi. Jelikož jsi oficiálně zadaný muž, nemělo by ti vadit, když si užiju s někým jiným v klanu.“

„S kým třeba?“

Prošli jsme skrze bránu. Strážný v budce sjel moje šaty pohledem a zůstal zírat. Věnovala jsem mu přátelský úsměv.

Rafael zdvihl pozvánku. Stráž se na ni zadívala a pak nás odmávla dál.

„Užijte si oslavu.“

„Určitě,“ odpověděl Rafael hlasem naznačujícím, že dřív zmrzne peklo, než si on něco začne užívat.

Kráčeli jsme vedle sebe po chodníku.

„S kým?“ chtěl vědět.

Na muže jen krok od spárování s jinou ženou se až příliš zajímal o má sexuální dobrodružství.

„Ještě jsem se nerozhodla. Vždycky jsem chtěla zkusit trojku.“

Rafael se zastavil.

„Dva muže nebo možná muže a ženu. Jelikož máš víc zkušeností, určitě jsi zkusil obojí. Která kombinace byla zábavnější?“

„Proč skončit jen u jednoho partnera?“ řekl Rafael, kladl důraz na každé slovo. „Proč jich nemít rovnou půltucet? Mohla bys jim rozdat čísla, abys měla přehled. Sehnat si roztomilou cedulku s nápisem ‚Teď obsluhujeme‘.“

Tomu rozmazlenému boudoví se to nelíbilo. Ani trošku. „Nebuď hloupý. To by bylo laciné.“ Zastavila jsem se u dveří ze skla a tepaného železa, čekala, až mi otevře.

„Laciné?“

„Ano.“

Rafael otevřel. Uvnitř na nás čekal vestibul s dlaždicovou podlahou, zalitý jasnou září elektrických světel, stylizovaných do podoby starých plynových luceren. Prošla jsem a kývnutím pozdravila starší ženu u dveří. Měla bezchybný make-up a na sobě vínově rudé šaty. Blízko ní stáli dva muži. Oba vypadali, že se živí tím, že drtí cihly mezi zuby a plivou štěrk.

„Vaši pozvánku,“ řekla žena.

Rafael jí předal pozvánku a pak jejím směrem vypustil svůj nejlepší úsměv. Páni. Ascanio to zatím nevěděl, ale měl se ještě hodně co učit.

Ženin výraz ztratil na přísnosti. Přejela pozvánku dokonale upravenými nehty a úsměv mu oplatila. „Vítejte na oslavě.“

Ať už jim bylo šestnáct nebo šedesát, bylo to jedno. Rafael se usmál, a ženy vzdychaly. A on se divil, že jsem ho považovala za rozmazlovaného.

Rafael mi položil ruku na záda, něžně mě nasměroval do další místnosti. Před námi se rozkládal prostorný sál. Světlé, krémové zdi se zdvihaly vysoko, podpíraly šestimetrový strop. Žulová podlaha byla vyleštěná tak, že skoro připomínala zrcadlo. Obrovská, čtyřmetrová okna, rámovaná vzdušnými, bílými záclonami a silnějšími zlatými závěsy, pouštěla dovnitř slabé večerní světlo. Stěny byly laděné do podobných barev. Po naší pravici vedlo nahoru bílé, točité schodiště. Celé místo připomínalo palác, elegantní a tak nějak nadčasový.

Vzduch voněl po víně, skořici a dalším, zvláštním, ale povědomém aroma… po oreganu? Ne, majoránce, smíchané s bohatou, kouřovou vůní myrhy. „Zajímavá volba pro potpourri.“

„Kořeněná.“ Rafael se ke mně naklonil, na tváři mu stále pohrával ten oslňující úsměv. „Nedokážu říct, jestli tím parfémem zakrývá zápach něčeho špatného nebo ne.“

Dlouhou chvíli jsme stáli a nozdry se nám chvěly, jak jsme povrchně dýchali a snažili se ve vůni vycítit jednotlivé složky.

„Nic dalšího necítím,“ oznámila jsem mu. Pokud se za tou směsicí bylinek a koření skrývaly další pachy, nedokázala jsem je vypátrat.

Rafael se zamračil. „Já taky ne.“

Všude kolem nás elegantně proplouvali lidé, muži ve smokinzích a na zakázku ušitých oblecích, ženy v drahých šatech, ověšené blýskavými kameny, všichni vypadali jako podřízení nějakého starověkého tyrana. Kdesi nahoře hrála hudba, tichá, exotická a nevtíravá, jako závan neobvyklého parfému.

„Proč mám pocit, jako bych byla někde na královském dvoře?“ zamumlala jsem.

„A tady osobně přichází král,“ poznamenal Rafael.

Hosté se rozestoupili a já spatřila muže. Obyčejné výšky, s hřívou vlnitých vlasů v barvě světlého jantaru. Drahý, světle šedý oblek zdůrazňoval jeho štíhlou postavu. Otočil se.

Hm. Anapa byl krásný.

Mohlo mu být něco málo přes pětatřicet, táhlo mu na čtyřicet. Úzkou tvář s výraznými lícními kostmi a silnou bradou měl mužnou, ale šlo o uhlazenou, civilizovanou, aristokratickou a velmi pečlivě udržovanou mužnost. Někteří boháči to s péčí o vzhled přeháněli, vytrhávali si obočí a holili se, dokud nevypadali lehce zženštile. Anapa znal míru. Účes měl dokonale sestřižený, ale lehce rozcuchaný. Jeho obočí si zachovalo část své huňatosti. Rty měl plné a ostře vykrojené, ale tváře a brada naznačovaly, že na nich brzy vyroste strniště. Velké modré oči, stíněné klenutými řasami, vyzařovaly živý intelekt a jiskřičku humoru. Kůže, políbená sluncem a na blondýna dost tmavá, vypovídala o jihu, jasném slunci a modré vodě. Nepřipadal mi jako někdo ze severských států. Spíš ze Středomoří.

Spatřil nás a usmál se, až se mu vrásky v koutcích očí prohloubily. Byl to vřelý, přátelský úsměv, jako by zrovna našel něco ohromně zábavného a nemohl se dočkat, až se o to podělí.

„Zahlédl nás,“ řekl Rafael a zamířil k Anapovi.

Procházeli jsme davem směrem k našemu hostiteli. „Jak to zahrajeme?“ zeptala jsem se.

„Jsem podnikatel a ty jsi moje rozkošná hračka bez mozku.“

Rozkošná hračka bez mozku? „Je dobře, že tady Rebecca není, protože by si myslela, že jí lezu do zelí.“

„Nechápala by, co tím myslíš,“ řekl Rafael s bezvýraznou tváří.

„Ale, není žárlivý typ?“

„Ne, opravdu by nevěděla, co ten slovní obrat znamená.“

Ha!

Žena v modrých šatech ustoupila stranou a Anapa se přiblížil až k nám.

„Pane Medrano.“ Nabídl Rafaelovi ruku a ten mu s ní potřásl.

„Všechno nejlepší.“

Zamihotala jsem řasami a snažila se ze všech sil vypadat blbá jako tágo.

„Díky, díky.“ Anapa se na mě zadíval. Stále s úsměvem a náznakem uznání v očích. V jeho pohledu nebylo nic erotického. Spíš si mě prohlížel, jako bych byla dobře vypadající pes z nějakého vzácného plemena. Nebo kůň. „A vy musíte být jeho okouzlující doprovod.“

Vklouzla jsem do texaského nosového přízvuku a nabídla mu ruku. „Dobrý večír. Tak ráda vás poznávám.“

Anapa sevřel mé prsty v ruce, zdvihl je, jako by je chtěl políbit, a pak se zarazil, a namísto toho nasál můj pach, jako by si ho vychutnával. „Mmm.“ Tiše se uchechtl. „Máte nanejvýš fascinující tělo.“

Dobře, tak to bylo hodně divné.

Rafael se pohnul, jemně vstoupil mezi mě a Anapu. Chytil mě za ruku. Druhý muž mě pustil. „Rozluč se s panem Anapou, drahá. Musí se setkat ještě s dalšími hosty.“

„Pa.“ Zamávala jsem jeho směrem prsty.

Anapa se na nás znovu zářivě usmál. „Prozatím.“

Rafael mě odvedl zpátky do davu.

„Co to sakra bylo?“

„Já nevím!“ zavrčel. „Předtím mi přišel normální.“

Očividně jsem měla zvláštní dar vzbouzet v mužích šílenství.

Přesunuli jsme se ke stolu s občerstvením a otočili se, prozkoumávali sál pohledem. Jeden muž hlídal schodiště po pravici. Dva muži u východu, jedna žena na balkóně, chodby vedoucí z hlavního sálu byly nehlídané. Vzala jsem si z tácu s jednohubkami kousíček toustu s piniovými oříšky a hříbky, a zakousla se do něj. Hmm. Dobrota.

„Druhé patro,“ zamumlala jsem.

Rafael zamručel na souhlas.

Kdyby byla kancelář v prvním patře, stála by u ní stráž a hlídala by, aby tam nikdo nevešel.

„Připravená?“ zeptal se Rafael.

„Jistě.“

Společně jsme naráz vykročili doprava a začali korzovat od jedné skupiny lidí ke druhé. Druhé patro bude muset počkat. Zrovna jsme vešli a strážní nás stále sledovali, a pokud byli dobří, pravděpodobně už přišli na to, kdo jsem. Museli jsme kroužit po místnosti, dokud se nezaměří na někoho jiného.

O čtyřicet minut později jsme za sebou měli celou místnost. Starý Rafael byl expert na nezávaznou konverzaci. S muži mluvil o práci, ženám skládal lehké poklony, a všichni ho milovali. Nový Rafael po mém boku se zdál zachmuřenější a méně ochotný prázdně tlachat. Přestože se vedle mne tyčil jako temný, i když přitažlivý stín, nějak se nám podařilo vyloudit polohu kanceláře od jednoho nic netušícího staršího páru, který už tady byl pozvaný na nějakou dřívější akci. Anapovo doupě osudu se nacházelo ve druhém patře na jižní straně domu. Jedna z toalet v prvním patře se také nacházela na té samé straně, což jsem zjistila ve chvíli, kdy jsem si šla upravit vlasy.

Hudba zesílila. Páry tančily uprostřed sálu, houpaly se do rytmu. Alkohol mizel stejně rychle, jak ho číšníci přinášeli. Několik lidí vypadalo slušně v náladě zásluhou Anapova výborného grogu. Témata společenské konverzace se přesunula od počasí a neškodných drbů k pikantnějším tématům a mnohoznačným pohledům, jak alkohol povoloval sebeovládání.

Rafael mě vzal za ruku a odvedl mě doprostřed pomyslného parketu.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se skrze úsměv.

„Jestli budu muset poslouchat znovu popis toho, jak se Malisha z účetnictví dala dohromady s Claytonem z právního oddělení, tak se asi zblázním.“ Ruku mi nepustil, ani když mě otočil a sevřel mě v klasickém tanečním postoji. Paže mu sklouzla k mému pasu a já se zachvěla.

„Takže si myslíš, že tancovat bude lepší?“

„Ano.“ Začal se houpat v bocích. „Předstírej, že si to užíváš.“

„Pohledný doprovod, skvělá párty, výborné jídlo. Co bych si neměla užívat? Vlastně počkej, ten doprovod jsi ty.“ Začala jsem se taky houpat. To mi opravdu šlo. Ještě bude litovat, že mě na ten parket zatáhl. „Rád se mnou vydrbáváš, že?“

„No, vzhledem k tomu, že jsme se rozhodli, že žádné drbání nebude, musím si to užít jinak.“

Tuhle hru můžou hrát i dva… Naklonila jsem se obličejem k němu a věnovala mu zamilovaný pohled.

„Chce se ti kýchnout?“ zeptal se.

„Huš. Předstírám, že si užívám tvou společnost, přesně jak jsi řekl.“

„Aby ses nepředřela.“

„Neboj se. Umím to skvěle předstírat.“

To ho umlčelo.

Dál jsme se houpali do rytmu. Stát takhle blízko něj, téměř zabalená v jeho náruči, bylo čiré utrpení. Naklonila jsem se blíž k němu a vydala cosi mezi zavrčením a zavrněním, plným touhy a vášně. Rafael se na mě soustředil jako hladová kočka na myš.

„Měl bys mě vzít na toaletu, abychom se mohli pomuchlovat,“ řekla jsem mu.

V duhovkách mu bleskl rubínový oheň a zase pohasl. Naklonil se ke mně a přitiskl mě k sobě. „Cože?“

„Měl bys mě vzít na toaletu, abychom se mohli pomuchlovat,“ zopakovala jsem mu do ucha. „Po tom schodišti se nahoru nedostaneme. Můžeme použít okno na záchodě, abychom se dostali do druhého patra.“

Rafael sklouzl dlaní z mého pasu na zadek. Projelo mnou lehké, elektrické zachvění.

„Páni, ty se s tím nepářeš, co?“

„Nemůžu tě tam přece odtáhnout bez předehry.“ Na tváři mu pohrával ďábelský úsměv.

Dál jsme se houpali do rytmu.

Stiskl mi zadek.

„Vážně?“

Lehounce pokrčil rameny. „Hrajeme to, zlato, jestli si nepamatuješ.“

Objala jsem ho rukama kolem krku a opřela se o něj jako líná kočka žadonící o pohlazení.

Na druhém konci místnosti se ozvalo řinčení rozbíjeného skla. Celý sál se tím směrem otočil. Rafael mě vzal za ruku a tiše jsme odtamtud vyklouzli do chodby vlevo. Byla víceméně opuštěná. Dva muži postávali u zdi, naprosto ponoření do diskuze obsahující slova jako „hajzl“ a ‚jako by to tam sakra řídil‘. Vůbec si nás nevšímali.

Malá cedulka na dveřích vpravo hlásila: Toaleta.

Rafael vzal za kliku. Ani se nepohnula. Obsazeno.

Hlídač z ochranky vyšel z pokoje dál v chodbě, strohá almara bez úsměvu, nasoukaná do černého obleku, dokonce s komunikátorem v uchu.

Rafael mě přitiskl ke stěně a nalepil se na mě, pravou ruku mi zachytil nad hlavou, levačkou ji přitiskl ke stěně. Nejstarší klišé v příručce.

Na zlomek vteřiny se na mě zadíval, sehnul se… a jeho rty se dotkly těch mých.

Chtěla jsem ho políbit. Chtěla jsem ho tak moc, že ta potřeba přehlušila všechno ostatní. A proč bych ho kruci nemohla líbat? Co na tom, že měl skoro snoubenku? Nic jsem jí nedlužila. A slušné chování se stejně přeceňovalo.

Rafael mi přejel jazykem po rtech, žádostivě a svůdně. Něžně mě kousl do spodního rtu a lehce za něj potáhl. Měla jsem ho celého pro sebe. V ten okamžik patřil mně, naprosto a neodvolatelně.

Otevřela jsem ústa.

Dával si načas, líbal mě na rty. Pomalu a důkladně, jako bychom měli všechen čas na světě a nebylo kam spěchat. Jako by mi slabé elektrické šoky vystřelovaly od srdce až ke konečkům prstů.

Jeho jazyk mi vklouzl do úst, dotkl se špičky toho mého. Chutnal jako Rafael. Koření, oheň a touha, všechno dohromady. Vyšla jsem mu vstříc, přijímala ho v sobě. Líbali jsme se a každé polaskání jeho jazyka, každý dotek jeho dlaní, hladících mě po těle, zesílil v téměř bolestivě intenzivní vjem. Zalila mě vlna tepla, tělo bylo připravené na víc. Chtěla jsem, aby se mě dotýkal. Chtěla jsem cítit jeho dlaně na mých prsou. Chtěla jsem ho svléct a přejíždět mu prsty po vypracovaných svalech na hrudníku. Provokovala jsem ho, vábila a pak se stahovala zpátky, nechala ho myslet si, že může dobývat má ústa, a namísto toho útočila na ta jeho.

Měla jsem pocit, jako bych se vrátila domů. Jako by mi někdo přiložil hojivý lék na otevřenou ránu. Tolik jsem ho milovala. Líbala jsem ho a vpíjela do sebe ten koktejl sladkých vzpomínek a trpké budoucnosti.

Dveře na toaletu vedle nás se otevřely, ten zvuk mi v uších zazněl příliš hlasitě.

Přestala jsem a Rafael se okamžitě napřímil. Menší muž, který vyšel ze záchoda, mu ukázal zdvižený palec s úsměvem typu „dobře pro tebe, kanče!“ a zamířil zpátky do sálu. Chlapík z ochranky nebyl nikde v dohledu.

Ten polibek jako by ve mně rozerval zející ránu. Chtěla jsem Rafaela. Chtěla jsem ho držet v náruči a vědět, že je celý jen můj. Chtěla jsem se s ním milovat. Potřebovala jsem studenou sprchu.

Musela jsem se dát dohromady a rozhodnout se, jak špatná hodlám být, protože pomilovat se s ním zrovna teď na záchodě by bylo hodně, hodně špatné!

Rafael mi podržel dveře na toaletu. Vkročila jsem dovnitř. Následoval mě a zamknul za námi.

Dej se dohromady. Ty to zvládneš. Stejně to byla jen hloupá zástěrka.

Měl na tváři ten nejsamolibější výraz. Chtěl mě rozdráždit, a teď se cítil plný uspokojení, protože se mi dostal pod kůži. Očividně jsem pro něj byla jen hračka.

Ty parchante. Uvidíme, jak se ti bude líbit tohle.

Přitlačila jsem ho ke dveřím a znovu ho políbila, přitiskla se k němu celým tělem, líbala ho, jemně ho kousala a vrněla mu v náruči. Sežral mi to i s navijákem. Nechala jsem ho, aby si začal svlékat sako, než jsem se od něj odtrhla.

„Myslíš, že ty mříže na oknech jsou s příměsí stříbra?“

Zarazil se, sako napůl cesty dolů z ramen.

„Je dobře, že jsem s sebou vzala rukavice.“

„Andreo!“

„Co je? Jo, ty myslíš tu pusu? Omlouvám se, tam venku jsem ještě neskončila. Teď už se ale nemáš čeho bát.“ Poplácala jsem ho po hrudníku. „Tvá čest neutrpěla ani škrábnutí. Alespoň se nebudeš muset s ničím přiznávat Rebecce. Byla to jen jedna pusa. Nic to neznamenalo.“

Jeho zavrčení mi znělo jako rajská hudba.

Otočila jsem se k oknu. Bylo poblíž stropu, široké tak akorát na to, abychom se jím dokázali protáhnout. Kovové pruty tvořily obdélníkovou mříž, jež se v měsíčním světle slabě leskla, příliš světlá – musela být vyrobená ze stříbrné slitiny. Stříbro znamenalo spálené ruce. Už dřív jsem musela něco stříbrného vzít holýma rukama. Měla jsem pocit, jako bych popadla cosi namočeného do kyseliny.

Otevřela jsem kabelku a vytáhla z ní řezačku na sklo, pistoli, černé triko a látkové rukavice. Rafael za mnou přecházel po toaletě jako tygr v kleci.

Všechny mé hormony jely na plné obrátky a celé tělo jsem měla rozeznělé. Ruce se mi lehce třásly.

Uvnitř tašky byl pečlivě ukrytý zip. Otevřela jsem ho, a tam, kde by normální kabelka měla vnitřní podšívku, se v téhle skrývaly tenké popruhy a látka navíc, díky které se z ní dal vytvořit větší batoh. Nechala jsem si ho vyrobit na zakázku už před nějakou dobou.

„Frajeřinka,“ okomentoval to Rafael.

„Jsem ráda, že se ti líbí. Teď už vím, co ti dát k Vánocům.“

„Chci svůj v modré barvě,“ řekl. „Aby mi ladil k očím.“

„Jak chceš.“ Natáhla jsem si rukavice. „Okno je zamřížované. Mohl bys mě zvednout, prosím?“

Objal mi nohy a beze slova mě zdvihl. Ne, že by mě normálně zvedl, to ne. Objal mě, laskal mě dotekem, aniž by musel pohnout rukama. Ještě pořád jsem byla vzrušená, a když se mě dotkl, málem jsem zasténala.

Takže takhle to tedy bylo. Hráli jsme mezi sebou takovou malou sadistickou hru a já nehodlala prohrát.

Popadla jsem mříž. Držela pevně. Zapřela jsem se kolenem proti zdi a tvrdě s ní trhla, opřela se o Rafaela. Mříž se uvolnila. Rafael mě položil na podlahu. Šoupla jsem ji za skříň s umyvadlem, vedle odpadkového koše, a otočila jsem se k němu zády.

„Mohl bys mi rozepnout zip?“

Dotkl se mě na krku a pomalu s rukou klesal dolů, aniž by se přestal dotýkat mé kůže. Projelo mnou lehké zachvění rozkoše. Neměla jsem ani tušení, že v sobě mám tolik boudy.

Vystoupila jsem ze šatů. Pod nimi jsem na sobě měla titěrnou černou podprsenku a spandexové cyklistické kraťasy. Vklouzla jsem do trika, srolovala šaty a schovala je do batohu stejně jako boty, náramek pro štěstí nebo kabelku, a pak pásek zacvakla šikmo přes hruď.

„Švýcarská armádní kabelka,“ poznamenal Rafael. V jeho hlase jsem zaslechla povědomou hravost. Ten polibek ho musel vyvést z míry, ale teď už se vzpamatoval a něco chystal. „Máš tam nějaká pouta?“

„Ne. Proč? Myslíš, že bych nějaké potřebovala?“

„Záleží na tom, co plánuješ dělat a s kým.“

A zašel až tak daleko. Stará Andrea by ho sjela pohledem. Já se k němu naklonila se sladkým úsměvem. „Nepotřebuju pouta, abych chlapa udržela ve své posteli. Myslím si, že to oba moc dobře víme. Kdybych tě opravdu chtěla tvé snoubence přebrat, tak to udělám. Naštěstí pro ni nejsem masochistka.“

Stačila jsem vzít řezačku do zubů, vyskočit, protáhnout se oknem a zachytit se na zděné stěně konečky prstů, než můj trik prohlédl. Slyšela jsem, jak odemkl toaletu. O okamžik později se s nenucenou elegancí protáhl oknem také.

Šplhali jsme hbitě jako dva gekoni nahoru po zdi. Rafael dorazil k oknu ve druhém patře a nenuceným trhnutím vyrval mříž ze zdi. Vyřízla jsem ve skle půlkruh, vytlačila ho a pak protáhla ruku dírou a otevřela západku. Druhá následovala a pak jsem vysunula okno nahoru a skočila dovnitř do pokoje, nohama napřed. Rafael mě následoval a mříž znovu usadil na místo.

Rozhlédla jsem se po ztemnělém pokoji. Ze šera vpravo vystupovaly obrysy obrovské postele s nebesy.

Rafael se mi otřel o záda. Tělo mi okamžitě zbystřilo. Sex? Ano, prosím. Ale moje mysl říkala: „To dřív zamrzne peklo.“

„Dotýkáš se mě,“ pokárala jsem ho.

Pohladil mě po zádech, sjel mi po nich dlaní a podařilo se mu probudit všechny citlivé body, o nichž jsem ani nevěděla, že je mám. „Ne, takhle se tě dotýkám. To předtím byl jen čistě náhodný kontakt.“

„Aha, dobré vědět. Jestli se mě znovu takhle dotkneš a já ti zlomím ruku, můžeš si být jistý, že to bude taky jen čistě náhodné.“

Přistoupil blíž, jeho stehno se mi otřelo o zadek. Praštila jsem ho loktem do žeber. Rozhodně to nebylo něžně šťouchnutí.

Zasmál se.

„Vím, že je to těžké, jelikož mám pěkně tvarovaný zadek a vůbec, ale snaž se soustředit na naše nelegální vloupání.“

„Na rozdíl od legálního vloupání?“

Ach bože.

Přikradla jsem se ke dveřím a otevřela je na škvírku. Chodba byla prázdná. Ha. Konečně to začínalo vypadat nadějně. Vyšla jsem ze dveří a zamířila na konec chodby, kde se tyčily masivní dřevěné dveře. Za nimi podle všeho měla být Anapova kancelář. Opustila jsem ložnici a přeběhla ke dveřím. Rafael mě následoval.

Zkusila jsem vzít za kliku. Odemčeno.

„Je to příliš jednoduché,“ zamumlal Rafael.

Pokud bychom se nechali chytit, Smečku by čekalo peklo.

„Teď už nemáme na výběr.“ Vkročila jsem do kanceláře.

Ve vzduchu visela kořeněná vůně myrhy. Zrak mi padl na řady hnědých polic, naplněné uspořádanými knihami a předměty. Dvoustěžňová plachetnice, odlitá z cínu, vyvedená do nejmenšího detailu. Starověká váza, socha klečícího svalnatého muže. Vedle polic stál těžký obdélníkový stůl na kusu koberce, rohy měl ozdobené zlatém. Tři křesla čekala, až si na ně někdo sedne. Jedno za stolem, dvě v rozích místnosti. Dvě okna lemovaly zlatavé záclony. Ozdoby z pokrouceného kovu visely na černých zdech, nejvýraznější z nich byly kovové váhy na zdi naproti stolu, nad nimiž někdo umístil měsíc. Ten měl stylizované oči přivřené do škvírek a usmívající se ústa.

Jinak byla místnost prázdná.

Rafael prošel kolem mne a zkontroloval okna. Zamkla jsem dveře a vklouzla za pracovní stůl. Z tohohle pohledu nabrala místnost úplně jiný ráz. Všechny věci v kanceláři někdo přesně umístil tak, aby stály čelem k osobě za stolem. Stůl tvořil střed toho malého vesmíru, a v okamžiku, kdy jsem se za ním usadila, jsem se stala ústředním bodem pokoje, jako bych si přivlastnila místo v srdci nějakého neviditelného ohniska moci. Kdyby dokázaly nehybné předměty uctívat, ozdobné doplňky Anapovy kanceláře by přede mnou poklekly, protože jsem zaujala místo jejich boha.

Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Ať už to bylo dílem jakékoliv inteligence, rozhodně nešlo o člověka. Ti takhle neuvažovali.

Rafael se odlepil od okna a přešel ke mně. „Co je?“

Naznačila jsem mu, ať přijde blíž. Poslechl, a já ho vzala za rameno a stáhla ho na svou úroveň. „Podívej se na pokoj.“

Okamžik si kancelář prohlížel a oči se mu rozšířily.

„Nevidím to tam jen já, že?“ zašeptala jsem.

„Ne.“ Vycenil zuby. „Čím dřív odsud vypadneme, tím líp.“

Zkusila jsem spodní šuplík. Lehce se otevřel. Prohrabala jsem se jeho obsahem. Papíry, měsíční výkazy z banky… nic zajímavého. Zkusila jsem ten vrchní. Zamčeno.

Rafael vytáhl z kapsy šperhák a začal se zámku věnovat. Zakroutil, a zámek povolil. Rafael zásuvku otevřel. Složka z hnědé kůže. Vytáhla jsem ji, položila na stůl a otevřela. Skrývala se v ní fotografie, uložená do čirého plastikového obalu. Na ní byla slonovinová mísa s vyřezávanými postavičkami bojujících mužů v dlouhých lodích s malými kabinami, plujících přes moře utopených lidí.

„Co myslíš, z jaké země by to mohlo pocházet?“

Rafael pozoroval kancelář kolem. „To kdybych tak věděl.“

Přála jsem si, abych tu s sebou měla Kate. Ta by mi pověděla, co kdy kdo vyrobil a pro jakého boha.

Otočila jsem na další plastikovou stránku. Fotografie ukazovala prastarý džbán, vyrobený z hnědé hlíny, s dlouhou oválnou hubicí. Špička hubice byla odlomená.

„Co myslíš, že to je?“

„Bažant.“

„To nemůže být bažant. Mohl bys to chvíli brát vážně?“

„Beru to velmi vážně,“ odvětil polohlasně.

Další plastiková stránka. Omlácená dýka se slonovinovou rukojetí… tak počkat.

„Tohle znám.“ Poklepala jsem na plast. „Viděla jsem to dnes v knihovně. Jamar ten nůž koupil. Je z Kréty a v trezoru chyběl.“

Upřeně jsem se zadívala na nůž. Byl v překvapivě dobrém stavu, bez ozdob, s třicet centimetrů dlouhou, zakřivenou čepelí a jednoduchým slonovinovým jílcem.

Rafael se zaměřil na čepel. „Je ceremoniální.“

„Jak to víš?“

„Nikdo ho nikdy nebrousil.“ Přejel prstem po zahnuté čepeli na fotce. „Vidíš? Na kovu nejsou žádné stopy. A profil je taky špatný. Je příliš zahnutý, aby se jím dalo bodat vpřed, ale i kdybych se jím pokoušel seknout, čepel by ránou neprojela celá. Vypadá to skoro jako vykrajovací nůž.“

„Vykrajovací?“

„Kuchyňský nůž, používá se na loupání všeho možného. Určitě si ho pamatuješ, máme jeden v našem kuchyňském stojanu.“

Měl by už konečně přestat říkat „máme“ a „našem“. Ale kdybych ho na to upozornila, jen by to přerušilo jeho přednášku o nožích, a já jeho odborné informace potřebovala. Já znala střelné zbraně, on zase nože.

A ještě neskončil. „Kdyby byl kratší a naostřený, mohlo by jít o druh karambitu, zahnutého nože z Filipín. Má tvar tygřího drápu. Nikdy mi nepřipadal zrovna užitečný. Je moc malý. Mám větší drápy. Kde jsi říkala, že ho našli?“

„Na Krétě.“

Rafael se zamračil. „Krétské nože a meče byly obvykle úzké a zašpičatělé jako řecký kopis.“ Otočil obrázek. A znovu. „Hmm.“

„Co je?“

Zdvihl fotku tak, že špička nože směřovala dolů. „Krumpáč. Připomíná mi krumpáč. Jediný způsob, jak by se dala čepel využít naplno, je bodnout někoho přímo dolů.“ Zdvihl pěst a mávl jí, jako by zatloukal něco do země. „Jako se sekáčkem na led.“

„Jako kdyby byl někdo svázaný a tys ho tím bodl do srdce?“

„Možná. A Anapa kvůli tomu zabil čtyři lidi?“ Rafaelův hlas přetékal zlobou a opovržením.

„To nevíme jistě.“ Nedokázala jsem se udržet, abych nezněla nadšeně. „Víme jen, že Anapa o noži věděl a že je důležitý. Nevíme proč.“ A taky jsme pro něj neměli žádný příhodný popis. Malá kartička se jménem a seznamem zvláštních schopností by byla fajn. „Teď už víme, kde začít hledat.“

Prolistovala jsem knihu až na konec. Víc artefaktů. Ale žádný další jsem nepoznávala. Nůž musel být klíčem.

„Záleží mi na tobě,“ řekl Rafael. „Vždycky mi záleželo, a ne proto, že jsi byla rytíř nebo kožoměnec.“

Najednou ta hra přestala být zábavná. „Záleželo ti na mně tolik, že než abys počkal, až se dám dohromady, našel sis jinou ženu. A buďme upřímní, kdyby sis sehnal nafukovací pannu a dal na ni blonďatou paruku, bylo by to zhruba to samé. Kruci, ta nafukovací by byla lepší. Alespoň nemluví.“ Páni, zněla jsem tak hořce.

„Už si nechci dál hrát,“ řekl. „Miluju tě.“

Bolelo to. A to by člověk řekl, že touhle dobou už bych měla být otupělá. „Příliš pozdě. Hodláš se zasnoubit.“

„Na Rebecce nezáleží,“ řekl.

„Rafaeli, je to žijící, dýchající žena. Někdo, ke komu cítíš cosi silného. Samozřejmě že na ní záleží.“

„Rebecca není moje snoubenka.“

Ztuhla jsem. „Co prosím?“

„Jak jsem řekl, Rebecca není moje snoubenka,“ zopakoval.

„Co tím myslíš, není moje snoubenka? Chci říct, tvoje snoubenka?“

Rafael pokrčil rameny. „Je to jen zlatokopka, kterou jsem potkal při řešení pracovních záležitostí. Někdo jí musel říct, že jsem dobrý úlovek, tak se na mě nalepila. Matka už mi lezla na nervy se svými intrikami, a jelikož jsem musel jít na grilovačku do domu boud, vzal jsem ji s sebou. Poté co mámě řekla, že je tak vzrušující, že se všichni proměňujeme ve vlky, jsem matce vysvětlil, že pokud na mě nepřestane tlačit, vyberu si někoho, jako je Rebecca, za svou příští družku, a Rebecca mě musela zaslechnout.“

Tohle se nedělo.

„Opustila jsi mě,“ řekl Rafael. „Bez vysvětlení. Pohádali jsme se, pak jsme všichni šli bojovat proti Eře, a když nás všechny zapálila, zmizela jsi. Myslel jsem si, že jsi mrtvá. Prohledal jsem všechny nemocnice. Seděl jsem v čekárnách. Pokaždé, když přinesli tělo spálené na uhel, tajil jsem dech, protože jsem se bál, že pod tím seškvařeným masem jsi ty. A čeho se pak dočkám? Vzkazu v poště. O pět dní později. O pět zatracených dní později, Andreo! ‚Nehledej mě, musím si něco zařídit v Řádu, brzy se vrátím.‘ Zasraný vzkaz. Bez vysvětlení, bez ničeho. Vynechala jsi mě ze svého života a vyrazila jsi na křížovou výpravu. A teď se o pár týdnů později najednou rozhodneš ozvat a zavolat mi, jako bych byl nějaký podvraťák, co na tebe bude vždycky čekat?“

Otevřela jsem ústa.

„Přivedl jsem ji tam, protože jsem ti chtěl ukázat, jaké to je. Procházíš životem, a tolik se soustředíš na pomáhání lidem, že si ani nevšimneš, jak ubližuješ lidem, kterým na tobě doopravdy záleží. Chceš vědět pravdu o Rebecce? Tak fajn. Skoro ji neznám. Představovala pro mě jen prostředek k dosažení cíle. Dokonce jsem s ní ani nespal. Přemýšlel jsem nad tím.“

Bylo příliš mnoho slov, která jsem chtěla vyslovit najednou.

„Z trucu,“ pokračoval Rafael. „Políbila mě, a nic to se mnou neudělalo.“

Konečně se mi v mysli zhmotnila správná odpověď. Donutila jsem ústa, aby se pohnula.

„Já tě tak nenávidím.“

Rozpřáhl ruce. „A to má být něco nového?“

Všechno, co ve mně bublalo, všechna ta bolest a napětí, vír skleněných střepů v mé hrudi, se prodralo ven, rozsekalo mou statečnou masku na kousky. „Zlomil jsi mi srdce, Rafaeli!“ utrhla jsem se na něj. „Když jsem se včera vrátila domů, brečela jsem několik hodin v kuse. Cítila jsem se, jako by můj život skončil, ty egoistický parchante! A ty jsi mě tím vším protáhl jen proto, abys mi dal za vyučenou? Co si o sobě sakra myslíš? Máš vůbec ponětí, jak moc jsi mi ublížil?!“

„Jo,“ oznámil mi. „Vím to naprosto přesně.“

„Jenže je tu rozdíl! Já jsem byla jedním z těch spálených těl v nemocnici. Byla jsem v bezvědomí tři dny a vzbudila se v armádní nemocnici, připoutaná k posteli. U ní seděl advokát Řádu. Neměla jsem na výběr. Buď s ním půjdu dobrovolně, nebo mě Řád vezme do vazby a pocestuju na velitelství s okovy na nohou. Dovolili mi napsat dva vzkazy, zastavit se na deset minut v bytě, abych si sbalila oblečení, a pak jsme jeli pryč. Ani jsem nestihla zařídit nějaké hlídání pro Grendela. Musela jsem ho vzít s sebou, a oni souhlasili jen proto, že bych s nimi všemi radši bojovala, než nechala ve svém bytě umřít psa hlady. Já ti neublížila úmyslně, zatímco ty jsi to udělal s rozmyslem. To mě bereš jako hračku?!“

Oči mu rudě zaplály. „Mohl bych se tě zeptat na totéž.“

„Ty… ty hajzle! Ty rozmazlené mimino!“

„Sebestředná krávo!“

„Mamánku!“

„Zapšklá, povýšená harpyje.“

„Skončila jsem s tebou. Navždy,“ pravila jsem skrze zatnuté zuby.

„Myslím, že už jsem moc unavený, abych dělal všechno podle tebe,“ odpověděl Rafael líně. „Neočekávej, že odejdu se staženým ocasem do noci jen proto, že jsi řekla ne.“

Můj hlas by dokázal projít ocelí. „Jestli neodejdeš, zastřelím tě.“

Cvaknul zuby. „Tak to by sis měla dát záležet. Stihneš vystřelit jen jednou.“ Ta výzva spálila zbytky mého sebeovládání na uhel. Mé druhé já se vyřinulo z lidského těla ve směsi srsti a drápů, a sálala z něj zuřivost. Cvakla jsem jeho směrem zuby a můj šelmolidský hlas připomínal kostrbaté zavrčení. „Vyříznu ti srdce! Budeš litovat dne, kdy ses narodil! Ze všech sobeckých, egoistických parchantů…“

„A stejně mě chceš.“ Uculil se. „Nemůžeš se dočkat, až mi hupneš znovu do postele.“

„Dospěj!“

„To říká ta pravá.“

Magie do nás narazila jako mohutná záplava. Clony se rozlily z vršků dveří a oken jako světélkující oranžové závěsy. V rozích místnosti se rozzářily modré symboly.

Měsíc na zdi otevřel s kovovým zaskřípěním oči.

Vrhla jsem se pod stůl a Rafael se přitiskl ke zdi pod vahami.

„Boudy,“ řekl měsíc Anapovým hlasem, prodchnutým pobavením. „Tak předvídatelné. Neodolaly jste a musely jste čmuchat kolem, hm?“

Do háje. Do háje. do háje, do háje!

Rafael strhnul záclonu z okna a přehodil ji přes měsíc.

„To vám nepomůže,“ řekl Anapa. „Neodcházejte. Budu hned u vás.“ Vyskočila jsem zpod stolu a vrhla se proti cloně na nejbližším okně. Bolest mnou projela jako žhavá vlna, zamrkala jsem a Rafael mi pomohl vstát z podlahy. Zuby mi jektaly.

„Ale, ale, ale,“ řekl Anapa-měsíc. „Říkal jsem, ať neodcházíte.“

Tentokrát se proti okenní cloně vrhl Rafael. Měl větší odolnost vůči magickým clonám než já. Obranné kouzlo se na něj přilepilo, ostré oranžové výboje elektřiny ho šlehaly na kůži. Tělo mu ztuhlo, trhal sebou. Vyvrátil oči v sloup.

Popadla jsem ho a stáhla zpátky. Jeden z těch oranžových výbojů mě líbl, a já téměř znovu omdlela. Zhroutili jsme se na podlahu.

„Fí-fá-fó-fum,“ zazpíval měsíc. „Čichám, čichám hyení krev a vycházím nahoru po schodeeech.“

Rafael prudce otevřel oči. Vyskočil z podlahy a vzhlédl.

Pokud bychom se probili podlahou, padli bychom přímo do vřelé náruče jeho ochranky. Jít skrze strop byla naše nejlepší šance.

„Zvedni mě!“ zavolala jsem.

Popadl mě a vystrčil vzhůru. Praštila jsem pěstí do stropu, dala jsem do toho všechnu svou sílu. Panel se po úderu pěstí rozlomil, a já praštila do dřevěného trámu za ním.

„Co vy dva vymýšlíte?“ ozval se měsíc.

Bušila jsem do stropu znovu a znovu, rozšiřovala díru. Dřevo praštělo a pak se zlomilo pod nátlakem mých pěstí. Vyrvala jsem zlomený kus dřeva a odhodila ho stranou, a pak pěstí udeřila do temnoty. Ta se roztrhla a úzkou mezerou na mě zamrkala noční obloha. Dům neměl půdu. Probourali jsme se přímo na střechu nahoře. Rafael mě položil na zem, rozběhl se a pak vyskočil, uprostřed skoku se obrátil a kopnul směrem k díře, kterou jsem vytvořila. Dopadl na zem a překulil se, zatímco kolem pršely dřevěné desky. „Běž.“

Překřížila jsem paže nad hlavou a vyskočila. Dřevo a šindele mě udeřily do předloktí. Přichytila jsem se za okraj střechy a vytáhla se nahoru. Okraje střechy kolem zářily magií. Na zemi dole se vyjímaly obrovské oranžové symboly, celý pozemek světélkoval nažloutlou září, jak bylo každičké stéblo trávy pokryté magií. Celý pozemek kolem domu byl chráněný clonou, a zatraceně silnou. Bezva.

Rafael se prudce protáhl dírou za mnou.

Nemohli jsme skočit přímo na pozemek. Magie by nás mohla usmažit nebo nám udělat něco ještě horšího. Otáčela jsem se na místě a hledala strom, věž, zeď, cokoliv dost blízko, aby se na to dalo seskočit ze střechy.

Na opačném konci střechy z ní klesal dlouhý kabel směrem ke zdi, obklopující Anapův dům.

„Elektrické vedení,“ vyštěkli jsme na sebe současně.

Rozběhli jsme se k němu. Zatančila jsem na kabelu a běžela po něm, balancovala přitom na příliš velkých chodidlech. Jedna, dvě, tři, náklon, náklon… a seskočila jsem na nízkou zídku, oddělující Anapův dům a pozemek od ulice. Rafael se vyzul, odhodil boty kamsi do noci, rozběhl se a skočil. Zachytil se kabelu rukama. Vyšvihl se na něj a pak po něm pomalu scházel dolů, s rukama rozpaženýma, zachycený mezi oranžově zářícím pozemkem a černou oblohou.

Zadržela jsem dech.

Postranní dveře sídla se prudce otevřely. Nocí se rozlehlo hluboké, bručivé zařvání, vycházející z hluboké tlamy. Srst na hřbetě se mi naježila.

Rafael se zakolébal, další tři metry uběhl a pak skočil, překonal zbývající vzdálenost jedním mocným skokem. Proplul vzduchem a dopadl na zídku vedle mě.

Jasné, nepřirozeně žluté světlo vybuchlo na pozemku. Nechtěla jsem čekat, abych viděla, co bylo zač. Seskočili jsme dolů na ulici a začali jsme prchat.

Řev nás pronásledoval. Koutkem oka jsem zahlédla obrovský stín, přeskakující zeď, jako by o nic nešlo. Tvor přistál na ulici za námi, velký jako nosorožec, hlavu s hustou hřívou měl vyzbrojenou dlouhými krokodýlími čelistmi. Do nosu mě udeřil jeho pach, palčivý, olejovitý zápach připomínající hnijící ryby, starou krev, rozkládající se pot, to všechno proložené nepřirozeným puchem. Zalil mě. Silný, odpuzující a strašný. Sliboval smrt. Vlna strachu se mi prohnala tělem. Instinkty mě popohnaly do sprintu.

Hnali jsme se po ulici jako o závod.

Stvoření za námi zařvalo znovu a pustilo se do pronásledování. Dusalo za námi, obrovské, ale příšerně rychlé.

Krátce jsem se ohlédla. Vzdálenost mezi námi se zkracovala.

Vzduch mi hořel v hrdle. V boku mě píchalo.

Utíkej! Rychleji! Rychleji!

Znovu jsem se ohlédla. Šelma se přibližovala. Sprintovali jsme ze všech sil, a stejně nás doháněla.

Ozlomkrk jsme zahnuli za roh. Před námi se tyčila rozpadající se budova, obrovská, tmavá zřícenina se zející temnou dírou ve spodním patře. Rafael na ni ukázal. Zahnuli jsme vpravo a proskočili dírou do tmy.

Uvnitř byla rozlehlá a prázdná. Zbývala z ní už jen skořápka, lemovaná vnějšími zdmi. Vysoké podpůrné sloupy se zvedaly k ničemu. Vrchní patra se rozpadla před dávnou dobou a měsíc svítil skrze díry v zaprášeném, skleněném stropě, náhodně zaléval kusy podlahy modrým světlem. Přelétli jsme vnitřní prostory jako dva přízraky, rychle a tiše, a ponořili se do hlubokých, tmavých stínů u protější stěny. Rafael se ke mně natáhl a stiskl mi ruku. Stiskla jsem mu ji nazpátek.

Možná že ten tvor projde kolem.

Tmavá silueta se objevila v díře ve zdi, jíž jsme přišli dovnitř. Takové štěstí jsme neměli.

Šelma udělala krok dopředu. Polovina jejího těla houpavě klesla, jak sklonila hlavu. Slyšela jsem, jak začichala. Od podlahy se zdvihaly drobné obláčky prachu. Stopovala nás. Pokud bychom prchli, stejně nás dohoní. Kdybychom se jí rozhodli utéct po střechách, stejně bychom dříve či později narazili na rozvaliny a museli slézt na zem, kde by na nás čekala. Museli jsme ji zabít.

Rafael vedle mě si sundal sako smokingu. Pod ním měl popruh se dvěma koženými pouzdry. Z těch vytáhl šedesáticentimetrové nože a podal mi je. Držela jsem je, když si sundával košili. Kalhoty následovaly. Vzal si ode mě nože zpátky a sundal mi batoh z ramenou.

Šelma udělala krok dopředu. Na betonu zaškrábaly drápy. Krok. Škráb. Krok. Škráb. Její odpuzující pach se donesl až k nám, přelil se přese mne jako sprcha ze studeného slizu.

Sbalila jsem se do co nejmenšího klubka.

Tvor vešel na světlo a tep se mi zrychlil. Mýlila jsem se. Neměl hřívu hrubých chlupů, ale hřívu drobných hnědých chapadel. Kroutila se a svíjela, stahovala se a znovu napínala jako klubko tenkých, metrových žížal. Nemělo smysl útočit jí na krk. Prosekat se nebo prodrápat skrze vrstvu svíjejícího se masa by trvalo příliš dlouho.

Tvor znovu sklonil hlavu, rozkročil se na silných nohách, pokrytých pískově žlutou srstí. Dlouhé drápy na předních končetinách zaškrábaly v prachu. Jeho robustní tělo připomínalo beranidlo. Kdyby se rozběhl, prorazí zeď, a ani by ho to nezpomalilo. Neviděla jsem na něm žádnou slabinu. Proč se mi tyhle věci stávaly vždycky, když jsem neměla po ruce samopal?

Šelma zdvihla hlavu. Velké, žluté soví oči se zahleděly přímo na nás.

Budeme muset zaútočit na břicho a oči. To byla naše jediná možnost.

Dotkla jsem se Rafaela a ukázala si na oči. Přikývl, nahrbil se, napružil a skočil. Kůže mu pukla uprostřed skoku, jak se jeho tělo přeměnilo do nové, silnější podoby. Začal skok jako člověk, ale dokončila ho bouda v bojové formě: dvoumetrový, smrtelně nebezpečný tvor na pomezí zvířete a člověka, ozbrojený smrtícími drápy a zákeřnými zuby, posazenými v obrovských čelistech, které dokázaly rozdrtit kosti skotu, jako by šlo jen o vaječnou skořápku.

Pádila jsem do strany.

Rafael dopadl na záda stvůry a rozřízl je čepelemi. Rány zalila krev. Stvoření zavylo, vrhlo se na zem a začalo se válet. Rafael odskočil kamsi do šera. Šelma znovu vyskočila na nohy, prudce se otočila a snažila se ho následovat.

To už jsem na ni udeřila ze strany, přejela jsem jí drápy po čele. Tvor se znovu obrátil, příliš rychle. Zuby mi zavadily o kůži. Uskočila jsem a tvor po mně vyjel, cvaknul zuby. Nepřestávala jsem uskakovat, na jednu stranu a pak na druhou, jak se teď hnal pro změnu za mnou. Kruci, byl rychlý.

Rafael vyskočil ze šera a zabořil nože stvůře do boku.

Ta si ho vůbec nevšímala. Chapadla na její hlavě zažhnula tmavě oranžovou září. Zapulzovalo to, a oranžový blesk mě udeřil do paže. Ramenem mi projela intenzivní bolest, studeně pálila, jako by mi někdo z paže stáhl kůži a svaly mi polil tekutým dusíkem.

Vykřikla jsem a sekla ho drápy po čenichu, rozryla citlivé maso.

Tvor po mně skočil. Záře znovu zapulzovala a obklopila mě. V hlavě mi vybuchla bolest. Nemohla jsem se hýbat, nedokázala jsem ze sebe vydat ani hlásku. Jen jsem se třásla ve spárech magie. Ta agónie byla tak silná, že jsem měla pocit, jako by se mi tříštily kosti.

Někdo mi uřízl nohy, stěny kolem udělaly kotrmelec a já padla na zem.

Za stvůrou se Rafael proměnil ve vír čepelí, až z tvora odstřikovala krev do noci.

Šelma zavyla.

Snažila jsem se vstát, ale stále jsem nedokázala pohnout nohama. Viděla jsem je před sebou na podlaze, ale nechtěly mě poslouchat.

Rafael tvora brutálně kopl do žeber.

Zrůda se k němu otočila, a hříva jí zajiskřila znovu.

Rafael se dal na útěk.

Tvor zavyl. Znělo to děsivě, jako z jiného světa. Krev z ran mu kapala do očí, zpola ho oslepovala. Zdvihl čenich, nasál vzduch a pak se rozběhl za Rafaelem.

Musela jsem vstát. Musela jsem se vyškrábat na nohy.

Rafael sprintoval podél zdi, přeskakoval hromady odpadu. Stvůra ho následovala, zkracovala vzdálenost mezi nimi obrovskými skoky. Při každém jejím skoku podlaha zaduněla a otřásla se.

Překulila jsem se na kolena, neohrabaně jako opilec, a donutila se napřímit.

Hříva stvoření zažhnula jasně oranžovou.

„Magie!“ zaječela jsem.

Rafael se ohlédl přes rameno.

Oranžová záře kolem hřívy stvůry zhoustla a vyšlehly z ní dva jasné blesky. Rafael zakličkoval, ale příliš pozdě. Levý výboj ho trefil do kotníku, rozdělil se na tucet menších, které se mu zakously do těla. Podrazilo mu to nohy.

Svět se zastavil. Viděla jsem jen Rafaelovu tvář zkřivenou bolestí. Strach mě sevřel, popohnal mě do zoufalého sprintu.

Na vteřinu se zdálo, že pluje vzduchem jako peříčko metr nad zemí, a pak padl na podlahu, kutálel se po zemi.

Prosím, neumři mi. Hlavně mi neumři.

Šelma ode mne byla padesát metrů daleko. Měla jsem pocit, že běžím celou věčnost, trčím v nějakém druhu pekla, kde musím ve zpomaleném záběru sledovat, jak muž, kterého miluji, umírá.

Šelma odfrkla škodolibou radostí.

Hned jsem u tebe, miláčku. Vydrž ještě zlomek vteřiny.

Obrovské čelisti se rozevřely, zuby připravené se zakousnout.

Narazila jsem do stvůry ze strany a vrazila jí drápy do břicha, ponořila je hluboko. Zalila mě krev. Pod prsty jsem ucítila kluzké vnitřnosti. Popadla jsem je a trhla.

Šelma se prudce otočila a pokusila se mě kousnout. Zabořila jsem drápy hlouběji do rány a držela se jí. Oranžový blesk se do mě znovu zakousl, oheň i led v jednom bolestivém balení. Měsíční světlo se začínalo vytrácet.

Najednou se na druhé straně tvora vynořil Rafael a zaútočil na něj drápy. Byl naživu. Téměř jsem se rozbrečela úlevou.

Magie do nás znovu udeřila.

Bože můj. Bolelo to.

Nezabilo nás to, jen to bolelo.

Strašně.

S Rafaelem jsme se na sebe zadívali přes hřbet stvůry a závoj bolesti a začali se smát. Naše děsivé hyení chechtání se rozlehlo zříceninou.

Šelma chtěla hrát hry na bolest se dvěma boudami. Neměla šanci.

Znovu jsme do ní zabořili drápy.

Drápala nás zadními běhy a šlehala svou magií, a my ji trhali a drásali na kusy, nepřestávali jsme a bolesti se smáli. Ucítila jsem v ústech krev a začala drápat ještě silněji, zabořila jsem pracky do břicha šelmy, rvala odtamtud vnitřnosti i kosti. Hrabali jsme do ní a škubali, chvilkami omdlévali a pak zase nabývali vědomí, rozhazovali krev a vlhké vnitřnosti kolem.

Šelma se otřásla.

Trhali jsme ji na kusy. Byli jsme to buď my, nebo ona, zabít ji, nebo zemřít.

Tvor se zapotácel, nahnul se na stranu a pak se zhroutil na podlahu.

Vzhlédla jsem. Prudce jsem oddechovala. Naproti mně stál Rafael, pokrytý krví. Svalnatý, chlupatý hrudník se mu prudce zdvihal. Mezi námi ležela šelma, z hrudníku jí zbyly už jen kosti. Skoro jsme jí je obrali dohola. Musela zemřít už před nějakou dobou, ale magie ji ještě udržovala naživu.

Sesula jsem se na podlahu. Tělo jsem měla rudé krví. Nějaká patřila šelmě, nějaká byla moje vlastní. Bok a pravou nohu mi hyzdily dlouhé škrábance, stopy po drápech. V ranách mě pálilo. Kdybych byla člověk, potřebovala bych stovky stehů.

Vyhráli jsme. Nějak se nám podařilo vyhrát, a přežít přitom. Tomu říkám zatracený zázrak. Cítila jsem únavu až do morku kostí. Podlaha tady vypadala tak hezky… Možná kdybych si na chviličku lehla a zavřela oči…

„Andreo.“

Rafaelovi zažhnuly oči temně rubínovým svitem. Jeho tvář, zčásti lidská, zčásti hyení, neodrážela emoce tak dobře, ale jeho oči mě pozorovaly s chladným odhodláním.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Beru tě s sebou domů.“

V hlavě jsem si ta slova chvíli přemítala, snažila se je přebrat a dát jim smysl. Vzít mě domů? Vzít mě domů… domů. S sebou.

Únava mě okamžitě opustila. „Ne.“

„Ano, vracíš se se mnou domů. Vykoupeme se, pomilujeme, a všechno bude zase v pořádku.“

Vyškrábala jsem se z podlahy. „To si nemyslím.“

„Už nehodlám dělat věci po tvém. To totiž znamená, že spolu týdny nepromluvíme. Vracíš se se mnou domů.“

„Schválně jsi mi ublížil, ale teď je všechno v pořádku, protože ses s Rebeccou nevyspal, takže se s tebou můžu vrátit.“

„Ano!“

„Ale takhle to nefunguje. Nikam s tebou nejdu. Skončili jsme.“

„Jsi moje,“ zavrčel.

Co to, sakra? Možná že mu při boji přeskočilo v hlavě pár koleček.

„Vždycky budeš moje.“ Postavil se na mrtvolu šelmy a začal se ke mně přibližovat. Zadívala jsem se mu do očí a spatřila tam boudí šílenství. Boj v něm narušil rovnováhu mezi rozumným uvažováním a šílenou vášní. Rafaelova záchranná brzda selhávala a hrozilo, že se brzy srazíme. „Víš to ty, a vím to i já. Milujeme jeden druhého.“

„Škodíme jeden druhému.“

„Už mě znovu neopustíš!“ zavrčel.

Adrenalin, proudící mi v žilách, se znovu přihlásil o slovo. Vyzýval mě! Přikráčela jsem k němu, přiblížila jsem k němu svůj čumák tak blízko, jak jen se dalo, a dávala jsem si záležet na každém slově, když jsem pomalu řekla: „Já opouštím tebe. Nebudeš si se mnou dál hrát. Nejsem tvoje hračka, a nebudeš mi ubližovat, protože si myslíš, že zasloužím potrestat.“

Takhle ho provokovat bylo hloupé. Věděla jsem to, ale stejně jsem si nemohla pomoct. Šílený koktejl biochemie a magie, který mě dostal skrz boj se stvůrou, mi nedovoloval zastavit se. Věděla jsem, že bych měla, ale jako bych se najednou rozdvojila. Na logicky uvažující Andreu a emocionálního, šíleného šelmočlověka. A teď zrovna rozumnou Andreu unášela rozběsněná řeka hormonů v dál, zatímco jí šelmolidská část mávala na rozloučenou z nejbližšího útesu.

Odsekávala jsem jednotlivá slova. „Zlomil jsi mi srdce a teď od tebe odcházím. Jen sleduj.“

Ublížil mi. A zaplatí za to.

„Jen se dívej.“ Otočila jsem se a udělala dalších pár kroků. „Sleduješ mě?“

Vrhl se po mně. Skončili jsme na zemi a několikrát se převalili jako klubko rukou a nohou. Zády jsem se udeřila do podlahy a Rafael mě přitiskl k zemi v klasické póze školního tyrana, seděl mi na břichu. To byla jedna z nejhorších pozic, v nichž jste se mohli octnout. No bezva.

„Teď už nemáš jak odejít.“

Ohnula jsem kolena, zapřela se patami do země a zdvihla se pod ním. Přepadl dopředu, pravou rukou se musel zapřít o zem. Mám tě. Nechala jsem boky klesnout, chytila ho za pravou paži a přitiskla si ji k hrudi, přehodila pravou nohu přes tu jeho, a když byl takhle zachycený, trhla jsem s ním prudce vpravo. Rafael se překulil a já skončila na něm. Popadl mě rukama za ramena.

„Vstávám a odcházím odsud. Budeš se mnou muset bojovat, abys mě zastavil. Tvoje volba.“

Rafael uvolnil sevření. Nechal mě jít. Věděla jsem, že to udělá.

Vyskočila jsem na nohy a otočila se k odchodu. Část mě křičela: Co to děláš, ty hloupá? Běž zpátky. Ale já mířila pryč, držela jsem se přitom vzpomínky na Rafaela, jak říká: „Vím přesně, jak moc to bolí.“ Mezi námi to bylo příliš komplikované a teď to i zatraceně bolelo. Už jsem v sobě neměla sílu se s tím nějak vyrovnávat.

Za mnou Rafael zařval, až se zřícenina domu otřásla. Pokračovala jsem dál. Ten nespokojený řev mě pronásledoval, dokud jsem se nedala do běhu. Celé tělo mě bolelo. Horečka mi rozehřívala tvář zevnitř. Lykosův virus se snažil uzdravit mé zmrzačené tělo. Kdyby bylo spravování jiných věcí stejně lehké.

Rozběhla jsem se rychleji, vysprintovala jsem po zdi a průrvou ven do noci zalité měsíčním světlem. Skočila jsem na nejbližší střechu a pelášila stále dál, plíce mi hořely, kapky tvorovy krve ze mě odpadávaly a zanechávaly za mnou odpornou stopu.

Prchala jsem do chvíle, než mě začaly bolet svaly. Nacházela jsem se na střeše… kdesi. Budovy okolo jsem už neznala. Zpomalila jsem a pak se zastavila. Za mnou se roztahovalo město, prostoupené magií. Vpředu tekla řeka jako velký, stříbřitý had, lesknoucí se v měsíčním svitu. Na opačném břehu stály na stráži vysoké stromy. Mezi jejich větvemi něžně plula drobná světélka, zelená a tyrkysová. Přeběhla jsem přes celé město, až k lesu v Sibley, jednomu z lesů nově vyrostlých po Změně, povzbuzovaných magií a naplněných k prasknutí tvory, pro něž lidé představovali jen chutnou, zábavnou svačinku.

Stromy mě k sobě lákaly. Vypadaly tak mírumilovně. I když jsem věděla, že jde o klam, nemohla jsem odolat.

Skočila jsem z budovy rovnou do řeky. Studená voda zapěnila a kolem mě se vyrojil milion bublinek. Vynořila jsem se na povrch a plavala, klouzala nad chladnými hlubinami, jako bych letěla. Řeka skončila příliš brzy. Vynořila jsem se na opačném břehu, mokrá jako myš, ale už ne zakrvácená. Vyškrábala jsem se nahoru až lesnímu podrostu, který ke mně zpíval tuctem různých hlasů a vábil mě příslibem nespočetných vůní. Vdechla jsem kořeněné pachy lesních bylinek, pižmo mývalů a lehce natrpklý pach vačic. Uši mi zacukaly, slyšela jsem myši šustící v podrostu, vzdálené houkání sovy, cvrkání cikád, koncertujících v konejšivé temnotě.

Procházela jsem lesem a tráva se mi otírala o nohy, lechtala mě na srsti. Nade mnou se v nočním vánku třepotaly husté šlahouny, pokryté drobnými bílými kvítky. Ty kvítky, slabě nazelenale zářící, upadávaly a proplouvaly kolem jako světélka bludiček. Fascinovaně jsem si dřepla do trávy a pozorovala jeden ze zářících květů, než se usadil na listu. Bylo to tak pěkné.

Procházela jsem lesem a nemyslela vůbec na nic. Kdybych se dokázala proměnit v hyenu, asi bych to udělala. Jen jsem se chtěla uklidnit, čichat ke všemu možnému, pozorovat zvířata kolem a předstírat, že patřím do tohohle světa spíše než do města za řekou. Tady jsem měla jednodušší rozhodování. Lehnout si na trávu nebo na padlý kmen. Pozorovat myš nebo ji ulovit. Poslouchat houkání sovy nebo kvákání žab. Všechno bylo prosté a jednoduché.

Konečně jsem se vyšplhala do koruny velkého stromu, stulila se v jeho větvích a usnula.

9.

Spát na stromě se zdálo jako skvělý nápad. Teoreticky. Ve skutečnosti jsem se probudila těsně před úsvitem, s kožešinou vlhkou ranní rosou, a smrděla jsem po rozkládající se krvi. Očividně se mi nepodařilo smýt ji v řece všechnu. Magie ustoupila a technologie se znovu chopily otěží. Magický les ze včerejška se proměnil ve vlhké, blátivé a nehostinné místo. Měla jsem dvě prima možnosti. Zůstat ve své šelmolidské podobě, nebo klusat po městě nahá jako prst. Rozhodla jsem se, že v kožešině to bude lepší. Přebrodila jsem řeku a držela se cestou spíš na střechách.

Tajně jsem naplánovala protizákonnou akci se svým bývalým přítelem, o němž jsem prohlásila, že ho nenávidím. Zákon jsem nakonec porušila, zničila bojového psa lomeno magickou stvůru oběti v návalu vražedného šílenství, pak přeběhla celé město, procházela se po lese a usnula na stromě ve své šelmolidské podobě.

Když se mi podařil úlet, nedělala jsem nic napůl. Ne, utrhla jsem se ze řetězu, párkrát se převrátila, nabrala výšku a pak zhavarovala v ohnivém výbuchu.

Podařilo se mi dorazit zpátky domů, vyšla jsem po schodech k bytu a zadívala se upřeně na dveře. Klíče jsem nechala v batohu, který jsem upustila před bojem se stvůrou ve starém skladišti. Mříže na oknech byly přivařené ke kovovému rámu zabudovanému do cihlové zdi. Nejspíš bych je dokázala ohnout, kdybych dost zabrala a do něčeho si obalila ruce, jelikož mříž byla ze slitiny stříbra, ale taky bych s nimi vzala i kus zdi. Jak se sakra dostanu dovnitř, aniž bych si rozbila dveře?

Zdola se ozvaly kroky. Stačila vteřina, a paní Haffeyová vyšla po schodech a nesla něco zabaleného do utěrky.

Bezva.

Paní Haffeyová spatřila mou chlupatou maličkost a zastavila se. Dlouhou chvíli jsme na sebe upřeně hleděly, ona v růžové noční košili, a já, metr osmdesát, porostlá srstí, zakrvácená a páchnoucí jako mokrý pes, který se právě vyválel v bažině.

Nezačněte křičet. Jen, prosím vás, nezačněte křičet.

Paní Haffeyová si odkašlala. „Andreo? Jsi to ty?“

„Ano, madam. Dobré ráno.“

„Dobré ráno. Včera jsem ti udělala mrkvový dort, tady ho máš.“ Zdvihla to zabalené cosi.

Vzala jsem ho a čichla si k němu, nakrčila přitom černý nos. „Děkuju. Voní nádherně.“

„Jen jsem ti chtěla poděkovat za Darina. Jsme spolu už tak dlouho. Prostě nevím, co bych si bez něj počala.“ Udělala krok ke mně a objala mě.

Panebože, co mám dělat.

Objetí jsem jí oplatila jednou rukou, tak něžně, jak jsem jen zvládla.

„Opatruj se,“ řekla paní Haffeyová, usmála se a vrátila se dolů.

Objala mou chlupatou, zapáchající, zakrvácenou maličkost. Neměla ani tušení, že v té chvíli bych klidně naběhla do sklepa znovu a bojovala i se stovkou dalších brouků jen proto, že nezačala ječet, když mě uviděla.

Musela jsem dovnitř a změnit se do lidské podoby, nejlépe ihned. Než se někdo ze sousedů rozhodne zavolat policii, protože se do bytu „té milé texaské slečny“ hodlá vloupat příšera.

Popadla jsem kliku. Pod rukou mi povolila, ale mozek si to hned neuvědomil, takže jsem do nich narazila ramenem. Dveře se rozlétly s hromovým zaduněním a já se vkulila do bytu a vyskočila do dřepu.

Můj byt voněl po Rafaelovi. Jestli tady pořád byl, určitě mě musel zaslechnout.

Kopnutím jsem dveře zavřela, lehce jsem zavrčela, aby věděl, že to myslím doopravdy vážně, a vyrazila ho hledat. Rychlé rozhlédnutí odhalilo, že v obýváku Rafael nečeká. Stejně jako v ložnici a v šatníku. Obešla jsem celý byt, vrátila se do kuchyně a strnula. Nylonový batoh ležel uprostřed mého kuchyňského stolu, šaty a boty v něm stále byly. Ubrus se pohřešoval a povrch stolu pokrývaly dlouhé, rozeklané škrábance. Podezřele připomínaly písmena.

Vyškrábala jsem se na židli a podívala se na ně shora.

MOJE.

Tak to je fakt výborné. Fantastické. A tak dospělé. Možná by mě mohl příště začít tahat za copánky, nebo mi na židli položit připínáček.

Strčila jsem do stolu. Vloupat se mi do bytu a ničit mi nábytek. Co si o sobě sakra myslel? Nikdy jsem mu nic takového neprovedla. Nikdy jsem mu nic nezničila.

Šla jsem se osprchovat a vy drbat dočista.

Chci říct, co sakra vůbec mělo to „MOJE“ na stole znamenat? V jednu chvíli mi strká pod nos jinou ženu, a v další se rozhodne, že jsme zpátky spolu, a nechápe, jak bych s tímhle programem mohla nesouhlasit. V mysli se mi vynořila slova staré písničky. Láska je všechno, co potřebuješ. Možná, ale ve skutečném životě nebyla láska to jediné, co jste dostali. Mezi námi stála taky hrdost, pocit viny, vztek, žárlivost, raněné city, a to vše zapletené do obrovského gordického uzlu. Zdálo se nemožné ho rozmotat.

Pitomý, smradlavý, hnusný boudí idiot. Měla jsem mu do auta vysypat krabici blech. Dobře bych se přitom zasmála. Nic by to nevyřešilo, ale aspoň bych se cítila líp.

Oblékla jsem se, posadila se v kuchyni u stolu, zkusila kousek mrkvového dortu – chutnal výborně – a koukala se ještě chvíli na to MOJE. Tohle se Rafaelovi nepodobalo. V paměti se mi vynořila ozvěna jeho řevu. Rafael byl jemný. Sváděl a vábil, a byl v tom zatraceně dobrý. Tak dobrý, že jsem se do něj zamilovala, i když jsem přísahala, že dřív zamrzne peklo, než se mě nějaká bouda znovu dotkne. Vůbec, ale vůbec se mu to nepodobalo. To byl opravdu tak zoufalý, aby mě získal zpátky?

Přála jsem si, abych se narodila v jiné době. Někdy v minulosti, před nástupem magie a před kožoměnci, kdy bych mohla být jen policistkou a dělat svou práci. Kdy by Rafael byl jen obyčejný kluk a já obyčejná holka, a nestály by mezi námi žádné komplikované záležitosti kožoměnců. Nebo ještě líp – přála jsem si, aby magie nikdy nepřišla. Ale to by znamenalo, že bych nikdy nezažila procházku v kouzelném lese. Byla bych pomalejší, slepější, hlušší. Slabší. Ne, magie tu byla a stejně tak i mé druhé já. Tak dlouho jsem ji potlačovala, a teď se ujala řízení a šíleně se chechtala, když s námi oběma sjížděla z útesu.

* * *

Když jsem dorazila do kanceláře, Ascanio otevřel dveře s výrazem hlubokého rozrušení. „Vezmi mě s sebou. Prosím! Udělám cokoliv!“

Vkráčela jsem dovnitř a spatřila zdroj jeho paniky. Seděl za Katiným pracovním stolem. Měl blonďaté vlasy o dva odstíny světlejší než já, modré tričko a černou skládanou sukni, a nezaujatému pozorovateli by připadal jako roztomilá pubertální dívka. A taky že byla. Ve svých čtrnácti letech byla Julie roztomilá a velmi dobře si uvědomovala svou pozici adoptovaného dítěte Kate a Currana. Většinu času se chovala jako dokonalá princezna Smečky, vychovaně a uhlazeně. Až na chvíle, kdy byl v místnosti Derek, Katin pomocník, nebo Ascanio. Derekovi věnovala chladné, pichlavé poznámky, a pokud byl přítomen Ascanio, proměnila se v sarkastického raracha, sprostého jako dlaždič.

Bylo těžké být dospívající dívkou. Já si tím taky prošla a nechtěla bych si to nikdy zopakovat.

„Vezmi mě s sebou,“ zaprosil Ascanio úpěnlivě.

„Nemůže jít. Neprošel testem z ‚Eposu o Gilgamešovi‘,“ oznámila mi Julie studeně. „Kate mu řekla, že tady má sedět a nastudovat si ho.“

Ascanio se k ní otočil a ucedil jediné slovo, přetékající opovržením. „Práskačko.“

„Fňukale,“ opáčila Julie.

„Harpyje,“ kontroval Ascanio.

Julie mu věnovala pohled plný koncentrovaného opovržení. „Zbabělce.“

Ascanio ji zpražil pohledem.

Julie zkřížila ruce na prsou.

„Kam Kate šla?“ zeptala jsem se.

„Do Cechu žoldáků,“ řekla Julie.

Pravděpodobně se ještě pořád snažili vyřešit, kdo bude Cech vést. Měli tam trochu mocenské vakuum a Kate měla jako jedna ze žoldáků veteránů hodnostní pořadí.

„Vyzvedl jsi šek od toho mechanika?“ zeptala jsem se. „Za vůz té ženy?“

„Máš ho na stole.“ Ascanio se obrátil k Julii a neslyšně jejím směrem vyslovil: „Děvko.“

Nemohl to prostě nechat jen tak, že?

„Zdá se mi to, nebo tady něco smrdí?“ Julie zamávala rukou před nosem. Ale ne, to neudělala. Obvinit kožoměnce z toho, že zapáchá, byla ta nejhorší urážka.

„Jsi tak špinavý, Ascanio.“ Julie se zašklebila. „Buď opatrný, jestli takhle budeš pokračovat, mohl bys chytit blechy.“

Ascanio na ni vycenil zuby. „Buď opatrná, ať nechytíš vši. Oholí ti hlavu dohola.“

Julie protočila oči. „Když máš vši, nikdo ti holit hlavu nemusí. Prostě použiješ roztok obsahující pyretrin nebo nějakou jinou bylinkovou směs proti vším a pak hnidy vyčešeš. Tvá nevědomost je do nebe volající. Občas si říkám, jak jsi dokázal přežít těch šestnáct let. Řekni mi, to jsi většinu prožil zabalený do bublinkové fólie?“

Každým dnem zněla víc a víc jako Kate.

„Netušil jsem, že toho tolik víš o vších,“ ucedil Ascanio nazpět. „To mluvíš z vlastní zkušenosti?“

„Ano, mluvím. Žila jsem rok na ulici. Připomeň mi, kde jsi žil ty?“ Julie si poklepala prsty na rty a předstírala, že přemýšlí. „Ano, jistě. Žil jsi v náboženské sektě, chráněný a rozmazlovaný, a trávil jsi čas tím, že ses snažil ojet všechno, co se hýbe…“

Tak to by stačilo. „Ticho!“ vyštěkla jsem.

Dvě ústa se zaklapla.

Zadívala jsem se na šek. Byl to šek k firemnímu účtu. „Gloriino umění a starožitnosti.“ Starožitnosti. Proč by obchodnice se starožitnostmi navštívila recyklační firmu? Ledaže by věděla, že hodlají koupit stavbu, ukrývající trezor plný starožitností. Recyklační společnosti starožitnosti nezajímaly. Obchodovaly s kovem a kamenem. Nic dalšího většinou pád budov nepřežilo.

„Tady je adresa.“ Ascanio mi podal kus papíru. „Našel jsem ti ji.“

„Děkuju. To je od tebe moc milé.“ Zadívala jsem se na adresu. Bílá ulice, Juliino staré sousedství. Stálo na okraji Warrenu, chudé části Atlanty, a bylo domovem žebráků, gangů dětí bez domova a příležitostných zlodějíčků. Většina z nich by nevěděla, co znamenají „starožitnosti“, natož aby si je koupila. Tenhle případ byl čím dál podivnější.

„Nenechávej mě s ní tady,“ zamumlal Ascanio.

Zadívala jsem se na něj. „Neřekla ti Kate, že tady máš zůstat?“

„Ano.“

„Tak tady zůstaň. Nastuduj si svůj epos, udělej, co je potřeba, a já tě s sebou vezmu příště.“

Otočila jsem se a odešla odtamtud, dřív než se pokusil o další úpěnlivé prosby.

Bílá ulice získala své jméno, když ji nepřirozená vánice zasypala půl metrem bělostného prachového sněhu. Ten se odmítal rozpustit pár let, a většina obyvatel se rozhodla, že moudřejší ustoupí. Jestli magie v ulici dokázala udržet půl metru sněhu i uprostřed spalujícího léta v Atlantě, nedalo se odhadnout, co dalšího umí. Když sníh konečně roztál, většina původních obyvatel ulice odtamtud prchla. Jak jsem jela po rozpadající se cestě, opuštěné domy na mě shlížely tmavými obdélníky prázdných oken, připomínaly černé díry v prázdných očních důlcích. Přiznám se, že kdybych nebyla ostřílený veterán bezpečnostních složek, celé to místo by na mě působilo hrůzostrašně natolik, že bych otočila auto, ujížděla pryč a ječela při tom jako malá holka.

Gloriino umění a starožitnosti sídlily v obrovské, obdélníkové stavbě. Přední fasáda se příliš nelišila od jiných cihlových dvoupatrových domů, ale stavba se táhla hluboko do městského bloku. Spousta místa na uskladnění hory starožitností. Menší skupinky tanků… nebo stáda zákeřných magických slonů.

Zkontrolovala jsem sig-sauery a vzala za kliku. Odemčeno. Otevřela jsem. Když jsem vkráčela dovnitř, zvonek na dveřích stříbrně zacinkal. Přede mnou se rozprostírala úzká místnost, lemovaná pulty s dvojitým sklem. Podlaha byla z leštěného dřeva, prodejní pulty ze skla a oceli, a zdi tu měli natřené na stříbřitě šedou. Celé místo vypadalo jako naprostý opak starožitnictví.

Vzduch voněl po jasmínu. Ne po zušlechtěné vůni parfému, ale po opravdovém květu. Temně, lehce omamně, s náznakem indolu. Skrývalo se tu něco prastarého a divokého. Znervózňovalo mě to.

Přešla jsem k pultu po pravé straně a prohlédla si věci umístěné pod sklem. Lupa se zdobenou rukojetí. Zelené kovové autíčko na hraní s vybledlou, zpola oloupanou barvou. Malá, kulatá krabička, naplněná modrými a bílými skleněnými korálky. Levné kapesní hodinky. Nějaké mince, směsice obitých nožů, sada starožitných sklenic, tmavě rudých na dně a zlatavě žlutých na vrchním okraji. Skleněná miska na punč s grepy vyvedenými po stranách s podivnou žlutou patinou… všechno to byly tretky. Cennější věc byste našli i na bleším trhu. To měla celé skladiště plné podobného odpadu?

Z hlubin skladiště se vynořila vysoká žena. Měla na sobě hnědo-béžový oblek. Světle hnědé vlasy měla stočené na hlavě do složitého účesu. Oči za brýlemi s černými obroučkami měla tmavé a klidné. Působila uhlazeně, upraveně a profesionálně.

„Zdravím,“ řekla. „Můžu vám s něčím pomoci?“

„Ahoj, vy jste Gloria?“

„Ano.“ Žena přikývla.

„Andrea Nashová,“ představila jsem se. „Vyšetřuji několikanásobnou vraždu na jednom z výkopů patřících Smečce.“

Gloria vystoupila zpoza pultu po levici a zamířila ke dveřím. Musela jsem se otočit, abych k ní stála čelem.

„Několikanásobnou vraždu?“

Něco chystala. „Ano.“

„Koho zabili?“ Gloria položila na pult velký plastikový koš.

„Nějaké kožoměnce. Šlo o zaměstnance jisté reklamační společnosti.“

„To zní smutně.“ Gloria mi nabídla úsměv. „Ale nevím, co to má společného se mnou.“

Stála, jednu ruku položenou na koši, svaly napjaté. Normálně bych kolem ní pomalu kroužila a tahala z ní důkazy postupně a po troškách, ale na to byla příliš napnutá. Čas na strategické rozhodnutí. Anapa pravděpodobně šel po ceremoniálním noži. Ona by mohla také. Možná by pro něj mohla i pracovat.

Zkusila jsem zariskovat. „Dejte mi ten nůž, Glorie.“

Vrhla po mně obsah koše. Uskočila jsem doprava, ale nebyla jsem dost rychlá. Spletenec stuh mě udeřil do hrudi a rozpadl se do dvou tuctů těl, plazících se kolem mých nohou.

Hadi.

Před očima mi prokmitla vzpomínka na těla Rafaelových lidí, pokrytých puchýři. Nechat se kousnout znamenalo smrt. Uskočila jsem nahoru a doprava, snažila jsem se vzdálit od klubka vyděšených hadů. Dopadla jsem na čisté podlaze a tasila sigy. Za mnou na dveřích zapadla těžká kovová mříž.

Byla jsem v pasti.

Prudce jsem se otočila a spatřila Glorii, jak dřepí na jednom z pultů. A co teď, sakra?

Gloria otevřela ústa. Čelisti se jí vykloubily z pantů a ta dolní se rozpůlila, takže měla ústa otevřená ještě víc. Ohrnula rty, vycenila zuby a tvář se jí proměnila v groteskní masku. Ze zářezů v dásních jí vyjely dva jedové zuby nad lidskými špičáky.

Páni.

Gloria se přikrčila.

„Nedělej to!“ vyštěkla jsem. Nemohla jsem se nechat kousnout a potřebovala jsem ji naživu, protože všechny její vědomosti by zemřely společně s ní.

Gloria skočila. Nešlo o nějaký bojový chvat. Prostě po mně skočila s otevřenými ústy a vyceněnými tesáky, jako by měla v nohách pružiny.

Stiskla jsem spoušť. Dvě střely se jí zakously do břicha, třetí a čtvrtá do hrudi, a pak do mě narazila. Uvěznila mi paže v drtivém sevření, rukama mi je přitiskla k bokům. Čtyři kulky, a ani ji to nezpomalilo. Měla být mrtvá nebo alespoň krvácet.

Snažila jsem se vykroutit, ale držela mě pevně, jako by místo rukou měla dva ocelové svěráky. Sehnula se s otevřenou tlamou, pokoušela se mi zakousnout do hrdla. Tak to teda ne. Praštila jsem ji čelem do obličeje. Ucouvla zpátky, nos měla zlomený, rozdrcený na krvavou kaši. Vytrhla jsem levou ruku z jejího sevření, stále jsem v ní svírala sig. Gloria se mi zakousla do druhé paže, probodla mi kůži přímo přes košili, než jsem jí stačila přiložit pistoli k uchu a vyprázdnit jí do hlavy tři náboje.

Krev vystříkla na parkety, pokryla je zbytky mozkové tkáně a rozdrcených lebečních kostí. Gloria se mi sesula bezvládně k nohám.

No, to šlo výborně. Ona a její tajemství byly mrtvé a já se nechala kousnout, takže se k nim brzy připojím. Jak se to proboha mohlo takhle pokazit?

Paže mi hořela. Opatrně jsem odtrhla rukáv, pokoušela se s rukou příliš nehýbat. Místo vpichu se nacházelo blízko lokte. Podařilo se jí zakousnout jen jedním zubem, ale i to stačilo. Tkáň kolem kousnutí už byla jasně červená. Kůži jsem tam měla napnutou, horkou a tvrdou nalévajícím se otokem.

Pokud jsem měla soudit podle Rafaelových lidí, měla jsem jen pár minut, než mě jed zabije.

Nejlepší způsob, jak zabránit rozšíření hadího jedu, pocházel z Austrálie a zahrnoval pevný, široký obvaz společně se závěsem a dlahou. Jed musel projít do těla skrze lymfatický systém, než se dostal do krevního oběhu. Ten způsob spočíval v tom, že jste stlačili tkáň a tak zabránili lymfě proudit ven ze zasažené končetiny.

Nedokázala jsem se obvázat, aniž bych pohnula zraněnou paží, a i tak bych to nedokázala provést správně a dost pevně. Mohla jsem paži jen zaškrtit a doufat, že to obě přežijeme.

Vytáhla jsem z kapsy obvaz a převázala jím paži nad místem kousnutí, přerušila tok krve a lymfy do paže. To bude muset stačit.

Glorie stále ležela na podlaze. Velmi mrtvá. Logická, racionální část mě převzala kormidlo. Za prvé, Gloria měla obrovské tesáky. Za druhé, byla jedovatá. Za třetí, byla spojená s recyklační společností, která se pokoušela získat Rafaelovu budovu. Pokud nebyla součástí party, která zabila Rafaelovy lidi, rozhodně se scházeli na snídani. Konečně jsem získala stopu, až na to, že jsem umírala. Jestli mě jed dostane, policisté nikdy nepřepustí místo činu Smečce. Nebyla jsem oficiálním členem, ani jsem nebyla ve městě zaregistrovaná jako kožoměnec, což znamenalo, že místo činu přejde pod jurisdikci ÚPJ. Smečka nebo kdokoliv, kdo to po mně převezme, si k důkazům ani Gloriinu mrtvému tělu nebude moci ani přičichnout. Musela jsem uchovat důkazy, které jsem měla.

Vytáhla jsem z kapsy na opasku polaroidový fotoaparát, odtáhla ženin ret a vyfotila zuby. Přístroj vytiskl fotku. Převrátila jsem ji, napsala na druhou stranu „majetek Jima Shrapshira“, dala si ji do kapsy košile a pak foťák opět schovala. Pokud bych zemřela, policisté ji najdou a budou se na ni Jima ptát, což znamená, že ji uvidí a sám si domyslí, co se stalo. No, jen doufám, že jsem se právě nezabila.

Přešla jsem k telefonu v místnosti. Pár hadů se mi pokoušelo zakousnout do boty, když jsem procházela kolem, ale žádnému se to nepovedlo. Natáhla jsem se a stiskla páku na zdi, takže se kovová mříž na dveřích zvedla. Vyšplhala jsem na pult, abych se dostala z dosahu hadů, a pak zdvihla sluchátko a zavolala do kanceláře.

„Špičkově ostrá agentura!“ zaštěbetala Julie do telefonu.

„Dej mi to,“ zavrčel Ascanio.

„Tady Andrea. Dej mě na hlasitý odposlech.“

„Hotovo,“ oznámila mi.

„Teď mě velmi dobře poslouchejte. Jsem v Gloriiných starožitnostech na Bílé ulici. Kousl mě jedovatý had, nejspíš zmije. Ten samý druh, co zabil Rafaelovy lidi. Umírám. Zavolejte záchranku, dejte jim Gloriinu adresu a povězte jim, aby přivezli protijed. Pak zavolejte Doolittlovi a zopakujte mu, co jsem právě řekla. Pak zavolejte Jimovi a tomu to taky zopakujte. Povězte mu, že jsem zavolala záchranáře. Neotvírejte dveře do kanceláře nikomu kromě Kate. Rozumíte?“

„Ano,“ odtušila Julie bezvýrazně.

„Fajn.“ Zavěsila jsem.

Můj metabolismus byl pravděpodobně dvakrát rychlejší než lidský. Čím rychlejší metabolismus, tím rychleji se tělem šířil jed. Musela jsem zůstat v klidu. Čím víc se budu strachovat, čím víc se budu hýbat, tím rychleji zemřu.

Nehybně jsem ležela. Na podlaze pode mnou klouzali hadi, jejich šupiny tiše ševelily o parkety. Paže mi hořela. Čelo jsem měla lepkavé, na linii vlasů mi vyrazil studený pot. Pak přišla nevolnost, zkroutila mi žaludek a nacpala mi ho až do krku.

Soustředila jsem se na dýchání. Nádech a výdech. Klid.

Nádech.

Výdech.

Přežiju to. Žádné myšlenky na konec, žádná lítost, žádné výčitky, co jsem mohla říct a udělat jinak. Přežiju to.

Nádech.

Výdech.

Chtěla jsem vyběhnout ven, skočit do auta a odjet k nejbližší ambulanci. Jela bych smrti přímo do náruče.

Nádech.

Výdech.

Cítila jsem v ústech kovovou pachuť.

Nádech.

Výdech.

Pustila se do mě horečka, pomalu se mi rozhořela pod kůží.

Nádech.

Výdech.

Zvládnu to. Přežiju to. Čtyři rodiny se musí dočkat spravedlnosti. Věci mezi mnou a Rafaelem se musí vyřešit. Mám tolik věci, pro které stojí za to žít.

Jen jsem se nesměla hýbat.

Lapala jsem po dechu. Tolik ke klidnému dýchání. Nechtěla jsem umřít.

Bolest mi proklála hruď. Srdce se mi třepotalo v hrudi. Bylo mi horko, tak strašně horko…

Muž ve žlutém hasičském obleku rozrazil dveře a zaklel. „Hadi! Jsou tu zatracení hadi!“

Zavřela jsem oči.

* * *

„Mohla byste mi to zopakovat?“ Detektiv Collins, vysoký běloch kolem čtyřicítky, ale stále v kondici, se ke mně naklonil. „Takže na vás skočila a vy jste ji trefila čtyřikrát během půl vteřiny?“

„Ano.“ Zamlela jsem se v přikrývce, do které mě záchranáři zabalili. Seděla jsem na židli u pultu, z něhož na mě Gloria skočila. Jednotka rychlé pomoci mi vstříkla patnáct lahviček protijedu, a když to tak úplně nezafungovalo, přidali mi ještě pět dalších. Motala se mi hlava, cítila jsem se studená a upocená. Kdykoliv jindy by mi bylo mizerně, ale teď nevolnost a závratě znamenaly, že jsem naživu.

„A co se stalo pak?“

„Narostly jí tesáky a kousla mě.“

„Těmi tesáky?“

„Ano.“

Detektiv Tsoi, tmavovlasá asiatka, které táhlo na čtyřicítku, zdvihla pěkné obočí. „Takže byste řekla, že je had?“

Zadíval jsem se na ni. Za Tsoi člověk z úřadu pro kontrolu zvířat ukládal poslední hady do koše.

„Jen se chci ujistit, že si vzájemně rozumíme,“ řekla Tsoi. „Mluvíme tady o hadích lidech?“

„Ano.“

Tsoi a Collins se na sebe zadívali.

„Každý ví, že plazí kožoměnci neexistují,“ poznamenal Collins.

„Neřekla jsem, že byla kožoměnec.“ A to taky nebyla tak úplně pravda. Existovali i plazí kožoměnci, jen nebyli výtvorem Lykosova viru.

Tsoi mě sjela zadumaným pohledem. „Vaše složka říká, že jste byla propuštěna z Řádu kvůli posttraumatickému stresu. Neprošla jste psychologickou prověrkou?“

„Nejsem šílená.“ Bolela mě hlava a chtělo se mi zvracet. Při každém slově jako by mi někdo bušil do hlavy kladivem.

„To nikdo netvrdí,“ řekl Collins. „Nikdo to slovo začínající na š nezmínil.“ Zhluboka jsem se nadechla a snažila se udržet to málo, co se mi válelo v žaludku, aby nevytrysklo ven. Věděli, že jsem zesláblá, a snažili se ze mě dostat informace, co to šlo. Doufali, že šlápnu vedle. Neměla jsem jim to za zlé. Na jejich místě bych udělala to samé. Dostat ze svědka co nejvíc, dokud to jde. Informovali mě o mých právech hned ve chvíli, kdy jsem nabyla vědomí, což znamenalo, že mě zadrželi a nešlo o obvyklou konverzaci.

„Není šílená,“ oznámil jim koroner, přestal ohledávat mrtvolu a napřímil se. „Našel jsem dva zatahovací jedové zuby. A taky nemá úplně obvyklý čelistní kloub. Podívejte se na tohle.“ Zatáhl za Gloriinu dolní čelist. Její ústa se rozevřela. Sice ne tak doširoka jako hadí tlama, ale mnohem víc, než by měla umět jakákoliv lidská lebka.

„Hadí lidé.“ Collins zůstal zírat. „To si ze mě děláte prdel.“

Koroner rozpřáhl ruce. „Jen konstatuju fakta. Má jedové zuby a čelist, která se umí otevřít ve stostupňovém úhlu. Závěry si odvoďte sami.“

„Není tady nějaký druh kultu, který se považuje za tajné hadí lidi?“ řekla Tsoi.

„Ne, to jsou reptiliáni,“ řekl koroner. „Mají spíš připomínat plazy.“

„Střelila jsem ji čtyřikrát,“ přidala jsem se do diskuze. „Ani ji to nezpomalilo.“

„EnGarde Deluxe,“ řekl záchranář. „Skrytá taktická neprůstřelná vesta. Měla jednu pod sakem.“

No. To by pár věcí vysvětlovalo.

Collins si ztěžka povzdechl. „Co jste tady dělala?“

Ještě před třemi dny bych ze zvyku spolupracovala, protože mě v Řádu naučili, že bych se k lidem z ÚPJ měla chovat slušně. Ale teď jsem kopala za tým Smečky a budu sedět a držet pusu, dokud nepošlou posily. Doufejme, že ve formě nějakého právníka. „Bez komentáře.“

Collins mě sjel tvrdým pohledem. „Neříkejte mi, že jste jela takovou dálku na Bílou ulici, jen abyste nakoupila.“

„Bez komentáře.“

„Opravdu? Opravdu to chcete vést tímhle směrem?“ Zněl, jako by to bral za osobní urážku.

„Ano.“

Collins zavrtěl hlavou. Tsoi se zatvářila účastně. „Poslyšte, všichni víme, že to má spojitost s těmi čtyřmi vraždami na výkopu vašeho expřítele. Nalijme si čistého vína. Všichni tady jsme ti hodní. Jsme na stejné straně.“

Ti dva byli fakt dobří. Uniformovaní policisté ÚPJ, kteří se ukázali hned po záchranářích, mě ani ne před dvěma hodinami zadrželi na místě činu. Collins a Tsoi se objevili před půl hodinou a už věděli, kdo jsem. Znali mou pracovní minulost, věděli o spojení s Rafaelem, a očividně je strašně žralo, že případ Rafaelových lidí museli přepustit jurisdikci Smečky. Vsadím se, že byli první, kdo na místo činu dorazil.

Chápala jsem jejich nespokojenost. Čtyři vraždy uprostřed města, a navíc šlo o kožoměnce, kteří byli silnější a rychlejší než většina. To široká veřejnost nenesla zrovna dobře. Ne, že bychom byli tak oblíbení, ale pokud tahle neznámá hrozba dokázala zatočit se čtyřmi kožoměnci najednou, obyčejný člověk proti ní neměl šanci. V dnešní době lidé propadali panice velmi lehce a ÚPJ nenesla zrovna dobře, že je z vyšetřování někdo vyšachoval.

„No tak, Nashová,“ řekl Collins. „Pomozte nám. Co jste tady dělala?“

„Bez komentáře.“

Zírali na mě. Ten pohled jsem znala. Už jsem ho párkrát použila také. Říkal: „Máme vás a vy neodejdete, ale jsme ochotní naslouchat, a když budete spolupracovat, necháme tohle všechno být.“

Obyčejní lidé si myslí, že policisté jsou hloupí. Vidí nějakého chlápka s buldočí tváří a předpokládají, že je hloupý a že se dokážou vymluvit z každé šlamastyky. Ale ten policajt s buldočí tváří má titul, tři sta hodin vyšetřování vražd za sebou a přes tři tisíce hodin ve výslechové místnosti. Tohle prostě nevyhrajete. Kdybyste se zarazili a zamysleli, raději budete držet jazyk za zuby. Ale když vás takhle bombardují otázkami, chcete vysvětlit svou část příběhu. Chcete, aby vás někdo pochopil, chcete soucit, a taky chcete, aby na vás tak přestali koukat.

Nutkání ospravedlnit se je silná touha. Viděla jsem lidi, kteří měli spoustu zkušeností, právní zástupce, ostřílené policisty, dokonce i rytíře Řádu, podlehnout tlaku a říct hloupé věci, jen aby se ospravedlnili. A nebudu jejich příkladu následovat.

„Nashová, nepokoušejte se to okecat. Potřebujete, abych vám vysvětlil, co je to bránění výkonu spravedlnosti?“

„Bez komentáře.“

„Andreo, už ani slovo.“ Mrštný, svalnatý muž se protlačil až k nám. Pohyboval se jako akrobat. Elegantně, jistě a jako by nevážil nic. Blížila se mu třicítka, byl pohledný, se zelenýma očima a ostrými rysy. Krátké, jasně červenorudé vlasy měl vyčesané nahoru a rozježené, stály mu na hlavě jako bodliny na vyděšeném ježkovi. Barabáš. Technicky vzato byl členem klanu hbitých, ale vyrostl v klanu boud. Byl to Katin poradce ohledně zákonů Smečky, a co jsem slyšela od Rafaela, při boji se choval zákeřně a nevyzpytatelně.

„Detektive, možná bych měl vysvětlit já vám, co znamená bránění výkonu spravedlnosti.“ Barabášův výraz nabyl na nebezpečné soustředěnosti. „Bránění výkonu spravedlnosti je pokus o narušení řádného právního či soudního procesu. Aby mohl být někdo obviněn z bránění výkonu spravedlnosti, musel by vědomě, záměrně bránit nebo mařit zákonný výkon příslušníka bezpečnostních složek v rámci jeho oficiálních povinností, a to násilím, ničením důkazů, podplácením, korupcí nebo podvodným jednáním. Všimněte si důrazu na podvodné jednání. Pokud chcete mou klientku obvinit z bránění spravedlnosti, musíte prokázat, že lhala. Má klientka nelže. Jen odmítá odpovídat, na což má podle ústavy právo, a co jsem posledně kontroloval, tak je ústava ještě pořád nejvyšším zákonem této země. Ale byl to hezký pokus.“

Páni. Doufala jsem, že mi Jim pošle posily, ale netušila jsem, že se vytasí rovnou s těžkým kalibrem a vzdušnou obranou.

Záchranář zamával na Barabáše. Barabáš mu zamávání oplatil. „Ahoj, Mitchelli! Dlouho jsme se neviděli.“

„Kdo jste?“ chtěla vědět Tsoi.

„Barabáš Gilliam.“ Mezi jeho dlouhými, elegantními prsty se zhmotnila vizitka. „Jsem její právní zástupce.“

Tsoi se krátce zadívala na kartičku. „Jste právník Smečky. Co děláte tady?“

„Pracuju,“ uculil se Barabáš, až se zablýskly ostré, bílé zuby. „Víte, i my, špinaví právníci Smečky, musíme složit zkoušky stejně jako všichni ostatní. Pokud si to chcete ověřit, zjistíte, že jsem bezproblémovým členem advokátní komory. Mám licenci, abych mohl vykonávat profesi v krásném státě Georgia a několika neméně půvabných sousedících státech, což znamená, že si mě slečna Nashová může najmout, abych ji zastupoval.“

Tsoi ukázala na mě. „Je členkou Smečky?“

„Ne, slečna Nashová si mě najala jako soukromá osoba. Snažím se udržovat krok se současnou legislativou, ale možná jsem něco přehlédl. Vešel v platnost nějaký nový zákon, který zakazuje, aby advokát Smečky provozoval své povolání i mimo ni? Pokud ano, děkuji, že jste mě na to upozornila, detektive.“

„Myslíte si, že tohle tady je nějaká komedie?“ Collins mu věnoval tvrdý pohled.

V Barabášových očích zahrály drobné rudé jiskřičky. „Omluvte mě.“

Pohnul se s nadpřirozenou rychlostí a prudce vytáhl metr a půl dlouhého hada zpoza pultu, jen pár centimetrů od lokte detektiva Tsoi. Ta vyskočila, podařilo se jí jedním skokem překonat půlku místnosti.

Had se svíjel v právníkově pěsti. Barabáš si ho přizvedl a prudce ho kousl do krku.

„Ježišikriste!“ Collins o krok ucouvl.

Tsoi si připlácla dlaň na ústa.

Barabáš vyplivl hlavu na zem. „Chřestýšovec. Můj oblíbený. Kde jsme to skončili? Ano, jistě. Snažili jste se mě zastrašit. Omlouvám se za přerušení. Prosím, můžete mě dál pražit pohledem.“

„Ten had je důkazní materiál,“ zavrčel Collins.

„Velmi rád vám ho předám. 1 když vzhledem k tomu, že jsem právě vaši parťačku zachránil před uštknutím hadem, očekával bych trochu víc vděku.“ Právník nabídl bezhlavé tělo hada Collinsovi. Detektiv se zašklebil, ale převzal si ho.

„Co za druh kožoměnce jste?“ chtěla vědět Tsoi.

„Je to promykodlak,“ pověděl jim koroner.

Barabáš se na mě usmál. „Odcházíme.“

„To tedy ne!“ řekla Tsoi.

„Nemůžete ji zadržet. Všichni tady to víme. Ale abychom si byli jistí, znovu si můžeme projít fakta,“ řekl Barabáš. „Má klientka, ubohá bezbranná žena…“ Collins se málem zakuckal vlastními slinami.

„Přišla sem, aby si prohlédla zboží v obchodě, byla napadena příšerou, kterou v sebeobraně zabila. Nebude s vámi už mluvit, protože jak všichni víme, cokoliv vám řekne, může a bude použito proti ní při soudním procesu, nicméně, jak nám říká zákon 801 odstavec (d), druhý paragraf, písmeno (a), nic z toho není možné použít k jejímu užitku, protože cokoliv vám řekne, je z doslechu. Takže to, že by s vámi mluvila, jí je naprosto k ničemu.“ Barabáš se otočil ke mně. „Můžete chodit?“

„Možná,“ pověděla jsem mu. „Ještě jsem to nezkusila.“

Barabáš mě zdvihl, jako bych nevážila nic. „Potřebujete ještě něco dalšího, detektivové?“

„Není ze Smečky, takže ani neuvažujte o tom, že byste to tady prohlásili za její místo činu,“ zavrčela Tsoi.

„O tom by se mi ani nesnilo.“ Barabáš vyšel ze dveří na ulici zalitou slunečním světlem.

Vydal se po ní dál. „Zaparkoval jsem stranou, aby mě nemohli zablokovat. To je jedna jejich zábavná taktika. Zaparkují za tebou a snaží se tě vyslýchat, zatímco si dávají načas s přeparkováním vozidla. Jsi v pořádku?“

Přikývla jsem. Byla jsem tak ráda, že jsem odtamtud vypadla. „Barabáši, kdybys nekopal za opačný tým, tak bych si tě vzala.“

Uculil se. „Kdybych nekopal za opačný tým, tak bych souhlasil. Dostala jsi mě už tím ‚bez komentáře‘. Kdyby byli všichni mí klienti tak chytří, měl bych jednodušší život. Mnohem, mnohem jednodušší.“

Zastavil se u smečkového džípu, otevřel dveře spolujezdce a opatrně mě naložil dovnitř.

„Kam jedeme?“

„Do vaší kanceláře. Je blíž než tvůj byt a líp opevněná. Doolittle už tam je a očekává tvůj příjezd s celou plejádou jehel a různých mučících nástrojů.“

„Bezva,“ zamumlala jsem.

„Už se na tebe moc těší. Bude to legrace,“ slíbil mi Barabáš a nastartoval auto.

Když jsme zastavovali na parkovišti, žaludek jsem měla jako na vodě. „Nepovíš nikomu, že jsi mě nesl, že?“

„Bude to naše malé tajemství,“ pravil.

„Díky.“

10.

Doolittle byl ohromně milý člověk. Vypadal, že mu je kolem padesátky, i když byl nejspíš starší. Kožoměnci žili déle a vypadali mladší než většina obyčejných lidí. Kůži měl tmavou, skoro až do černa, krátké tmavé vlasy prokvetlé stříbrem. Mluvil tichým hlasem s uklidňujícím jižanským přízvukem. Díky brýlím, na jejichž nošení trval, a lehce nepřítomnému pohledu připomínal vlídného univerzitního profesora. Někoho se specializací na historii nebo antropologii, kdo trávil život v kabinetu plném knih. Napolo jste čekali, že si vás posadí do křesla, aby s vámi zapředl důvěrný rozhovor o nějaké dávno zapomenuté civilizaci a ujistil vás, že dvojka za vaši esej přece není konec světa.

Ale v momentě, kdy se objevilo jakékoliv zranění, ať už sebelehčí, se z něj stal tvrdohlavý, protivný tyran, který se k vám choval jako k šestiletému děcku. Pracoval jako hlavní mág-léčitel Smečky. Napravoval zlomené kosti, vyndával z lidí stříbro a další cizí předměty, šil rány a vůbec trávil veškerý čas tím, že se ujišťoval, že kožoměnci ve Smečce přežijí. A pracoval na tom s druhem zarputilé neúnavnosti, která tolik proslavila jeho zvířecí protějšek. Pokud existovaly nějaké zákony přírody, jeden z nich rozhodně byl, že hádat se s medojedem nemá cenu.

Jakmile jsem překročila práh kanceláře, Doolittle mě okamžitě usadil do židle. Odebral mi krev a prozkoumal kousnutí na noze i větší na rameni, na němž se stačil udělat švestkově fialový otok. Barabáš doktorovi vylíčil, co se dělo, zatímco Julie a Ascanio postávali vzadu, tiší jako myšky.

„Chřestýšovec?“ zeptal se Doolittle, když mi prohlížel oči.

„Už to tak vypadá. Nebo alespoň ten, kterého jsem chytil. Ale nešlo o chřestýše.“ Barabáš pokrčil rameny. „Sedmicentimetrové tesáky.“

„Zvedá se vám žaludek?“ zeptal se mě Doolittle.

„Ano.“ Taky jsem se pořád potila. Pot mi zaléval tvář a záda, studený a lepkavý, a srdce mi bilo příliš rychle. Kousnutí na paži se mi taky ještě nezatáhlo. To bylo špatné znamení. Lyk-Vé většinu zranění zacelil během pár minut.

Někdo zabušil na dveře kanceláře. Barabáš se přesunul ke dveřím, odsunul kovovou západku, zakrývající úzké kukátko, a zadíval se ven.

„Je tu ten tvůj milovník.“

„Barabáši, otevři ty zatracené dveře!“ zavrčel Rafael.

Promykodlak zavřel kukátko. „Chceš, abych ho pustil dovnitř?“

„Přemýšlím nad tím.“

Barabáš kukátko znovu otevřel. „Přemýšlí nad tím.“

„Andreo,“ zavolal Rafael. „Pusť mě dovnitř.“

„Když jsem vás dva viděl posledně, vypadali jste tak šťastně,“ řekl Barabáš. „Jen tak ze zvědavosti, Rafaeli, jak se ti ksakru podařilo to tak podělat?“ Rafaelův hlas nabyl na nebezpečné výhružnosti, naznačující, že brzy začne bláznit. „Připomeň mi, jak jste na tom ty a Ethan?“

„To není tvoje starost,“ řekl Barabáš.

„Pusť mě dovnitř a neutrhnu ti hlavu.“

„To bys neudělal ani tak,“ opáčil Barabáš. „Jsme přátelé.“

„Pusť ho dovnitř.“ Kdybychom ho nepustili, stejně neodejde. Prostě bude stát u dveří a s Barabášem na sebe budou pokřikovat sprosťárny. A hlava mě už tak dost bolela.

Barabáš otevřel dveře a Rafael vkráčel dovnitř. Uviděl mě a pobledl.

„Nerozčilujte ji,“ varoval ho Doolittle.

„O tom by se mi ani nesnilo.“ Rafael si přitáhl židli a posadil se vedle mě.

Doolittle mi posvítil malou baterkou do očí, poslechl si můj tep a do ruky mi vrazil sklenici s nějakou kalnou tekutinou. „Vypijte to.“

Maličko jsem usrkla. Jako by někdo smíchal benzin s terpentýnem. „To je strašné.“

Doolittle se na mě zadíval skrze své brýle. „Mladá dámo, tu sklenku vypijete do poslední kapky. Pokud můžu nechat všechno být a přispěchat sem, mohla byste mi mou laskavost oplatit alespoň tím, že vypijete svůj lék.“

Poslušně jsem hltala léčitelův nápoj. Pálil mě v krku. Rozkašlala jsem se. „Doktore, vy se mě pokoušíte zabít.“

„Napij se ještě,“ poradil mi Rafael.

Ukázala jsem na něj. „Slyšel jsi doktora. Nemáš mě rozčilovat.“

Statečně jsem se donutila polknout další hlt toho hnusu, nechat ho sklouznout do žaludku a udržet ho tam.

„Výborně,“ pochválil mě Doolittle. „Pokud si pamatuji, varoval jsem vás, ať se nepokoušíte s tím hadem bojovat.“

„Had napadl mě. Tedy, napadla mě žena s hadími tesáky.“

„Když vypijete celou sklenici, dostanete lízátko.“

Na celé té konverzaci bylo něco hluboce absurdního. „Přestaňte se ke mně chovat jako k děcku.“

„Až přijmete zodpovědnost za vlastní nesnáze a spolykáte lék.“ Doolittle se zadíval na Barabáše. „Počítám s tím, že jste asi tu hadí ženu neviděl, že?“ Barabáš zavrtěl hlavou. „Jakmile jsem vešel dovnitř, koroner se postavil tak, abych jí neviděl hlavu.“

„To je škoda.“

Polkla jsem další hlt. Ještě nikdy v životě jsem nepila nic odpornějšího, to bych radši dala přednost teplému mléku, smíchanému s jedlou sodou. Vytáhla jsem z podprsenky fotku z polaroidu.

„Tady.“

Rafael mi vzal fotku z prstů a pak ji předal beze slova Barabášovi.

Právníkovi se rozšířily oči. „Proč je na tom napsáno ‚majetek Jima Shrapshira‘?“

„To je Jimovo opravdové jméno.“

„Ale to nic nevysvětluje,“ řekl Barabáš.

„Kdybych umřela, ÚPJ by si zabralo místo činu a nepustilo by Smečku k vyšetřování. Byla velká šance, že Smečku nenechají, aby prohlédla Gloriino tělo. Ale kdyby u mé mrtvoly našli fotku, museli by ji ukázat Jimovi a zeptat se ho na ni. Věděl by, že má hledat její známé společníky se sklapovacími jedovými zuby.“

„Kousli tě a tvoje hlavní priorita byla udělat fotky?“ řekl Barabáš.

„Nerozčiluj ji,“ pověděl mu Rafael.

„Tehdy mi to přišlo důležité.“

Barabáš se zadíval na Rafaela. „Jak to dokážeš snášet?“

„Práce především. Už je taková,“ pravil Rafael.

Doolittle si trpělivě povzdechl. „Znáte postupy v případě uštknutí hadem. Nemůžete mi tvrdit, že jste o nich nevěděla. Svévolně jste nebrala ohledy na vlastní zdraví, přesně tak to bylo.“

Promykodlak a medojedodlak civěli na fotografii.

„Sklápěcí zuby,“ řekl Barabáš. „Jako u chřestýše.“

„Nebo u zmije paví.“ Doolittle se zamračil. „Kam ten svět spěje?“

„Co je na zmiji paví tak zvláštního?“ zeptala jsem se.

„Je to takový legrační hádek,“ vysvětlil Barabáš. „Malý, špatně naložený, aktivní v noci. Projdeš kolem, kousne tě, a nic ti není. A pak se ti o dvacet čtyři hodin později spustí samovolné vnitřní krvácení. Zabije v Africe víc lidí než jakýkoliv jiný had. Taky chutná lahodně a má štiplavou pachuť.“

Upíjela jsem odporný lék a pospojovala pro ně kusy skládačky: Garciovy konstrukce, stopy po odtahovaném vozidle, mechanika, šek s Gloriiným jménem a její útok, když jsem zmínila nůž.

„Takže jde o ten nůž, který jsme viděli, když jsme se Anapovi vloupali do kanceláře,“ poznamenal Rafael.

Barabáš si strčil prsty do uší. „Lalalala, neslyším vůbec nic o žádném vloupání.“

„Ano,“ pověděla jsem Rafaelovi. „Všichni po něm jdou.“

Zamračil se.

Dopila jsem lék do poslední kapky a položila sklenici na stůl. „Chci svoje lízátko. Zasloužila jsem si ho.“

Doolittle sáhl do tašky a nabídl mi, že si můžu vybrat: grepové, melounové nebo pomerančové. Jasná volba. Vzala jsem si melounové a strčila ho do pusy. „Tak proč má jedové zuby?“

„Je to nějaký druh magické úpravy,“ řekl Doolittle. „Nebo možná stvoření, které jsme ještě neviděli.“

„Rozpětí jejích zubů je podobné jako u kousnutí u Rafaelových zaměstnanců.“ Doolittle přikývl. „Podobné, ale nemůžeme to vědět jistě, protože nemáme k dispozici její hlavu.“

„Taky se na tělech obětí našla mnohočetná kousnutí různých velikostí,“ řekla jsem.

„Což znamená, že její kamarádi jsou stále někde venku,“ dokončil Rafael. „Lidé chodí kolem s jedovými zuby,“ přerušila jsem ho. „Jak je to vůbec možné?“

Doolittle se na mě krátce zadíval s křivým úsměvem. „Jak je možné, že nám roste srst, tesáky a drápy?“

Dobrá poznámka.

Doolittle zkontroloval krev ve zkumavce a pak z tašky vytáhl masivní koženou roli. „Krevní srážlivost není pořád v normálu.“ Roli rozložil na mém stole.

V řadě úhledných kožených kapsiček se leskly podivné kovové nástroje. Trochu to připomínalo soupravu nářadí středověkého experta na mučení. Doolittlova ruka se zastavila nad skalpelem.

„Nechcete do mě řezat, že ne?“

Doolittle přikývl. „Ten fialový otok na vaší paži je nahromaděný mrtvý Lykosův virus, smíchaný se zachyceným jedem. Musíme ho dostat z vašeho těla ven. Pamatujete si, jak vytlačit stříbro?“

„Ano.“ Na podobný zážitek jen tak nezapomenete.

Doolittle si přitáhl židli a posadil se vedle mě, aby se mi zadíval do očí na stejné úrovni. „Musím udělat řez na vaší paži a do svalu zasaženého kousnutím zabodnout jehlu, vyrobenou ze stříbrné slitiny.“

Bude to bolet. O ano. Bude to bolet jako čert.

Rafael se ke mně natáhl a sevřel mi ruku ve svých.

„Musíme vašemu tělu nechat pár minut, ať má čas zareagovat,“ řekl Doolittle. „Pak chci, abyste se soustředila a vytlačila jehlu ven. To podpoří tok krve a lymfy k ráně a vypudí jed. Pokud vypudíme jed, vaše šance na přežití se značně zvýší.“ Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru. Byla jsem unavená, tak unavená, a celé tělo mě bolelo, jako by mě někdo zmlátil pytlem plným kamení. Jen při pomyšlení na stříbrné jehly se ve mně všechno kroutilo.

„To zvládneš,“ řekl Rafael. „A přestaň fňukat.“

„Polib si.“

„Přesně tak,“ oznámil mi. „No tak, drsňáku. Ukaž, co v tobě je.“

Sevřela jsem opěradla židle. „Udělejte to.“

Rafael mi položil ruce na pravé rameno, přitlačil mě do židle. Barabáš mě sevřel z druhé strany.

Doolittle vzal skalpel. Jeho ruka kmitla, příliš rychle, abych ho viděla. Následovalo bodnutí bolesti, ostré a rychlé. Z rány se vyřinula černá krev a Doolittle ji utřel kusem obvazu. „Tohle zaštípe.“

Do paže se mi zabodla rozžhavená jehla. Celé tělo se mi rozječelo na poplach. Měla jsem pocit, jako by mi někdo udělal díru do svalu a nalil do ní roztavený kov.

„Držte ji v sobě,“ pověděl mi Doolittle tichým hlasem. „Vedete si skvěle. Báječně. Vydržte. Ještě chvíli…“

Vrčela jsem a drásala opěradlo drápy levé ruky. Barabáš mě pevně držel.

„Líbil se ti můj vzkaz na stole?“ zeptal se Rafael.

„Děsně,“ ucedila jsem skrze zatnuté zuby. „Budu ti tu laskavost muset později oplatit.“

Bolest čím dál víc sílila, paži jsem měla jako v ohni. Chvěla jsem se, celé tělo se mi třáslo.

„Neměňte formu,“ řekl Doolittle. „Vedete si dobře. Vedete si moc dobře. Ještě chviličku. Vydržte to pro mě, Andreo.“

Bolest si proklovala cestičku svalem až ke kosti a teď ji drásala ostrými, pilovitými zoubky. Zavrčela jsem.

„Užžž to skoro bude,“ zabroukal Doolittle. „Skoro.“

„Máme tě,“ pověděl mi Barabáš. „Máme tě.“

Nemohla jsem to vydržet. Už nesnesu další vteřinu. Tělo se mi zkroutilo, jak se snažilo najít cestu kam uniknout. Na kůži se mi objevily světlé skvrny.

„Neměň formu,“ štěkl po mně Rafael.

„Sklapni.“

„Buď hodná, nebo tě tady přede všemi políbím.“

„To tedy ne,“ zavrčela jsem. Musela jsem vydržet a přežít to, abych mu pak mohla dát pěstí. To byl skvělý cíl.

„Vydržte,“ pověděl mi Doolittle. „Ještě deset vteřin.“

Aaaa. To bolí. Bolí, tak bolí, bolíííí…

„Vytlačte ji,“ štěkl Doolittle.

Soustředila jsem každičkou kapku vůle na zdroj bolesti.

Tělem se mi rozlilo teplo, pročesávalo mi svaly ostnatými prsty.

Vypadni z mého těla. Tak už kruci vypadni!

Jehla se zachvěla.

Vykřikla jsem.

„Vytlačte ji,“ naléhal Doolittle.

„Ty to zvládneš,“ pověděl mi Barabáš.

Zatlačila jsem. Jehla konečně vyklouzla a na paži se mi vyvalila vařící krev. Nejdřív šedá, fialová a nakonec jasně červená. Rafael mi pustil paži a já ho praštila pěstí do hrudi, protože jsem ji měla nejblíž na dosah.

„Hodná holka,“ Doolittle vydechl. „Výborně.“

Utřela jsem si slzy a spatřila Ascania. Jen na mě zíral. Oči měl přes půlku obličeje a pohled vyděšený.

„Ber to jako ponaučení,“ řekl mu Doolittle. „Nenech se kousnout. Přines maso z ledničky. Andrea se potřebuje najíst.“

Je úžasné, kolik dokáže spravit dobrý sendvič. Nebo tři. Hlava se mi přestala motat a už jsem neměla pocit, že se pode mnou každou chvíli podlomí nohy. Měřila jsem si pohledem zmenšující se šunku, z níž Julie odkrajovala kolečka do sendvičů. Do žaludku už se mi fyzicky nemohlo vlézt víc jídla, ale stále jsem byla hladová.

Doolittle přede mne postavil plastikovou krabičku a odklopil víko. Šest malých ampulek v úhledné řadě.

„Protijed,“ řekl a ukázal mi přístroj připomínající pistoli. „Jedna ampulka jde sem. Jakmile uslyšíte cvaknutí, přitiskněte ho ke kůži a stiskněte spoušť. Není vhodný pro lidi. Aplikátor má ve formě pistole, takže byste neměla mít potíže s používáním.“

Pistole s protijedem. Nabít, přitisknout, stisknout spoušť. Jo, to bych mohla zvládnout.

„Bohužel, dokud nebudu vědět víc, nemůžu pro vás udělat nic dalšího,“ řekl doktor. Naklonil se blíž a zadíval se mi do očí. „Důrazně bych vám doporučoval vyvarovat se jakékoliv fyzické aktivity na dalších dvacet čtyři nebo čtyřicet osm hodin. Nic namáhavého. Žádné sexuální hrátky, běhání ani boj. Rozumíte?“

„Naprosto.“

„Nejsem zas tak naivní, abych si myslel, že se tím budete řídit.“

„Slavnostně přísahám, že dodržím alespoň jednu třetinu. Žádné sexuální hrátky nebudou problém.“

Barabáš se polohlasně zasmál.

Doolittle zavrtěl hlavou. „Pokud se vám udělá slabo, určitě si vemte další dávku protijedu a lehněte si.“

„Ano, pane.“

Doolittle znovu zavrtěl hlavou a šel si sbalit věci. Barabáš se postavil na jeho místo a s rukama zkříženýma na hrudi se opřel o stůl. „Jako tvůj právní zástupce ti musím doporučit, aby ses od místa činu držela dál. Oba víme, že se to nestane, ale jestli tě chytí, bude to mít následky.“

„Díky za varování.“ Teď jsem dostala radu od doktora i právníka. Snažila jsem se bojovat se zívnutím, ale vyhrálo nade mnou. „Rozhodně to zvážím.“ Musela jsem se tam vrátit. Všichni v místnosti to věděli.

„Taky se ti asi nebude líbit, co ti teď řeknu, ale jako právník jsem zvyklý. Tvé vztahy se Smečkou jsou nejisté, a to věci komplikuje mnohem víc, než by bylo nutné. Udělej si s tím pořádek.“

Urovnat situaci se ženou, která poslala dvě boudy, aby ze mě vymlátily duši. Jasně.

Barabáš se zadíval na Julii. „Vezmi si věci, prosím. Vracíme se zpátky do Pevnosti.“

Julie zkřížila ruce na prsou. „Ale…“

„Julie,“ zopakoval Barabáš klidně. „Vezmi si svou tašku, prosím.“

Julie oddusala do kuchyně a vrátila se s batohem.

Oči mi podle všeho začaly místo slz produkovat lepidlo, protože jsem měla problém udržet víčka od sebe. „Vezměte s sebou taky Ascania,“ řekla jsem. Kluk vypadal opravdu otřeseně.

„Ne,“ řekl Rafael.

Otočila jsem se k němu. „Ty tady nevelíš.“

„Pořád jsem jeho alfa. Jeden z nás tady s tebou zůstane na stráži, až budeš spát. Ascanio nebo já. Gloria je mrtvá a její kamarádi nebo společníci by po tobě mohli pátrat. Skoro nedokážeš udržet oči otevřené. Nezajímá mě, jak dobré ty dveře jsou, potřebuješ tady někoho vzhůru a při smyslech, pokud by se ukázali. Pokud chceš, může to být Ascanio, ale klidně si s tebou lehnu do postele a budu tě držet v náručí, když budeš spát. Tvoje volba.“

V životě každého přijde chvíle, kdy jste příliš unavení, než abyste se hádali. Otevřela jsem ústa a uvědomila si, že jsem se právě do toho bodu dostala. Pokud během příští půl minuty nevypadnou, usnu tady vsedě. „Beru kluka.“

Ascanio zamrkal. Julie mu šlápla na nohu, když procházela kolem, a on ji na oplátku dloubl do žeber.

„Jestli bude cokoliv potřeba, zavolej mi,“ řekl Barabáš.

„Jistě.“

O chvíli později se vytratili i právník a doktor. S Rafaelem jsme se na sebe zadívali.

„Běž pryč,“ pověděla jsem mu.

„Možná teď,“ řekl. „Vrátím se.“

„Nepustím tě přes dveře.“

„To se ještě uvidí.“ Rafael se otočil k Ascaniovi. „Hlídej ji.“

„Ano, alfo.“

A s tím odešel. Ascanio zamkl dveře a zajistil je na závoru.

Chvíli jsem uvažovala, jestli mi stojí za to přesunout se nahoru do postele, nebo bych si prostě měla lehnout tady na tu pěknou, pohodlnou dřevěnou podlahu. Má důstojnost vyhrála. Jsem drsňák, proboha. Dvanáct schodů zvládnu. Nakopu jim zadek.

Odplazila jsem se na lůžko nahoře a padla na ně čelem. Snažila jsem se sundat si boty, ale svět mi proklouzl mezi prsty, dřív než jsem měla šanci zdvihnout hlavu z polštáře.

„Andreo?“ zašeptal Ascanio vedle mě.

Otevřela jsem oči.

Dřepěl u mého lůžka. „Promiň, že tě budím. Ale venku stojí moje máma. Můžu ji pustit dovnitř?“

„Ale samozřejmě že můžeš.“

„Díky.“

S tím odběhl. Protřela jsem si oči a vstala. Natahovací budík na nočním stolku u lůžka hlásil, že je sedm večer. Bolela mě každá částečka v těle. Pode mnou zařinčela závora. Ascanio otevíral dveře. Donutila jsem se vstát, přejít patro a posadit se na vršek schodů.

Ascanio otevřel dveře dokořán a ustoupil stranou. Martina vešla dovnitř.

Měla zvláštní druh půvabu. Druh honosné krásy někde na půli cesty mezi přísností a smyslností, ale nepřiklánějící se ani k jedné možnosti. Tmavé vlasy měla vyčesané a zapletené, cop jí na hlavě seděl jako koruna. Opálenou pleť měla bezchybnou. Rysy výrazné a ostře řezané, a nesla se s druhem vnitřního klidu, tak vyrovnaná a oplývající tichou sebedůvěrou, že se k ní lidé stahovali. Barabáš jí přezdíval královna Martina. Měla na sobě džíny a olivově zelenou blůzu, ale přezdívka na ni stále seděla.

Ascanio zavřel dveře, zamkl je a pak tam neohrabaně postával. Ještě jsem ho takhle neviděla.

„Jak se máš?“ Martina se natáhla, aby ho pohladila po tváři, ale než se ho stačila dotknout, zarazila se, jako by si to rozmyslela.

„Dobře… děkuju.“

„Přinesla jsem ti oblíbené jídlo,“ řekla a předala mu košík.

Ascanio sundal utěrku z košíku a usmál se. Byl to plachý úsměv malého dítěte, tolik v rozporu s jeho chováním pubertálního Dona Juana, až mě to zarazilo.

„Měl bys je sníst,“ řekla.

Ascanio se na mě krátce zadíval.

„To je v pořádku,“ řekla Martina. „Běž. Přišla jsem na návštěvu za Andreou.“

Ascanio si vzal košík, naklonil se k matce blíž a políbil ji na tvář. Pak se otočil a odešel do kuchyně.

Martina vystoupala po schodech a posadila se vedle mě.

„Co je v tom košíku?“ zeptala jsem se.

„Cannoli,“ řekla. „Má je moc rád.“

A ona jela až sem, hodinu od Pevnosti, jen aby mu je přinesla. Něco tady nehrálo.

„Vyprávěl ti Rafael náš příběh?“ zeptala se.

„Ne.“ Věděla jsem jen, že z nějakého důvodu Ascanio nežil nějakou dobu s klanem, ale to bylo asi tak všechno.

Přikývla. „Byla jsem mladá, žila jsem na středozápadě. Nepokousali mě, jako bouda už jsem se narodila. Matka byla také bouda, otec vlkodlak. Měla jsem tu nejlepší rodinu ze všech, Andreo. Tolik mě milovali.“

„Co se stalo?“ zeptala jsem se. Zvláštní. Myslela jsem si, že ta její sebejistota mezi námi vytvoří odstup, ale zdála se tak milá. Už jen její hlas mě uklidňoval.

„Přišly záplavy,“ řekla. „Jedny z těch šílených bleskových záplav, které občas udeří na státy jako Iowa. Řeka se vylila z břehů a smetla naše město. Seděli jsme na střeše, když matka spatřila auto unášené vodou, seděli v něm naši sousedi a na zadních sedačkách měli děti. Auto se potápělo, všichni křičeli. Ponořilo se pod hladinu. Matka byla silnější než otec, tak se jim vrhla na pomoc. Už se nevrátila. Táta se taky potopil, aby ji odtamtud dostal. Ani on se nevrátil. Seděla jsem na střeše a plakala a nepřestávala křičet a prosit Boha, aby je přivedl zpátky, ale nic se nestalo, jen všude kolem proudila rozbahněná řeka.“

Dokázala jsem si ji představit na střeše, jak si může oči vyplakat. „To je hrozné.“

„Děkuju. Prarodiče si mě vzali k sobě, ale už to nikdy nebylo stejné. Odešla jsem, jak nejdřív to šlo, a pak cestovala, porůznu pracovala v nejrůznějších podivných profesích. Vyhazovačka v baru, číšnice v restauracích. Byla jsem trochu divoká. Pokud měl chlap pěkné svaly a oči, byla jsem pro.“ Usmála se, v očích jí zahrály drobné jiskřičky. „Hledala jsem lásku na všech možných špatných místech. Užívala jsem si.“

„Našla jsi toho pravého?“

„Našla jsem mnoho mužů, kteří byli praví zrovna v tu chvíli. Ale žádný z nich dlouho nevydržel. Tehdy jsem to ještě nevěděla, protože jsem byla mladá a hloupá, ale ten druh velké lásky, kterou jsem hledala, jsem tehdy nemohla zažít. Nevěděla jsem, jakým člověkem chci být, a už vůbec ne, co bych potřebovala od muže. Ale chtěla jsem lásku, kterou jsem ztratila, tak jsem dostala ten skvělý nápad. Otěhotním a budu mít miminko. A to mě bude bezmezné milovat, protože jsem jeho maminka. Budeme taková malá rodina. A všechno bude jako předtím.“

„Jenže to nikdy není jako předtím.“

„To už teď vím, ale tehdy jsem byla sobecká a pošramocená a velmi mladá. Někdy v té době jsem potkala Ascaniova otce. John byl nádherný. Krásný chlap. A bouda jako já. Trošku pasivnější, ale byl moc hodný a velmi slušný. Svést ho byla ohromná zábava, a jakmile se stalo, udělal všechno, co jsem mu řekla. Nevadilo mi v našem vztahu být ta dominantnější. Byli jsme spolu dva měsíce, když jsem otěhotněla. Byla jsem tak šťastná. Pověděla jsem mu to a on se rozplakal.“

„Rozplakal? Radostí?“

„To spíš hrůzou.“

„Ale ne.“

Martina přikývla. „Ano, mělo mě to trknout. John podle všeho vyrostl v nějakém náboženském kultu, uctívajícím jakéhosi vymyšleného boha, a byl vyslán do světa na rok trvající pouť. Nějak se smířil s tím, že se mnou ‚smilnil‘, nejspíš proto, že mi to smilnění tak šlo a jemu se to líbilo, ale dítě ho odrovnalo. Nemohli jsme mít dítě ve hříchu, a on si mě odmítal vzít, dokud se nevrátíme a obřad neprovede jejich prorok. Háček byl v tom, že bych se s tím prorokem musela nejdřív vyspat, abych očistila své tělo.“

„Ne,“ řekla jsem. „Ale do hajzlu.“

„Přesně tak jsem zareagovala i já. Je to moje tělo a takhle se zneužívat nenechám. A taky jsem si rychle uvědomila, že John není zas tak dobrý potenciální manžel a otec. Řekla jsem mu, že si klidně může jít. Já a dítě se o sebe bez problémů postaráme. Ale John nakonec změnil názor a zůstal. Měla jsem mu tehdy urvat hlavu, ale já hloupá si myslela, že si to rozmyslel, protože mě miluje. Pak jsem začala rodit. Nemocnice nikdy nezažila porod kožoměnce a můj byl strašný a trval příšerně dlouho. Ale pak mi dali Ascania do náruče a stálo to všechno za to. Byl tak krásný. Tehdy jsem četla francouzskou knihu o jakémsi sochaři a ten měl nemožně pohledného tovaryše, který se jmenoval Ascanio. Věděla jsem přesně, jak ho pojmenovat. V nemocnici mě pak uspali, aby mě nechali odpočinout. Když jsem se probudila, můj krásný chlapeček byl pryč. John ho unesl.“

„Cože udělal?“

„Vzal ho zpátky ke svému kultu. Nechal mi vzkaz, ten slizoun. Stálo na něm, že nemohl nechat syna vyrůstat ve hříchu, a jelikož je Ascanio nevinný, bere ho s sebou, ale já s nimi jít nemůžu, protože jsem byla pošpiněná naším hříchem.“

„Zabila bych ho. Zavraždila bych ho přímo na místě.“

„Pokoušela jsem se o to,“ řekla Martina. „Roky jsem ho hledala. Byla jsem za tu dobu zahořklá a zlomená, a tehdy jsem se potkala s Tetou Bé. Byla na nějakém výletě. Já byla… jak to jen říct, rozhašená. Do zvířecí podoby jsem se neproměnila roky. Nepřišlo mi, že to má smysl. Přinášelo mi to jen utrpení. Zaměřila se na mě. ‚Pojď žít s námi ostatními. Nemusíš nic dělat. Jen přijď, chvíli s námi pobuď, a pokud se ti to nebude líbit, můžeš odejít.‘ Nakonec jsem s ní šla. Vlastně na tom nezáleželo. Takže jsem dorazila sem a pomaloučku, drobnými krůčky se začala dávat do pořádku. Pak přišel ten telefonát. Prorok kultu se rozhodl, že pro něj můj chlapeček představuje moc velkou konkurenci a hatí mu jeho harémové plány, tak nám zavolal, ať si ho vyzvedneme. Přijeli jsme pro něj.“

„A John?“

„Tou dobou už byl nějakou chvíli mrtvý. Což bylo taky dobře, protože bych ho nejspíš zabila. Takže vidíš, že je to pro nás oba těžké,“ řekla Martina. „Ascanio nikdy neměl matku a já zase syna. Snažíme se, jak nejlíp umíme, a když najdeme něco, co udělá tomu druhému radost, trochu úlevně si oddechneme. Já mu vařím cannoli, a on mi za kapesné z agentury kupuje voňavé mýdlo. Mám ho dva plné šuplíky.“ Na tváři jí zazářil drobný, šťastný úsměv. „Pokud vám někdy dojde, dejte mi vědět. Mohla bych jím zásobit celou Smečku na týden.“

Vážně jsem ji měla ráda. Nevěděla jsem, že k tomu dojde, ale stalo se. Přesto bylo nutné ujasnit si pár věcí. „Ale nepřišla jsi sem, abys mi pověděla jen ten příběh, že ne?“

„Ne. Přišla jsem, abych si s tebou popovídala o klanu a Tetě Bé.“

„Nechci znít hrubě,“ řekla jsem. „Ale ať už mi řekneš cokoliv, nebudu s Tetou Bé spolupracovat. Nepůjdu tam a nebudu se před ní válet a snažně prosit, ať mě vezme do klanu, abych se stala jednou z jejích holek pro všechno a vyřizovala její pochůzky. To se nestane. A myslím si, že je od ní zbabělé, že tě sem poslala, aby sis se mnou promluvila. Donucovací prostředky nezafungovaly, stejně jako nebude fungovat tohle. Zajímalo by mě, co chystá příště. Kolik jich pošle?“

„Neposlala mě ona,“ řekla Martina. „Ale můj syn.“

„Aha.“

„Víš, co dělám pro klan?“ zeptala se.

„Ne.“

„Jsem licencovaná terapeutka,“ oznámila mi. „Specializuju se na rodinnou terapii, zvládání stresu a vzteku, přizpůsobování se dospívajících a rady pro vyrovnávání se se zármutkem a ztrátou. Jsem jeden z poradců ve Smečce.“

„Nejsem člen Smečky,“ pověděla jsem jí.

„Já vím,“ usmála se. „Pozornost podniku.“

„Nepotřebuju terapii.“ To znělo pokrytecky už ve chvíli, kdy jsem to vyslovila. „No dobře, možná ano, ale já… já nevím.“

„Tohle nemusí být terapeutické sezení,“ pověděla mi. „Jenom si můžeme popovídat. O Deb a Carrie a jejich chování na vašem parkovišti.“

Jen jsem na ni zůstal zírat. „Kolik ti toho Ascanio řekl?“

„O tvé minulosti mi neřekl nic,“ pověděla mi. „Jen to, že jsi to měla těžké a šlo tam o zneužívání a bylo spojené s boudami. Chtěl, ať zajdu za Tetou Bé a vysvětlím jí, že boudy nemůžou procházet po tvém území, protože by tě mohly zahnat příliš daleko. Jeho vlastními slovy: ‚Snaží se ji vypráskat z vlastního písečku.‘ Bál se, že někoho zabiješ.“

„A měl pravdu,“ pověděla jsem jí.

Martina vytáhla malý diktafon. „Tohle jsem nahrála pro tebe.“

Stiskla tlačítko. Z malého reproduktoru se ozval hlas Tety Bé.

„… řekla jsem, že tam máte jít a zjistit, o čem mluvili. Řekla jsem, že na to máte jít chytře. Pověděla jsem vám, že máte někoho zmlátit?“

„Ne, madam,“ řekla Carrie tiše.

„Tak proč jste se rozhodly, že je potřeba improvizovat?“

„Myslely jsme si…“ začala Deb, ale pak se odmlčela.

„Být tebou, moc bych nepřemýšlela, drahoušku. Když přemýšlíš, končí to zlámanými kostmi. Navíc mám vždycky takovou radost, když mě necháte přemýšlet za sebe. A vy přece chcete, abych měla radost, nebo ne?“

„Ano, madam,“ ozvaly se dva ženské hlasy sborově.

„Teď vám vysvětlím, jak se věci mají, abyste neměly pocit, že vás z něčeho vynechávám. Myslíte si, že když je Andrea šelmočlověk, můžete ji lehce ovládnout. Andrea je přeživší. To nikdy nepodceňujte. Naučila se zabíjet, trénovala to a má v tom praxi. Vy bojujete z legrace a kvůli dominanci. Ona se pouští do každé bitvy, jako by jí šlo o život. Jestli ji znovu napadnete, roztrhá vás jako špatně sešité šaty. Navíc Andrea chápe, jak pracují síly dohlížející na dodržování lidského práva. A všichni víme, jak je něco takového důležité, nebo ne?“

Další sborové: „Ano, madam.“

„Už chápete, proč bude pro náš klan přínosem?“

„Ano, madam.“

Byla jsem přínosem pro klan. To pro mě byla novinka.

„Nezajímá mě, jestli je šelmočlověk, slon nebo ptakopysk, potřebujeme ji. Je jako borovice. Neohne se, jen se zlomí. Snažila jsem se ji měsíce přesvědčit, že je v jejím nejlepším zájmu přidat se k nám, a pak jste přišly vy dvě a rozhodly se to překazit.“

„Moc mě to mrzí,“ řekla Carrie.

„Mě taky,“ ozvala se Deb.

„Běžte, a den nebo dva mi nechoďte na oči, ano?“

„Ano, madam.“

Dveře se zavřely. Následovalo strašlivé zaskřípění mučeného kovu.

„To byla moc pěkná zarážka na polici,“ poznamenal Martinin hlas.

„No, teď je to moc pěkný kus šrotu,“ odtušila Teta Bé.

Krátce jsem se na Martinu zadívala. „Byla to sova?“ Teta Bé měla pár nádherných kovových zarážek ve tvaru sov, potažených světlým bronzem s velkými jantarovými krystaly Swarowski místo očí. Používala je na stole, aby jí složky nevypadávaly z pořadače.

Martina zastavila nahrávku a přikývla. „Rozdrtila jednu v ruce. Rozmačkala jsi někdy plněnou koblihu v pěsti, až se náplň vyřinula ven? Takhle přesně dopadla.“

Znovu stiskla tlačítko.

„Pověděl ti Ascanio, o čem se Andrea a Rafael bavili?“ zeptala se Teta Bé. „Ne. Ale přivedl tam Rebeccu.“

Na nahrávce se rozhostilo ticho.

Teta Bé si povzdechla. „Proč se obětujeme a pracujeme tak tvrdě na tom, aby naše děti neopakovaly naše chyby, a ony stejně ignorují všechno, co jim řekneme?“

„Pravděpodobně proto, že jsou to naše děti a my v jejich věku taky rodiče ignorovali.“

Teta Bé si znovu povzdechla. „Hodláš se s ní potkat?“

„Ano.“

„Povíš mi, jak to šlo?“

„Víš, že cokoliv mi řekne, je důvěrné, že?“ řekla Martina.

„Já vím. Jen mi řekni, jestli je situace zachránitelná, nebo ne. Potřebujeme ji.“ Martina vypnula diktafon a položila ho mezi nás.

„Tohle na věci nic nemění,“ pověděla jsem jí.

Martina se na mě zadívala. „Jakou máš další možnost, Andreo? Kam si myslíš, že se bude situace ubírat? Dala jsi jí facku, na veřejnosti.“

„Vrátila mi ji tak, že jsem se skutálela ze schodů.“

„To bylo něžné pohlazení proti tomu, co mohla udělat. Vyzvala jsi ji. Nemůže tě ignorovat. Ty bys to na jejím místě taky neudělala.“

Ne, rozhodně ne. Šla bych po sobě. A rychle.

„Můžeš odejít,“ řekla Martina.

„Nikam nepůjdu. Tohle je teď můj domov. Proč bych měla odejít?“

„Pak je tvá jediná možnost přidat se ke Smečce. Nemůžeš stát mimo, Andreo. Jsou to naše zákony a ty jim podléháš, protože jsi kožoměnec. Jsi jednou z nás.“

Zatnula jsem zuby. „Mohla bych s ní bojovat.“

„Prohrála bys. Ale řekněme, že bys vyhrála,“ řekla Martina. „Co pak? Nebudu tě následovat, Andreo. Nebojovala jsi mi po boku, neukázala jsi mi, že si zasloužíš mě vést. Neznám tě a nevěřím ti. Kdybys uspěla a zabila Tetu Bé, všichni se proti tobě spiknou. Nevím, jak by se rozhodl Rafael, ale musel by si vybrat mezi ženou, kterou miluje, a svou rodinou. A to je zatraceně mizerné rozhodování.“

„Mezi mnou a Rafaelem je to komplikované.“

„O tom nepochybuju. Jsme přeci jenom boudy.“ Martina pokrčila rameny. „Pokud žena uvidí svého přítele v restauraci s jinou, může tam jít a začít to řešit. Může počkat a vyřešit to s ním později. Ale pokud bouda uvidí jinou ženu se svým druhem, chrstne mu pití do obličeje, pak stůl a možná i člena personálu restaurace, pokud bude mít tu smůlu a nachomýtne se poblíž. Máme rádi dramatická vyznání. Při boji i v lásce.“

„Bez všeho toho dramatu by byl náš život jednodušší.“

„Pro nás ne. Musíme to ventilovat, Andreo. Jsme už prostě takoví. Ale zpátky ke klanu. Současná zástupkyně Bé nemá ty správné kvality, aby vedla klan. Je betou, protože nikdo jiný nechce tu práci a zodpovědnost. Zůstali bychom bez vůdce a museli bychom si to vybojovat mezi sebou. Vážně chceš být tak sobecká, Andreo?“

Měla pravdu. Nechci. Nechtěla jsem podléhat zákonům kožoměnců a nějaká dávno zapomenutá pubertální část mě chtěla dupat nožkama a křičet, že to není fér. Ale bylo. Občan také podléhal zákonům svého státu, a i když si někteří lidé mysleli, že je to nefér, pořád je museli dodržovat. A když se tak nestalo, lidé jako já je zatkli.

Nechtěla jsem, aby mi někdo dělal zvláštní ústupky, protože jsem byla šelmočlověk. Ale stalo se, jelikož jsem situaci zahnala do extrému, a teď pro mě všichni museli dělat výjimky.

A co jsem mohla ztratit tím, že se připojím ke klanu? Bé měla pravdu, tu správnou výbavu jsem měla. Mohla jsem se k nim přidat, zaujmout zodpovědnou pozici, ukázat, že jsem jí hodná, a až nadejde čas, převzít vládu nad boudami.

Přemílala jsem tu myšlenku v hlavě, snažila se na ni nazírat z různých úhlů. „Logicky chápu, že máš pravdu. Všechno, co jsi mi řekla, dává smysl. Ale přijde mi, jako bych se svým způsobem vzdávala.“

Martina přikývla. „Máš pocit, jako by tě někdo nutil. Musíš se přidat ke Smečce, aniž bys chtěla, protože to musíš udělat kvůli přežití. Je to tvůj domov a chceš tady žít za svých podmínek, ne těch diktovaných Smečkou.“

„Ano.“

„Co přesně chceš v životě dělat, Andreo?“

Zadívala jsem se na ni. Neměla jsem představu, jak na to odpovědět.

„Každý z nás má nějaké poslání,“ řekla Martina „Moje je pomáhat lidem, aby se uzdravovali. Jaké je tvoje?“

„Tím si nejsem jistá,“ pověděla jsem jí.

Martina se usmála. „Něco k zamyšlení.“

Byla jsem kožoměnec. To mi nikdy nikdo nevezme. Nikdo mě nemohl donutit odejít do předčasného důchodu a boudy mě potřebovaly. Ale neměla jsem vůbec ponětí, co v životě chci. Nepřemýšlela jsem o tom v nějakém větším měřítku.

„Díky, že ses zastavila,“ pravila jsem. „Povíš Tetě Bé, že se za ní během dne nebo dvou zastavím?“

Martina přikývla. „Dám jí vědět.“

Když Martina a Ascanio odešli, ještě jsem si na chviličku zdřímla. Skrz clonu spánku jsem zaslechla zvonit telefon. Než jsem se konečně dopotácela dolů, zapnul se záznamník.

„Andi, to jsem já,“ řekl Rafael.

Ustoupila jsem od telefonu.

„Šel jsem za Garciou starším,“ pravil. „Říkal, že za nimi přišla Gloria Dahl a chtěla, aby zkusili získat Volavku. Myslel jsem si, že možná Gloria a Anapa spolupracovali. Dávalo by to smysl. On by nabídl částku a ona by nabídla druhou nejvyšší pro případ, že by se něco pokazilo. I kdyby nebylo s jeho nabídkou něco v pořádku, pořád by dostal stavbu. Ale Garcia mi pověděl, že Gloriina nabídka byla téměř osmdesát tisíc pod tou mou, což znamená, že mezi ní a Anapou byl dobrých sto padesát tisíc rozdíl. Pokud by pracovali společně, jejich nabídky by si byly bližší. Anapa nabídl příliš vysokou částku a ona zase příliš nízkou.“

Heh. Přísahala bych, že Gloria patřila k Anapovým poskokům. No, to jen ukazovalo, kolik jsem toho opravdu věděla.

„Doufám, že jsi šla domů,“ řekl Rafael. „Pojedu později kolem. Nepouštěj se do ničeho hloupého beze mě.“

Nepouštět se do ničeho hloupého bez něj. Nebudu s ním dělat vůbec nic. Hloupého ani nic jiného.

Zkontrolovala jsem svět za oknem. Bylo pár minut po deváté a večerní obloha byla tmavá a bez konce. Výborně.

Musela jsem se vrátit do Gloriina starožitnictví. Bylo dost pravděpodobné, že Gloria, ať už byla kdokoliv nebo cokoliv, a její kumpáni zavraždili Rafaelovy lidi. Vysvětlovalo by to široké rozpětí jedových zubů a umístění kousnutí. Ale neměla jsem žádný jasný důkaz. Neměla jsem přístup ke Gloriině mrtvole, takže jsem nemohla změřit přesnou vzdálenost mezi jejími zuby, a stále jsem nevěděla, kdo byli její spolupracovníci nebo po čem přesně šla.

Měla jsem silné podezření, že v tom byl zapletený ten nůž na fotce v Anapově kanceláři. Vlastně jsem si tím byla jistá, ale potřebovala jsem získat důkazy. Musela jsem zjistit, co je ten nůž zač a k čemu ho potřebovali, a to jsem mohla udělat jedině tak, že se vloupu na místo činu, a budu to muset udělat sama. Pokud by mě chytili, zadrželi by mě, ale byla jsem pořád soukromá osoba. Kdyby se mnou chytili někoho ze Smečky, události by nabraly úplně jiný spád.

Všechno mě bolelo. Měla jsem pocit, že mě přežvýkala nějaká šelma se spoustou drobných, ostrých zoubků. Měla jsem pocit, že mi někdo odlil kosti z olova, jak byly těžké.

Nechtělo se mi nikam jít. Chtěla jsem jen ležet a znovu usnout, aby mě už nic nebolelo. Ale záviseli na mně lidé čekající na odpovědi, a ty nezískám tím, že si dám pauzu a odpočinu si. Navíc byla magie pryč, takže teď nastal ten pravý čas prohledat místnost. Kdo mohl tušit, jak dlouho technologie vydrží u moci?

No tak, slečno Nashová. Dejte se do kupy.

Donutila jsem se posadit. Doolittle mi zakázal fyzickou aktivitu, ale čas byl neúprosný. Budu to muset vzít zlehka.

Zastavila jsem na Pucker Alley, dva bloky od Bílé ulice, a schovala auto ve stínu jedné ze zřícenin. Nade mnou se roztahovala široká, bezmračná obloha a svět kolem zalévaly jako stříbřité závěsy paprsky měsíčního světla. To se může stát jenom mně. Vytáhla jsem ze zadního sedadla sportovní tašku a otevřela ji. V ní byla moje sada pro všechny možné neočekávané situace. Sirky v plastikovém obalu, obvazy, dezinfekční přípravek, flaštička s alkoholem, láhev vody, BDP neboli Bojová dávka potravin, pozornost armády Spojených států, náhradní nůž, lano, rukavice, čepice a ručník. Jednou jsem četla jakousi knihu, kde se tvrdilo, že by správný cestovatel měl mít vlastní ručník, a dávalo to docela smysl.

Natáhla jsem si rukavice, schovala si vlasy do čepice, zavřela tašku na zip a vyrazila.

Čelo se mi okamžitě začalo potit. Čepice a vlhké, dusné jaro v Atlantě spolu zrovna nevycházely. Ale radši se budu chvíli potit, než abych na místě činu zanechala nějaký zbloudilý vlas, aby ho objevili forenzní technici z ÚPJ.

Ulice před Gloriinými starožitnostmi vypadala stále stejně, opuštěná a zlověstná. Po přítomnosti policistů nebylo ani památky. Pochopitelně. Atlanta byla rušné město, a už tak mělo ÚPJ nedostatek mužů. Pravděpodobně se vrátí k podrobnější prohlídce zítra.

Nezaslechla jsem žádné zvuky poblíž. Bílá ulice zela prázdnotou.

Přiblížila jsem se ke dveřím. Na dveřích a přes část jejich rámu byla přilepená papírová plomba s velkým rudým nápisem: Nevstupovat. Většina policejních oddělení neměla na onu nechvalně známou žlutou pásku peníze. V devadesáti procentech případů byla nálepka jediným ukazatelem, že se jednalo o místo činu a uzavřené prostory. Neměla fyzicky zabraňovat lidem, aby tam vstoupili, jen poskytnout policistům důkaz, že jste chtěli vstoupit dovnitř i přes varování hlásající opak.

Z kapsy vesty jsem vytáhla sadu šperháků na kroužku, prořízla nalepený papír jedním ze silnějších a pak jiný, tenký, zasunula do zámku.

Jedna, dvě, tři… cvak.

Otevřela jsem dveře na škvírku, proklouzla jí a pak za sebou zamkla. Okny pronikalo dovnitř měsíční světlo, ozařovalo prostory natolik, abych si mohla prohlédnout místo, kde jsem málem zemřela. Hadí žena byla pryč stejně jako hadi. Podlahu stále špinily tmavé šmouhy Gloriiny krve. Za nimi na mě čekaly zadní dveře. Prošla jsem kolem šmouh podél pultu. Policisté už pravděpodobně místo činu prohledali, ale nechtěla jsem ho osahávat pro případ, že to ještě nestihli.

Zadní dveře vypadaly hodně bytelně. Poklepala jsem na ně. Ocel. Obrovský zámek s několika čerstvě vypadajícími škrábanci na kovovém povrchu. ÚPJ si muselo zavolat zámečníka, aby ho otevřel. Zkusila jsem vzít za kliku. Lehce mi povolila pod rukou. Dveře se rozlétly, odhalily temnotu uvnitř. Vkročila jsem tam, zavřela za sebou a pak přejela dlaní po zdi, snažila se nahmatat vypínač. Mým očím nevadilo málo světla, ale tady vládla naprostá tma. Žádné měsíční světlo znamenalo žádná okna. Nikdo neuvidí, když tady rozsvítím.

Vzduch voněl po jasmínu. Stejně temně, uhrančivě a výhružně jako předtím. Nezaslechla jsem žádný zvuk. Kromě mého vlastního dýchání nenarušovalo ticho vůbec nic.

Prsty konečně přejely po vypínači. Nahoře se rozzářila řada světel, zapuštěných ve stropě. Stála jsem v dlouhé obdélníkové místnosti. Přede mnou se po celé její délce táhly čtyři řady polic až téměř ke dveřím na opačné stěně. Na policích stála směsice krámů. Sbírka béžových kamenných koulí různé velikosti, některé byly velké asi jako grapefruit, největší připomínala basketbalový míč. Podivná kovová konstrukce s vysokým kovovým prutem ve středu a šedesáticentimetrovými kovovými kruhy zapletenými kolem něj. V dírách v kruzích byly posazené tucty prázdných lahviček. Zelené, žluté, hnědé a čiré, obrácené vzhůru nohama v určitém úhlu. Kopí se záštitou stylizovanou do kovového květu. Lampa omotaná řetězy. Rybářská síť visela na háčku na polici. Hodiny, busta opice, vyřezaná z jakéhosi tmavého dřeva, prastará helma na potápění, housle, egyptská kočka vedle mosazných vah, roucho katolického kněze s nachovou štolou… všechno to tam leželo bez ladu a skladu. Věci tu nebyly seřazené podle typu, police nebyly ani označené.

Různorodá směsice harampádí chráněná tři centimetry tlustými kovovými dveřmi. To znamenalo, že je velmi pravděpodobně magická.

Zamžourala jsem na dveře na opačné straně. Uzavíral je kovový řetěz, zajištěný velkým zámkem. ÚPJ nemělo čas nebo potřebné experty, protože z místa, kde jsem stála, nevypadal zámek porušený. Po špičkách jsem se přikradla skrz mezeru mezi dvěma policemi až k zadní části pokoje.

Na zámku bylo malé černé kolečko. Zámek na kombinaci. Bezva.

Popadla jsem řetěz a zatáhla. Před očima mi zatančily drobné černé tečky. Měla jsem pocit, že mám vlhký nos, jako by se mi z něj spustila krev.

Kov povolil se zmučeným skřípěním a články řetězu povolily.

Utřela jsem si rukávem nos. Žádná krev.

Sundala jsem smyčky řetězu ze dveří a pak zvolna otevřela. Za nimi na mne čekala malá kancelář. Psací stůl s počítačem a telefonem, police zaplněné složkami a vysoká skleněná vitrína. Uvnitř ní stála hůl, zajištěná dvěma kovovými háky. Nejméně dva metry vysoká, tělo měla vyřezané ze starého hnědého dřeva, hladkého a vyleštěného. To ve výšce sto padesáti centimetrů přecházelo ve slonovinu, vyřezanou do složitého tvaru, jenž mi byl podivně povědomý – krutá mužská tvář s dlouhým plnovousem, pod níž následovaly řady písmen v cyrilici, vyřezané do dřeva.

Cyrilice. Zajímalo by mě, jak se má Roman.

Přesunula jsem se k pracovnímu stolu a zapnula počítač. S tichým hučením se rozjel. Na obrazovce se rozběhl kód, nějaký druh matematických nesmyslů, a pak se na ní objevila přihlašovací obrazovka, žádající zadání hesla.

Tak se podívejme. „123456.“

Počítač pípnul a obrazovka najela znovu, tentokrát s varováním červenými písmeny. Zamítnuto.

„12345678?“

Další pípnutí.

„Heslo.“

Píp.

Tak dobře, fajn. Co třeba „heslo1“?

Obrazovka zamrkala a Windows naběhly.

Heh. Jedno z nejběžnějších hesel, hned vedle „Jezis“, „pustmedovnitr“ a „milujute“. Vsadím se, že si myslela, jak není chytrá.

Otevřela jsem „Naposledy navštívené položky“. Dvě kliknutí, a dívala jsem se na nůž z fotografie v Anapově pracovně.

Opřela jsem se do židle. Něco na tom noži bylo životně důležitého. Jestli měl Rafael pravdu a Gloria a Anapa pracovali nezávisle na sobě, ten nůž musel být vážně něco extra. Vypadal tak jednoduše, opotřebovaně, téměř křehce.

Projížděla jsem položky ve složce. PDF soubory. Zažloutlé výstřižky novinových článků o Jamarově sbírce. Rozhovor s architektem budovy a pozůstalými, když Volavka spadla. Ten jsem neviděla.

Když jsem se ptal na vyjádřeni Samuela Lewinstona, který potvrzoval pravost většiny artefaktů získaných Jamarem Grovesem, řekl mi: „Je to velká ztráta. Město ztratilo jednoho ze svých nejlepších občanů a lidé Atlanty také sbírku, jež byla opravdovým pokladem. Předměty, které nás dřív spojovaly s minulostí, teď leží pohřbené v trezoru společně s Jamarem. Možná se jednoho dne bude historie opakovat a někdo je znovu odkryje.“

A taky že odkryl.

Magie do mě narazila náhle a silně. Svět kolem rozkvetl ve výbuchu ostřejších pachů a jasnějších barev. Obrazovka počítače ztemněla. Zdvihla jsem hlavu k nebesům a zaklela. Našly se chvíle, kdy jsem magii opravdu nenáviděla. Tohle byla jedna z nich.

Přímo nade mnou se na stropě objevila malá stříbřitá pavučina. Ajaj.

Výskočila jsem na nohy a ucouvla. Další pavučina vykvetla na cihlové zdi a začala se rozšiřovat. Třetí se roztahovala vpravo nahoře, další vlevo dole… všude kolem mne rašily lesknoucí se pavučiny jako luční kvítí, roztahovaly se a sílily. Během pár vteřin celou kancelář pokryla síť z perleťově bílého slizu, táhnoucí se ve vláknech babího léta přes zdi a strop.

Přesunula jsem se ke dveřím a zadívala se skrze ně do hlavního skladiště. Duhově opaleskující pavučiny visely ve vrstvách od stropu k zemi jako závěsy, pokrývaly police, zdi i dveře na opačné straně.

Kancelář byla pevně uzavřená a já zůstala trčet uprostřed jako v pasti.

Nemohla jsem tady zůstat. Zítra se objeví ÚPJ a zadrží mě. A rozhodně to nebudou brát s klidem. Pokud by mě zatkli, uvěznili by mě, na nějakou dobu bych zmizela a Jim by zatraceně těžko navazoval tam, kde jsem při vyšetřování skončila. Vrazi by unikli bez trestu, spravedlnosti by nebylo učiněno zadost a Nick by nedostal odpovědi ohledně vraždy své ženy.

Musela jsem okamžitě prásknout do bot.

Vzala jsem z police balíček dřevěných tužek a potěžkala je v ruce. Pokud je pavučina výbušná, budu se muset sehnout a krýt se.

Mrštila jsem tužkami proti pavučině. Na vteřinu balíček držel na slizu jen tak, ale pak se pavučina kolem něj zachvěla a překryla ho, kroutila s ním a obracela ho znovu a znovu, dokud tužky nezmizely v silném zámotku slizu. Zbytek perlově bílé clony se přeskupil, nahradil pavučinu, jež posloužila k vytvoření kokonu.

Pokud bych se pokusila probourat zdí nebo proběhnout slizem, skončila bych v něm omotaná jako mumie připravená do hrobky, dřív než bych stačila mrknout.

Nový plán. Vytáhla jsem nůž a vyšpárala jednu parketu z podlahy. Pod ní byl beton. Bezva. Prostě bezva. To jsem už podruhé někde uvízla při vloupání. Možná se mi někdo nahoře snažil naznačit, že dráha zločince prostě není pro mě.

Prohrábla jsem sportovní tašku a vytáhla z ní flaštičku s alkoholem. Židle mi věnovala nohu, lékárnička obvaz, a jakmile jsem ho polila alkoholem, louč byla na světě. Zapálila jsem ji a donesla až ke stěně. Plameny olízly sliz. Pavučina vyjela po louči a trhla s ní. Upustila jsem ji o zlomek vteřiny dřív, než by se stačila dotknout mých prstů.

Teď louče trčela přilepená ke zdi, zabalená do kokonu z vláken. Oheň nezabral. A to zabíral skoro vždycky.

Rozhlédla jsem se kolem. Kdybych na ni hodila něco těžkého, taky by to nepomohlo. Pavučin tu bylo příliš a zdi byly dost silné, takže bych se ven probourala jen s obtížemi.

Přemýšlej, no tak…

Pohled mi ulpěl na holi.

Přešla jsem ke stolu a popadla telefon. Telefony byly zvláštní. Někdy fungovaly během magie, a jindy ne. V telefonu cvaklo, jednou, podruhé, a pak jsem zaslechla tón. Vytáhla jsem z peněženky vizitku a vytočila číslo.

„Allo,“ ozval se povědomý ruský hlas a únava z něj jen čišela. „Jesli eto nie katastrofa…“

No, z mého pohledu to katastrofu rozhodně připomínalo. „Ahoj,“ řekla jsem. „Tady Andrea.“

„Ach, ahoj.“ Podle hlasu ožil. „Jak se máš?“

„Skvěle. Nikdy mi nebylo líp. Hele, hm, mám tady hůl a myslím, že by tě mohla zajímat. Je asi dva metry vysoká, zčásti dřevěná, zčásti kostěná. Na násadě jsou nějaká písmena a hlava s plnovousem. Co ty na to?“

Roman se na vteřinu odmlčel. Když se znovu ozval, zněl klidně. „Dokážeš přečíst ta písmena?“

„Vypadá to, že některá jsou runy a jiná zase cyrilice. Tak se podívejme, od vršku pod tváří je nejdřív něco připomínající obrácené číslo čtyři, pak é, pak pé, něco, co vypadá jako velké H až na to, že je to malé písmeno…“

„Držíš tu hůl teď v ruce?“ Roman zněl pořád velmi klidně.

„Ne, je ve vitríně.“

„Nedotýkej se jí. Je to hodně špatná hůl.“

„Rozumím.“

„Kde jsi?“

„Vzadu v jednom skladišti. Vloupala jsem se sem nelegálně a teď mě tu uvěznila nějaká divná clona. Vypadá jako pavučina ze slizu. Jestli sem přijedeš a pomůžeš mi s pavučinami, hůl je tvoje.“

„Dej mi adresu.“

Odříkala jsem mu ji.

„Hned tam budu. Nedotýkej se hole. Nedotýkej se ani pavučin. Vlastně se nedotýkej vůbec ničeho, než dorazím.“

Zavěsila jsem. Temný, děsivý sluha všeho zla byl na cestě a zachrání mě. Proč jen ve mně ta myšlenka nedokázala vyvolat pocit klidu a bezpečí?

* * *

Zrovna jsem končila s poslední krabicí dokumentů, když se dveře na opačné straně skladiště otevřely a Roman zavolal: „Andreo?“

„Tady jsem!“ zaječela jsem. „Nedotýkej se pavučin!“

Vstala jsem a přešla ke dveřím kanceláře. Rozlehlé prostory skladiště s policemi se přede mnou roztahovaly, zahalené do pavučinových závěsů. Téměř jsem na něj neviděla. Dokázala jsem jen rozeznat šedou siluetu na opačné straně.

„Dobře, dobře, tohle zvládnu.“ Postava cosi zamumlala rusky a ozval se odtamtud tlumený ryk.

Romanův hlas zesílil, cosi zpěvavě odříkával, slova se mísila s řevem. Pavučiny se otřásly. Jejich závěsy se ohnuly k Romanovi a vyboulily se, jako by je někdo táhl nazad.

Romanovo zaklínání ještě zesílilo, znělo nadpřirozeně hlasitě. Slova se z něj řinula, šlehala a proplétala se řevem jako živoucí proud moci.

Záclony z pavučin se napnuly a pak se utrhly. Roman stál v mezeře mezi dveřmi s doširoka rozpřaženýma rukama, hábit na něm prudce vlál, jako by kolem něj dul nějaký přízračný vítr. Popadl dřevěnou hůl s hlavou příšerného ptáka do pravé ruky. Zoban hole se doširoka otevřel, naplněný temnotou a tak groteskně velký, že by spolkl i meloun. Perleťově bílá pavučina se zkroutila do uzlu a obrovská ústa ji vsála dovnitř.

Podlaha skladiště se otřásala. Roman se zadíval upřeně vzhůru, zaklínání mu stále vycházelo z úst, každé slovo vibrovalo mocí. Kolem černých bot mu zavířily cáry temnoty. Něco mě skrz onu temnotu sledovalo. Něco prastarého, zlovolného a studeného.

Teplota v místnosti poklesla. Zachvěla jsem se a spatřila, jak se mi dech před ústy sráží v obláčku páry.

Sbor hlubokých mužských hlasů teď pěl společně s Romanovým zaklínáním. Zoban hole nepřestával pohlcovat pavučiny.

Konečky prstů mě lechtaly, jak z nich chtěly vyrazit drápy. Všechny chloupky na těle se mi postavily do pozoru.

Skladiště se otřásalo.

Odbil obrovský zvon, hrozivým hlubokým tónem přispěl do symfonie sboru a zaklínání. Zoufalství se přese mne přelilo jako silná, mazlavá vlna. Před očima mi zatřepotaly vidiny: hora mrtvol proti soumračné obloze, jasně rudá krev pokrytá námrazou a prapůvodní temná postava na mohyle z mrtvých…

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se pavučina na zdi za mnou zachvěla a natáhla se k Romanovi.

Padla jsem k zemi a přitiskla se k podlaze.

Pavučina se odervala ode zdi a přelétla mi nad hlavou. Na okamžik ještě držela na dveřích kanceláře, vlála jako plachta v silném větru, a pak ji hůl přitáhla k sobě.

Konečně poslední zbytky pavučin zmizely v tmavém zobanu. Romanovo zaklínání se změnilo, z intenzivního a silného přešlo k uklidňujícím tónům. Temnota se rozpustila, vzala s sebou i ponurý sbor a dunění zvonu. Vršek Romanovy hole zavřel zobák a zmenšil se.

Pomalu jsem se posadila.

Roman rozpřáhl ruce, jako by přijímal potlesk davu, a uculil se, až mu bílé zuby zasvítily. „Heh. No nejsem šikovný?“

Zatleskala jsem mu. Roman se uklonil.

Vstala jsem a zamířila k němu.

„Dostanu alespoň objetí za takový hrdinský čin?“ Zavlnil černým obočím. „Nebo třeba pusu?“

Na temného kněze zlovolného boha mi Roman přišel překvapivě normální. Buď svou zkaženost opravdu velmi dobře skrýval, nebo to pro něj opravdu byla jen práce. Kněz temnoty od devíti do pěti. Holt rodinný podnik.

„Pusa nebude?“ Roman vypadal smutně.

Proč ne? Rafael mě nevlastnil a ani jsme nebyli spolu. S někým jako Roman by to bylo o tolik jednodušší. Mohli bychom začít hezky od začátku. Zadívala jsem se na něj. Opravdu pozorně. Měl ty nejzvláštnější oči, tmavé a plné podivného ohně. Jdeme na to.

Naklonila jsem se k němu a políbila ho. Jeho rty se přitiskly na ty mé. Líbání mu opravdu šlo, nebyl příliš dobyvačný nebo žádostivý, ale vábivý a téměř okouzlující. A já necítila nic. Nic. Vůbec nic. Prostě prázdno. Žádnou vlnu tepla, žádnou jiskru. Nic.

Pitomý Rafael. Tak moc jsem si přála, abych se ho mohla zbavit, ale když mě políbil, chtěla jsem ho odtlačit na postel a zešílet s ním. Když mě líbal Roman, připadalo mi to jako pusa na tvář.

Odlepili jsme se od sebe. Roman se zazubil. No, alespoň jeden z nás si to užil.

Romanův pohled se upřel na cosi nad mým ramenem. Zadívala jsem se zpátky a uviděla rybářskou síť visící na háčku.

„To tě může zabít,“ řekl. „Radši se postav blíž ke mně.“

„Ještě blíž, a budeme se o sebe otírat.“

„To je mi nápad… tohle tě může taky zabít.“ Ukázal na bustu opice. „Tohle taky.“ Přesýpací hodiny. „A tyhle,“ ukázal na kamenné koule, „by mohly zabít všechny, pokud se správně použijí. Tohle vypadá jako zbrojnice pro mágy.“

Roman se odtáhl od police a jednu ruku mi ochranitelsky položil kolem ramen. „Myslím, že bych se teď rád podíval na tu hůl.“

Odvedla jsem ho do kanceláře. „Je tady ve skleněné vitríně. Nedotkla jsem se jí.“ Uvědomila jsem si, že vedle mě nestojí, a otočila se. Roman stál ve dveřích s pootevřenou pusou, pohled upřený na hůl.

„Kostěnoj posokh,“ zašeptal.

„Cože?“

„Kostěná hůl. Tady, podrž ji!“ Roman mi prudce nabídl svou hůl.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, kouše do věcí. Už jsem ji při tom viděla.“

„Bude se chovat slušně,“ slíbil Roman.

Popadla jsem hůl. Otočila hlavu a zadívala se na mě zlýma dravčíma očima. Její zoban se na skulinku otevřel. Vycenila jsem na ni zuby a pantomimou naznačila, jak ji lámu. Zobák znovu zaklapl.

Roman hrábl do váčku na opasku, vytáhl hrst vlhké černé hlíny a pak ji hodil na zem před vitrínou. Poklekl na hlínu, řekl něco ruský a pak pevně zavřel oči.

Nic se nestalo.

Roman opatrně otevřel jedno oko a pak druhé.

„Žádné hlasité bum,“ ujistila jsem ho.

Černý volh vstal. „Máš ještě nějaké rukavice?“

Vytáhla jsem další pár ze sportovní tašky a předala mu je. Nasadil si je, otevřel vitrínu a opatrně hůl vyndal ven. Vršek hole se proměnil, jako by byl z vosku, a objevil se na něm náznak hadích úst se dvěma lesknoucími se zuby. Kostěná hůl zasyčela. Ptačí hůl v mé ruce zaskřípěla.

„Pššššš,“ zamumlal Roman. „Tiho, tiho, v klidu.“

Had se opět zanořil zpátky do kosti. O okamžik později si pták uvědomil, že vříská sám, a zaklapl zobák.

„Hledali jsme ji osm set let.“ Roman zavrtěl hlavou. „Jak se sem vůbec dostala? Když jsi mi ji popisovala, myslel jsem, že se jedná o napodobeninu, kterou se někdo chtěl chlubit, ale tahle? Tahle je pravá. I přes rukavice cítím její moc.“

„Takže je to nějaký druh artefaktu?“ zeptala jsem se. Najednou jsem se cítila strašně unavená. Musím se ujistit, že už mě nikdy nic nekousne. Hadí jed ze mě udělal vetchou stařenku.

„Kostěná hůl patřila černému volhovi, nejvyššímu knězi našeho boha,“ řekl.

„Staletí se pohřešovala, od doby, kdy Mongolové vtrhli do Ruska. Horda se nakonec dostala až k městu Kitěž uprostřed jezera Světlojar. Jednomu z posledních velkých útočišť pohanů. Ale magie už tehdy slábla a Mongolů bylo příliš mnoho, takže se volhové rozhodli pro poslední kouzlo, aby svaté relikvie uchránili před nájezdníky. Potopili město.“

„Co tím myslíš, že ho potopili?“ zeptala jsem se.

„Ponořili ho do jezera. Úplně celé. Kostěná hůl se měla ztratit společně s městem, ale o spoustu let později uznávaný starý volh, který byl v době potopení Kitěže ještě malým chlapcem, na smrtelné posteli přiznal, že hůl i další relikvie propašovali on a dva další ven z města, než se potopilo.“

„Takže jde o svatou relikvii?“

„Jo. Kosti mají patřit černému hadovi Guhdovi. Můj táta se posere.“

Byl chodící encyklopedie magických znalostí. Přesně to jsem potřebovala, až na to, že fotka mého nože uvízla v momentálně nefunkčním počítači. Popadla jsem kus papíru a pero a jednou rukou jsem nůž načrtla. V druhé jsem totiž stálé držela hůl. „Věděl bys něco o noži? Který vypadá asi takhle?“

Roman přivřel oči a zadíval se na mou malůvku. „To je mroží kel?“

„Ne.“ Očividně jsem postrádala nadání pro kreslení.

„Pak ne. Takhle z hlavy ne. Magické nože nejsou zas taková rarita.“

Kruci.

„Radši mi ji dej.“ Roman se natáhl pro ptačí hůl. Pustila jsem ji. Volh ji vzal a zazubil se. „Dvě hole. To je jako chodit se dvěma ženskými.“

Protočila jsem oči. Muži.

„Díky za pomoc.“

„Není zač. Skončila jsi tady? Jestli ne, tak počkám.“

V papírech jsem nic užitečného nenašla. Jediné cenné informace se schovávaly v počítači. Dřepla jsem si, odpojila ho z elektřiny a zvedla. „Teď jsem skončila.“

Venku byla noc příjemně vlahá. Zabočili jsme za roh a já si sundala čepici. Uf. Noční vánek mě chladil na propocených vlasech.

Teď jsem se jen potřebovala dostat do auta. Dostat se do auta a doufat, že neusnu za volantem, až pojedu. Vyčerpání se mi usadilo hluboko v kostech. Měla jsem pocit, že s každým krokem za sebou táhnu betonový blok a další nesu v rukách. Jen se na toho velkého, zlého kožoměnce podívejte. Bylo dobře, že padla noc a kolem nepoletovali motýli. Kdyby se na mě nějaký posadil, srazil by mě přímo k zemi.

Roman šel vedle mě energickým krokem a vypadal svěží jako rybička. Velmi hrozivě vypadající černá rybička.

„Tady už to zvládnu,“ pověděla jsem mu. Doufejme.

„Prosím,“ pravil, jako bych ho urazila. „Odvedu tě k autu. Ulice nebývají v noci bezpečné.“

Přehmátla jsem na počítačové skříni. „Uvědomuješ si, že se proměňuju v příšeru?“

„Až se v nějakou proměníš, pak si o tom můžeme promluvit. Teď nejsi příšera, ale dáma. A velmi přitažlivá. A tohle je špatná čtvrť.“

Heh. To je mi džentlmen. „Takže kdyby mě někdo obtěžoval, proměníš ho v žábu?“

„Proměnu v žáby neumím. To je specialita mé matky. Přeměna kouzlem nikdy nezafunguje úplně. Změnit tvar něčeho nebo někoho proti jeho vůli vyžaduje hodně energie, takže můžeš proměnit někoho v žábu, pak kouzlo selže, on se vrátí zpátky do lidské podoby a půjde po tobě s pistolí.“

„Mluvíš z vlastní zkušenosti?“

„Ne, ale už jsem to párkrát viděl.“

Zahnuli jsme za další roh. Roman si odkašlal. „Takže. Býváš tady často?“ Vyprskla jsem smíchy.

„Mám rád, když se směješ,“ řekl. „Je to sexy.“

Jůůů. „Díky, pane kouzelníku.“

„Ale ne, žádný kouzelník.“ Zavrtěl hlavou. „Možná mág. S tím bych dokázal žít, ale správný termín je opravdu volh. Jsme kněží.“

Protáhla jsem se skulinou ve zřícenině a strnula. Můj džíp seděl na čtyřech dřevěných blocích. Někdo mi vzal pneumatiky. Nadzdvihli mi zvedákem džíp a ukradli mi pneumatiky, oškubali nárazníky a vůbec všechno.

Do hajzlu s tebou, Pucker Alley.

Roman zavrtěl hlavou. „Něco mi říká, že tohle asi nebude bezpečná čtvrť.“ Naštvaně jsem zafuněla nosem jako rozzuřený býk. Když jsem měla dobrý den, zabralo mi půl hodiny rychlého běhu, abych se dostala do kanceláře. A když jsem měla podobně špatný den jako dnes, půjdu tam několik hodin. „To je v pořádku.“ Roman ostře zahvízdal.

Z dálky se k nám začal přibližovat rychlý klapot podkov. Noc se rozestoupila a k nám přiklusal obrovský kůň. Masivní, s lesklou srstí, hebkou jako sobolí kožešina. Přibližoval se a s každým krokem bil kopyty do asfaltu. Klisna se zastavila u Romana a otřela se mu hlavou o rameno, dlouhá bohatá hříva jí v tmavých vlnách spadala na jednu stranu.

Páni.

Roman si přidržel ptačí hůl loktem a pohladil ji po nose. „Hodná holka. Vidíš, můžeme jet.“

„Oba na jednom koni?“

Uculil se.

„Jsi sprostý volh,“ pověděla jsem mu.

„Dobře, dobře, tak já půjdu.“

„Ne, je to tvůj kůň. Navíc jsem velká holka. Zvládnu se dostat sama domů.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Jestli odejdeš sama, stejně půjdu za tebou. Přesvědčím se na vlastní oči, že ses dostala v bezpečí domů.“

Čelisti měl zatnuté, dodávaly jeho tváři ten příznačně tvrdohlavý výraz. Bezva. Z mého temného volha se vyklubal džentlmen jako z jižanské příručky. Očividně jsem udeřila na nějakou mimořádně mužskou notu v jeho duši.

Představa, že by mě opustil uprostřed noci na ulici, pro něj rozhodně nebyla přijatelná.

„Některé ženy na mém místě by to urazilo,“ pověděla jsem mu. „Nejsem bezmocná a proměňuju se v příšeru.“

„Možná že mám strach já, a proto potřebuju společnost.“ Předstíraně se otřásl. „Možná potřebuju velkou, silnou příšeru, aby mě ochránila. Přece bys nenechala tak přitažlivého, bezmocného muže samotného na ulici, nebo ano?“

Zasmála jsem se. „Tak dobře. Vyhrál jsi.“

Brzy skončily obě hole upevněné v kožených držácích na sedle a můj počítač zase napěchovaný do sedlové brašny. Oba jsme šli pěšky, Roman držel černé kožené otěže, vyšívané stříbrnou nití, a vedl koně, já šla vedle něj s kladkovým lukem a toulcem plným šípů, které jsem předtím vytáhla z auta.

„Proč Černobog?“ zeptala jsem se. „Jsem si jistá, že Rusové mají i jiné bohy než pána smrti, chladu a zla.“

„Je to rodinný podnik. Náš panteon je hlavně o rovnováze. Kde je světlo, musí být i temnota. Život následuje smrt a rozklad dává vzniknout novému životu. Bělobog a Černobog jsou bratři, víš? Můj strýc je bílý volh a jeden z jeho synů se taky stane bílým volhem. Na naší straně jsou to černí volhové. Proto jsem knězem Černoboga.“ Obrátil se ke mně a uculil se. „A taky kvůli holkám.“

Ha! „Holkám?“

„Mhm.“ Přikývl, naprosto vážně. „Ženy mají rády muže v černém.“ Zasmála jsem se.

„Přiznej se, udělal jsem na tebe dojem.“

Smála jsem se dál.

„Alespoň trošku?“ Držel ukazováček a palec asi tak dva tři centimetry od sebe. „Ani trošku?“

„Ano, udělal jsi dojem.“

„Tak vidíš.“

„Přijde mi, že jsi dost zábavný a pohodový.“

„Dělám dost špatných věcí, aby z toho nespalo deset městských bloků a mělo ještě noční můry. Nemusím na nikoho dělat dojem. Nebo ne většinu času.“ Krátce se na mě zadíval. „Když mám volno, umím být i docela milý. Dokonce i navařím.“

Ulice končila. Před námi se roztahovalo rozlehlé pohřebiště polámaných budov. Z některých zbývala už jen hora betonového prachu, v jiných se dala stále vzdáleně poznat jejich původní podoba. Měsíční světlo zahrálo na miliónech skleněných střepů. Nad poničenými ruinami se táhly dřevěné mosty. Po levici se za prázdnými skořápkami budov zdvihala tyrkysová a oranžová mlha, jako by na zem spadla slabá polární záře. Jednorožci ulice. Místo, kde magie běsnila a vzpínala se jako rozzuřený divoký kůň. Odtamtud se budeme držet dál. Když byla magie u moci, vydávali se tam jen hlupáci.

Zamířili jsme dál po dlouhém mostě.

„A co ty?“ zeptal se Roman. „Vypadáš jinak.“

„Jak?“

„Předtím jsi byla celá napružená a v křeči.“ Přejel si rukou přes obličej a nasadil pochmurný výraz. „Velmi vážná. Andrea robot.“

Tak robot, hm? Ukázala jsem mu záblesk zubů. „Ale stejně jsem se ti líbila.“

„No, jak se mi nemohlo líbit tohle?“ Naznačil rukama moji maličkost. „Jsem jenom muž.“

„Že se nestydíš.“

Uculil se. „Ale ne, vážně. Něco se stalo? Nebo je to jen proto, že tam byla Kaťja?“

„Kaťja?“

„Kate. Tvá kamarádka.“

„Aha. Ne, to není kvůli ní.“ Pokrčila jsem rameny. „Dlouhou dobu jsem potlačovala část sebe. Myslela jsem si, že bude lepší, když svou zvířecí část budu držet na uzdě. Víš, tu špatnou část.“

Přikývl.

„Ale nebyla špatná. Ukázalo se, že jsem v sobě jen dusila něco životně důležitého. Mrzačila to. Připoutala jsem si kouli k noze a pak jsem hrdinně pajdala životem. Když si pomyslím, kolik legrace jsem si mohla užít, všechny ty možnosti, které jsem nechala být, je mi z toho trochu zle. Ale teď jsem svobodná. Možná trochu moc svobodná, ale užívám si to.“

„Užívat si je dobré,“ poznamenal.

„Ty chápeš, co to znamená občas se odvázat, že?“ zeptala jsem se. Nejspíš se taky často nemohl urvat ze řetězu.

Výraz mu potemněl. „Když se odvážu, stojí to lidské životy. Lidé jako já mají mnoho jmen. Volh, kudešnik, což znamená ‚kouzelník‘, čaroděj nebo taky zaklínač, ale v minulosti byl nejběžnější termín mudrec. Moudrý muž. Lidé tvrdí, že moudrost se získává se zkušenostmi, což je jen zdvořilý způsob jak říct, že toho hodně poděláš, lidé přijdou k úrazu a vlastní vina tě pak bude užírat ve snech. No, a já si svou moudrost zasloužil, každou její kapku. Pojďme se bavit o něčem jiném. Třeba o tom, že až se dostaneme k vám do kanceláře, uděláš mi šálek čaje. Piješ čaj, že?“

Přikývla jsem. Možná bych mu čaj mohla nabídnout. Proč ne?

„Jaký čaj?“

„Earl Grey, pokud ho seženu.“

„Dáváš si do něj cukr?“

„Ne.“

Zastavil se se šokovaným výrazem ve tváři. „Piješ ho bez cukru?“

„Ano.“

„Ale tam musí být cukr. A citron.“

Noční vánek kolem mne zavířil a já zachytila slabý náznak jasmínu, následovaný stejným mnohovrstevnatým pachem, který jsem cítila v Gloriině kanceláři. Nasadila jsem šíp na tětivu a otočila se, pohledem přejížděla rozvaliny kolem.

„Co se děje?“

„Někdo nás hodlá přepadnout.“

„Kdo?“

„Lidé s jedovatými hadími zuby v ústech.“

Zříceniny vypadaly opuštěně, nikde se nic nepohnulo. Nacházeli jsme se nejméně kilometr od ulice a další dva nebo tři kilometry nám zbývaly na druhý konec.

Roman vytáhl ptačí hůl z koženého držáku. „Odkud přicházejí?“

„To nevím.“

„Kolik jich je?“

„Nevím.“

Za námi něco zaklinkalo o dřevo. Prudce jsem se otočila. Přes okraj se přitáhla žena a skulila se na most. Skončila ve dřepu, v ruce držela taktický nůž. Za ní se nahoru vytáhl muž.

Žádná námaha. Ani boj, ani běhání… no, byla jsem v háji.

Suché lupnutí jako křupnutí skla mě uhodilo do ušních bubínků. Na druhé straně mostu vybuchl mrak černého kouře a odřízl nás.

„Teleportace, hm? Tak dobře. To zvládnu,“ zamumlal Roman a hrábl do jednoho váčku na svém opasku.

Žena na mě zasyčela a odhalila tesáky.

Tak dobře. To by stačilo.

Vystřelila jsem. Tětiva zazpívala a šíp se zabořil ženě do levého oka.

Muž na mě zaútočil.

Šíp, zacílit, natáhnout tětivu a vystřelit. To vše během jedné vteřiny.

Druhá střela proťala muži hrdlo, vydral se mu z něj uspokojující výkřik. Zakolísal, zapotácel se a přepadl přes zábradlí.

Černý kouř se konečně zhmotnil v plešatého muže. Na sobě měl zvláštně skládaný hábit z cihlově červené látky a podivnou zástěru. V ruce držel krátkou hůl. Na ní viselo několik hliněných nádobek, připevněných provázkem jako trs vína. Další kouzelník. Bezva.

Roman strhl jeden z váčků z opasku a vyhodil do vzduchu narudlý prach. Drobné granulky prachu zůstaly trčet ve vzduchu, pak se otřásly, zčernaly a narostla jim křídla. K muži zamířil roj černých much.

Víc lidí se škrábalo na most.

Šíp – vypálit. Šíp – vypálit.

Dva padli, ale stále přicházeli další.

Pálila jsem šíp za šípem.

Muž zavyl jediné slovo. Magie do mě narazila, téměř mi vyrvala luk z prstů. Mouchy pršely k zemi v oblaku prachu.

Muž zamával holí, odtrhl z ní malou nádobku a mrštil jí o zem. Most se zachvěl a na dřevěných prknech zašustily nožky bílých štírů, kteří se vydali naším směrem.

Další muž spadl z mostu s mým šípem v hrudi. Na jeho místo vylezli další dva. To je tam někde pod mostem klonovali nebo co?

„Takže takhle to je? Fajn!“ Roman vyštěkl cosi zlého, holí načrtl čáru a plivnul. Štíři dosáhli až k ní a rozpustili se v bublající sliz.

Muž vyštěkl řadu neznámých slabik a vytáhl podivně vypadající nůž. Měsíční paprsky zahrály na hrubě nabroušené čepeli, jíž si přejel o okamžik později po hrudi. Vytryskla krev. Utrhl celou hrst nádobek ze své hole a rozbil je o zem.

Tmavé, vlnité siluety se zhmotnily na prknech a splynuly v hady. Stovky hadů.

Ne, už zase.

„Hadům dokážu poroučet taky,“ zaječel Roman. „To ti nepomůže.“

„Uvidíme,“ křikl na něj muž.

Hadi se začali plazit k nám.

„Jmenem Černoboga!“ Roman zarazil hůl mezi prkna a rozkročil se, pevně před sebou sevřel hůl oběma rukama. Most zaskřípal. Hůl otevřela zoban a zavřeštěla. Kolem Romana zavířil vítr a rozevlál mu roucho. Hadi se nejistě zastavili.

Druhý čaroděj zatřásl holí. Hadi se pokusili ze všech sil plazit vpřed, ale narazili na neviditelnou zeď Romanovy magie.

Černý volh zatnul zuby. Svaly ve tváři se mu chvěly námahou. Na linii vlasů mu vyrazil studený pot.

Hadi se začali plazit zpátky, ale podařilo se jim urazit jen pár metrů, než narazili na magii druhého čaroděje. Vršili se na sebe, v šílenství a zmatku se začali se vztyčenými hlavami kousat navzájem.

Zbývalo mi pět šípů.

Čtyři.

Houf se neustále zvětšoval. Poranění hadi se půlili, narůstaly jim hlavy a ocasy navíc, množili se šokující rychlostí.

Roman strčil metr vysoké klubko hadů směrem k druhému kouzelníkovi.

Ten si vrazil ruku do rány na hrudi a pokropil houf svou krví, zatlačil ho zase zpátky.

Dva šípy…

„Neprojdeš!“ zahřměl Roman.

Bezva. A teď se rozhodl, že z něj bude Gandalf.

Metr a půl vysoký propletenec se naklonil znovu k čaroději. Prostě si magií přehazovali hady sem a tam, zatímco se klubko neustále rozrůstalo. Teď už tvořilo věž, přeskupující se věž plazících se živočichů.

„Sním tvé vnitřnosti!“ zaječel kouzelník. Hadí věž se naklonila k Romanovi.

Poslední šíp. Ta rána musela stát za to.

„Když ti řeknu, že ho máš většího, zabiješ ho?“ zavrčela jsem.

„Snažím se,“ ucedil Roman mezi zuby. Z nosu mu vytryskla krev.

Otočila jsem se čelem k propletenci, z něhož padali hadi, rozběhla jsem se k okraji mostu a vyskočila na dřevěné zábradlí, zabalancovala jsem na špičkách. Věž z hadů se kolébala na jednu stranu a pak zase na druhou, a skrz mezeru jsem spatřila kouzelníkovu tvář, zkřivenou námahou.

Vystřelila jsem.

Šíp mu prošel levou stranou hrudníku. Zalapal po dechu a sevřel dřík šípu v dlani.

Roman zasténal a hadí věž se převrátila, pohřbila druhého mága pod sebou.

Otočila jsem se. Na mostě bylo sedm lidí. Přestali útočit a s otevřenými ústy hleděli na svíjející se uzel plazích těl.

Nezdálo se, že by se zmenšoval. Vlastně stále rostl, rozpínal se jako malé hadí tornádo.

„Jejda,“ řekl Roman.

„Co tím myslíš, jejda?“

Krátce se na mě zadíval. „Utíkej!“ A pak se otočil a začal sprintovat na druhou stranu mostu, za sebou táhl koně za otěže.

Nikdy není dobré, když černý volh prohlásí, ‚jejda‘ a pak začne prchat jako o život. Já pádila za ním, ignorovala černé tečky, jež mi plavaly před očima, a bolest, která se mi znovu vracela do svalů.

Proběhli jsme kolem útočníků. O chvíli později jim také došlo, co se děje, a následovali nás. Dusali jsme po mostu. Něco za námi zařvalo. Neohlížela jsem se.

Vzduch mi hořel v plicích. Zdvihl se mi žaludek. Začalo mi být mdlo, dostavila se závrať.

Dorazili jsme na pevnou zem. Roman klesl na jedno koleno, dýchal ztěžka, jako by mu hrudník drtila kovadlina. Otočila jsem se.

Za námi se k obloze vzpínala desetimetrová věž z hadů. Kolébala se dopředu a dozadu, upadávaly z ní kroutící se plazí těla. Pak vybuchla. Na zříceniny zapršeli hadi, odhalili jedno jediné stvoření. Dlouhé hadí tělo mělo stočené do pevných smyček jako pružinu. Hlavu mu zdobila zářivě zlatá a jantarová pírka. Už jsem dřív viděla okřídlené hady, ale ti byli malincí. Metrový had byl obecně považovaný za velký exemplář.

Had zdvihl tlamu s tesáky k nebi. Podél hrudi se mu rozevřela šarlatově rudá křídla. Vymrštil se do vzduchu, narovnal své třímetrové tělo a odplachtil k obloze.

„No, to není dobré,“ poznamenala žena vedle mě.

„Martinez se v něj proměnil, nebo ho sežrali?“ zeptal se muž.

„Jak to mám vědět? On byl kněz.“

Otočila jsem se. Dívali jsme se vzájemně na sebe, všech devět lidí. Roman se zdvihl na rukách ze země.

Došly mi šípy, cítila jsem se polomrtvá a můj volh taky mlel z posledního. Mohla jsem udělat jedinou věc.

Mohutná, plavovlasá žena zdvihla meč a zaútočila na mě. Vyšla jsem jí vstříc, a v pohybu se proměnila. Zabořila jsem jí drápy do břicha, projely křehkými svaly. Pod prsty jsem ucítila kluzké vnitřnosti. Popadla jsem jich hrst a vlhkou masu jsem vyrvala, hodila ji po zbytku jejích spolubojovníků. Z tlamy s černými rty, ozbrojené tesáky, vyšlo hyení zachechtání, při němž tuhla krev v žilách. Zaútočila jsem.

Muž mi zastoupil cestu. Jeho čepel mi rozřízla bok, ale na tom nezáleželo. Popadla jsem ho za pravou paži, vykloubila jsem mu ji a pak ji utrhla.

Krvavá mlha se chvíli držela ve vzduchu jako exotický, uhrančivý parfém. Protančila jsem jím, opilá, i když jsem vše vnímala křišťálově čistě. Mrzačila jsem a zabíjela, krájela poddajné maso na horké, šťavnaté kousíčky. Padali přede mnou a já to milovala. Zuřivost mi zpívala v žilách, hnala vpřed mé vnitřní inferno. Někde v dálce varovně kňoural vnitřní hlásek, protože jsem takhle spotřebovávala poslední zbytky svých křehkých sil, ale cítila jsem se při tom tak dobře. Nechtěla jsem, aby to skončilo.

Další člověk se objevil přede mnou. Hřbetem tlapy jsem ho odhodila pryč. Letěl vzduchem a pak padl k zemi. Legrace! Hnala jsem se za ním a pak ho přitiskla k zemi. Cvakla jsem zuby jen vlásek od jeho hrdla. Ahoj, kořisti!

Do nosu mě udeřil povědomý pach. Ten pach jsem znala. Na chvíli jsem se nad ním zamyslela, stále jsem tiskla muže k zemi.

Z hlubin paměti se vynořilo jméno: Roman.

Realita do mě narazila náhle a tvrdě. Stáhla jsem se z pokraje šílenství. Všimla jsem si Romanova napjatého výrazu a svých drápů, zarývajících se mu do ramen.

Bože.

Zhoupla jsem se zpátky, pustila ho, pak uklouzla na něčem vlhkém a opřela se o poničenou budovu. Ulice byla posetá těly. V prohlubních nerovného asfaltu se leskly kaluže krve, její pach mě na jazyku řezal jako žiletka. Věc, která kdysi bývala ženou, ležela jen pár metrů od nás. Polovina jejího břicha chyběla a z hlavy jí zbyla jen rozdrcená kaše. A bylo to moje dílo.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se tiše. Vlastní hlas mi zněl chraptivě.

„Jo.“ Roman se pomalu vyškrábal na nohy. „Co to sakra bylo?“

„Boudí zuřivost. Občas se nás zmocní, když jsme u konce se silami. Dodá nám pár minut berserkří zuřivosti navíc.“ Byl to obranný mechanismus poslední záchrany, když tělu došly všechny ostatní možnosti. „Předtím mě kousla zmije. Mág léčitel Smečky mi napumpoval do žil protijed. Oslabilo mě to, takže když jsem se proměnila, moje tělo na to zareagovalo. Nechtěla jsem ti ublížit.“

Roman si oprášil roucho a vstal. „V pohodě. Na černé není krev vůbec vidět.“

„Omlouvám se.“ Neměl ani ponětí, jak blízko jsem měla k tomu, abych ho zabila.

„V pohodě. Podívej.“ Zdvihl ruce a ukázal kolem na roztrhaná těla, krev a jeho černého koně u mostu. „Naši nepřátelé jsou mrtví, my to přežili stejně jako náš kůň i hůl. Dokonce můžu i říct tu nejlepší větu z mé oblíbené knihy. Všechno se dobře skončilo.“

Odlepila jsem se od stěny. Roman otevřel ústa, jako by chtěl něco dodat, a už je nezavřel.

„Co je?“

„Prsa.“

„Bože na nebesích!“

Roman pevně zavřel oči a odvrátil se ode mě. „Mám ve vaku plášť.“

„Jsem se svým tělem spokojená, abys věděl,“ zavrčela jsem.

Maličko se ke mně otočil a otevřel jedno oko, pak se otočil celý a zadíval se na mě. Nebo spíš na můj hrudník.

„Nekoukej tak.“

„Říkala jsi, že jsi spokojená.“

Být spokojená s vlastním tělem byla jedna věc. Když na vás velmi výmluvně zírá nějaký muž, to byla věc druhá.

„Co takhle kdybychom našli obvaz a ošetřili ti ramena, hm?“ navrhla jsem. „Vážně to není tak zlé.“

Zamířili jsme ke koni.

„Co jsi vlastně dělal přede mnou?“ zeptala jsem se.

„Držela jsi tu tmavovlasou děvku za krk a bila jsi jí hlavou o zeď už skoro tři minuty,“ pověděl mi. „Začínal jsem mít starost…“

Zlatá a rudá silueta se střemhlav spustila z oblohy, nalétla na koně, zakousla se do Kostěné hole, vytrhla ji z držáku a pak vystřelila kamsi k oblakům.

Dobrý bože.

Roman padl na kolena. Otevřel ústa a z nich vyšel bezeslovný výkřik naprosté zuřivosti. „Aaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa!“

„To bude v pořádku,“ pověděla jsem mu.

„Měl jsem ji! Držel jsem ji v rukách!“ Ukázal mi ruce, jako by čekal, že se mu v nich hůl znovu zhmotní. „Měl jsem ji v rukách! Osm set let!“

„Já vím,“ pověděla jsem mu. „Já vím.“

Sesul se dopředu. „Měl jsem ji a pak ji ztratil. Ztratil jsem ji!“

„No tak,“ řekla jsem. „Pojďme domů, než tady oba omdlíme.“

Vyškrábali jsme se po schodech až k mému bytu. Nakonec jsme opravdu jeli na Romanově koni. Zhroutila jsem se totiž na ulici, když mě tělo odmítlo poslouchat. Roman se pohyboval jako zombie. Slovo sklíčený bylo jen slabým odvarem toho, jak vypadal. Kdyby bylo zoufalství tekuté, při každém kroku byste z něj mohli vyždímat pár věder.

„Držel jsem ji v rukách,“ pověděl mi smutně na cestě po schodech.

„Jsem si jistá, že ve spíži budu mít i nějaký med,“ řekla jsem. „A citrónový sirup. Můžeme si udělat prima šálek horkého čaje.“

Na mezipatře voněl čerstvý banánový chleba. Paní Haffeyová znovu pekla. Strčila jsem klíč do zámku a pak dveře rozevřela.

Na botníku v předsíni seděl pár povědomých černých bot, mezi mými černými lodičkami a žlutými pracovními botami.

To si ze mě děláte legraci. To neudělal.

„Děje se něco?“ zeptal se Roman.

Na pravé straně byla na zdi připevněná řada háčků. Většinou jsem si tam pověsila kabáty, aby mi vyschly, než je znovu dám do skříně. Na prostředním visel dlouhý, černý, kožený kabát.

Vkráčela jsem do bytu. V kulaté plastikové misce, kam jsem obvykle ukládala klíče, se válel svazek Rafaelových, pravděpodobně náhradní. V kuchyni nad jídelním stolem někdo namontoval rám na pověšení hrnců. A taky že na něm visely Rafaelovy hrnce s měděným dnem a v rohu stála skříň na víno, hned vedle mé police s kořením.

Vyrazila jsem z kuchyně a málem přitom Romana porazila. V obýváku visely na zdi tři cenné meče z Rafaelovy sbírky. Fotka Tety Bé v tmavém rámu stála na poličce s knihami hned vedle fotky mé matky. Na podlaze ležel koberec, Rafaelův béžový a hnědý jaipur. Přeskládal všechny DVD v pořadači a dodal tam své vlastní, všechno filmy z doby před Změnou, které miloval. Celá sbírka filmů o Rockym, Kmotr I a II, Komando, Tropická bouře…

Vrazila jsem do ložnice pro hosty. Používala jsem ji jako sklad zbraní. U okna stál nový stůl s počítačem a vedle něj vysoká kartotéční skříň. On si tam zařídil kancelář! V mém volném pokoji! Na stole vedle klávesnice ležela fotka mě a Rafaela. Objímal mě. Usmívala jsem se.

„Máš přítele?“ zeptal se Roman.

„Ne,“ zavrčela jsem.

„Spolubydlícího?“

Rozrazila jsem dveře do ložnice. Na opačné straně postele stál druhý noční stolek, dokonalá napodobenina toho mého. Se stejnou lampou. A s jeho knihami o špionech, naskládanými na vršku. Dveře od šatníku jsem skoro vytrhla. Nalevo viselo Rafaelovo oblečení, boty měl v řadě uložené dole. Otevřela jsem prádelník. Jeho spodní prádlo. Kondomy. Ponožky.

Nastěhoval se mi do bytu. Vplížil se dovnitř a zařídil to tam tak, že to vypadalo, jako by tady žil posledních deset let. Jeho pach byl všude, vznášel se v mém teritoriu.

Nenacházela jsem slova. Prostě jsem jen stála uprostřed bytu a třásla se vzteky.

Vloupání patřilo mezi zásadní části namlouvání kožoměnců. Vtip byl v tom, že jste se vloupali do teritoria potenciálního druha nebo družky a pak jste odtamtud zase nepozorovaně unikli, abyste dokázali, že jste dost dobří ke spárování. Některé klany nechávaly dárky. Boudy si potrpěly na kanadské žertíky. Ale tohle? To zašlo moc daleko.

Tohle byl krutý vtip. To čekal, že po tom všem mi to přijde okouzlující? Že je zábavné mě vyzývat? Utrhnu mu hlavu.

„Myslím, že máš přítele.“

Nadechla jsem se a pomalu vydechla. „Ne, jen znám někoho s hodně zvráceným smyslem pro humor.“

„Vážně? Protože v kanceláři s ním máš fotku.“ Roman ukázal palcem přes rameno.

„Je to můj bývalý. Nerozumí slovu ‚konec‘.“

„Tak udělal co? Nastěhoval si věci k tobě, když jsi byla pryč?“

„Ano,“ ucedila jsem mezi zuby.

„Drsné.“

Ne, to rozhodně nebylo drsné. To si k něčemu drsnému ani nepřičichlo. To mělo svůj vlastní malý vesmír a nálepku „psychopat“. Někdo by ho měl zavřít do polstrované cely a už ho nepustit ven.

„Mám odejít?“ zeptal se Roman.

„Ne. Slíbila jsem ti šálek čaje, tak si ho taky vypijeme, krucinál.“

Postavila jsem v kuchyni na čaj. Seděli jsme u kuchyňského stolu s nápisem MOJE vyrytým na desce, a každý jsme vypili jeden hrnek, než to Roman nedokázal dál snášet a raději prchnul.

Jakmile za ním klaply dveře, okamžitě jsem popadla telefon a zavolala na Rafaelovo číslo.

„Nazdar, pusinko,“ řekl do telefonu.

Pusinko? Pusinko?! „Chceš si hrát na psychopaty? To jsi ještě nic neviděl.“

„Toho se nebojím,“ řekl. „To by totiž znamenalo, že by sis musela vytáhnout to pravítko ze zadku, a oba víme, že se to nestane.“

Donutila jsem povolit zatnuté zuby. „Budeš toho litovat.“

„Miluju tě, zlato.“

Plastikové sluchátko mi zapraskalo v dlani a telefon se odmlčel. Zadívala jsem se na něj. Rozbitým plastem vykukovaly rozdrcené elektronické vnitřnosti. Upustila jsem zmrzačené zbytky telefonu na stůl a odešla do koupelny.

Holící krém a břitva stály na umyvadle hned vedle mých krémů. Přivítal mě i druhý zubní kartáček, stejný jako ten můj, jen nebyl zelený, ale modrý. Vnikl do mého teritoria. Dal tam svoje věci. On, on, on… Vrrrrr! Celý můj byt po něm voněl.

Popadla jsem kartáček. Chtěla jsem ho rozlámat na milion malých kousíčků a pak je prohnat drtičem odpadků.

Ne. To zadostiučinění mu nedopřeju. Nesesbírám všechny jeho věci do velkého kontejneru na odpadky, nepoliju je benzinem a nezapálím je. Ne, nic tak přízemního.

Tohle si zasluhovalo speciální odplatu.

Budu muset něco vymyslet. O ano. Bude toho litovat. Bude si přát, aby ho místo toho radši přejel tank ÚPJ.

11.

Vzbudila jsem se brzy a ještě pár minut jsem ležela v posteli a pozorovala strop, než jsem konečně zaregistrovala nový lustr. Když jsem včera v noci konečně padla do postele, vyčerpaná a naštvaná, ani jsem si ho nevšimla. Lesklý stříbrný disk měl asi pětačtyřicet centimetrů v průměru a byl připevněný přímo ke stropu. Z něj visely na řetízcích, ukrytých ve šňůrách z křišťálových korálků, dlouhé vlnité křišťálové lístky žebrované nejrůznějšími vzory. Mezi lístky visely tenké, průsvitné křišťálové šlahouny, zakroucené jako výhonky révy. Mezi nimi se na delších lesknoucích se řetízcích houpaly vzorkované křišťálové koule, ojíněné stříbrem, něžně klinkaly v lehkém vánku procházejícím otevřenými okny. Byl nádherný a romantický, ale přesto moderní. Lustr, který by si mořská panna z jednadvacátého století pověsila do své podvodní jeskyně, nebo Sněhová královna z Andersenovy pohádky ve svém mrazivém paláci.

Byl to přesně ten druh lustru, který bych si přála mít. Elegantní, ženský a romantický, ale beze stopy kýčovité roztomilosti. A já ho chtěla servat ze stropu. Tak strašně mě naštval.

Donutila jsem se vstát. Únava mi stále seděla hluboko v kostech, ale slábla. Už se mi nezvedal žaludek. Bolest zmizela. Mé tělo muselo vyhrát válku nad hadím jedem. Teď kdybych jen dokázala vyhrát sama nad sebou.

Magie ustoupila a byla jsem jí za to tiše vděčná, protože jsem nemusela vařit na benzinovém hořáku. Vešla jsem do kanceláře, zabavila Rafaelův monitor a připojila Gloriin počítač do elektřiny u mého kuchyňského stolu. Zatímco najížděl, udělala jsem si dva texaské tousty. Uřízla dva silné krajíce chleba, namazala je z obou stran máslem a pak je krátce osmažila na pánvi, a k nim malý steak, jen lehounce orestovaný na obou stranách. Potřebovala jsem kalorie. Uvařila jsem si trochu příšerně silné kávy v ibriku, malé turecké konvici, již mi darovala Kate, a usadila se u snídaně. Mňam, káva, snídaně vítězů. Výborná a výživná.

Stačila jsem jí vypít asi půlku, ponořená do Gloriiných složek, když někdo zaklepal na dveře. Kukátko odhalilo, že za nimi čeká zamračený černoch, něco málo přes třicet, oděný v černé, a tváří se, jako by chtěl někomu ukousnout hlavu. Jim. A v chodbě za ním stáli další lidé. Co to, sakra?

Otevřela jsem dveře. Jim zůstal stát na prahu. Měřil přes metr osmdesát, měl krátké vlasy a svalnatou postavu, kterou jste získali, když jste hodně často bojovali o život. Vypadal jako gauner, a velmi tvrdě pracoval na tom, aby ten dojem udržel. Rád se nechával podceňovat.

Když jsem poprvé přišla do Atlanty, schválně jsem si pročetla všechny složky, jež si Řád o místních kožoměncích vedl. Než šel Jimův otec do vězení a zemřel tam, pobodaný spoluvězněm v cele, Jim přeskakoval ročníky a chodil na hodiny pro pokročilé. Jim se mohl stát, čímkoliv by chtěl. Doktorem jako jeho otec. Vědcem. Inženýrem. Ale život se mu postavil do cesty. Teď byl alfou klanu koček a dohlížel na bezpečnost Smečky, což znamenalo, že každý den objevoval, tajně sledoval a eliminoval hrozby pro Smečku. Jim svou práci miloval.

Za ním se na patře tísnilo osm lidí. Sandra a Lukrécie z klanu boud, obě s bojovým výcvikem, Russell a Amanda z klanu vlků, dva chlápci, které jsem neznala, Derek, třetí zaměstnanec naší vyšetřovací agentury, a můj právník Barabáš.

„Jestli to má být lynčování rozzuřeným davem, přivedl jsi málo lidí.“

„Nebrala jsi telefon,“ řekl Jim. Hlas měl v přímém rozporu s tváří. Jeho tvář říkala „láme kosti na potkání“, ale hlas patřil zpěvákovi romantických balad.

„Rozbila jsem ho.“

„Proč?“ zeptal se Barabáš.

„Problémy ve vztahu,“ pravila jsem.

Derek se zazubil. Předtím, než se přidal k nám, pracoval s Jimem.

V devatenácti byl krásný, až to bralo dech, ale pak mu jisté stvůry vylily na obličej roztavený kov. Ty hajzly jsme zabili, ale Derekovi se tvář nezhojila úplně nejlíp. Nebyl znetvořený, ale zůstaly mu jizvy a vypadal jako typ člověka, kterého byste nechtěli potkat v temné uličce. Viděla jsem, jak jednou vešel do baru a jen jeho tvář způsobila, že se tam rozhostilo hrobové ticho.

Jim, Derek, Barabáš, dvě boudy s bojovým výcvikem, a to nepočítám ty ostatní. Buď očekávali, že budu klást zatraceně velký odpor, nebo se schylovalo k něčemu opravdu drsnému.

„Můžeme dovnitř?“ zeptal se Jim.

A vidět Rafaelovo dílo? Bohužel jsem šéfovi bezpečnosti Smečky nemohla říct, ať odprejskne, to by bylo velmi nemoudré. A to nemluvím ani o negativním dopadu na mé vyšetřování. Bezva. Kožoměnci byli horší drbny než znuděné babky v kostele. Večer bude celá Smečka vědět, co tady Rafael provedl. „Samozřejmě.“

Pozorovala jsem je, jak mi proudí do bytu. Dvě boudy na mě kývly. Zajímavé.

Osm kožoměnců se uvelebilo v obývacím pokoji a kuchyni, a najednou se mi zdál můj byt příliš malý.

„Myslel jsem, že se Rafael odstěhoval,“ poznamenal Barabáš.

Hlavně klid. „Vlastně jsme tady nikdy společně nebydleli. Já byla u něj,“ řekla jsem. Nemůžu Barabáše pokousat, to by nebylo správné.

„Byl tady včera v noci, když byla Andrea pryč,“ poznamenal Jim. „S velkou stěhovací dodávkou.“

„Aha.“ Barabáš se zamyslel. Oči se mu rozsvítily. „Aha!“

Ubalit vlastnímu právníkovi facku by taky nebylo v mém nejlepším zájmu. Otočila jsem se k Jimovi. „Nechal jsi někoho sledovat můj byt?“

„V okamžiku, kdy se z tebe stal cíl,“ potvrdil.

Tomu říkám vrchol. Naklonila jsem hlavu. „To je dobře, že jsi mi o tom pověděl, kočko. Nerada bych si svou chůvu spletla s hrozbou a nešťastnou náhodou ji zastřelila.“

Jim zamrkal. Ha! Podařilo se mi překvapit hlavu špionážní sítě.

„Takže to je tvé nové vybavení?“ zeptal se promykodlak a tvářil se jako ztělesněná nevinnost.

„Nepokoušej mě, Barabáši.“

Dvě boudí ženy valily oči na portrét Tety Bé na jedné z poliček.

„Rozkošná výzdoba,“ dodala Sandra a kousla se do rtu, očividně v sobě dusila smích.

„Ano, to, jak tady světlo dopadá na tvář Tety Bé, vypadá moc hezky,“ dodala druhá bouda.

„Jdi se vycpat, Lukrécie,“ pověděla jsem jí.

Sandra zachrčela a pak vybuchla smíchy. Přelomila se v pase. Lukrécie se rozhihňala.

Dnes v noci bude o Rafaelově počinu v mém bytě vědět nejen celá Smečka, ale i všichni kožoměnci až v Kanadě. Zabiju ho.

Zkřížila jsem ruce na prsou a otočila se k Jimovi. „Máte nějaký důvod, proč jste sem všichni přišli?“

„Ano,“ řekl Jim. „Proč máš na kuchyňském stole počítač?“

„To by bylo na dlouhé povídání.“

„Času máme dost.“

Posadili jsme se v kuchyni u stolu, a já mu shrnula události včerejší noci, zatímco Derek uvařil pro všechny kávu. Vysvětlila jsem mu zběžně Anapu, Kostěnou hůl, volha a nůž. Nakonec Jim kývl k počítači. „Kyle, mohl by ses na to podívat?“

Statný muž, vypadající jako profesionální ohýbač ocelových prutů, se usadil u počítače, otevřel malý kufřík a napojil na přístroj jakousi krabičku s blikajícími světélky. Prsty se mu nepostřehnutelně rychle rozběhly po klávesnici. Mrknul na mě. Stále psal na klávesnici, aniž by se na ni podíval.

„Gloria nemá ve složce žádné otisky,“ řekl Jim. „Ani řidičský průkaz, ani povolení města ohledně svého obchodu, nic. Prostě se jednoho dne ukázala a otevřela si tam bazar s cetkami.“

„A nikomu to nevadilo, protože to bylo na Bílé ulici?“ Jak tohle všechno věděl?

Jim přikývl. „Jak ti můžu ulehčit život?“

Kdybychom neměli obecenstvo, asi bych ho objala. „Gloria a její kamarádi pravděpodobně zabili Rafaelovy lidi. Nejdřív je nutné prohledat Bílou ulici a Warren a vytřepat odtamtud nějaké informace. Jak často bývala v obchodě, kdo ji navštěvoval, kdy odcházela, čím jezdila, kam chodila a tak dále. Základní pochůzky. A pak budu potřebovat zjistit víc věcí o Anapovi.“

„Pořád ho z té vraždy podezíráš?“ zeptal se Jim.

„Je na něm něco divného. Mám takový pocit, že je v tom až po uši, ale nejspíš nepracoval s Glorií. Za třetí, budu potřebovat experta na rituální nože. Nechala jsem Kate zprávu, takže o to by mělo být postaráno, pokud ji dokážu odlákat na pět minut od Curranova boku.“

„Postarám se o to,“ řekl Jim. „Dám ti vědět hned, jak se něco dozvíme.“

Někdo zaklepal. Dneska jsem očividně měla návštěvní den.

„Počkej,“ řekl Jim a kývl ke dveřím.

Derek tam zamířil. Slyšela jsem, jak se dveře otevřely, a vlkodlak oznámil: „Pojďte dovnitř, detektivové.“

Barabáš se schoval za zdí v kuchyni.

Do obývacího pokoje vešli Collins a Tsoi, za nimi dva policisté v uniformách, a průvod uzavíral Derek. Policisté se upřeně zadívali na kožoměnce. Jim a jeho lidé jim pohled oplatili.

„Co tady všichni děláte?“ ozval se konečně Collins.

„Mohl bych se vás zeptat na totéž.“ odpověděl mu Jim klidným hlasem.

„Musíme si promluvit s Nashovou,“ řekla Tsoi.

„Ale beze všeho,“ pravil jí Jim. „Nebudeme vám v tom bránit.“

„Raději bychom ji s sebou vzali na stanici,“ řekl Collins.

„Je má klientka zadržena?“ ozval se Barabáš a vystoupil doprostřed pokoje, aby ho dobře viděli.

Collins se zašklebil. Tsoi protočila oči.

„Nemusel jste na nás vyskočit jako čertík z krabičky,“ pověděl mu Collins.

„Vím, jak moc máte vy dva rádi překvapení. Rád bych viděl vaše povolení, prosím,“ oznámil jim Barabáš.

Collins zatnul čelist, až mu na ní vystoupily svaly.

„Nemáte ho?“ usmál se právník.

Tsoi se rozhlížela po místnosti a zjevně zvažovala šance. Deset kožoměnců proti čtyřem policistům. Všichni se najednou tvářili pochmurně.

„Všechno tohle bychom si mohli odpustit, kdybyste spolupracovali,“ řekl Collins.

„Jsme ochotní spolupracovat, ale jenom pokud dostaneme plný přístup k případu obchodnice se starožitnostmi, a to i k důkazům,“ oznámil mu Jim.

„To se nestane,“ řekla Tsoi.

„Vaše volba,“ Jim pokrčil rameny.

Collins se otočil na patě a odešel.

„Ještě jsme spolu neskončili,“ oznámila nám Tsoi a odešla s oběma uniformovanými v závěsu.

V bytě bylo ticho, dokud Sandra u okna nezahlásila: „Nasedají do aut.“

„Já ti to říkal,“ utrousil Jim k Barabášovi. „Collinse znám, je to rozumný chlap.“

Barabáš si povzdechl. „A já se tak těšil na rvačku.“

Najednou to začalo dávat smysl. Jim se nějak dozvěděl, že pro mě míří policie, a přivedl sem své lidi, aby mě nemohla odvézt.

„Jak jste věděli, že si pro mě přijdou?“ zeptala jsem se Jima.

„Mám své způsoby.“

„Napíchnul jsi stanici ÚPJ.“ Zkurvysyn. Kdyby ho při tom chytili, následovalo by peklo.

Jim se usmál, aniž by ukázal zuby. „Něco takového.“

„Hodně na ně tlačí seshora, aby ten případ vyřešili,“ řekl Barabáš. „Lidé s hadími tesáky někoho v kanceláři starosty velmi znervóznili. Skoro by mě zajímalo, jestli o tom ví víc než my, a nechtějí celou věc ututlat, jak nejrychleji to půjde. Plánovali tě vyzvednout a pak z tebe dostat informace. To jim nemůžeme dovolit. Máš něco na práci a není důvod, proč bys měla marnit čas v jejich výslechové místnosti. Jelikož jsi nebrala telefon, rozhodli jsme se ukázat dřív, než to udělají oni.“

„O své vlastní se staráme,“ řekla Lukrécie.

Ale já k nim nepatřila. Nebo alespoň ne oficiálně. A přesto sem přišli, aby mi kryli záda. Dívala jsem se na jejich tváře a uvědomila si, že by to udělali znovu, a já bych taky neváhala udělat to samé. V jejich hlavách už jsem dávno patřila mezi ně.

Páni.

Pro jednou v životě nebudu muset skrývat své pravé já. Kryli mi záda, a hotovo.

O půl hodiny později se všichni vytratili z bytu. Kyle vzal počítač s sebou. Na cestě ven se u mě zastavila Sandra. „Teta Bé by s tebou chtěla prohodit pár slov. Dnes v deset v Highland Bakery. Říkala, že nemáš přijít pozdě.“

Něžná tlapa boudí alfy. „Budu tam.“

Jim odcházel jako poslední. Zastavil se u dveří. „Ty pochůzky vyřídím. Mí lidé se postarají o průzkum a vyhrabou všechnu špínu, co se o Anapovi dá najít.“

„Aha.“

„Collinse znám. Je schopný a pečlivý. Když budeš odcházet z bytu, bude tě sledovat doprovod. Potřebuju, abys dalších čtyřiadvacet hodin nedělala vůbec nic. Víš, jak to bývá: jsi hromosvod. Voď je po městě tak, abys je neztratila. Zajdi si na oběd s Tetou Bé, podívej se na trh, nebo něco takového. Můžeš jít kamkoliv, jen se drž dál od Anapy nebo Bílé ulice. Nech policisty, ať se na tebe soustředí, aby mí lidé mohli v klidu pracovat. Stejně bys potřebovala den volna. Vypadáš strašně.“

„Skončíš jako starý mládenec, Jime.“

„Drž se dál od Bílé ulice.“

„Dobře, chápu.“

Popostrčila jsem ho ven a zamkla dveře. Musela jsem zařídit pár telefonátů.

V jedenáct jsem prošla dveřmi Highland Bakery, oblečená do černých kalhot, černého trika, okovaných vojenských bot, rty namalované na karmínově rudou. Sedělo to k mému novému já mnohem víc. Můj přísně tajný policejní doprovod parkoval na opačné straně ulice.

Nízká cihlová budova na Highland Avenue, v níž Highland Bakery sídlila, přežila snahy hladové magie víceméně neporušená. Tahle část města se jmenovala Old Fourth Ward, starý čtvrtý obvod. Než magie roztrhala Atlantu na kusy, Fourth Ward bylo dynamicky se rozvíjející místo. Historické budovy ze začátku minulého století a opuštěné továrny lidé přebudovali na luxusní byty a renovovali jednořadé domky. Dlouhé, úzké obdélníkové stavby dřív bývaly připomínkou chudoby, a teď se proměnily v moderní bydlení. Dostaly jméno podle vnitřního uspořádání domu – všechny pokoje v domě byly seřazené přímo za sebou, z jednoho se procházelo přímo do druhého, bez chodby, jež by je oddělovala.

Na Old Fourth Ward sídlil bulvár. Dřív tudy prošlo víc drog než v ostatních částech města dohromady. Na Edgewood Avenue bývaly desítky barů a restaurací nabízejících pití, hudbu a nejrůznější druhy nočního potěšení.

Když teď historické centrum leželo v troskách a obchodní čtvrť potkal podobný osud, čtvrtý obvod se uklidnil. Bary a restaurace tu zůstaly, ale jedli v nich příslušníci pracující třídy. Obědvali tady truhláři, zedníci a zaměstnanci města. A v Highland Bakery se zastavovali, když je zrovna přepadla chuť na něco sladkého.

Zkontrolovala jsem pohledem černé kovové stoly venku, ale tam Teta Bé nebyla. Zamířila jsem dovnitř, kolem pultu naplněného cukrovinkami z čokolády, nejrůznějších lesních plodů a krému, a pak se úzkou místností s lavicí protáhla až dozadu. Restaurace byla skoro prázdná. Čas oběda nastane až tak za hodinu. Teta Bé seděla v rohu, záda jí kryla zeď. Vypadala, že je jí něco málo přes padesát. Měla lehce plnoštíhlou postavu, vlídnou tvář a kaštanově hnědé vlasy nosila svázané do drdolu. Oblečená byla do pěkné zelené blůzy a krátkých khaki kalhot. Vypadala jako babička, která vám každou chvíli nabídne sušenky.

Ale zdání klame. Většina lidí se Tety Bé bála. Krucinál, i já z ní měla vítr. Dokonce i další alfové se jí klidili z cesty, včetně mé nejlepší kamarádky, Choti Pána šelem. Kdykoliv někdo zmínil Tetu Bé, Kate se zatvářila podivně. Nebyl to vyloženě strach, ale znepokojení rozhodně.

Po její pravici seděla Lika, její beta. Vysoká a dobře stavěná, s krátkými tmavými vlasy a drsnou tváří. Takovou mívaly vojačky, které strávily příliš mnoho času v aktivní službě. Klan boud měl jen málo žen, které byly starší, zkušenější a dokázaly by Liku přeprat, ale žádná z nich nechtěla dřinu, jakou práce bety vyžadovala. Bety neměly moc času na oddech a nesly velkou zodpovědnost. Alfové rozhodovali, ale bety dohlížely na realizaci těch rozhodnutí.

Tohle byla moje šance. Připojím se ke klanu boud, přesně jak všichni chtěli. Ale udělám to za svých vlastních podmínek.

Zastavila jsem se před stolem a upřeně se zahleděla na Liku. „Sedíš mi na místě.“

Tvář Tety Bé zůstala naprosto klidná.

„Nepovídej.“ Lika se zamračila.

„Uhni,“ pověděla jsem jí.

„To se mnou budeš muset pohnout,“ řekla.

Zadívala jsem se na Tetu Bé. Obvykle veřejné výzvy končily smrtí jednoho z účastníků, ale teď jsme tam byly jen tři.

„Dokud se jedna z vás nepodvolí,“ řekla. „Nechci ztratit ani jednu, je nás málo.“

Lika vstala od stolu. Byla o dobrých patnáct centimetrů vyšší a těžší o dvacet kilo vytrénovaných, ohebných svalů. Ale nikdy mě neviděla bojovat, zatímco já její pohyby znala.

Odsunula jsem nejbližší stůl dozadu, abychom měly víc volného místa. Lika provedla to samé.

Pak si protáhla krk, až jí v něm zapraskalo. Nejdřív na jednu stranu, pak na druhou. Protočila jsem oči a zatvářila se naoko znuděně.

Vrhla se po mně. Byl to rychlý, smrtící útok. Pravou rukou máchla jako kladivem.

Přikrčila jsem se před úderem a vrazila jí rameno pod hrudní koš, popadla ji za nohy jen pár centimetrů pod zadkem a zatáhla. Tím jsem ji vyvedla z rovnováhy, mohla se pohnout jen vzhůru. Převrátila jsem ji ve vzduchu a pak ji srazila na zem vší silou, dřepla jsem si společně s ní, abych kontrolovala její pád. Lika se udeřila zády do podlahy, až to zadunělo. Než dostala šanci chytit znovu dech, přejela jsem jí prsty přes hrdlo a postavila se.

Lice zabralo dvě vteřiny, než se probrala z omámení a překulila se zpátky na nohy.

„Znovu?“ zadívala jsem se na Tetu Bé jako malá hodná bouda. O hierarchii jsem věděla své. Vlastně mě jasně daná hierarchie uklidňovala a cítila jsem se v ní pohodlně.

Teta Bé přikývla.

Lika přešlápla a zhoupla se na špičkách. Tak dobře. Napnula jsem se, jako bych chtěla skočit vpřed. Levou nohou vykročila vpřed a pravou stočila tělo do otočky, než jí vykopla, holení mi mířila na žebra. Byl to zatraceně silný kop. Kdybych zůstala na místě, zmrzačil by mě a rozdrtil by mi žebra. S roztříštěnými žebry jste toho moc nesvedli, jen jste se mohli převalit na bok a sténat.

Chytila jsem jí nohu těsně pod kolenem, omotala ji levou paží, udělala krok dopředu a zatlačila ji zpátky, aby znovu ztratila rovnováhu. Podrazila jsem jí druhou nohu. Tvrdě padla na zem. Dřepla jsem si a rukou naznačila, jak bych jí mohla rozříznout bok, mým cílem se staly vnitřní orgány. Kdybych měla drápy, mohla bych do ní vrazit ruku, pod hrudní koš a dovnitř, a vytrhnout jí srdce. Ustoupila jsem o pár kroků nazad.

Lika se překulila na nohy. Rty se jí chvěly předzvěstí vrčení.

„Žádná proměna,“ řekla Teta Bé. „Dámy, na veřejném místě nosíme veřejnou tvář.“

„Znovu?“ zeptala jsem se a zadívala se na Tetu Bé.

Přikývla.

Lika zaútočila. Rukama mě objala kolem paží. Zápasnický chvat. Sázela na svou nadlidskou sílu. Ale ani sebevětší síla se nemohla rovnat jednoduchým zákonům fyziky.

Popadla jsem ji za předloktí, levou nohou se zapřela o její břicho a překulila se dozadu. To nečekala a setrvačnost ji stáhla dopředu. Zhoupla jsem se vpřed, kotníkem ji praštila do hrdla a donutila ji ucouvnout. Převalila jsem se do sedu, svírala jsem Ličinu hruď a jednu její paži oběma nohama. Než jí stačily dojít souvislosti, naklonila jsem se dozadu a její volnou paži si natáhla přes tělo. Stačilo by ji opřít o stehna, lehce zatáhnout, a její loket půjde do háje. „Vykloubit,“ řekla Teta Bé.

Zatáhla jsem za loket. Kloub vyskočil z pouzdra se suchým křupnutím.

Lika zavrčela skrze zatnuté zuby.

„Nebude žádný odvetný zápas,“ řekla Teta Bé. „Má lepší techniku a víc vzdělání. Je taky rychlejší. Rozumíme si, drahoušku?“

„Ano, madam,“ ucedila Lika.

„Pusť ji.“

Pustila jsem Ličinu paži, vstala a nabídla jí ruku. Bouda se na ni na vteřinu zadívala, povzdechla si a pak ji sevřela nezraněnou rukou. Pomohla jsem jí vstát. „Dobrý boj.“

„Jak myslíš.“ V jejím hlase nezaznívala žádná útočnost. „Stejně už mě unavovalo být betou. Teď si všechny ty rozepře užiješ ty.“

Lika se zadívala na plandající paži. „Jdu si to spravit na toaletu.“

„Nezdrž se tam moc dlouho,“ řekla Teta Bé. „Objednám ti tvé oblíbené košíčky red velvet2.“

2 Red velvet – druh sýrového těsta, velmi oblíbený ve Spojených státech, používaný na dezerty a dorty. Vyznačuje se tmavě rudou barvou, podle níž dostal své jméno (pozn. překl.).

„Ano, alfo.“ Lika zamířila k záchodům.

Teta Bé se ke mně otočila a usmála se. Přísahala bych, že v tom pohledu byla hrdost. Ale to bylo nemožné. Jen jsem si něco nalhávala.

„Posaď se, drahoušku,“ řekla. „Mimochodem, ta rtěnka ti moc sluší.“

„Díky.“ Sedla jsem si na místo Liky a počkala, dokud se za bývalou betou nezavřely dveře. „Proč jsem jí musela ublížit?“

„Kdybys jí dala jen trochu šanci, rvala by se s tebou až do slunce západu.“ Teta Bé pokrčila rameny. „Lika je tvrdohlavá. Nezastavilo by ji nic kromě přesvědčivého vítězství. Pamatuj si to. Budeš s ní muset jednat jako moje beta a občas je těžko zvladatelná.“

Teta Bé se na mě zadívala zpoza stolu. Zorničky jí zaplály jasnou rubínovou červení. Dolehla na mě tíha pohledu alfy. Vydržela jsem o chvíli déle, než se smělo, a pak jsem se přinutila zadívat na stůl.

„Vítej do rodiny,“ řekla Teta Bé.

Byla jsem jedna z nich. Ať už to byl dobrý nebo špatný nápad, teď jsem patřila do klanu boud jako beta.

Servírka se vrátila s podnosem s košíčky, konvicí čaje a třemi hrníčky. „Nevíš, co je život, dokud jsi neochutnala jejich red velvet košíčky.“ Teta Bé poposunula jeden naducaný košíček ke mně. „Dej si.“

Moje nová alfa mi nabízela jídlo. Další ukázka poslušnosti a oddanosti. Lámání loktů očividně nebylo dost. Zakousla jsem se do košíčku a olízla z něj polevu. Mňam, krémový sýr. Z boje mi vyhládlo.

Servírka odešla.

„Víš, co obnáší pozice bety?“ zeptala se Teta Bé.

Samozřejmě. „Vymahač, stráž, holka pro všechno, co otravuje ostatní boudy.“ Teta Bé rozřízla košíček napůl a kousek z něj ukousla. „Zapomněla jsi na chůvu.“

„Omlouvám se. Jak hloupé.“

„Co tě přimělo tak najednou změnit názor?“ zeptala se Bé.

„Dvě věci. Dnes ráno mě navštívil Jim. Přivedl s sebou osm lidí. Vnutili se mi do bytu, takže když se tam objevili nějací policisté a chtěli mě zadržet, setkali se s jasným odporem.“

„A?“

„A já si uvědomila, že kdybych měla potíže, Smečka mě podpoří a já zase udělám to samé pro ni. Mám tu všechny přátele. Ráda někam patřím. A potřebuju to, potřebuju tu hierarchii.“ Olízla jsem polevu. „Už mě unavuje začínat znova. Pravděpodobně se nestanu obyčejným člověkem, takže ze své podstaty kožoměnce bych měla vytěžit to nejlepší. Stát se nejlepší boudou, jaká může být.“

„Lepší než já?“ Bé zdvihla obočí.

„Jo. Hodlám zastínit tvou slávu.“

Teta Bé se usmála. „To míříš vysoko.“

„Já vždycky.“ Usrkla jsem čaj.

„A ta druhá?“ zeptala se Teta Bé.

„Mluvila jsem s Martinou a uvědomila si, že pokud budu chtít převzít vládu nad klanem, musím si nejdřív zasloužit jeho oddanost.“

„Takže plánuješ převrat?“

Olízla jsem si polevu ze rtů. „Za pár let. Až si budu jistá, že mě budou následovat.“

Teta Bé se opřela do židle a zasmála se.

„Tak dlouho jsi odváděla dobrou práci,“ řekla jsem jí. „Nemyslíš, že by sis zasloužila hezký důchod?“

Teta Bé se smála dál. „Tak dobře. Promluvím s Curranem. Vzhledem k vyšetřování jsem si jistá, že nám lev dovolí prodloužit dobu potřebnou k oficiálnímu přijetí do řad Smečky. Jakmile se ví, že jsme se dohodly a podala jsi žádost, neměla bys mít problémy.“

Lika se vrátila z toalety, stále si ještě mnula paži. Posadila se do sedadla vedle a čekala, dokud ji Bé nevybídla, ať se nají. Lika popadla jeden z košíčků. „Dobrota.“

„Potřebuju, abys zajela do Milton County,“ řekla Bé.

Aj aj. Tamní šerif a já jsme neměli zrovna nejlepší vztah. To on mě zavřel po tom incidentu v horké vířivce.

„Kam přesně?“ zeptala jsem se a znovu usrkla čaje. Earl Grey. Chutnal skvěle.

„Do kanceláře miltonského šerifa,“ řekla Teta Bé.

Maličko jsem se zakuckala.

„Pár z našich lidí bylo včera zatčeno,“ oznámila mi Lika. „Včetně tvého chlapce.“

Mého chlapce? Ach… aha. „Co Ascanio provedl tentokrát? Když jsem ho viděla posledně, byl se svou matkou.“

„Nic,“ řekla Teta Bé. „Byl jen ve špatný čas na špatném místě. V baru se strhla nějaká rvačka. Mohla bych s tím jít za Kate, ale ta teď tráví všechen čas s Curranem. Něco ohledně Vikingů, nejsem si jistá co přesně.“ Teta Bé zamávala lžičkou. „Zaplést ji do toho by znamenalo i účast Pána šelem, a já nechci, aby měl pocit, že mu stojíme s koudelí za zadkem. Bude vrčet a rozčilovat se, a já bych se tomu všemu radši vyhnula. Takže potřebuju, abys tam zajela a nechala ten problém zmizet. Pokud jsem to dobře pochopila, s Beau Claytonem máte zvláštní vztah.“

Ano, zamkl mě do cely oblečenou jen v bikinách. „To zvládnu,“ řekla jsem a ukradla si další košíček.

„To jsem ráda,“ pověděla mi Bé.

Všechny jsme chvíli popíjely čaj.

„Vím, že jsi mluvila s mým synem,“ řekla mi Bé.

„Ano, zdá se, že se zbláznil.“

„U párovací horečky to tak většinou bývá,“ souhlasila Bé. „A teď nemluvím o té blondýně. Nikdy předtím nedostal kopačky. Nemá vůbec tušení, jak se s tím vyrovnat.“

Lika se polohlasně uchechtla.

„Pověděla jsem mu, že je mezi námi konec, a on se mi vloupal do bytu a do stolu vyryl MOJE,“ pravila jsem. „A pak si tam nastěhoval věci.“

Lika přestala jíst. „Vážně?“

Přikývla jsem.

Teta Bé se uculila. „Vždycky to byl chytrý chlapec.“

A bylo to tady. Konečný důkaz, že Rafael nikdy nemůže provést nic špatného. Právě jsem jí pověděla, že se zbláznil, zničil mi nábytek a vloupal se mi do bytu, a ona jen praskala samou hrdostí ve švech.

„Co bys udělala na mém místě?“ zeptala jsem se.

Teta Bé si ukrojila další kousek košíčku. „Nikdy bych nenechala muže, aby si takhle vyskakoval, drahoušku. Pokud by se ke mně někdo chtěl chovat takhle, vymáchala bych mu čumák ve všem, co tím hloupým kouskem ztratil. Udělala bych něco… velkolepého. Něco, na co nikdy nezapomene. A ujistila bych se, že se všichni dozvědí, jaký hlupák to byl.“

„Když vyzvednu naše boudy z vězení Jak velká je šance, že Rafael stráví večer mimo svůj dům?“

Teta Bé se usmála zpoza okraje hrnku. „Řekla bych, že velmi, velmi vysoká.“

Vstala jsem. „Tak to abych si pospíšila.“

Oči Tetě Bé zajiskřily pobaveným rubínovým světlem. „Lika ti popíše detaily. Hodně štěstí, drahoušku.“

Taky že ho budu potřebovat každou kapku.

„A Andreo?“ řekla Teta Bé. „Dnes jsme uzavřely dohodu. Věřím, že svou část dodržíš.“

Jako by mi viděla do hlavy a spatřila, že ještě nejsem pevně rozhodnutá. Udělala jsem a splnila vše, co bylo potřeba, ale stejně nějak vycítila mou váhavost.

„Pokud Curran ustanoví datum tvého přijetí a ty se tam neukážeš, byla by to vážně katastrofa.“

„Žádný strach,“ řekla jsem. „Budu tam.“

Říct, že je Beau Clayton příkladem klasického jižanského chlapa ze staré školy, by bylo podhodnocení. Pro všechno na světě, vždyť měl na desce pracovního stolu konzervu od zelených vařených buráků. Z nějakého záhadného důvodu byla napolo naplněná prázdnými nábojnicemi.

Beau se na mě zadíval zpoza pečlivě organizovaného stolu. Byl to chlap jako hora, mohutný jako medvěd, s rameny dělníka na trati a pažemi vzpěrače, které mu napínaly rukávy pečlivě vyžehlené khaki uniformy. Tmavě hnědý klobouk šerifa se širokou krempou odpočíval na háku na zdi, lehce na dosah ruky. Za ním na zdi visel rapír, nádherný meč se zdobeným košem na jílci. Byla jsem si docela jistá, že už jsem ho někdy předtím viděla, ale zaboha jsem si nedokázala vzpomenout kde.

„Velmi rád vás zase vidím, slečno Nashová,“ protáhl Beau.

Věnovala jsem mu svůj nejoslnivější úsměv. Jestli si myslel, že se dokáže chovat ještě víc jižansky než já, čeká ho velké překvapení. „Mohla bych se pozeptat, proč máte v té konzervě prázdné nábojnice, šerife?“

„Pokaždé, když na mě někdo vystřelí, schovám nábojnice do plechovky,“ odpověděl.

Tak dobře.

„Takže co vás přivádí do naší slunné Milton County?“ zeptal se Beau.

„Máte prý nějaké lidi ze Smečky pod zámkem.“ A moje první zkouška na postu bety byla dostat je ven.

„Rádi ubytováváme v našich celách hosty,“ řekl. „Skoro nikdy nám není smutno.“

Olízla jsem si rty, navlhčila je a Beau uhnul pohledem. No tohle? Hehehe.

„Jestli to dobře chápu, máte tři naše chlapce,“ řekla jsem. „Nedalo by se s vámi nějak domluvit na jejich propuštění?“

Beau se opřel do křesla. „No, tady narážíme na menší potíže. Co jsem pochopil, tak vaši hoši způsobili nějaké výtržnosti u Ocelového oře.“

Přehodila jsem nohu přes nohu. „Pokud si dobře vzpomínám, tak Ocelový oř patří pod Fulton.“

„To si vzpomínáte dobře, ale víte, tím ještě neskončili. Ta trocha legrace ve Fultonu jim nestačila, tak pokračovali ve rvačce na Gawker Alley, což znamená nějakých šest, sedm metrů v Milton County, kde byli následně zadrženi.“

Kruci.

Beauovi zajiskřilo v očích. „Očití svědkové vypověděli, že v tom byla zapletená žena.“

Usmála jsem se na něj. „Vždycky je v tom zapletená nějaká žena. Takže jaká je vaše verze?“

Beau stiskl tlačítko diktafonu na stole. Místnost naplnil hlas mladého muže. „Tak jsme si tam jen tak seděli, a pak tam byla holka a koukala se na mě s Chadem.“

Měl trochu problémy s výslovností. Jako by nebyl úplně střízlivý. Spíš jako by byl úplně namol.

„A Chad řekl: ‚Hej, kočko, pojď se bavit s náma.‘ A ten velký černý týpek na to: ‚Drž hubu, bílej kluku.‘“

Zdvihla jsem obočí a zadívala se na Beaua. Velký černý týpek byl nejspíš Kamal, který v životě neřekl komukoliv ani křivého slova.

„Řekl: ‚Drž hubu,‘ a já, že se jenom bavíme. A ten další černej řekl: ‚Jestli budeš takhle blbě kecat, nakopeme ti zadek.‘ A pak udělal jeden z těch signálů rukou. Jako dělaj gangsteři.“

Dobře, to začínalo být čím dál lepší. Beau se statečně snažil udržet si klidnou tvář, ale jeho výraz prozrazoval trpělivý, rezignovaný pohled někoho, kdo musel poslouchat cosi zjevně idiotského.

„Co se stalo pak?“ zeptal se hlas starší ženy.

„Tak jsme se zvedli, holka chtěla jít s námi a ten první černoch jako vstal a nechtěl, abychom odešli, a my na něj, že jo. A pak jsem po nich hodil trochu kuřete, aby věděli, že to myslíme vážně. A ten bílý kluk, co s nima byl, zdvihl Chada a prohodil ho oknem ven.“

Opilí rytíři v zářivé zbroji, chránící bezbrannou ženu před skupinou děsivých černochů. No to mě podržte.

„Co se stalo pak?“ zeptal se hlas starší ženy.

„Pak odešli a zamířili po ulici někam pryč. A Chad na to, že je nemůžeme nechat, aby jim podobná sviňárna prošla, a tak jsme šli za nima. A já říkám: ‚Hej! Co si o sobě myslíte, takhle prohazovat lidi skrz okna a vůbec.‘ A ten bílý klučina řekl: ‚Ty asi rád prolétáváš okny.‘ A já mu vychovaným tónem oznámil, ať si nasere, a on mě tím oknem pak fakt prohodil.“

Beau vypnul diktafon.

„Dobře, že mu to řekl vychovaným tónem,“ poznamenala jsem. „Nevím, co by se stalo, kdyby to neudělal.“

Beau se zašklebil. „Inteligence zrovna moc nepobrali a alkohol jim s IQ taky nepomohl.“

„A co říkali ti velcí děsiví černoši?“ zeptala jsem se.

„Říkali, že ti kluci byli opilí a snažili se sbalit holku, co byla s nimi. Jeden z nich pak přišel, hodil po nich kořeněná křidýlka, a tak letěl oknem ven. Děvče uteklo a oni se rozhodli odejít. Ti dva géniové je následovali a nechali se prohodit výlohou Chuckova obchodu s nářadím.“

„Házení kuřete na jiné lidi se dá považovat za napadení,“ řekla jsem. „A sami se přiznali, že si to celé začali.“

„V případě incidentu v Ocelovém oři ano. Vaši lidé tady nejsou drženi kvůli potyčce v hospodě, ale proto, že se během slovní rozepře v Gawker Alley rozhodli prohodit dva lidi výlohou obchodu.“

Tím mě dostal. „Se vší úctou, jde o pokračování toho samého incidentu.“

„Chápu, proč byste si to mohla myslet, ale Mikovi a Chadovi zabralo deset minut, než se vymotali ven na ulici. Jsou to dvě rozdílné události, a vy to víte.“ Ach bože. „Dovoluji si nesouhlasit.“

„A vaše právo nesouhlasit respektuji, ale to skutečnost nijak nemění. V našem okrese není možné jen tak bez následků prohazovat lidi sklem.“

Zadívali jsme se na sebe. Stupeň vychovanosti začínal šplhat do nebezpečných výšin.

„S potěšením zaplatíme odškodněni majiteli obchodu a necháme mu opravit výlohu,“ řekla jsem. „Velmi rádi to napravíme. Byl by ochotný pak stáhnout obvinění?“

„Je to rozumný muž,“ řekl Beau. „Ale bude vás to něco stát.“

Pokrčila jsem rameny. „Kluci už jsou takoví, šerife. Víte, jak to bývá, oni se baví, a my pak za ně musíme napravovat škody.“

„Taky se budete muset vypořádat s Jeffem Cooperem,“ řekl Beau. „Mikův otec. Je ve vstupní hale, zuří a dělá ze sebe pitomce. Chce, abychom je obvinili z napadení.“

Vytáhla jsem malou plastikovou krabičku a ukázala mu disk uvnitř.

„Co to je?“

„Záběry z bezpečnostních kamer.“

„Ocelový kůň má bezpečnostní kamery?“ Beau ožil jako hladový vlk při pohledu na šťavnatého, chromého králíka.

„Vlastník je nechal nainstalovat po tom incidentu s pandemií.“ Pandemií, kterou Kate stačila zastavit dřív, než by majitele a jeho ženu mohla připravit o život. Ocelový oř vítal členy Smečky s otevřenou náručí, což byl důvod, proč nepomohli policii, když se děti ze Smečky dostaly do průšvihu. „Nikde to nerozhlašuje. Mimoto fungují jen polovinu času, když je magie pryč.“ Protočila jsem disk v prstech. „Můžeme?“

Beau vytáhl disk z krabičky a vložil ho do počítače na malém stole v rohu. Obrazovku zaplnilo černobílé video. Tři kožoměnci seděli u stolu, dívka byla u Kamala. Dva mladíci u stolu poblíž se sbírkou prázdných pivních lahví cosi řekli. Kožoměnci je ignorovali. Další vlna posměchu, tentokrát s máváním rukama. Menší ze dvou pubertálních kluků vzal košík s kuřecími kostmi a vysypal je Kamalovi na hlavu. Ascanio vstal, zdvihl ho a pak ho prohodil oknem. Kamal mu dal pohlavek. Ascanio pokrčil rameny. Třetí kožoměnec, Ian, upustil na stůl pár bankovek a skupina odešla.

„Pokud pan Cooper bude chtít vznést obvinění, my uděláme to samé,“ řekla jsem. „Prosím, klidně si ten disk nechte. Mám kopie. Ale budu vás muset požádat, abyste chlapce pustil. Budu vám to dlužná, a rozhodně nikam neutečou. Víte, kde nás najít. Ve velké kamenné pevnosti jen pár kilometrů za městem.“

Beau přešel ke dveřím a vystrčil z nich hlavu. „Rifsky, mohl bys naše kožoměnčí hosty připravit k propuštění, prosím? Slečna Nashová ti tam taky nechá nějaké informace, aby mohli Chuckovi opravit tu výlohu.“

Najednou jsem si vzpomněla, kde jsem meč viděla. Visíval Kate v bytě. Patřil jejímu opatrovníkovi. Kousky skládačky zapadly na místo. Použila ho, aby mě dostala z vězení. Zastyděla jsem se.

Beau se otočil zpátky ke mně. „Neopouštějte město a tak dále, slečno Nashová.“

„O tom by se mi ani nesnilo.“ Teď jsem Beauovi dlužila laskavost. Bezva.

O deset minut později jsem se s třemi kožoměnci s provinilými výrazy potkala na schodech. Kamal mě uviděl a strnul. „Myslel jsem, že nás přijede vyzvednout Lika.“

Věnovala jsem mu bezvýrazný pohled. Přešlápl, jako by mu bylo najednou nepohodlně.

„Zkusíme to znovu od začátku. Vy řeknete:, Ahoj, beto. Díky, že jsi přijela až sem a vystavila sebe i klan veřejnému ponížení kvůli mojí hlouposti.‘ A já vám za to nepolámu ruce.“

„Díky, beto,“ odpověděli Kamal a Ian sborově.

Zadívala jsem se na Ascania. Zabořil pohled do schodů. „Omlouvám se.“

„Samozřejmě že ano.“ Zamířila jsem ven na ulici a k parkovišti. Tři boudy mě následovaly.

Za námi rozrazil dveře jakýsi muž. Rozložitý, mohlo mu táhnout na padesát. Jeho tvář měla roztomilou červenou barvu, což pravděpodobně znamenalo, že brzy pukne vzteky. „Hej! Hej, ty! Chci s tebou mluvit!“

Pokračovala jsem dál. „Prohodili jste dva lidi dvěma různými okny. Vysvětlete mi laskavě, co se stane, když kožoměnec proletí tabulí skla?“

„Nic,“ nabídl lan.

„Zastavte se,“ zavrčel muž. „Tak zastavte se, krucinál.“

„A co se stane, když člověk projde tabulí skla?“

Na to nikdo nechtěl odpovědět.

„Tak vám to povím já. Budou mít modřiny, můžou si zlámat kosti a utrpí mnohočetné řezné rány. A protože nemají v krvi Lyk-Vé, bude trvat týdny, než se jim zahojí zlomené kosti, a ty řezné rány je můžou zabít, pokud se rozbité sklo zabodne do nesprávných míst. Málem jste je zabili kvůli kyblíku kuřete. Co jste si proboha mysleli?“

Zabočili jsme za roh, skrytí před budovou policie za kamennou zdí.

„Jen jsme je chtěli zastrašit,“ řekl Ascanio.

Zabočil za roh rovněž, spěchal, aby nás dohnal. „Ty zasraná děvko, řekl jsem, stůj!“

Šílená, šelmolidská Andrea se brzy dostane ke slovu. Cítila jsem to.

Zadívala jsem se na něj. „Předpokládám, že vy jste Jeff Cooper?“

„Přesně tak. Vy degeni si prostě myslíte, že někam můžete přijít a komandovat lidi, co?“ Píchl mě prstem do hrudi.

Tři boudy během mrknutí oka přešly od pokorných výrazů k cenění zubů.

„Už se mě nedotýkejte,“ varovala jsem ho.

Píchl mě prstem do hrudi znovu. „Něco vám řeknu. Opovažte se do tohohle okresu strkat čumák, protože…“

Popadla jsem ho za zápěstí a potáhla jsem dopředu, podrazila jsem mu nohy. Padl nazad. Zachytila jsem ho za krk asi metr nad zemi, trochu jsem ho zdvihla a sehnula se k němu. V očích mi zažhnula vražedná rudá. Hlas mi zhrubl, jak se do něj vloudilo zvířecí vrčení. „Dobře mě poslouchej, protože to nebudu opakovat, ty rasistický pitomče. Nebudeš mě nebo mé lidi otravovat, nebo tě ulovím jako to prase, které jsi, a rozříznu tě od pupku po bradu. Najdou tě, jak visíš za vlastní vnitřnosti. Až příště uslyšíš něco výt a smát se v noci, obejmi svou rodinu, protože se možná nedožiješ rána.“

Pustila jsem ho. Padl na zem, v obličeji bílý jako stěna. Odcouval po zadku nějakou vzdálenost, než se vyhrabal na nohy a prchnul.

Tři kožoměnci na mě zírali s otevřenou pusou.

„Takhle se zastrašují lidi. Beze svědků a bez škrábnutí. Nastupte si do auta.“

12.

Když jsem konečně prošla dveřmi kanceláře, blížilo se poledne. Kate seděla za stolem. U nohou se jí rozvaloval Grendel, obrovská černá příšera, která měla mnohem víc společného se psem baskervillským než s jakýmkoliv pudlem, kterého jsem kdy potkala. Uviděl mě a začal vrtět ocasem.

Zastavila jsem se, abych ho poplácala po hlavě. „Choť, a osobně. Vaše Výsost nás poctila návštěvou. Jsem uchvácena.“ Přitiskla jsem si ruku k puse a zalapala jsem po dechu v hraném rozrušení. „Obratem na to upozorním média!“

Zašklebila se. „Moc vtipné. Už jsi obědvala?“

„Ne, a umírám hlady. Snědla bych i malého koně.“

„Akropolis?“ zeptala se Kate a začala se zvedat.

„Přesně na to jsem myslela taky.“ Shrábla jsem složku ze stolu a vyšla ze dveří. „Mimochodem, máme milý policejní doprovod, který bychom neměly ztratit.“

„Čím víc, tím líp.“

Když jsme obě pracovaly v Řádu, Parthenon byla naše oblíbená restaurace, kam jsme chodily na oběd. Dělali ten nejlepší gyros ve městě. Bohužel jsme se teď nacházely asi pětačtyřicet minut cesty od něj, ale našly jsme Akropolis, ani ne kilometr od kanceláře, a tam vařili stejně dobře, možná i líp. Neměl sice venkovní zahrádku Parthenonu, ale spokojily jsme se s kójí v ústraní vzadu u okna.

Objednaly jsme si kopu gyrosu, omáčku tzatziki, talíř kostí pro Grendela a lahodné růžové ovocné pití. I s mými smysly kožoměnce jsem nedokázala odhalit, co v těch sklenicích je, a obě jsme se prozíravě rozhodly, že se raději nezeptáme. Náš policejní doprovod, starší žena a mladík kolem dvaceti, seděli u okna na opačném konci restaurace. Alespoň prozatím jsme tedy měly soukromí.

Vytáhla jsem ze složky fotku nože a přisunula ji k ní. „Starověký nůž.“ Chvilku nad ním uvažovala. „Nehodí se k boji.“

„Rafael si myslel, že je ceremoniální.“

Přikývla. „Je to tesák.“

„Cože?“

„Je to tesák.“ Otočila obrázek ke mně. „Možná vlčí. Tady, podívej.“

Sehnula se, aby Grendelovi odhrnula horní pysk, a ukázala mi obrovské špičáky. „Přesně to samé.“

Měla pravdu. Nůž měl tvar přesně jako psí zub. „Jak mi to mohlo utéct?“ Kate si utřela ruce do látkového ubrousku. „Já bych si to taky nespojila, ale Curran dal Grendelovi kost z vepřové kotlety a ten moula ji zhltal, a zabodl si do dásně úlomek z kosti. Musela jsem mu ho vytáhnout, takže jsem si jeho zuby pěkně zblízka prohlédla. Nedaří se mi Pánovi šelem vysvětlit, že dávat psovi kosti z vepřové kotlety není dobrý nápad. Tvrdí mi, že vlci žerou kance. Já zas říkám, že vlkům nikdo kance nerozseká na kotlety. Rozsekané vepřové kosti jsou ostré.“

Odvykládala jsem jí celý příběh a nešetřila detaily. Kate valila oči čím dál víc.

„A teď jsme tady,“ dokončila jsem.

„A to místo vonělo po myrze a jasmínu?“

Přikývla jsem.

Kate se na dlouhou dobu zamyslela. „Říkala jsi, že se ten milionář jmenuje Anapa?“

Přikývla jsem. „Zkontrolovala jsem to. Je to nějaké malé město v Rusku u Černého moře.“

„A taky je zmiňované v El-amamských dopisech,“ řekla. „Někdy před rokem 1890 se našly ve vykopávkách starého egyptského města hliněné destičky. Vznikly ve čtrnáctém století před Kristem. Pravděpodobně šlo o záznamy z nějakého královského archivu, protože většinu tvořila faraonova korespondence s vládci jiných zemí.“

„Jak si vůbec všechny tyhle věci pamatuješ?“

„Většina destiček pochází z Palestiny a Babylonu,“ řekla. „Byla to součást mé povinné výuky. Každopádně, destičky jsou popsané v akkadštině a zmiňuje se tam jméno Bel Anapa. Bel znamenalo v akkadštině pán nebo vládce, podobně jako židovské Ba’al.“

„Něco jako démon Baal?“

Kate se zašklebila. „Ano. Měli tam tehdy takový zvyk, že vyslovovat jména bohů mohli jen kněží, takže jim prostě říkali ba’al, podobně jako teď křesťané používají Pána. Takže někteří Řekové došli k názoru, že Bel nebo Ba’al znamená určitého boha, ale není to pravda: Bel Marduk, Bel Hadad, Bel Anapa a tak dále.“

Bezva. „A který z bohů je Anapa?“

„Řekové mu říkají Anubis, bůh mrtvých.“

Páni.

„Ten se šakalí hlavou?“ zeptala jsem se a zdvihla jsem ruce nad hlavu, abych naznačila dlouhé uši.

Kate přikývla.

Tak fajn. Žádný bůh, který měl přídomek „mrtvých“, se nedal brát na lehkou váhu. Hádes, Hel, ani jeden nebyli zrovna přítulná štěňátka.

„Nemůže to být bůh,“ řekla jsem. „Ve světě není dost magie pro bohy. To už jsme si ujasnili.“ Bohy poháněla vpřed víra jejich uctívačů podobně jako benzin auta. V okamžiku, kdy magie ustoupila, odřízla tok víry a bohové zmizeli.

„Může jen používat jeho jméno,“ podotkla Kate. „Nebo může být dítětem boha.“

Jen jsem na ni zůstal zírat.

„Saiman je vnukem boha,“ řekla Kate. „Anapa by jím taky mohl být.“ Zamyslela jsem se nad kanceláří v Anapově sídle. Ta byla jako z jiného světa. Tu by nemohl vytvořit žádný člověk. „Myslíš, že je ten nůž vymodelovaný podle jeho tesáků?“

„Je to možné.“

„Má Anubis nějaké zvířecí pomocníky?“ zeptala jsem se. „Něco metr a půl vysokého s krokodýlími čelistmi…“

„A lvím tělem? A hřívou?“ zeptala se Kate.

Kruci. „Tak dobře. Vybal to.“

„Ammut je démon hltající mrtvé, požírá jejich srdce a ničí duše.“

Zakryla jsem si dlaní obličej.

„Když k Anubisovi dorazí duše zemřelého, bůh mrtvých potěžká jeho srdce na vahách, na jejichž druhé straně leží pírko Ma’at, bohyně pravdy. Pokud je těžší, není čisté, a Ammut dostane lahodný pamlsek. Duše pak nemůže odejít k Osiridovi, nezíská nesmrtelnost, a vůbec se jí nedostane zaslouženého odpočinku, věčného ráje a tak dále. Namísto toho je odsouzená k věčnému neklidu.“ Kate zúžila oči a zadívala se na mě. „Nech mě hádat, Ammut je kaput. Tvou zásluhou.“

„Jo. A jelikož hlídal Anapu…“

„Hlídala,“ upila Kate.

„Ammut je samička?“

„Mhmm.“

Povzdechla jsem si. „No, každopádně to znamená, že Anapa rozhodně nepoužívá jen jméno.“

A jestli byl Anapa Anubis, znamenalo to, že jsem oficiálně naštvala božstvo. To se mi ještě nepovedlo.

Poklepala jsem na obrázek nože. „Mohl by to být egyptský nůž. Starověká Kréta a Egypt mezi sebou obchodovaly. To vím i já.“

„Mohl by být i řecký,“ řekla Kate. „Uctívači Anubise se rozšířili i v Řecku a Římě.“

„Takže tu máme nějakého Anubise, pravděpodobně egyptský nůž a hady. Spoustu hadů: hadí lidi, zmije, létající hady… a ruskou hůl s hadí hlavou. Jak to všechno zapadá dohromady?“

Zadívaly jsme se na sebe.

„Nemám tušení,“ ozvala se Kate. „Ale není to dobré.“

Gyros dorazil. Kate přistrčila talíř směrem ke mně. „Jez.“

„Proč?“

„Od chvíle, kdy jsme se viděly naposledy, jsi zhubla pět kilo.“

„Ze všeho toho cvičení začínám být módně štíhlá,“ namítla jsem. „Naposledy jsem tě viděla před třemi dny. Nejsi štíhlá, umíráš hlady. Pusť se do toho zatraceného jídla.“

Deset minut jsme jen jedly.

„Jak to šlo s Tetou Bé?“ zeptala se Kate.

„Kapitulovala jsem,“ pravila jsem. „Šla jsem za ní, sedla si jí velmi klidně k nohám a nechala ji, ať mi nasadí obojek. Udělala to s překvapivou zdvořilostí.“ Moje sklenice byla prázdná. Zdvihla jsem ji. Objevil se číšník a dolil mi. „Díky.“ Zadívala jsem se zpátky na Kate. „Vlastně kvůli tomu nejsem zas až tak zahořklá. Stálo mě to obrovský kus hrdosti, ale necítím hořkost. Jsem teď beta boud.“

„Gratuluju.“

Přiťukly jsme si.

„A proč kruci ne? Rozhodla jsem se, že to chci, a jestli budu muset nosit pár let obojek Tety Bé, tak budiž. Naučím se všechno, co zná. Zjistím, jak myslí, a pak to použiju proti ní. Tak to boudy dělají.“

„A co Rafael?“

Pokrčila jsem rameny. „Ještě jsem se nerozhodla. Každopádně, Roman zmiňoval, že čarodějky byly rozrušené kvůli nějaké vizi jejich věštírny. Slyšely vytí a viděly spirálu z hlíny. Říkám si, že jestli v tom má prsty Anubis, možná šlo o šakalí vytí. Mohl by Anubis mít nějaký vliv na šakalodlaky?“

„To nevím.“

Budu muset zavolat Jimovi a varovat ho, ať stáhne všechny šakaly z týmu, který pracoval na Anapově případu. Není potřeba pokoušet osud.

„Neměň téma.“ Kate mě sjela tvrdým pohledem.

„Jaké téma?“

„Rafael.“

„Aha, tohle téma.“ Hodila jsem si kus gyrosu do pusy. „Říkám, že jsem se ještě nerozhodla. Je to složité.“

Kate položila vidličku, opřela se lokty o stůl a podepřela si bradu pěstí. „Mám spoustu času.“

Nebylo správné lhát nejlepší kamarádce. I kdyby to bylo tím, že něco vynechám. Takže jsem jí vylíčila své skvělé romantické dobrodružství.

„Nedokážu uvěřit, že jsi políbila černého volha,“ oznámila mi Kate.

„Bylo to vlažné.“

„Vlažné?“

„Však víš, ani horké, ani studené, jen mírně teplé. Vlastně se kvůli tomu cítím trochu provinile. Roman líbá dobře. Měla jsem si to víc užít. Navíc líbačka s temným mágem je ten nejmenší problém.“ Odpočítávala jsem na prstech. „Šla jsem do zóny divoké magie, vloupala se do Anapovy kanceláře, zabila jsem mu démona, vloupala se na místo činu, ukradla jsem tam důkazy, vyhrožovala jsem lidskému civilistovi, že ho pověsím za vnitřnosti… obávám se, že tvá kamarádka je pryč a nikdy se nevrátí. Místo ní teď máš šílenou boudu.“

„O čem to mluvíš, ty trumbero? Moje kamarádka nikdy neodešla.“

Tohle byla Kate ve zkratce. Jakmile se stala vaší kamarádkou, tak jí taky zůstala. Navždycky. Vycenila jsem na ni zuby. „Komu říkáš trumbera?“

„Tobě. Takže to shrnu. S Rafaelem jste se pohádali a pak jste spolu nemluvili, protože jste si navzájem zranili city, ale pak se vám podařilo je zranit znovu, protože se ani jeden z vás neomluvil. Pak Rafael předstíral, že má snoubenku, která s ním nic nedělala, čímž ublížil tvým citům ještě víc, tak jsi ho získala zpátky tím, že jsi mu řekla, že je mezi vámi konec. V té chvíli se zbláznil, vyryl ti do stolu MOJE, a tak jsi políbila černého volha, který s tebou nic nedělal, a teď si Rafael nastěhoval věci do tvého bytu.“

„Ano.“ To by to vcelku shrnovalo.

Kate se ke mně naklonila. „Když jsem byla malá, Voron mě vzal do Jižní Ameriky. Tehdy televize vysílala program pravidelně, a během týdne tam běžely děsně dramatické milostné příběhy. Plné moc hezkých lidí…“

Ukázala jsem na ni vidličkou. „Nechceš mi snad naznačit, že je náš vztah jako latinskoamerická telenovela?“

„Nenaznačuju to. Říkám ti to přímo.“

„Jsi šílená.“

Kate se zazubila. „Nevyměňovali jste si poslední dobou nějaké významné utrápené pohledy?“

„Jdi se vycpat, Kate.“

„Možná má bratra, jednovaječné dvojče…“

„Už ani slovo.“

Rozchechtala se, až málem spadla ze židle. Snažila jsem se na ni usmát zpátky, ale muselo to vypadat děsivě, protože se Kate přestala řehtat. „Co je?“

„Jsem takový zmršený zmetek.“ Nechtěla jsem to říct. Prostě to ze mě vypadlo. „Tolik jsem bojovala proti vstupu do Smečky, a stejně jsem tam skončila. Nejsem hloupá… jsem chytrá. Věděla jsem, že k tomu dojde a že pro mě bude prospěšné, když mezi kožoměnce vstoupím. Ale nechápu, proč jsem tomu tak dlouho odolávala. A pak tu máme Rafaela. Chová se jako nerozumný šílenec, ale stejně jsem jím posedlá ještě víc. Je to jako závislost, Kate. Mohla bych se tomu prostě poddat a vrhnout se po něm, ale nemůžu. Co je se mnou špatně?“

„Nesnášíš, když tě někdo nutí,“ řekla Kate.

„To se mýlíš. S autoritami nemám žádný problém.“

„Nemáš s nimi problém, pokud se rozhodneš je dobrovolně přijmout. Přijala jsi právo Řádu a nechala jsi ho, aby ti rozkazoval, ale kdyby někdo z nich přišel a pokusil se tě tam naverbovat násilím, bojovala bys proti tomu zuby nehty. Teta Bé se tě taky pokusila dotlačit do Smečky, tak ses jí vzepřela. Ale teď jsi tam vstoupila za svých podmínek, dobrovolně jsi uznala její autoritu, a jsi s tím smířená, protože to bylo tvoje rozhodnutí, a ne její.“

„A co Rafael?“

„Rafael je hajzl, o tom není pochyb. Rozmazlený, nerozumný a komplikovaný. Miluješ ho a máš nutkání věci napravit, protože jste mezi sebou měli něco skvělého a ty jsi pomohla to podělat, a cítíš se kvůli tomu provinile. Je to na vás obou, abyste to dali znovu dohromady, ale to byste nejdřív museli jeden druhému odpustit.“

„Kdy jsi takhle zmoudřela?“

Kate si povzdechla. „Trávím středy tím, že poslouchám problémy kožoměnců jako porota. Nevěřila bys, jak často používají soud Smečky, aby si vyřešili své milostné problémy. Podívej, Andy, ať už se rozhodneš jakkoliv, jsem na tvojí straně. Jestli potřebuješ pomoct, pomůžu ti. Jen mi řekni, co mám dělat. Jestli tu chceš sedět jako hromádka neštěstí, tak ti seženu kapesníček, ať se máš do čeho vyplakat.“

Tak kapesníček, hm? „Tak za ten komentář půjdeš se mnou.“

„Kam?“

„Do Rafaelova domu. Nastal čas na odplatu.“

„Ale ne. Další vloupání?“ Kate v očích zahrála rozverná světélka.

„Nemusím se nikam vloupat.“ Vytáhla jsem sadu Rafaelových náhradních klíčů z kapsy a zacinkala jimi. „Nechal mi tuhle pěknou sadu klíčů. Byla by škoda je nevyužít.“

Kate se zasmála.

Než jsem odešla na setkání s Tetou Bé, už jsem stačila obvolat vše potřebné. Můj ďábelský plán byl v pohybu.

Zvedla jsem sklenici s růžovým pitím. „Ať žije pomsta!“

Kate zdvihla tu svoji a přiťukly jsme si.

„Musí být fakt dobrá,“ řekla.

„Věř mi. Bude to epické.“

* * *

Přední dveře Rafaelova domu se rozletěly. O chvíli později se Kate objevila na prahu koupelny v hlavní ložnici domu. Byla zabalená do umělohmotného protichemického obleku.

„Pořád čisto,“ oznámila mi. „Je dvacet minut po půlnoci. Brzy bude doma.“

„Už jsme skoro hotové,“ pověděla jsem jí.

„Už bychom dávno byly, kdybys netrvala na tom, že musíme udělat ještě vanu.“

Otřela jsem si pot z čela. Stálo mě to téměř dvanáct hodin práce a využila jsem při tom svou sílu a rychlost kožoměnce do poslední kapky. Kate mi pomohla, hlavně s řezáním, ale chtěla jsem po celém domě svůj pach, a ne její, takže teď byla zabalená v plastiku a já oblečená v tílku a delších kraťasech, potila se a zanechávala pachovou stopu úplně na všem.

„Už je skoro hotovo,“ slíbila jsem jí znovu.

Kate se otočila. O okamžik později jsem to zaslechla také, nějaký rachot u předních dveří.

„Vyřídím to,“ řekla Kate a vyrazila tam s odhodlaným výrazem.

O okamžik později jsem přilepila poslední pás na místo a vystrčila hlavu z koupelny.

Kate stála u dveří s rukama zkříženýma na prsou.

To byla anticurranovská póza. Co tady sakra dělal Pán šelem?

Přešla jsem ke dveřím.

„Za prvé, nedorazila jsi domů.“ V Curranově hlase nezazníval ani náznak humoru. „A za druhé, pověděli mi, že moje družka se takhle dlouho nachází v Rafaelově domě. A nemáš žádný dobrý důvod tady být.“

„To mě špehujete, Vaše Chlupatosti?“ zeptala se Kate.

„Ne,“ řekla jsem a vstoupila na zápraží. „Jim má Rafaelův dům pod dozorem.“

Curran se zadíval na mě a pak na Kate.

„Pomsta,“ řekla Kate. „Vysvětlím ti to později.“

Něco zasyčelo. Všichni tři jsme vzhlédli. Na střeše sousedního domu se zdvihl tmavý stín a já v něm poznala Shawna, jednoho z Jimových lidí. My o vlku…

„Blíží se,“ syknul Shawn. „Rafael se blíží.“

A do háje.

„Pomoc!“ Kate rozpřáhla ruce.

Curran popadl protichemický oblek a rozerval ho na dvě půlky, pomohl jí ho sundat. Kate pak zbytky vrazila do nejbližšího odpadkového koše.

Vběhla jsem do domu, zamkla přední dveře, vysprintovala do patra, stáhla žebřík na půdu, vylétla po něm nahoru, žebřík opět vytáhla a uháněla kolem trámů do rohu nad obývacím pokojem. Tam už na mě čekalo mé pozorovací hnízdo. Napíchla jsem vchod a všechny místnosti v domě na kamery a teď mi na tabletu běžel záznam z celého domu. Hodlala jsem to všechno zaznamenat pro příští generace. Nasadila jsem si sluchátka.

Curran a Kate stáli u dveří.

„Nemůžu uvěřit, že ses rozhodl jet až sem a zkontrolovat mě,“ řekla.

„Ten chlap ti jednou předal vějíř a pověděl ti, že se máš ovívat, pokud bys nemohla snést pohled na jeho odhalené tělo.“

„To bylo tak před rokem. Necháš už to konečně plavat?“

„Ne.“ Curran ji popadl, přitáhl ji k sobě a políbil. „Nikdy.“

Políbila ho nazpátek a usmála se.

Byli tak sladcí.

Parkovištěm se rozlehlo hučení zastavujícího auta.

Pošoupla jsem se na své paletě z překližky. Show začíná!

Rafael se přiblížil k domu. Srdce mi poskočilo v hrudi. Vypadal dobře. A taky nesl něco dlouhého, zabaleného do plátna.

„Zdravím,“ řekl Rafael.

Teď když jsem ho viděla blíž, zdál se mi trochu unavený. Pod uhrančivýma modrýma očima měl lehčí kruhy. Jo, ty bezesné noci, kdy se vloupával do cizích bytů a stěhoval nábytek, ho musely ničit.

„Ahoj,“ řekla Kate se širokým falešným úsměvem.

Jen to nepřežeň. No tak.

Curran jen zůstal zírat. Bože, ti dva by nedokázali zalhat, ani kdyby na tom závisel jejich vlastní život.

„Čemu vděčím za tak vzácnou návštěvu?“ zeptal se Rafael.

„Chtěli jsme s tebou probrat… něco důležitého.“

Připlácla jsem si dlaň na obličej. Geniální, Vaše Veličenstvo. To vůbec nebylo podezřelé.

„V soukromí. Vevnitř,“ řekla Kate.

Rafael se zadíval na Currana a pak pomalu na Kate. „Prosím, pojďte dovnitř. Omlouvám se, že jsem tu nebyl už dřív. Z nějakého důvodu se naprosto rozpadlo potrubí v klanu boud a matka mě zavolala, ať tam zajedu.“

„Co tím myslíš, rozpadlo?“ zeptala se Kate.

„Tím myslím, že každý šroubek a závit někdo povolil a vytáhl,“ řekl Rafael.

„Nevěděl jsem, že sis otevřel i instalatérství,“ poznamenal Curran.

„Jen se chovám jako hodný syn. Nemohl jsem matku nechat v domě, kde neteče voda.“ Rafael otevřel dveře. „Nějaký idiot se nejspíš zase pokusil o kanadský žertík. Je to dům plný boud.“

„Co to je?“ Kate ukázala na balík v jeho ruce.

„Omluva za to, že jsem byl sobecký hajzl.“ Rafael rozbalil plátno a pod ním se objevil okamžitě rozpoznatelný obrys supermoderního kladkového luku. Nemoderní luky byly prohnuté ven do tvaru půlměsíce, zatímco střed tohoto luku se stáčel dovnitř, ke střelci. Přiblížila jsem pohled kamery. Lehoučké tělo bylo vyrobené z dutých uhlíkových vláken a ozdobené nezaměnitelným vzorem keltského uzlu, vybavené tlumiči pohlcujícími vibrace zpětného rázu, ozdobnými kladkami, stabilizátory tětivy… dobrý bože, v ruce držel Iforský kladkový luk. Nejuhlazenější, nejštíhlejší a nejzákeřnější luk na trhu, střílející s dokonalou přesností, bez vibrací a naprosto tiše. To nebyl jen luk, ale smrt zabalená do snu, vytvořená za pomoci technologií jednadvacátého století. Vyráběli je ve Walesu, jen jediná rodina řemeslníků a po jednom kuse. Snažila jsem se takový získat už věky, ale čekací list mohl být tak kilometr dlouhý a dávali přednost kupcům z Velké Británie. Jak ho vůbec dokázal sehnat? A kde?

„Myslíte, že se jí bude líbit?“ zeptal se Rafael.

„Bude ho zbožňovat,“ řekla Kate. „Ale nemyslím si, že si ji udobříš kupováním věcí.“

Pro mě! Ten luk byl pro mě! Upustila jsem tablet.

Rafael vzhlédl. „Neslyšeli jste něco?“

A do háje.

„Ne,“ řekl Curran. „Můžeme dovnitř?“

„Samozřejmě.“ Rafael luk znovu zabalil.

Přepnula jsem na kameru ve vstupní chodbě.

Dveře se rozletěly dokořán.

Zadržela jsem dech.

Rafael vstoupil dovnitř.

Poklepala jsem na obrazovku a rozdělila ji na dvě půlky, na té vpravo jsem si přiblížila jeho tvář.

Rafael otevřel ústa a ztuhl.

Celý dům byl pokrytý purpurovým huňatým kobercem s dlouhým vláknem. A nebyl jen purpurový, šlo o sytě zářivý, šílený odstín vínově fialové. Krvácely mi z něj oči už po pěti vteřinách. Recyklace Medrano ho vytáhla snad kilometr čtvereční z jakéhosi skladiště a Stefan mi to všechno prodal za babku, protože nikdo s trochou rozumu by se ho ani nedotkl.

Pokryla jsem jím všechno. Podlahu, zdi, strop. Elegantní gauče, konferenční stolek z tmavého masivu, meče na zdi, celý krb. Zabalila jsem do něj i polínka uvnitř.

Rafael tam jen stál a zíral, ve tváři výraz naprostého šoku.

Curran za ním ztuhl na místě. Kate si zakryla ruku dlaní a snažila se nesmát.

Rafael pomalu vešel dovnitř po něčem, co dřív bývala jeho drahá dlážděná podlaha, nyní proměněná v moře měkoučkého, odporného koberce, a zadíval se na kuchyň.

Kuchyňský pult se proměnil v blok pokrytý kobercem. Zabalila jsem mu hrnce i pánve, visící na úplně stejném rámu, jaký namontoval u mě doma. Obmotala jsem jím rám. Ledničku. Troubu. Stojan na nože, každý nůž byl s velkou péčí zabalený do té fialové noční můry.

„Páni,“ poznamenala Kate. „Nevěděla jsem, že tak zbožňuješ koberce, Rafaeli.“

„Cože jste to se mnou chtěli probírat?“ zeptal se Rafael tupě.

„To může počkat na později,“ řekl Curran. „Zdá se, že jsi na to příliš unavený. Pojďme, Kate.“

Zaváhala. „Ale…“

„Musíme jít a udělat tu další věc, co musíme udělat.“ Odtáhl ji ven a vydali se pryč. Dveře se za nimi zaklaply.

Rafael pomalu jako náměsíčný otevřel kobercem pokrytou skříň. Tam na něj čekaly kobercem obalené talíře. Neměla jsem čas obalit úplně všechno, tak jsem obalila jen talíře. Věděla jsem, že tu skříň otevře. Většinou tam zamířil nejdřív.

Rafael si protřel obličej.

Šok v jeho výraze pomalu ustoupil. Zhluboka se nadechl.

Přesně tak, drahoušku. Jen si mě vychutnej.

Přešel zpátky k obývacímu pokoji a zkontroloval okna, jedno po druhém. Pomalu a neuspěchaně vyšel nahoru do hlavní ložnice.

Přepnula jsem na jinou kameru.

Postel byla taky fialová. Zamknul okna a vkráčel do koupelny. Vana byla pokrytá kobercem, záchod taky. Uřízla jsem dlouhý pás koberce a namotala ho na držák místo toaletního papíru.

Otočil se a konečně si všiml zrcadla, osamoceného hladkého ostrůvku uprostřed umělého mechu, jímž vevnitř obrostl jeho dům. Na ně jsem rudou rtěnkou napsala: „Tvá osobní polstrovaná cela.“

Rafael zdvihl hlavu a zadíval se vzhůru. Na rtech mu zahrál ďábelský úsměv.

V té chvíli byl skoro nesnesitelně pohledný.

„Andreeoooo,“ zavolal svůdným, rošťáckým tónem.

Polkla jsem.

„Vím, že tu jsi.“ Jeho hlas zněl jako vrnění skryté ve vrčení. „Nikdy bys neodolala, musela bys sledovat, jak tohle všechno vezmu.“

Ten parchant mě znal až příliš dobře. Snažila jsem se dýchat tiše.

Sundal si boty. Protáhl se.

„Andreooo…“

Jeho hlas na mě zapůsobil jako tisíc drobounkých pohlazení na kůži.

Rafael zdvihl hlavu a znovu se nadechl, zkoumal pachy ve vzduchu. Vypadal trochu divoce.

„Najdu tě,“ slíbil mi.

Ale ne.

Následoval můj pach ven z ložnice.

„Přede mnou se neschováš. Znám tě, vím, jak uvažuješ. Vím, že mě sleduješ. Nasadila jsi do domu kamery?“

Lovil mě.

Proběhla mnou vlna strachu, smíchaná s tetelivým vzrušením. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru.

Dorazil až k půdě.

Srdce mi bilo snad tisíc úderů za minutu.

Sáhl po šňůře.

Bože, bože, panebože.

Stáhl žebřík dolů.

Zhluboka jsem se nadechla.

Rafael vkročil na první příčku.

Vyskočila jsem, vytrhala kabely z tabletu a snažila se proskočit skrze okno na půdě. A narazila jsem přímo do mříží. Byla jsem v pasti.

Rafaelova hlava se objevila na půdě. Uviděl mě.

Upustila jsem svoje věci a připravila se.

Pomalu a líně vystoupal po schodech. Jeden schod, druhý…

„Nikdy mě nedostaneš živou,“ pravila jsem. Zdálo se mi to příhodné.

Vstoupil na půdu. „Pochopila jsi to úplně špatně. Plán je, že mě dostaneš ty.“

Stáhl ze sebe košili. Jeho pach do mě udeřil. Rozpřáhl ruce…

Skočila jsem po něm.

Srazili jsme se. Jeho pach, jeho dotek, teplo jeho kůže na té mé, panebože, to se neděje. Políbil mě na ústa, horce, až to spalovalo. „Miluju tě. Je mi to tak líto. Omlouvám se, choval jsem se jako pitomec…“

Nemohla jsem ani mluvit. Jen jsem ho líbala, rukama mu přejížděla po hrudi, po svalnatých zádech, dotýkala se jeho vypracovaného břicha, chtěla jsem ho v sobě, chtěla jsem splynout v jedno. Vjel mi rukama pod triko a stáhl ho ze mě v zoufalém spěchu. Znovu se mě dotýkal, přitáhl si mě do náruče, a připadalo mi to tak správné, cítila jsem se tak dobře, bylo to tak smyslné, až jsem se zachvěla. Vklouzla jsem mu rukama do kalhot a přejížděla po horké tvrdosti jeho erekce. Chtěla jsem ho cítit uvnitř, jak klouže dovnitř a zase ven. Chtěla jsem definitivní důkaz, že je můj a já zas jeho, byla jsem nažhavená, vlhká a připravená. Všechny mé triky vyletěly kdesi komínem, a já se o něj jen otírala, ochutnávala jeho kůži a vrněla. Políbil mě na krk, přejel mi jazykem po citlivých místech a pak ho sebeovládání také opustilo. Nějak jsme propletení v sobě zvládli sestoupat z půdy na chodbu v patře.

Měli jsme sex snad stokrát. Vyzkoušeli jsme tucty poloh, flirtovali s našimi fetiši, už dávno jsme se naučili jak a kde se toho druhého dotýkat, aby sténal a lapal po dechu, zvládali jsme oddalovat potěšení jeden druhému, dokud se ze sladké předzvěsti vyvrcholení nestalo téměř mučení… a teď jsme z toho nepoužili vůbec nic. Milovali jsme se v osvědčené misionářské pozici přímo tam, v chodbě, na tom odporném fialovém koberci, neobratně a nedočkavě, tápali jsme jako dva pubertální výrostci, kteří se poprvé předhánějí v nesobeckém závodě, jak toho druhého učinit šťastným.

Byl to ten nejlepší sex mého života.

* * *

Prudce jsem otevřela oči. Ležela jsem na chodbě. Rafael mě objímal paží. Koberec pod námi voněl po sexu a plastu.

Strop se utápěl ve stínech. Závěsy na Rafaelově okně byly otevřené, povlávaly po obou stranách okna. Město zaplavovalo měsíční světlo, klouzalo po mřížoví ze stříbra a oceli, rozsvěcovalo je jemnou září. Magie byla u moci.

Zadívala jsem se na hodiny. Dvě ráno. Nespala jsem ani hodinu.

Něco mě probudilo.

Hluboké, burácivé zařvání otřáslo domem.

Z mátožnosti a ospalosti jsem během půl vteřiny okamžitě přešla do plné pohotovosti. Rafael vedle mě se posadil.

Ten zvuk se ozval znovu, hluboký a rezonující, připomínající tlumené zařvání aligátořího samce, smíchané s bučením býka.

Okno.

Vyskočila jsem na nohy a rozběhla se k němu. Rafael tam dorazil společně se mnou. Přitiskli jsme se ke zdi, každý na jedné straně okna, a odhrnuli záclony stranou.

Dole stála Ammut, masivní hlavu s dlouhými čelistmi zdvihnutou, a upírala na nás oči. Nevypadala, že chce zaútočit, prostě tam jen čekala.

S Rafaelem jsme se na sebe krátce zadívali.

Otevřel okno. „Ahoj.“

Ammut na nás upírala oči.

„Huš! Běž pryč, holka!“ řekla jsem.

„Holka?“

„Kate říkala, že je to samička.“

„Co je to?“

„Egyptský démon, který požírá duše.“

Rafael si povzdechl. Byl to skleslý povzdech typu „tohle svinstvo už mě tak unavuje“. Měla jsem chuť ho obejmout.

Ammut na nás stále upírala oči.

„Kdybych tady jen měla luk,“ zamumlala jsem. „Mohla bych ji odsud naprosto jistě střelit do oka. Prásk, šípem ji trefit až do mozku.“

„Luk máš na stole dole. Líbí se ti?“

„Je to ta nejkrásnější věc na světě.“ Kromě něj a malého Roryho.

„To jsem moc rád.“

„Jak jsi ho sehnal?“

Usmál se na mě tím neodolatelným, lehce ďábelským způsobem, jaký uměl jen on. „To je tajemství.“

Odběhla jsem dolů, abych luk přinesla. Když jsem se vrátila, Rafael pořád stál u okna. „Mohla by prorazit dveře, aby nás dostala,“ řekl Rafael. „Tak proč to neudělá?“

Znovu jsme se zadívali na Ammut.

„Co je, holka?“ zeptal se Rafael vemlouvavým tónem. „Timmy spadl do studny?“

Na to Ammut neřekla nic.

„Bylo by šílené jít teď ven,“ poznamenal Rafael.

„Museli bychom se naprosto zbláznit.“

Natáhla jsem si kalhoty, ponožky a tenisky. Rafael vytáhl z koše s čistým prádlem dvě trika a jedno mi hodil. Popadla jsem svůj ifor, on zase nože, a zamířili jsme dolů po schodech.

Venku vládla jasná noc. Z kusů betonu, jež tvořily nízkou zeď kolem domu, stoupal světlý, namodralý opar – zářící měsíc asi zesiloval magii. Natáhla jsem luk a začali jsme se krást kolem budovy, pohybovali jsme se tiše, opatrně našlapovali na špičkách.

Krok.

A další.

Zahnuli jsme za roh a špička mého šípu se dotkla Ammutina čumáku. Je neuvěřitelné, jak daleko dokážete uskočit, když máte tu správnou motivaci.

Rafael mě obešel a přiblížil se k mohutné šelmě. Zabili jsme ji. Stále jsem si dokázala živě vybavit vzpomínku na mrtvé tělo, krev a matné oči, a jazyk visící z bezvládně rozevřené tlamy. A přesto tady stála.

Rafael k ní natáhl ruku.

„Nedělej to,“ varovala jsem ho.

Dotkl se jí na hlavě, pohladil ji po tváři. Chapadla na Ammutině hřívě se zkroutila směrem k němu a neškodně mu sjela po ruce.

Šelma si povzdechla. Z nozder jí vyrazily obláčky vlhké páry.

Neotevřela krokodýlí tlamu a neukousla mu ruku.

Ammut se pomalu otočila, odklusala pár metrů a pak se na nás ohlédla přes rameno.

To si ze mě děláte legraci.

„Ne.“

Rozevřela tlamu a znovu vydala to zařvání, prvotní a prastaré, o tolik starší než město kolem, a tak cizí, že jsem se na okamžik zamyslela, zda se iluze Atlanty pod silou toho prapůvodního volání nerozerve a já neskončím s nohama v bahnitých, bohatých vodách Nilu. Skoro jsem viděla útlé stonky rákosu kývat se v nočním vánku.

To volání mi zpívalo v žilách, nutilo mě tvora následovat.

Ammut udělala krok dopředu a zadívala se na nás.

„Půjdeme?“ zamumlala jsem.

Rafael pokrčil rameny. „Tak dobře, Lassie. Veď nás.“

Obrovský tvor se dal do klusu po svahu a my ho následovali. Ammut zrychlila. Běželi jsme městem prostoupeným magií. Nohy jsem měla lehké jako pírko, a hladově jsme zkracovali kilometr za kilometrem, neúnavní a rozjásaní.

Ze šelmy vystoupily šlahouny slabé naoranžovělé mlhy, ovíjely se jí kolem hřívy. Její magie nás obklopila. Cítila jsem se tak dobře, když jsem takhle běžela, takhle lovila hned vedle Rafaela. Byl štíhlý, svalnatý a bílé triko mu lnulo k tělu. Běžel s elegancí a silou, dlouhé nohy v šedých smečkových teplácích ho nesly vpřed. Tmavé vlasy mu zvlhly potem. Kůže mu téměř svítila. Tmavé oči upíral na něco v dálce.

Kladkový luk v mé ruce by mohl být klidně vyrobený z rohu, dřeva a zvířecích šlach. Velké triko, které mi dal Rafael, se stalo tunikou. Asfalt pod nohama se mohl proměnit v písek nebo suchou rudou hlínu na nízkých kopcích. Vzduch voněl po lotosech a leknínech a občas po oroseném jasmínu a pak zas po suché poušti.

Ammut se zastavila a já téměř vykřikla. Chtěla jsem běžet dál.

Skutečnost se vrátila, postupně prolnula skrze magii. Stáli jsme před kanceláří naší vyšetřovací agentury.

Ammutina magie kolem nás zavířila a pomalu se vytratila jako vzdálené podtóny parfému, vypařujícího se z kůže.

Druhá Ammut dunivě klusala ulicí naším směrem, následoval ji obrovský černý kůň. Roman z něj sesedl vedle nás s holí v ruce. Měl na sobě tílko a černé pyžamové kalhoty s motivem Ijáčka z Medvídka Pú.

„Už toho mám plné zuby,“ oznámil nám. „Vzbudili mě uprostřed noci, takže jsem se zas nevyspal, musel jsem jet přes celé tohle zatracené město, nu na čerta mně eto nužno.“ Zamával si rukou před obličejem. „Zatracená magie všude, nutí mě kýchat.“

Ammut vedle něj otevřela tlamu. Roman ji plácl vrškem hole po čumáku. „Zmlkni.“

V tom okamžiku vypadala Požíračka duší jako kočka, kterou někdo výchovně napomenul srolovanými novinami. Napůl šokovaně, napůl uraženě.

Roman nás přejel pohledem. „Co je s vámi dvěma? Proč vypadáte tak omámené?“

Magie ustoupila a vzala vidiny Nilu s sebou. V mysli jsem se pokoušela zformovat myšlenku, jakoukoliv, souvislou větu. Otevřela jsem ústa. „Ty nosíš pyžamo s Ijáčkem.“

„Mám ho rád. Je rozumný a citlivý. Vážný pohled na život ještě nikdy nikomu neublížil.“

Rafael potřásl hlavou, snažil se ji pročistit. „Co tady děláš?“

Roman se zašklebil. „Jak bych to měl vědět? Včera v noci jsem pomáhal Andree a pak mi nějaký gadina vzal hůl, a dnes večer jsem se probudil a tenhle neřád mi vyl pod oknem.“

Rafael se ke mně otočil. „Včera v noci? Po tom, co jsem ti volal?“

„Jo.“

„Proč jsi mi nezavolala, abych ti pomohl?“

„Proč bych volala tobě? Magii nerozumíš.“

Kolečka v Rafaelově hlavě se dala pomaličku do pohybu. Zadíval se na Romana. „Jak dlouho už jí pomáháš?“

Romanův výraz nabyl na nebezpečnosti. „Promiň, odkdy se musím zodpovídat zrovna tobě?“

Dva muži se proti sobě postavili čelem. Bezva. Zkusila jsem dveře kanceláře. Bylo odemčeno.

Rafael udělal krok dopředu. Roman také. Stáli nebezpečně blízko u sebe. „Na něco jsem se tě ptal,“ ucedil Rafael, výhružnost mu z hlasu skoro odkapávala.

Romanův tón zledověl. „A já ti řekl, že se máš jít vycpat. Co ti na tom nebylo jasného?“

„Hej!“ utrhla jsem se na oba.

Oba se na mě zadívali.

„Je otevřeno,“ řekla jsem. „Můžete zůstat venku a strávit celou noc tím, že si budete porovnávat, kdo ho má většího, ale já jdu dovnitř.“

Otevřela jsem dveře dokořán a překročila práh.

Kancelář zaléval jemný žlutavý svit. Vzduch voněl sladce po myrze, divoké skořici, balzámu, a kouřové, bylinkové směsi tymiánu a majoránky. Nezdálo se, že by vzduch pronikavou vůni někam roznášel. Visela tam, vyplňovala místnost a prostupovala jí.

Vkročila jsem dovnitř. Naše stoly zmizely. Po obou stranách velkého křesla stály čtyři bronzové nádoby na vysokých kovových nohách, naplněné jakýmsi druhem oleje, oheň v nich hořel jasnými plameny. V křesle seděl Anapa. Tvář měl podloženou dlaní, loket zapřený o opěrku, dlouhé nohy měl přehozené jednu přes druhou.

V očích mu hrály odlesky plamenů. Vypadal absurdně, jak tam v černém třídílném obleku seděl v improvizovaném trůnním sále. Myslel si, že mu to tady patří, hm?

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Hezky jsi to tady předělal. Je tu teď mnohem víc místa. Kolik jsme dlužní?“

„Kdo jste?“ zeptal se Roman zpoza mě.

„To je Anubis, bůh mrtvých,“ pověděla jsem mu.

„Jmenuji se Inepu,“ řekl Anapa. Znělo to někde na půli cesty mezi Anapa a Inehpah. „Řekové se nikdy neobtěžovali správnou výslovností. Vždycky jsem je považoval za velmi úzkoprsé. Nenásledujte jejich příkladu, máte na víc.“

„Nejsi bůh,“ řekl Roman. „Bohové nemohou chodit po zemi. Na to nemají dost sil.“ Kněz se obrátil ke mně a Rafaelovi. „Věřte mi, pokoušel jsem se jednoho vyvolat.“

„Proč bys, k čertu, vyvolával boha?“ zeptal se Rafael.

„Snažil se zabít svého bratrance,“ řekl Anapa.

„To bylo dávno.“ Roman mávl rukou.

Anapa zkřivil rty a pak se usmál, upřímně a zářivě, se stopou pobavení. „Ne, bylo to loni v květnu.“

„Jak jsem řekl, dávno,“ poznamenal Roman.

Anapa se zasmál a ukázal na volha prstem. „Líbíš se mi.“

„Jsi bůh?“ zeptal se Rafael.

Anapa mávl rukou. „Ano i ne. Odpověď je složitá.“

Jasně, a my byli příliš hloupí, abychom to pochopili. „Jsem si jistý, že všichni tři dáme dohromady dost mozkových buněk, vysvětli nám to.“

„Není důvod k takové útočnosti, Andreo Marie. Nejsem váš nepřítel. Nebo ještě ne.“

Tak znal moje prostřední jméno. No a?

Anapa pokrčil rameny. „Hádám, že vám to asi vysvětlím, abyste si nad tím přestali lámat hlavy. Musíme probrat důležité záležitosti a ty vyžadují vaši plnou pozornost. Když se magie začala vytrácet ze světa, vzal jsem na sebe smrtelnou podobu a zplodil dítě, vložil do něj celou svou podstatu. Pak jsem usnul. Mé dítě mělo dítě, a to zas mělo další dítě, a tak dále, má rodová linie se rozprostřela v čase, dokud mě navracející se magie znovu neprobudila. Jak jsem přicházel k sobě, balancoval jsem na hranici bytí, dokud se můj potomek nerozhodl pro to, co dělá většina lidí, a nespářil se s okouzlující ženou. Přivolal jsem k sobě svou podstatu v krevní linii a spojil se s počínajícím životem ve chvíli jeho stvoření. V určitém smyslu slova jsem se stal vlastním stvořitelem. Dalo by se říct, že jsem své vlastní ztělesnění. Šikovný trik, ne?“ Mrknul na nás.

Jeho lidská část ho udržovala naživu během vlády technologií. Také to znamenalo, že je zranitelný, když byla magie pryč. To bylo fajn. „Myslela jsem, že budeš vypadat víc jako Egypťan,“ pověděla jsem mu.

„A jak si myslíš, že původní Egypťané vypadali?“ Anapa zdvihl obočí. „Co o nás víš? Byla jsi tam? U zrození slávy, jíž Egypt byl? Byla jsi tam, abys pozorovala, jak se mísíme s Núbijci, Chetity, Libyjci, Asyřany, Peršany a Řeky, ty hloupé štěňátko? Barvy, pigmenty, druh vlasů a kůže, tyhle věci jsou jen glazura na povrchu. Nádoba pod nimi je vždycky z hlíny.“

Tohle bylo nad moji platovou třídu. „Romane?“

„Možná je to šílenec,“ řekl Roman. „Pokud říká pravdu, rozhodně není plně při síle.“

Anapa si povzdechl. „Tak únavné. Nuže dobrá.“

Kanceláří zavanul vítr, odkudsi z místa za Anapou, horký, těžký vlhkostí, protkaný pachem rozkladu, vůní kořeněného vína a omamným aroma pryskyřice. Plameny se ohnuly směrem od Anapy. Šakal zavyl. Dlouhé, děsivé zakvílení mě popadlo neviditelnou rukou za krk a stisklo.

Muž na křesle se naklonil dopředu. Po kůži mu přejely průsvitné obrysy, roztáhly se a na Anapově místě náhle seděla jiná bytost. Vysoká, štíhlá, s dlouhými končetinami. Tělo mu pokrývala síť svalů, ostře vyrýsovaných, ale do kulturisty měl opravdu daleko. Jeho pokožka měla teplý, sytě hnědý odstín s nádechem do cihlové červeně. Tvář se širokýma hnědýma očima byla krásná, ale ne tím druhem půvabu, kterého byste se chtěli dotýkat. Vyzařoval příliš mnoho moci, příliš nadřazeného pohrdání. Jak na nás shlížel, rysy se mu přeskupily s lehkostí roztaveného vosku. Nos a čelisti se mu protáhly dopředu a zúžily se v tmavou tlamu. Na hlavě mu vyrostly dvě dlouhé uši. Tvář mu pokryla černošedá srst. V ústech se mu blýskaly bělostné tesáky.

Čišela z něj magie, silná, mocná, zdrcující.

Vstal z křesla, nereálný, muž s lidským tělem a šakalí hlavou. Venku dvě Ammut sborově zařvaly. Tlak magie se nedal snést.

Iluze se roztříštila. Uvědomila jsem si, že jsem zapomněla dýchat, a nasála vzduch v ochraptělém, lačném nádechu.

Anapa se na mě usmál, mdle a lehce pobaveně, už byl znovu usazený do křesla. „Když jsme si to teď ujasnili, promluvme si. Mám s vámi nevyřízené účty. S vámi se všemi.“

Rafael udělal krok dopředu. „Vyplatím vám odškodné za tu šelmu.“

„Za tu, co jste zabili?“ Anapova živá tvář se najednou zkřivila ve zmateném výrazu. „Eh, to není nutné. Přivedl jsem ji k životu v okamžiku, kdy se objevila magická vlna. Velmi jsem si náš boj užil. Ohromující ukázka strategického uvažování.“ Zadíval se na mě a pak na Rafaela. „Ty a ty, dobře jste spolupracovali.“ Otočil se k Rafaelovi. „Až na konec, kdy jste se oba trochu zbláznili.“

Rafaelově tváři cukl sval.

„Nebojte se,“ Anapa nakrčil nos. „Stává se to i nejlepším z nás.“

Rafael udělal krok dopředu. Položila jsem mu dlaň na předloktí.

Anapa si promnul ruce. „Nastal čas na menší demonstraci, co vy na to?“

Podlaha mezi ním a námi zesvětlala. Na jejím povrchu se zhmotnily stylizované figurky.

„Šikovné, že?“ Anapa se uculil. „Ten nápad mám z jednoho starého filmu. Takže se dívejte a poslouchejte. Klidně si sedněte, jestli chcete.“

Z kopců k modré řece zamířily hnědé postavičky.

„Tohle jsou honáci dobytka ve starověkém Egyptě. Klima se změnilo a všechna jejich pole s trávou usychají, takže se musí vrátit k Nilu. Podívejte se na ně, jsou tak smutní.“

Figurky padly na kolena a napily se z Nilu. Na druhé straně začala na nově příchozí házet kamení druhá skupinka postaviček.

„To jsou lidé, kteří zůstali v údolí. Ty chudáky honáky tam nechtějí. Vidíte, jak jsou naštvaní.“

Jedna z postaviček zdvihla zakroucenou hůl.

Hladinu vody rozčeřila obrovská trojúhelníkovitá hlava. Obrovský hnědý a žlutý had se vyplazil z Nilu, začal požírat nově příchozí.

Anapa se naklonil dopředu. „To je Apep. Bůh řeky. Tihle lidičkové, co zůstali v údolí, ho uctívali, aby je nesežral. Nepříjemný šmejd.“

Kusy těl starověkých Egypťanů padaly do vody.

„Ale co je tohle?“

Objevily se tam čtyři postavičky, mávaly kopími a meči. Jedna měla sokolí hlavu, další kočičí, třetí šakalí a čtvrtá vypadala jako podivný kříženec mezi oslem a pásovcem.

„To bude Ra, jeho dcera Bastet, já a Set.“

„Ten mýtus znám,“ řekl Roman. „Ra ho zabil.“

Anapa se na něj mírně pohoršené zadíval. „Promiň, ale byl jsi u toho? Ne. Takže ticho. Samozřejmě že mýty praví, že ho zabil Ra. Tak to dopadá, když jste bohem slunce a závisí na vás úroda, přátelé. Podívejte, dokážu vám to.“ Na zdi se objevila starověká freska, na níž žlutá skvrnitá šelma připomínající kočku horskou bodala hada zakřivenou čepelí. „Tohle má být prý Ra zabíjející Apepa. Malý problém: Ra mívá na ramenou sokolí hlavu. V kočku se proměnil jen při téhle jedné události. Zapamatujte si to. Kde jsme to skončili?“

Čtyři postavy zaútočily na hada, začaly do něj sekat zvláštními zakroucenými meči a bodat ho kopími. Had mlátil kolem sebe, odhodil je pryč a pak se pokoušel zakousnout do jejich těl. Konečně se Anubis na podlaze proměnil v obrovského šakala a zakousl se Apepovi do krku, přitiskl ho k zemi. Další tři postavy se na hada vrhly. Ten se svíjel, odhodil stranou všechny kromě Bastet. Hbitá kočka přeskočila zmítající se tělo a bodla hada do srdce.

„Tak proč mýty praví, že ho zabil Ra?“ zeptal se Roman.

„Protože kněží byli muži a nemůžeme velkého zlého nepřítele nechat zemřít rukou holky, nebo ano?“ Anapa na mě mrknul. „Svaté texty jsou psané komisí, a Ra měl víc kněží. Jeho kult byl silnější. Je slunce, dárce života, zatímco Bastet byla jen ochránkyní Dolního Egypta. Bývala to lvice. Velmi divoká. Ale když s ní kněží skončili, proměnila se v domácí koťátko. Zabralo jim to asi tisíc let, ale nakonec lvici zmrzačili.“

Z Apepova těla vyrazil jasný záblesk světla, srazil všechny čtyři postavičky k zemi.

„Podívejte, jak jsme všichni odrovnaní.“ Anapa se usmál. „Když zabijete boha, uvolní se hodně magie. Podívejte se na mě. Mám jenom jeden tesák, vidíte? Druhý se mi zlomil v hadově krku. Zabralo mi dva dny, než mi dorostl nový.“

Světlo ustoupilo. Čtyři bohové stále bezvládně leželi na zemi. Apepa obklopily malé figurky, rozřezaly jeho tělo na kousky.

„Co jsou zač?“ zeptala jsem se.

„Saii. Jeho knězi. Snaží se zachránit jeho části. Jeden vzal šupinu. Další obratel.“

„Tihle čtyři pojídají jeho maso.“ Rafael ukázal na čtyři postavičky na všech čtyřech, kousající hada do boku.

„Pohlcují jeho maso, aby mohl žít skrze ně. Hnusná záležitost.“

Konečně jedna z postaviček vyrvala Anubisův tesák z Apepovy mrtvoly, a všechny utekly.

„Samozřejmě že jsme je pronásledovali, ale byli vynalézaví,“ řekl Anapa. „Rozdělili se na všechny světové strany, doufali, že se jednou opět setkají a přivedou svého boha znovu k životu.“ Anapa tleskl. Nástěnná freska vybledla. „A to nás samozřejmě přivádí k naší současné pohromě, pánové a dámo.“

Bůh se usmál a ukázal na Rafaela. „Ty jsi mě stál můj tesák. Byl obalený kovem, takže vypadal jako nůž, ale uvnitř je to stále můj zub s krví Apepa uvnitř. Byl v trezoru té zatracené zříceniny a ty jsi mi ho musel vyfouknout před nosem.“ Otočil se k Romanovi. „A ty jsi ztratil hůl vyřezanou z Apepova obratle a žebra. Schovali ji v místnosti plné magických artefaktů, aby tím přede mnou skryli její umístění. Ty jsi ji našel, vzal ji, ale namísto toho, abys ji ukryl na bezpečném místě, prakticky jsi ji jeho uctívačům nabídl zpátky na stříbrném podnose. Vaši vlastní svátou relikvii. To je tvoje odměna za hloupost. Gratuluju.“

Roman otevřel ústa a zase je zaklapl.

Anapa se otočil ke mně. „A ty jsi jim oběma pomáhala, strkala nos, kam jsi neměla, poštvala na mě další chlupáče a vůbec jsi mi zkomplikovala život. Nemůžu se pohybovat po městě, protože dva vašeho druhu mě následují jako psa ocas. A polovinu času je jeden z nich kočka. Máš ty vůbec ponětí, jak nesnáším kočky?“

Anapa se dlouze nadechl a vydechl, aby se uklidnil. „Právě teď má Apepův kult hůl, tesák a pravděpodobně pár potomků Saii, čtyř kněží, kteří se zapojili do té neobvyklé gastronomie. Takže otázka zní, co s tím uděláme?“

„Co by se stalo, kdyby se Apep probral k životu?“ zeptal se Rafael.

„No, zkusme to posoudit.“ Anapa se opřel do křesla. „Je to bůh temnoty, chaosu a zla. Dohodněme se, že odložíme stranou filozofické pojetí dobra a zla, protože jsou subjektivní. Co je zlé pro jednoho, je dobré pro druhého. Namísto toho si povězme něco o chaosu. Chaos, jak by vám mohl říct náš kněz tady, je velmi mocná síla. Ví někdo z vás, co je to fraktál?“

Roman se přihlásil.

Anapa se zašklebil. „Já vím, že to víš. Tady.“

Na podlaze se zhmotnil tmavý rovnostranný trojúhelník.

Anapa mávl rukou. Uprostřed tmavého trojúhelníku se objevil menší, světlejší, rohy se dotýkal středů stran toho původního.

„Kolik je tam trojúhelníků?“ zeptal se Anapa.

„Pět,“ řekla jsem. „Tři tmavé, jeden světlý uprostřed a ten velký.“

„Znovu,“ řekl Anapa.

Uvnitř každého tmavého trojúhelníku se v jeho středu objevil menší, světlejší.

„A znovu. A znovu. A ještě jednou.“

Zastavil se a ukázal na filigránový vzor z trojúhelníků na podlaze. „A takhle bych mohl pokračovat donekonečna. Zjednodušeně řečeno, fraktál je systém, který není lehčí analyzovat rozdělený na čím dál menší úrovně. Pamatujte si to.“

Systém, který se nedá rozdělit na základní prvky. Dobře, to ještě zvládám. Anapa se naklonil dopředu. „Abyste mohli pochopit chaos, musíte rozumět matematice. Hodně z vaší civilizace, vlastně většina jakýchkoliv civilizací, je postaveno na matematické analýze, na základním principu, že se všechno dá vysvětlit a pochopit, pokud to rozdělíte na dostatečně malé kousíčky. Jinými slovy, všechno má svůj konec. Když se ponoříte dostatečně hluboko do jakéhokoliv složitého systému, nakonec se vám podaří odhalit jeho nejjednodušší části, jež nelze dále rozdělovat. Takové uvažování funguje u spousty věcí, ale ne u všech. Tak například fraktál. Ten nikdy nekončí.“

Měla jsem pocit, jako bych se vrátila na Akademii Řádu a seděla na nějaké hodině. „Tohle je neskutečné.“

„Ten fraktál?“ zeptal se Anapa.

„Ty. Jak to tady vysvětluješ.“

Anapa si trpělivě povzdechl. „Co o mně chcete vědět?“

A teď mě vyvolal k tabuli. „Jsi božstvem pohřebních rituálů…“

„A čeho dalšího?“

Ehm…

„Medicíny. Výzkumu biologie a metafyziky. Vědění. To je má základní úloha. Rozšiřuji vědění. Vyučuji. Nemůžeš dát člověku oheň jen tak. To je jako dát batoleti krabičku zápalek. Dům lehne popelem. Nejdřív ho musíš naučit, jak má oheň používat.“ Anapa zavrtěl hlavou. „Zpátky k fraktálu. Nedá se vysvětlit matematickou analýzou, tak ho lidstvo, jako to ostatně dělá často, prohlásilo za matematickou zvláštnost a zametlo ho pod koberec. Až na to, že fraktál se objevuje znovu a znovu.“

Na podlaze kanceláře se objevila žížala.

„Linie,“ řekl Anapa. „Tak jednoduchá.“

Rozčísl vzduch prstem. Žížala se rozdělila na dvě. Ze dvou se staly čtyři, ze čtyř osm, osm se proměnilo v šestnáct, bylo jich čím dál víc. Klubko červů se hemžilo a převalovalo na podlaze.

Anapa se zamyšleně díval na propletenec tělíček. „Když se přírodě nechá volnost, sama se přikloní k fraktálu. Lidské osady jsou fraktál, jde o složitý systém náhodně se setkávajících částí, jenž je přizpůsobivý na všech svých úrovních. Evoluce od jediné buňky ke složitému organismu je fraktál. Způsob, jakým člověk shromažďuje vědění, není nic jiného než fraktál. Zapřemýšlejte nad tím. Biologie, studium živých věcí. Jednoduchá představa.“

Na podlaze se objevila přímá linka.

„Jak člověk postupně shromažďuje vědomosti, informací začne být příliš mnoho. Má pocit, že je musí rozdělit na menší části.“

Čára se rozdělila do tří větví označených nápisy: zoologie, botanika, anatomie, a pak se znovu rozdělila. Botanika na zahradnictví, lesnictví, morfologii rostlin, taxonomii rostlin. Zoologie na zoologickou morfologii a taxonomii, pak na komparativní anatomii, fyziologii zvířat, behaviorální ekologii… a pořád se rozrůstala a rozrůstala, štěpila, rozšiřovala, rašily jí nové větve, příliš rychle, příliš drtivě, příliš…

„Zastav to.“ Neuvědomila jsem si, že jsem to řekla, dokud jsem sama sebe nezaslechla.

Strom čar zmizel.

„A to je podstata našeho problému,“ řekl Anapa hloubavým tónem. „Člověk nesnese chaos. Jistě, abstraktně ho dokážete pochopit, pokud nad ním příliš usilovně nepřemýšlíte. Ale v jádru věci, kdykoliv se lidé setkají s chaosem, vypořádají se s ním třemi možnými způsoby. Schovají se před ním, předstírají, že neexistuje. Oblečou ho do pěkných šatů – Bůh Hebrejů je fraktál. Ví a dokáže udělat všechno, má neomezenou moc a je složitý. Je to fraktál, takže se lidstvo rozhodlo rozdělit ho na menší části. Ale nenapadli jeho podstatu přímo. Chodili kolem ní po špičkách a vyprávěli si o Bohu bajky a vtípky, a pak, když už šlo do tuhého, vymysleli si jeho nový aspekt. Jeho syna, který přichází s mnohem konkrétnějším a jasnějším poselstvím nekonečné lásky.“

Anapa ztichl.

„Říkal jsi, že existují tři možnosti,“ ozval se Rafael.

„To jsem řekl, že? Tváří v tvář chaosu ho můžete ignorovat, tancovat kolem něj, nebo se zblázníte. Apep je chaos. Je prapůvodním vyjádřením základního principu, fraktálu, síly přírody spíše než božstva. Kněží v Egyptě uctívali proti němu, jen aby ho udrželi na uzdě.“

„Jak se dá uctívat proti něčemu?“ zeptal se Rafael.

„Povím vám to. Jednou ročně se sešli, vytvořili falešného Apepa, uspořádali velkou oslavu a pak ho s velkou slávou spálili. Opravdu existují jasně daná pravidla, jak ho správně zneuctít. Nejdřív Apepa popliveme. Pak na něj šlápneme levou nohou. Poté použijeme kopí a Apepa bodneme a tak dále. Chápete? Snažili se složitým rituálem chaos přetvořit na řád.“

Anapa se naklonil dopředu. „Pokud se mu nechá volnost, Apep dovede lidstvo k šílenství. Postupně zdegenerujete k prapůvodnímu barbarství, kdy neexistuje nic kromě jeho uctívání v té nejzákladnější formě. Veškerou logiku a rozum pustíte z hlavy a budete se mu nabízet k sežrání po tisících jako idioti, kterými ostatně jste.“

Kolem Anapy na okamžik zahrál stínový obrys šakalí hlavy. Tmavé rty se mu chvěly, na okamžik se zablýskly zuby. „Jak vidíte, mám v téhle záležitosti nezadatelné právo ji řešit. V přítomnosti Apepa nemůže existovat žádný jiný bůh. Chci zabránit jeho oživení. Pokud ožije, budu ho muset znovu zabít. A vy tři mi při tom pomůžete.“

Rozhostilo se ticho. Má mysl se pokoušela to všechno zpracovat. Příliš mnoho informací. „Pokud je Apep tak strašný, proč ho chtějí oživit?“

„Protože jsou to vyvrhelové,“ řekl Anapa. „Nejsou jako ostatní. V ústech mají hadí zuby a čelisti se jim rozevírají příliš široce. Vědí, že to ostatní odpuzuje. Chtějí někam patřit. Chtějí vědět, odkud vzešli, a chtějí být pyšní sami na sebe. Myslí si, že je Apep bude chránit. A to i udělá. Jen se zbytek lidstva ocitne na jeho jídelním lístku.“

„Chci tu hůl,“ ozval se Roman náhle.

„Hmm?“ Anapa se na něj zadíval.

„Chci tu hůl,“ zopakoval černý volh. „Pokud to udělám, neublížíš mi, a dáš Kostěnou hůl zpátky mým lidem.“

„Tak dobře.“ Anapa mávl rukou.

Upřeně jsem se zahleděla na Romana. „Co to děláš?“

„Vnucuji řád fraktálu,“ řekl Roman. „Pokud udám podmínky dohody, bude se jimi muset řídit a nemůže mi provést nic dalšího.“

Anapa se opřel do křesla a zasmál se.

Rafael udělal krok dopředu. Výraz měl ponurý a viděla jsem v něm odhodlání, jak zatínal čelist. Aj aj.

„Jestli se mnou máš problém kvůli noži, proč sis o něj prostě neřekl?“ zeptal se Rafael.

„Protože čím méně o téhle šlamastyce vy lidé víte, tím lépe,“ řekl Anapa. „Když jim dáte jen trochu možnost, lidé dokážou všechno podělat, jak jste vy tři tak šikovně dokázali.“

„Takže jsi mě schválně držel v nevědomosti a teď mě kvůli tomu chceš vinit? To není fér.“

Anapa na něj upřel pohled. „Jsem bůh. Nehraju fér.“

Rafael očima neuhnul. „Jestli máš problém se mnou, fajn. Ale ji z toho vynech. Nic ti neprovedla.“

„Ne,“ řekl Anapa.

Ach, Rafaeli. Co tě přinutilo myslet si, že bych o to stála?

„Jestli chceš mou pomoc, ji z toho vynech.“ Rafael zavrčel.

Anapa zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Proč?“

Kolem Anubise se zhmotnila přízračná šakalí hlava. „Co jsi zač, abys mě zpochybňoval?“

Rafaelovi se zachvěly rty, na okamžik se zablýskly zuby. „Odejde svobodná a nebude se muset podílet na tvém plánu. To je má cena.“

„Zamítnuto.“

Propalovali se navzájem pohledem. Rafael napnul svaly. Ve vzduchu jsem cítila rvačku.

Část mě chtěla Rafaelovi urvat hlavu za tu urážku. Zvládala jsem postarat se sama o sebe. Nepotřebovala jsem jeho pomoc, aby mě z toho dostal, ani jeho velké sebeobětování. Další část praskala štěstím ve švech. Čelil bohovi a jeho první myšlenka nebyla, aby se zachránil, ale aby mě udržel v bezpečí. Byl ochotný poprat se s bohem chaosu, jen aby mě z té šlamastyky vynechal. Poslední část mé maličkosti jen slepě vyla děsem, strachovala se o vlastní bezpečnost, ale v hlavě měla strach o jednu pitomou boudu, která se snažila vykoupit můj život svým.

A to byl ve zkratce můj vztah s Rafaelem. Příliš komplikovaný.

Pokud něco neudělám, ten pitomec zahodí svůj život. V hlavě jsem viděla Rafaela pohřbeného pod kupou hadů. Zapůsobilo to na mě jako nůž do srdce. Ne. Ne, ne, ne. To se nestane.

Odkašlala jsem si. „Dámy, dámy, jak jste obě milé. Opravdu tu sentimentalitu chápu, ale já se rozhodnu sama, a vy dva se mi laskavě budete klidit z cesty.“

Rafael vypadal, že se chce do něčeho zakousnout. Anapovi zahrál na rtech samolibý úšklebek. Nelíbil se mi. Ani trochu.

„Mám protinabídku,“ řekla jsem. „Vezmeš si mě, Rafaela necháš jít.“ Nebylo nutné, abychom za to zaplatili životem oba dva.

„Zamítnuto,“ řekl bůh. „Tohle začíná být únavné.“

Arghhh. „A co po nás vlastně chceš?“

„Kněží mají tesák, hůl a potomky Saii. Ale chybí jim šupina. Z té byl vytvořen štít. Musíte se k němu dostat dřív, než to zvládnou kněží.“

„A proč si ji prostě neseženeš sám?“ opáčil Rafael.

„Protože jsem bůh. Nevyřizuju vlastní pochůzky.“

„Věděla jsi, že je bůh?“ zeptal se mě Rafael.

„Neměla jsem ani tušení. Nikdy to nezmínil,“ pověděla jsem mu.

„Je tak skromný a na nic si nehraje,“ poznamenal Rafael.

„Zabiju vás oba a pak si z vašich kožek udělám pěkné předložky,“ řekl Anapa. „Přestaňte se chovat tak otravně a sežeňte mi šupinu.“

Tak to bylo docela jednoduché. „Kde je?“

„Zeptej se své kamarádky,“ řekl Anapa. „Zeptej se Choti Pána šelem.“

„Kate?“ Jak do toho sakra byla zapletená Kate?

„Ano, řekni jí, že má přinést dalšího jelena. Ona už bude vědět.“

„Nepohnu ani prstem, dokud mi nedáš jasné a jednoduché instrukce bez těch mystických keců.“

„Tak to nedělám,“ řekl Anapa. „Přijmete mé instrukce, v jakékoliv podobě vám je dám.“

„Tak nebude nic.“ Zkus něco udělat s tímhle.

„To je vaše poslední slovo?“ řekl Anapa.

„Ano.“

„Tak dobře. Půjdeme na to po zlém.“

Ze zadního pokoje vyšla holčička. Nemohlo jí být víc než sedm osm let. Pohybovala se pomalu, jako by si nebyla jistá, kde má nohy. Oči, tmavé a doširoka rozevřené, měla prázdné. Její tmavá kůže měla popelavý odstín.

Napnula jsem se. Vedle mě se Rafael lehce pokrčil v kolenou, jako by se chystal ke skoku.

„To je Brandy.“

Brandy se na nás zadívala prázdnýma očima.

„Je to kožoměnec stejně jako vy. Z klanu šakalů. Šakalové a já mezi sebou máme jisté pouto.“ Anapa si prohlížel vlastní nehty, tvářil se znuděně. „Vybral jsem si ji náhodně. Dokážu si představit, že se po ní rodiče teď horečně shánějí. Nechceš jim povědět, jak se cítíš, Brandy?“

Ditě otevřelo ústa. „Pomoc,“ řeklo slaboučkým hláskem. „Pomozte… mi.“

Vytáhla jsem luk zpoza ramene, založila šíp a zamířila Anapovi na levé oko. Rafael vybuchl v chumlu srsti a svalů, a zavrčel jako stvůra, kterou jako bouda ve válečnické formě opravdu byl.

„Nech to dítě jít.“ Nechala jsem do hlasu proniknout smrtelnou výhružku.

„Každý den, kdy mě neposlechnete, unesu při západu slunce další šakalí dítě,“ oznámil nám Anapa. „Pokud se do toho vloží lev, dítě zemře. Pokud se vám přátelé ze Smečky pokusí pomoci při boji, dítě zemře.“

Vystřelila jsem. Šíp se zabořil do dřeva zlomek vteřiny předtím, než po něm přejely Rafaelovy drápy. Dítě i bůh byli pryč.

13.

Telefon v kanceláři nefungoval.

Roman vyrazil „sehnat zásoby“.

Anapa řekl, že nám kožoměnci nemohou pomoci při boji, ale nezakázal nám Smečku kontaktovat. Někdo musel varovat šakaly. Proměnila jsem se a společně s Rafaelem jsme se rozběhli do noci.

Zkrátili jsme si cestu skrze zchátralou průmyslovou oblast, pohybovali se kožoměnčím ekvivalentem cvalu. Rozvaliny ubíhaly kolem nás, tmavé a inkoustově černé jako strašidelné vraky prastarých lodí. Skořápky skladišť s trčícími ocelovými traverzami, kostry karosérií aut, zrádné betonové jeskyně ukrývající hladové tvory se zářícíma očima, zrozené díky magii, lačnící ucítit na jazyku čerstvou krev. Šelmy nás pozorovaly, ale neodvažovaly se blíž. Poznaly, co jsme zač. Dravci, stvoření k lovu, zabíjení a požírání, a právě teď jsme ani jeden neměli milosrdnou náladu.

Město skončilo a my běželi podél rozpadající se dálnice. Tady se příroda vzbouřila, povzbuzovaná magií, a stromy kolem rostly se šokující rychlostí, mačkaly se kolem staré cesty. Nezpomalovali jsme, ani nezastavovali, kilometry nám pod nohama mizely jako chutná sousta v hladových ústech. Vlci nebyli jediní, kdo dokázal běhat maratóny. Byly jsme hyeny. Vydržely jsme běžet věčně.

Rafael uháněl vedle mne, tak elegantní, tak smrtící, tak plný divoké krásy. Přišlo mi to tak správné běžet vedle sebe a krýt si záda. Dohromady jsme tvořili maličkou smečku… spárovanou dvojici. Kdyby nám jakákoliv hrozba zkřížila cestu, společně bychom ji roztrhali na kusy. Zapomněla jsem, jaký je to pocit.

Cesta nás zavedla ke skupině tří dubů. Tam se od hlavní silnice oddělovala úzká stezka, na niž se stěží vešlo jedno vozidlo. Stačilo by mrknout, a odbočku byste minuli. Společně jsme tam zabočili.

Stezka se kroutila a stáčela, jak kličkovala mezi stromy.

V dálce se ozvalo vlčí zavytí. Čistá, nádherná melodie stoupající k bezmračné obloze. Další hlas mu odpověděl. Hlídky kolem Pevnosti ohlašovaly náš příchod. Následovalo hluboké zahalekání, varování a majetnické prohlášení v jednom. Dnes musela být venku na stráži i bouda.

Vystřelili jsme z lesa na vyčištěnou plochu. Před námi se tyčila masivní stavba, pevná, neproniknutelná hradba kamene vystavěná, aby připomínala opevněný hrad nebo podobně vypadající baštu. Bylo to dokonalé doupě, obalené zdmi ze šedého kamene, s věžemi, obrannými prvky, rozsáhlým podzemím a milionem skrytých chodeb a únikových cest. Jasný důkaz Curranovy paranoie.

I kdyby někdo Pevnost obléhal, i kdyby ji dobyl, Smečka zmizí v lesích, aby se pak někde shromáždila a mohla bojovat další den.

Překonali jsme i nádvoří a vběhli do dveří, po úzké chodbě jsme se vydali vzhůru, po nekonečném schodišti až na samý vršek věže, do patra pod Curranovými soukromými komnatami. Stráže nás poznaly a ustoupily nám z cesty. Rafael byl alfou boudích samců, seděl v Radě s Tetou Bé. Nikdo ho nezastavil.

Vrazili jsme do prostorného pokoje, který Curran nazýval svou kanceláří. Pán šelem seděl za stolem, díval se do nějakých papírů. Kate seděla na gauči, v ruce držela kopii sbírky zákonů Smečky a se zmučeným výrazem si dělala poznámky do zápisníku vedle.

Oba dva vzhlédli současně.

„Klan šakalů je v nebezpečí,“ řekla jsem.

* * *

Seděli jsme v konferenční místnosti, oba stále obalení kožešinou. Kromě nás se tam sešli Pán šelem, Kate, Jim, Colin a Geraldina Matherovi, alfové šakalů. Colin byl světlovlasý, svalnatý, statný muž s postavou vzpěrače. Teď se opíral o stůl, výraz měl nejasný a nečitelný. Jeho žena a družka seděla vedle něj. Jak byl Colin plavovlasý a světlý, Geraldina byla jeho pravým opakem. Kůži měla tmavě hnědou a vlasy černé, tělo vytrénované neustálým cvičením ke svalnaté efektivitě.

„Jmenuje se Brandy Kerry,“ oznámila nám Geraldina. „Je jí sedm. Rodiče odjeli na obchodní cestu do Charlotte. Nechali ji tady v Pevnosti v internátní škole v jižním křídle. V pět odpoledne si šla zdřímnout se zbytkem dětí ve třídě. Pokoj se nachází v sedmém patře. Okna jsou zamřížovaná. Ruth, pedagogická výpomoc, seděla u dveří a četla si knihu. Na konci hodiny přišla děti probudit a zjistila, že Brandyina postel je prázdná. Prohledala místnost. Žádné z ostatních sedmi dětí nic nevidělo. Brandy se prostě vypařila z postele a nikdo si toho nevšiml.“

„Zbytek personálu prohledal patro,“ pokračoval Colin. „Prohledali každý pokoj. Musela by projít kolem školní recepční a hlídače, aby se dostala na schodiště, a Connie přísahala, že neviděla dítě odcházet. Když začalo být jasné, že Brandy není nikde ve školním křídle, byli jsme na to upozorněni i my.“

Ze všech klanů byli šakalové nejparanoidnější, pokud se jednalo o jejich děti. Kde boudy rozmazlovaly své děti přílišnou volností a kočky povzbuzovaly potomky, aby se potulovali samostatně, šakalové vždycky kladli důraz na rodinu. Na rozdíl od vlků, kteří se sdružovali do smeček, nebo krys v jednom hnízdě, se šakalové v divočině párovali na celý život a vychovávali mladé na vlastních malých kouscích teritoria.

„Křičela jsem na Ruth.“ Geraldina zatnula ruce v pěst. „Mysleli jsme si, že odešla nebo usnula, a Brandy se někam vykradla.“

„Zkontrolovali jsme mříže na oknech a kompletně prohledali křídlo zvenku i zevnitř,“ řekl Colin. „Není po ní ani stopy.“

„On to děťátko vzal.“ Geraldině se do hlasu vloudilo zavrčení. „Vytáhl ji přímo z postele, ten zatracený bastard. Vyrvu mu vnitřnosti.“

„Pokud se mu pokusíte postavit, zabije vás i ji,“ řekla Kate.

Geraldina se k ní prudce otočila.

„To není urážka,“ oznámil jí Curran. „Jen konstatuje fakta. Má nad šakaly moc.“

„Tak co uděláme?“ Geraldina zdvihla ruce.

„My nic,“ řekl Curran.

„Ale…“

„My nebudeme dělat nic,“ zopakoval. „Nevíme, kde to dítě drží, ale nebude se rozpakovat ho zabít. Takže jeho požadavky dodržíme. Prozatím.“

„Chce, abychom mu s Andreou pomohli,“ řekl Rafael. „Vyhovíme mu.“

„Probrali jsme to s ním,“ dodala jsem. „Dokud mu půjdeme na ruku, další děti neunese.“

Colinův hlas zněl jako drsné zavrčení. „Takže chcete, abychom seděli na zadku a nedělali nic?“

„Ne,“ řekla Kate. „Zjistěte o něm, co se dá. Pročtěte knihy, navštivte odborníky, získejte o něm co nejvíc informací. Zjistěte, jestli má nějaké slabiny. Jakmile se znovu objeví, udeříme na něj se vším, co máme.“

„Už jsme pár rádoby bohů zabili,“ řekl Curran. „Kruci, možná bychom to zvládli i teď. Ale nemůžeme to udělat, pokud je v sázce život dítěte. Musíme být chytří a trpěliví. Přiveďte své lidi do Pevnosti. Čím méně osamocených cílů bude mít, tím lépe. Vyhlaste poplach. Ať vaši lidé všude chodí nejméně ve třech. Spěte na směny, určete si hlídky, které budou bdít nad dětmi.“

„Zesílím znovu clony kolem jižního křídla,“ řekla Kate. „Nezastaví ho to, ale mohlo by mu to ztížit plány.“

Alfové šakalů vypadali, že si chtějí každou chvíli začít trhat vlasy. „Trpělivost,“ řekl Curran. „Nemůžeme ho rozzuřit, protože u sebe má to dítě. Budeme ho stopovat jako jelena, zapojíme do toho všechnu naši prohnanost a rafinovanost. Šakalové mají pověst mrchožroutů, ale všichni víme, že to není pravda. Všichni jsme viděli rodiny z klanu šakalů ulovit jeleny a losy. Je obdivuhodné, když dokážete ulovit kořist o tolik větší než vy, zvlášť pokud je chytrá a nelze ji snadno lapit.“

A to byl důvod, proč se stal Pánem šelem.

„Možná je to bůh,“ pokračoval Curran, „ale teď je v našem světě a je sám. Společně jsme chytřejší, vynalézavější a zákeřnější. Trpělivost.“

Šakalové přešli od rozrušení k děsivě klidné odhodlanosti. „Trpělivost,“ zopakovala Geraldina, jako by to slovo převalovala na jazyku a ochutnáváním dokázala plně pochopit jeho pravý smysl.

Colin přikývl. „Aj je profesorem kulturní antropologie. Ten by mohl nějakého experta znát.“

O pět minut později měli seznam šesti jmen a odešli.

„Moc dlouho jim to nevydrží,“ poznamenal Jim, chvíli poté, co se za alfa párem zavřely dveře. „Až se rodiče vrátí, vybičují klan k nepříčetnosti.“

„Pak to musíme vyřešit dřív, než se rodiče vrátí.“ Curran se zadíval na Rafaela a na mě. „Co budete potřebovat?“

„Jelena,“ řekla jsem.

„Co prosím?“ ozval se Jim.

„Říkal, že Kate bude vědět, kde ten štít je, a že jí máme povědět, aby přivezla dalšího jelena,“ vysvětlil Rafael.

Curran se zadíval na svou družku. Něco mezi nimi proběhlo, nějaký druh bezeslovné konverzace, které rozuměli jen oni dva.

„To teda sakra ne,“ řekl Curran.

„Nemůžou ho vyvolat sami a ty se do toho nemůžeš zapojit,“ připomněla mu Kate.

Curranovi zaplály oči jako roztavené zlato. „Zbláznila ses? Byli jsme tam já, ty, pět upírů, a málem jsme se odtamtud nedostali. Teď zná tvůj pach. Nikdo za ním nejde podruhé.“

„Nikdo až na mě.“ Věnovala mu šílený pohled.

Pán šelem zatnul zuby.

Kate se na něj usmála.

Napětí bylo tak silné, že byste ho mohli rozřezat na kusy a naservírovat na toust. Ze všech lidí posedlých kontrolou byl Curran ten nejhorší a byl přesvědčený, že je Kate vyrobená z křehkého skla. Chápala jsem to. Naprosto jsem to chápala. Byl v naprosto stejné pozici jako já před pár hodinami. Sledoval, jak se někdo milovaný vrhá po hlavě do nebezpečí, a nebyl schopný s tím vůbec nic udělat. Těžko se na to koukalo a ještě hůř se to snášelo.

„Existují těžké bitvy a pak ty sebevražedné,“ poznamenal Pán šelem.

„Souhlasím. Mám plán,“ řekla Kate.

Curran zdvihl ruce, jako by ten zázračný plán vyzýval, ať předstoupí.

„Volhové slouží Čemobogovi, který má na starosti mrtvé a padlé v boji. Tohle je jeho pole působnosti.“

„Rád bych u té diskuze byl také,“ řekl Rafael.

„Já taky,“ dodala jsem.

„Štít patří draugrovi,“ řekl Curran. „Je to nemrtvý obr, nejde ho zabít.“

„Jak to, že nejde zabít?“ zeptala jsem se.

„Nedokázali jsme to,“ řekla Kate.

„Vy oba naráz?“ zeptal se Rafael.

Přikývla.

Bezva.

„Nebudeme se pokoušet ho zabít,“ řekla Kate. „Na místě ho drží clony, ale jakmile mu vezmeme štít a proneseme ho za linii clony, ochranná kouzla mohou selhat. Nemůžeme ho nechat řádit kolem, protože je to lidožrout. Tady přijde na řadu volh. Roman bude muset draugra znovu spoutat.“

„Zvládne to vůbec?“ zeptal se Curran.

„No, budeme se ho muset zeptat,“ řekla Kate.

Následovalo další plánování, diskutování a mluvení, a ke konci už jsem byla tak unavená, že se mi zavíraly oči. Draugr byl hodně nepříjemná záležitost. Řekla jsem jim, že budeme potřebovat palnou sílu navíc, fungující během magie.

„Galahadovy bojové hlavice,“ pověděla jsem. Nešlo úplně přesně o bojové hlavice, ale o hroty šípů, jež se daly vystřelit ze speciálně upraveného samostřílu, a obsahovaly v sobě magický náboj, který dokázal uzemnit i slona nebo obra. Ostatně kvůli obrům je ve Walesu vyvinuli. Za doby mého působení u Řádu se mi podařilo objednat dvě bedny z Velké Británie. Dokonce jsem si k nim pořídila i nový samostříl.

Krátce poté Barabáš odtáhl Rafaela, aby si s ním promluvil o nějaké důležité záležitosti, která nemohla počkat. Kate mě odvedla do pokoje s postelí, na kterou jsem padla tak, jak jsem byla, v šelmolidské podobě. Smečková postel byla tak měkká. Jako bych plula na obláčku.

Únava mě stahovala do hlubin. Zavřela jsem oči, cítila jsem, jak mě nohy brní bolestí. Neměla jsem si… zív… hned sednout… zív… po běhu. Měla jsem… to rozchodit…

Stála jsem ve vodě. Šplouchala mi kolem kotníků, teplá a tmavě modrozelená. Chodidla se mi bořila do měkkého bahna. Hrabala jsem se v něm prsty u nohou a pozorovala jasně zelené obláčky kalu, jak stoupají ze dna a ovíjejí se mi kolem nohou. Kolem rostly shluky rákosu, roztahovaly se i po řece. Ve větru se stébla lehce ohýbala, jako by se nakláněla jedno k druhému a šeptala si nějaké důvěrné klepy. V dálce za rozlehlou vodní plochou zapadalo nebo vycházelo slunce. Malý žlutý kotouč visel nad obzorem lemovaným nízkými, tmavými kopci a barvil stříbřitě opaleskující oblohu do růžová a do žlutá.

Ohlédla jsem se přes rameno. Přivítal mě žlutavý břeh, na němž tu a tam vyrůstaly trsy trávy, o kousek dál se k nebi zdvihaly palmy.

Tak tohle rozhodně nebyl Kansas.

Kolem mne prošel na dlouhých nohách pták. Měl zahnutý krk a dlouhý zobák, a já si uvědomila, že jde o volavku.

Přítomnost kohosi dalšího se o mě otřela, prostoupená magií. Otočila jsem se. Šakal o velikosti nosorožce vkráčel do řeky dole po proudu, chlemtal vodu a pozoroval mě přitom zlatýma očima.

Jasně. Stála jsem v Nilu, koukala jsem se na Anapu a tohle nebyl obyčejný sen. Tenhle sen měl svá pravidla. Žádné sliby, žádné uzavírání dohod, a vlastně vůbec žádné mluvení. Ještě nikomu se nepodařilo uzavřít mizernou dohodu s bohem tím, že držel jazyk za zuby.

„Nádhera, že?“ Šakal-Anapa zdvihl hlavu a zadíval se na slunce v dálce. „Líbí se ti, jak to tady voní?“

Kolem to vonělo po svěží zeleni. Vlhkost řeky se tu mísila s vůní suché trávy na pobřeží, květinami, pachem ryb a úrodného bahna. Vonělo to tady jako místo, kde se bude dařit všemu životu a o kořist nebude nikdy nouze.

„To je krev tvého otce. Volá tě,“ vysvětlil Šakal.

Kecy. Můj otec byl zvíře.

„Zvířatům se může taky stýskat po domově.“

Jasně. Byl v mé hlavě. Takže už žádné uvažování.

„Víš, proč se tě ostatní bojí? Proč ti říkají šelmočlověk a pak se tě snaží zabít? Je to kvůli tomuhle. Kvůli zvířecím vzpomínkám, jež si neseš v krvi. První, vůdci smeček vašeho druhu, byli vytvořeni stejným způsobem jako ty. Když se primitivní člověk modlil, žádal o sílu. Jeho život ovládaly síly mimo jeho kontrolu: blesky, déšť, vítr, slunce a tvorové ozbrojení zuby, kteří ho chtěli v noci sníst. Tak se primitivní člověk uchýlil k prosbám. Modlil se k dravcům silnějším než on, a občas, jen velmi, velmi zřídka, byly jeho modlitby vyslyšeny a on získal požehnání. První jsou dokonalým mixem člověka a zvířete. Ty mezi ně nepatříš, takže nemáš jejich sílu nebo sebeovládání, ale sdílíš s nimi jejich vzpomínky. Vidíš svět skrze oči své matky i otce.“

„Vidím ho skrz vlastní oči.“ Kruci. Neměla jsem nic říkat. Zaklapla jsem ústa.

Šakal se uchechtl.

Slunce se nořilo za kopce. Řeka se pohroužila do soumraku. Šero se přikradlo mezi palmy. Z vodní hladiny stoupaly tenké pramínky páry, stále byla teplejší než napuštěná vana.

„Chci tvé tělo,“ řekl Anapa.

„To mi sice lichotí, ale ne.“ Nemohla jsem si pomoct, ta poznámka mi vyletěla z úst sama od sebe.

„Nemyslím to sexuálně, ty hloupé děcko. Tělo, jež nosím na světě, je součástí mé pokrevní linie. Ale je slabé. Jeho zásoby magie jsou skromné. Nenech se mýlit, pokud Apep vstane z mrtvých, budu vám moct pomoci jen omezeně. Tvé tělo je silné. Tvá krev pochází ze stejného místa jako moje. Oba jsme tvory na půli cesty mezi šelmou a člověkem. Jsi mnohem vhodnější hostitel než jakýkoliv jiný kožoměnec, kterého jsem potkal.“

„Jsem hyena a ty jsi šakal.“

„To bude muset stačit,“ řekl Anapa.

„A co se stane se mnou?“

„Splyneš se mnou.“

„Lžeš.“ Věděla jsem to. Cítila jsem to v kostech.

Šakal znovu chlemtal vodu. „Možná.“

„Proč bych kvůli tobě měla zahazovat svůj život?“

„Protože jsem bůh a požádal jsem tě o to.“

„Nejsi můj bůh.“

Šakal si povzdechl. „To je potíž s touhle dobou. Kde jsou ty časy, kdy si tisíce dokázaly dobrovolně podříznout hrdla kvůli mně.“

„Ne, takové časy nikdy nenastaly.“

Šakal vycenil zuby. „Co o tom víš, mládě?“

„Znám lidskou povahu. Možná jsme obětovali pár lidí, protože jsme hloupí a snažíme se přežít jako skupina, ale nikdy bychom neumírali po tisících, protože si to přál nějaký bůh. Taková čísla vyžadují materiální statky jako moc, bohatství nebo území.“

Šakal se na mě upřeně zadíval. „Dej mi své tělo.“

„Ne.“

„Může přijít čas, kdy řekneš ano.“

„To se načekáš.“

Šakal se tiše zasmál. „Podívej se támhle.“

Vzhlédla jsem a spatřila muže. Stál v řece nahý, voda mu pleskala kolem stehen. Poslední paprsky zapadajícího slunce mu zbarvily bok, házely mu na kůži oranžové pablesky, klouzaly po každé rýze na vyrýsovaných svalech. Vypadal tak… dokonale. Až na to, že měl rozmazanou tvář.

„Kdo je to?“

Muž prohnul tělo, až se mu záda naklonila dozadu v nepřirozeném úhlu a břišní svaly se mu natáhly a jeho tvář konečně nabyla pevné obrysy. Rafael.

Nad ním se zdvihla postava, dvou a půl metrový muž s hlavou šakala. Zdvihl ruku se zlatou holí a přejel jí nad tělem. Kůže na Rafaelově hrudi a břiše pukla.

Zalapala jsem po dechu. Ne!

Vytryskl gejzír krve, zbarvil vody Nilu. Rafaelovy svaly vyhřezly jako krvavé okvětní plátky. Anubis zdvihl ruku s roztaženými prsty a lidské srdce, pokryté krví a horké, až se z něj kouřilo, vyskočilo mému druhovi z hrudi a skončilo v drápatých prackách boha.

Srdce mi na okamžik vynechalo.

Anubis se přebrodil vodou až ke mně. Srdce na dlani stále bilo. Snažila jsem se couvat pryč, ale nohy se mi bořily do měkkého bláta.

Bůh se ke mně sehnul a nabídl mi ho. Bylo to strašné. Ze srdce ve vlnách vycházel děs. Strach, smutek a pocit viny. Dusil mě.

„Vezmi si ho.“

„Ty parchante! Roztrhám tě na kusy!“

Anubis zdvihl srdce, takže jsem zakrvácený orgán měla jen pár centimetrů od obličeje, a pak ho pustil. Zůstalo viset ve vzduchu, příšerné na pohled, odkapávala z něj krev do vod Nilu.

Řeka se rozplynula. Když jsem se probudila, do místnosti vnikaly oknem slabé, jasné paprsky vycházejícího slunce. Spala jsem ani ne hodinu.

Ucítila jsem povědomý pach a otočila hlavu. Na opačném konci místnosti ležel u zdi Rafael. Zabalený do přikrývky, polštář měl položený na zemi. Byl zpátky ve své lidské formě, tmavé vlasy rozhozené na polštáři, jeho profil vypadal proti světlé látce naprosto dokonale.

Musel mi nechat postel, protože bychom se na ni ve svých zvířecích formách oba nevešli.

Zadívala jsem se na sebe. Během noci jsem se proměnila v člověka. Šmouhy olivově zeleného bláta mi zdobily kotníky ve dvou kruzích.

U žaludku se mi stočil strach, zarýval mi do vnitřností ledové drápy. Chtěla jsem sklouznout z postele, po špičkách přejít místnost a vklouznout k němu pod přikrývku. Objal by mě paží a já bych tam ležela přitulená k němu, v bezpečí, a vdechovala jeho pach. Byla by to jen iluze bezpečí, ale tak moc jsem po ní toužila.

Nechtěla jsem umřít. Nechtěla jsem dát své tělo žádným bohům. Poprvé za osmadvacet let života jsem konečně žila naplno. Chtěla jsem milovat a být milována. Chtěla jsem štěstí, rodinu a děti. Chtěla jsem dlouhý život a chtěla jsem, aby ho Rafael prožil se mnou. Měla jsem strach, že selžu a malá Brandy zaplatí za mé chyby. Strach mě sevřel, až jsem skoro nemohla dýchat.

Nemohla jsem to Rafaelovi říct. Zahodil by svůj život, jen aby mě zachránil.

Byla jsem tak vyděšená. Ležela jsem paralyzovaná strachem a dokázala myslet jen na jeho srdce, z něhož odkapávala krev do vod Nilu.

Vyškrábala jsem se z postele, s pokrývkou obalenou kolem těla, přešla k němu a přidřepla si. „Rafaeli. Rafaeli, probuď se.“

Otevřel oči. Tak modré… Natáhl ke mně ruku a stáhl mě k sobě. Stočil se kolem mě.

„Rafaeli…“

Přitiskl mě k sobě.

Teplo sálající z jeho hrudi mi spalovalo záda. „Rafaeli…“

„Jen se mnou lež,“ řekl.

Ztichla jsem a natáhla se proti němu, snažila se zaplašit tu zející díru ve své hrudi. Neměli jsme moc času. Neměli jsme vůbec čas. Přitiskla jsem si na ten uzel bolesti dlaně a on mě přivinul k sobě.

Jestli mi Anapa mohl vpadnout do snů a dokázal ukrást děti z Pevnosti, nedalo se říct, co by mohl podniknout dalšího. Musela jsem postupovat opatrně, protože Rafael mohl umřít. Mohl umřít dnes v noci, zítra, den poté… a jen proto, že bůh chtěl mé tělo. Musel jsem ho udržet naživu. Udělala bych kvůli tomu cokoliv. Dala bych cokoliv, jen aby nepřestal dýchat.

Políbil mě na krk. Po páteři mi přejelo elektrické zachvění.

Zamručel.

Schoulila jsem se do klubíčka.

Přitáhl si mě k sobě blíž a ovinul mě pažemi. „Co se děje?“

„Chtěl jsi vědět, proč jsem ti nezavolala, když jsem byla v Řádu,“ řekla jsem.

„To není důležité.“

„Je. Když jsem se probudila, poté co mě Erra popálila, seděl tam můj advokát. Vzal mě do bytu společně se dvěma dalšími rytíři. Čekali venku. Vevnitř mi pověděl, že si Řád prověří kohokoliv, koho za tu dobu ve vazbě kontaktuji. Budou poslouchat moje hovory. Kate má tajemství. Svěřila se mi s ním a já ho musela chránit před odhalením. Uvědomila jsem si, že se od ní musím držet dál.

Pokud by řekla špatnou věc, nebo hůř – pokusila se mě vypátrat a zachránit – Řád by se začal hrabat v její minulosti. Nemohla jsem s ní mluvit.“

„Kate chápu.“ Znovu mě políbil. „Ale proč jsi nezavolala mně?“

„Protože jsem měla strach,“ zašeptala jsem. „Jediná kamarádka byla mimo mé možnosti, matka mi nemohla pomoct, byla jsem úplně sama. Ty jsi byl to jediné, co mi zbylo. Bála jsem se, že ti zavolám a ty mi řekneš, že je mezi námi konec. Dali mi do pokoje telefon, takže tam to pokušení stále bylo. Teď znáš mé temné tajemství. Jsem zbabělec.“

Rafael si mě obrátil k sobě a zadíval se na mě, jeho tvář blízko mé. „Mezi námi nikdy nebude konec. Jsi moje družka.“

Políbil mě na koutek úst. Skoro jsem se rozplakala.

„Od chvíle, kdy jsi odešla, špatně spím,“ řekl mi. „Usnu jen na pár hodin, vzbudím se, a ty tam nejsi.“

Zavřela jsem oči.

„Potřebuju odpověď, Andreo,“ pověděl.

„Odpověď?“

„Družka. Ano, nebo ne?“

„Musíš se vůbec ptát?“ zašeptala jsem. „Jsi můj druh.“

„Jestli se rozhodneš odejít, půjdu s tebou,“ pověděl mi.

Otevřela jsem oči.

„Pokud nejsi natěšená, že by ses poprala s Curranem,“ pravil. „Řekněme, že bychom s ním mohli bojovat. Prohráli bychom, ale aspoň by to byla legrace.“ Hloupý bouda. Objala jsem ho a vklouzla pod něj, váha jeho svalnatého těla spočívající na mém byla uklidňující. Měl tak modré oči… Políbila jsem ho, nechala jeho chuť zahrát mi na jazyku. Každý sval se mi zachvěl v očekávání. „Jedna smradlavá, hloupá bouda mi kdysi pověděla, že pokud tě tvůj druh nebo družka nutí vybírat si mezi sebou a svou rodinou, nestojí za oddanost. To bych ti neudělala, Rafaeli. Miluju tě.“

Olízl mě, lehce mi sevřel dolní ret mezi zuby. Hladil mě. Pak mu ruka sjela dolů, chvíli mě laskal, než mi rozevřel stehna od sebe. Jeho pach se přese mne přelil a pro jednou mi tělo zpívalo bolestnou lítostí. „Druh…“

Objala jsem ho nohama a zašeptala: „Miluj se se mnou.“

Když jsem se o tři hodiny později probudila, Rafael byl pryč. Jak se ukázalo, blátu se z mých kotníků opravdu nechtělo dolů. Zabralo to několik namydlení, drhnutí žínkou, a dokonce i pemzou, než konečně všechno zmizelo. To už jsem měla kůži na nohách jasně rudou. Lyk-Vé to spraví za chviličku, ale rozčilovalo mě to.

Vykradla jsem se do chodby a ucítila anglické muffiny. Čerstvé, z toustovače vytažené muffiny, potřené silnou vrstvou másla. Ta vůně mě chytila za nos a odtáhla mě chodbou až do postranní místnosti, kde u dlouhého stolu seděla Kate a pila kávu. Stůl byl pokrytý talíři. Hromadou míchaných vajíček, horkými křupavými bramborovými trojhránky, měkkými palačinkami složenými na čtvrtiny a zalitými roztopeným máslem, slaninou, párky, šunkou a anglickými muffiny.

„Jídlo!“

„Ano!“ Kate mým směrem vytasila talíř.

Naložila jsem si na něj jídlo a zakousla se do šunky. Mňam, mňam, mňam. Maso. Maso dobré. Andrea hladová. Andrea v posledních osmačtyřiceti hodinách spálila příliš mnoho kalorií. Dokázala jsem se obejít bez spánku nebo jídla, ale ne bez obou naráz.

„Viděla jsi mého druha?“ zeptala jsem se.

„Je s matkou.“

Protočila jsem oči.

„Byl tady asi před půl hodinou a musel si vyslechnout nepříjemné kázání. Teta Bé nás poctila svou přítomností a chtěla po něm, aby jí všechno vysvětlil.“

Snědla jsem anglický muffin a sáhla po dalším. Skoro jsem cítila, jak mi energie zaplavuje tělo. Jako kožoměnec bych se technicky vzato mohla obejít úplně beze spánku, ale jídlo byla nezbytnost. Hodlala jsem se cpát tak dlouho, dokud nebudu připomínat jedno z těch vypasených selat, která servírovali na banketech ve starých filmech.

„Tvůj oblíbený volh se objevil taky před půl hodinou, stěžoval si na nedostatek spánku a hloupé bohy. Říkal, že si s sebou přinesl Batmanův opasek.“

Přestala jsem na okamžik žvýkat a zachytila svůj odraz na povrchu vyleštěné konvice. Vypadala jsem jako křeček s torbami plnými jídla. „Takže dokáže toho draugra spoutat?“

„Prý ano.“

„To znamená, že plán stále platí?“

Kate přikývla.

No. Situace konečně začínala vypadat trochu nadějně. Už bylo načase.

14.

Kopyta koní klapala na hliněné cestě. Podle Kate ta stvůra, vlastnící štít se šupinou, žila hluboko na území patřícím Severskému dědictví. Na území Neovikingů. Novodobí Vikingové na svém území nechtěli technologie.

Na rozdíl od ostatních skandinávských organizací se Severské dědictví nezajímalo o zachování severské kultury. Chtěli udržet při životě vikinský mýtus. Chodili oblečení do kožešin, zaplétali si vlasy, mávali kolem sebe zbytečně velkými zbraněmi, pouštěli se do rvaček s nevázaným nadšením, a vůbec se chovali stylem vlastním pro lidi plně oddané duchu hordy rabující a drancující své okolí. Brali mezi sebe naprosto všechny, bez ohledu na jejich minulost nebo záznam v trestním rejstříku. Stačilo, když dotyční projevili ten správný „vikinský duch“, což v překladu znamenalo, že se rádi rvali a dokázali vypít spoustu piva.

Síň Severského dědictví stála slušný kus cesty od města. Naše malá skupinka klusala po cestě, já s Kate vepředu, Ascanio za námi kočíroval povoz se svázaným jelenem, a celý průvod uzavírali Rafael a Roman. Tiše se spolu bavili a znělo to překvapivě zdvořile.

Poplácala jsem kobylku po krku. Jmenovala se Cukřík a půjčili mi ji ve stáji Smečky. Byla tennesseeský mimochodník, chytrá a klidná, s velkou výdrží. Líbila se mi i její barva, rezavý roan v tak světlém odstínu, že vypadal skoro růžově.

Kate se uculovala.

„Co je?“

„Tvůj kůň je skoro růžový.“

„No a?“

„Připlácni mu na zadek pár hvězdiček, a je z něj Můj malý pony.“

„Táhni do háje.“ Poplácala jsem kobylku po krku. „Neposlouchej ji, Cukříku. Jsi ten nejroztomilejší koník na světě. Správné označení je mimochodem jahodový roan.“

„To už spíš Jahůdčin kůň. Ví Jahůdka, že jsi jí ukradla koně? Určitě zrůžoví vzteky jako malina.“

Zadívala jsem se na ni zpod přivřených víček. „Můžu tě zastřelit přímo tady na cestě, a nikdo tě nikdy nenajde.“

Za námi se Ascanio zakuckal smíchy.

Cesta zatáčela, sevřená mezi tmavým lesem po levé straně a holým, nízkým kopcem, porostlým trávou, na straně druhé. Na kopci tu a tam vyčnívalo světlé skalnaté podloží. Síň Severského dědictví stála na západní straně Gainesville, asi osmdesát kilometrů od Atlanty. Masivní rozšiřování lesa Chattahoochee už před dávnou dobou pohltilo i Gainesville a proměnilo město v osamocený ostrůvek uprostřed moře stromů.

Kate jela na tmavém, nepříjemně vypadající šedákovi, který vypadal, že se nemůže dočkat, až něco udupá k smrti.

„Nechybí ti Pampeliška?“

Bývala to její mula, když ještě dělala pro Řád.

„Moje teta ji zabila,“ řekla Kate.

Do háje. „To je mi moc líto.“ Tu mulu opravdu zbožňovala.

Největší hromada balvanů před námi se pohnula. Od hřebenu skály se odlepilo mohutné tělo připomínající lidské. Tvor měl širokou hlavu ozbrojenou dinosauřími čelistmi, posázenými rovnými zuby. Tělo mu chránily šedé šupiny, trčely mu z masa, jako by se to stvoření rozhodlo vyválet ve štěrku. Ze zad a ramenou mu spadaly dlouhé chomáče smaragdově zeleného mechu. Slunce se prodralo skrze mraky. Zbloudilé paprsky mu sjely po boku a tvor zajiskřil odlesky, jako by se někde vyválel v diamantovém prachu.

„Co to sakra je?“

„Landvættir,“ vysvětlila Kate. „Jsou to duchové země, kteří se vynořili kolem novoseverských osad. Pokud nesjedeme ze stezky, neměl by nás obtěžovat.“ Projeli jsme kolem tvora.

Rafael popohnal koně vpřed a vjel mezi nás. „Anapa. Je dost mocný, aby ukradl dítě z Pevnosti.“

„Ano?“ zamumlala jsem.

„A je to pro něj opravdu důležité?“

„Ano?“

„Tak proč to neudělá sám?“ Rafael se zašklebil. „Proč nám nepomůže? Proč by se Smečka měla držet stranou?“

Na to jsem se ptala sama sebe už nějakou dobu a odpověděla mu tím jediným závěrem, na který jsem přišla. „To nevím.“

Krátce se zadíval na Kate. Ta pokrčila rameny. „Vůbec netuším.“

„Ptal jsem se toho tvého volha,“ řekl mi Rafael.

Mého volha, hm? „A co ti ruský medvídek pověděl?“

Kate vypadala, že se dusí. Rafael zatnul zuby a pak se donutil je znovu uvolnit.

„Řekl mi, že Anapa je bůh a bohové jsou divní. Co je to za retardovanou odpověď? Nemá být na tohle celé odborník, nebereme ho s sebou právě kvůli tomu?“

Bohové jsou zákeřní sobečtí hajzlové. Pokrčila jsem rameny. „Roman je expert a dal ti svou odbornou odpověď. Bohové jsou divní.“

„Já vás slyším,“ zavolal Roman za námi. „Nejsem hluchý.“

Rafael zavrtěl hlavou a zase se stáhl.

Anapa nebyl jen divný. Ne, měl plán. Všechna ta jeho dobrá nálada a pobavené úsměvy byly vypočítavé. Maskovaly jeho pravou podstatu jako kožešina kryjící kočičí drápy. A já si jeho plán nechám pro sebe. Kdybych to pověděla Rafaelovi, udělal by něco zbrklého, jen aby mě zachránil. Kdybych to pověděla Kate, dělala by si starosti a snažila se to napravit. Ale to se napravit nedalo. Tak to prostě bylo.

Cesta zatáčela, rozdělovala se před námi na dvě stezky. Ta větší, ozdobená starou břízou, se stáčela ke kopci. Menší, méně prošlapaná, zahýbala napravo kamsi do lesů.

Zpoza stromu vyšel muž a zastoupil nám cestu. Dva metry vysoký hromotluk, připomínal spíš tank v lidské podobě, obalený do kroužkové košile. Na sobě měl dramaticky vypadající plášť s černou kožešinou, vyleštěnou válečnou helmu a v ruce svíral obrovskou, jednobřitou sekeru na dlouhém topůrku. „Ráda tě zase vidím, Gunnare,“ řekla Kate. „Míříme na palouk.“

Dolní část tváře Gunnarovi pobledla. „Znovu?“

Kate přikývla.

„Už jsi tam byla. Nemůžeš jít znovu.“

„Nemám na výběr.“

Gunnar si protřel obličej. „Teď zná tvůj pach. Víš, co se stane lidem, kteří za ním přijdou dvakrát.“

„Vím. Ale stejně musím jít.“

Zavrtěl hlavou a ustoupil o krok do strany. „Rád jsem tě poznal.“

Kate se znovu chopila otěží a naše malé procesí pokračovalo dál.

„Co přesně se stane lidem, kteří za ním přijdou dvakrát?“ zeptala jsem se. „Sní je,“ odpověděla.

Stará cesta se zužovala, zařezávala se do lesa. Po obou stranách se kolem mačkaly vysoké stromy jako dav protestující proti narušení v jejich středu. Vzduch voněl lesem. Borovicovou mízou, zemitou vůní vlhké půdy, cítila jsem slabě čpavý značkovací pach rysa a lehce olejnaté veverčí pižmo. Mezi stromy visela namodralá mlha a omezovala nám výhled. Strašidelné.

Přijeli jsme až ke kamennému oblouku, postavenému z vysokých pilířů ze šedého kamene, svázaných dohromady šlahouny rostlin.

Kate seskočila z koně. „Odtud musíme pěšky. Rafaeli, vezmeš toho jelena?“

„Jistě.“

Vytáhla jsem z povozu složenou trojnožku a stojan rozložila tak, aby se z daného místa dalo zamířit na stezku za pilíři. Upevnila jsem ho v zemi a pak z káry vytáhla obrovský samostříl. Na těle se mu skvěl nápis tmavými písmeny: THUNDERHAWK.

„To je novinka,“ poznamenala Kate.

Zaklapla jsem samostříl na vršek stojanu, vzala plátěný balík z povozu a rozbalila ho. Střely zakončené bojovými hlavicemi Galahad.

„Je to moje děťátko.“ Poplácala jsem samostříl.

„Máš ke svým zbraním zvláštní vztah,“ utrousil Roman.

„To nemáš ani ponětí,“ řekl mu Rafael.

„A to říká chlap se živou holí a druhý, který jednou jel osm hodin pro meč, aby si ho mohl pověsit na zeď,“ zamumlala jsem.

„Vyrobil ho Angus Trim,“ opáčil Rafael.

„Je to naostřený kus kovu.“

„Ty máš meč od Anguse Trima?“ Kate zasvítily oči.

„Koupil jsem ho na dražbě jedné pozůstalosti,“ řekl Rafael. „Jestli se odsud dostaneme živí, klidně můžeš přijít ke mně domů a pohrát si s ním.“

Bylo dobře, že tady Curran není, a já si byla naším vztahem jistá, protože tohle by se dalo naprosto jasně vyložit úplně jinak.

Popadla jsem batoh. Rafael si přehodil jelena přes rameno. Kate vytáhla z káry kožený balík se vzorem vyšitým z korálků, který mi připadal povědomý. Už jsem viděla podobné vzory v rezervaci Čerokézů v Oklahomě, šlo o indiánský styl zdobení.

„Je to vyrobené Čerokézi, že?“

Kate přikývla. „Koupila jsem ho od jejich medicinmanky.“

Mávla jsem na Ascania, ať přijde blíž. „Zamíříš takhle.“ Otočila jsem samostřílem na trojnožce. „Zacílíš skrz tohle. Abys vypálil, musíš přehodit tuhle páčku a stisknout spoušť. Pomalu. Nesmíš s ní trhnout.“

„I kdyby jí trhnul, tak se trefí, věř mi,“ řekla Kate. „Bude mít obrovský cíl.“

„Neposlouchej ji, ta by se ze tří metrů netrefila ani do slona. Přetáhla by ho lukem a pak by se mu pokusila podříznout hrdlo mečem.“

Kate se uchechtla.

„Jsi na řadě.“ Ukázala jsem bradou na samostříl.

„Zamířit, zacílit, přehodit páčku a pomalu zmáčknout spoušť,“ zopakoval Ascanio. „Snažit se nepanikařit a nerozbrečet se jako malá holka.“

„Hodnej.“ Jeden za druhým jsme Kate následovali po stezce, povoz jsme nechali za sebou.

Les kolem se zdál ponuřejší, stromy ztmavly, byly pokroucenější, sice stále obalené listím, ale přesto jakýmsi způsobem mrtvé, jako by je kdosi zmrazil v čase. Mlha zhoustla jako krupičná kaše. Obvyklé pachy ustoupily do pozadí. Sem nezabloudily ani veverky, jako by tu snad byl veškerý život zapovězený. Zatraceně divný les.

Cítila jsem ve vzduchu mršinu. Čerstvý, silný, máslově nasládlý pach. Dorazili jsme na mýtinu, malý plácek porostlý mechem, jen o něco málo větší než basketbalové hřiště, vroubený masivními stromy. V jejím středu stál velký kámen, vysoký a plochý jako stůl. V kameni byla vytesaná prohlubeň, zamazaná od čehosi rudého. Začichala jsem. Krev. Jen pár dní stará.

„Položte jelena na skálu,“ oznámila Kate.

„Co tě sem přivedlo poprvé?“ zeptala jsem se jí.

„Umírající dítě,“ odpověděla. „Byli jsme tady já, Curran a pár upírů. Dostali jsme se ven celí jen my dva. Pořád máme čas odejít.“

„Odejít?“ Roman si promnul ruce. „A zmeškat tohle? To ses kurva zbláznila?“

Nenadával, protože by byl vyděšený. Nadával, protože byl natěšený. Páni. Pro jednou jsem neměla co říct.

„Jsi si jistá?“ zeptala se mě Kate.

V tom našem úžasném plánu jsem hrála nejdůležitější roli já. „Pohnete si s tím už?“

„Bude v pořádku,“ řekl Rafael. „Je z nás nejrychlejší.“

Po naší levé straně zaskřípal nějaký tvor, hlasitě a zoufale. Další se k němu přidal. Potlačila jsem zachvění.

„Draugr byl kdysi Viking jménem Håkon. Pocházel z Vinlandu,“ vysvětlila nám Kate. „Vikingové obchodovali s místními kmeny a ty jim pověděly, že jsou Čerokézové slabí. Řekly jim, že kmeny na jihu jsou farmáři, ne válečníci, a mají spoustu zlata. Tak se tam Håkon se dvěma loděmi vypravil, aby raboval, drancoval a znásilňoval. Až na to, že Čerokézové měli dobré šípy a silnou magii. Při potyčce s nimi zahynul. Nikdo se neobtěžoval ho pohřbít. To ho tak naštvalo, že vstal z mrtvých jako draugr, vypátral své zbývající muže a snědl je.“

„Doslova?“ zeptal se Roman.

Kate přikývla. „Čerokézové ho našli, jak ohlodává jejich kosti. Byl příliš mocný a nedokázali ho zabít, tak ho uvěznili tady na tom kopci a obehnali ho clonami, aby nemohl volně běhat po světě.“

Světlo kolem získalo podivný namodralý odstín. Les nějak potemněl.

„Tohle je špatné místo,“ ozval se černý volh. „Neměli bychom tady být. Tedy, já ano. Ale vy ne. Víte, můj bůh vládne mrtvým věcem, ale tohle stvoření patří do jiného panteonu, takže tady sice mám ochranu, ale ne moc velkou. Nebude to dost, abych ho zabil. Jen abych ho znovu spoutal a přežil to.“

„To mi tedy zázračně zdvihá sebedůvěru,“ utrousila jsem ironicky.

Kate položila balík s čerokézskými korálky na zem, klekla si k němu a rozvázala šňůrky. Uvnitř ležely čtyři zaostřené hůlky, každá asi metr dlouhá. Vzala první, sebrala kámen a pak ji zarazila do země na začátek stezky. Na místě, kudy bych utíkala, kdyby nastal čas odsud vypadnout. Druhá skončila v zemi na levé straně mýtiny, třetí napravo a poslední přímo naproti první.

„Tohle je naše ochrana. Trochu ho zpomalí. Nebojujte s ním. Jen utečte.“

Kate vytáhla dýmku z krabice a začala ji rozkuřovat. Tabák ji zaškrábal v krku. Rozkašlala se.

„Padavko.“

„Jak myslíš.“ Obkroužila paseku, mávala dýmkou kolem sebe.

„Ještě jsem nikdy nic takového neviděl,“ ozval se Roman. „V dnešní době je dost těžké spatřit rituály původních obyvatel Ameriky. Tolik se toho ztratilo kvůli asimilaci a absenci psaných záznamů. Vzrušující!“

„No, to jsme rádi, že jsme mohli ukojit vaši intelektuální zvědavost, profesore,“ pověděl mu Rafael.

„Pravděpodobně to dělám dost fušerácky, ale kmeny se odmítají ke kopci přiblížit, takže jsem to jediné, co máte,“ poznamenala Kate.

Obešla celý kruh, pak se posadila a začala vytahovat z tašky věci. Plastikového medvěda s medem, kovovou čutoru a malý pytlík.

Zamrkala jsem. Les byl najednou plný očí. Protáhlých, žlutých očí bez bělma a bez zorniček, pozorovaly nás zpod balvanů, z temnoty pod kořeny stromů, z větví…

Vycenila jsem zuby. „Co jsou zač?“

„Nejsem si jistá.“ Kate tlumeně pokračovala: „Minule jsme je taky viděli. Možná by to mohli být uldra. Ghastek říkal, že jsou to duchové přírody z Laponska. Posledně nás nenapadli.“

Po pravé straně se jeden z uldra vyškrábal na pahýl padlého kmene stromu, jen pár metrů od nás. Mohl být vysoký šedesát centimetrů a pár drobných, seděl usazený na kmeni a zarýval do kůry ptačí nohy. Tělo připomínající lidské mu pokrývala hustá tmavá srst. Jeho tvář vzdáleně připomínala paviána.

Našel si lepší místo, přesunul se tam pomalu jako lenochod a ztuhl. Příliš velké ruce s dlouhými prsty a velkými klouby složil před sebou. Rozevřel tlamu a ukázal nám přehlídku spousty dlouhých zubů, jež by se hodily spíš k hlubinné rybě.

„Je to jen nějaký malý nečist,“ poznamenal Roman vedle mě.

„Nečist?“ zeptala jsem se.

„Ano. Nečistý tvor. Jsou neškodní.“ Začal se hrabat ve vaku. „Počkej… tady to máme.“ Roman vytáhl malý sáček s krekry a jeden vysypal na dlaň. „Na, dáš si keksík?“ Nabídl sušenku stvoření.

„Romane…“ Do hlasu se mi vloudil varovný tón. Ty zuby nevypadaly dobře.

„Žádný strach,“ řekl mi. „Tady.“ Mlaskl jazykem. „Pojď si pro sušenku.“

Uldrovy světlé oči se upřely na jídlo. Pomalu se po něm natáhl a prudce vyškubl čtvereček Romanovi z prstů. Za okamžik se zakousl do pečiva.

„Dobrý, že?“ Roman na něj znovu zamlaskal. „No tak, pojď sem.“

Uldra se mu vyšplhal na předloktí a vyškrábal se mu po černém rukávu až na rameno, kde se usadil.

„Ježíši,“ uteklo Rafaelovi.

Roman našpulil rty, jako by chtěl dát stvoření pusinku. „No nejsi ty hodňoučký? Chceš další keksík?“

Z křoví se vynořil další uldra a posadil se Romanovi u nohou, groteskní paže natažené, čekal na svůj příděl. Roman hodil další sušenku na zem. Přišourala se k němu další stvoření a zatahala ho za lem roucha.

„Mám dost sušenek pro všechny,“ ujistil je Roman.

Rafael se naklonil dopředu. Uldra na něj vycenili zuby. Zavrčel na ně.

„Není nutné je šikanovat.“ Roman pohladil nejbližšího tvorečka po hlavě.

První uldra dojedl a otřel se hlavičkou o Romanovu tvář.

Zpoza stromů se ozvalo hluboké, nelidské zasténání. Uldra se rozprchli.

V jedné vteřině tam byli, a pak vžuuum, zbyly po nich jen napolo sněžené sušenky.

„Jdeme na to.“ Kate přešla k ležícímu jelenovi, omámenému sedativy.

Plán jsme měli jednoduchý. Jakmile se draugr objeví a my získáme šupinu, uteču s ní. Normálně bych se musela dostat jen ke kamenným sloupům, označujícím obranná kouzla Čerokézů. Ale Kate měla strach, že by pronesení šupiny za pilíře znamenalo, že se kus jeho vlastnictví dostane za clonu, což by mohlo nebo taky nemuselo vyrušit ochranná kouzla. Museli jsme ho zastavit u těch sloupů.

„Jsi si jistý, že ho dokážeš spoutat?“ zeptala jsem se Romana.

„Nebojte se,“ řekl. „Zvládnu to.“

Najednou jsem si začala dělat velké starosti.

Kate otevřela váček a vytáhla z něj runové kameny. Čtverečky z ohlazené kosti, každý měl na sobě vyřezanou černou runu. Hodila je do misky. Rozptýlily se po jejím dně, zacinkaly tupě o kámen jako kostky v plastikovém kelímku. Vyprázdnila na ně čutory, ucítila jsem pach chmelu a ječmene. Pivo. Kate stiskla nádobku v podobě medvěda, na runy z ní vystříkl jantarový proud medu.

Volh se ke mně naklonil. „To jsou norské runy.“

Zadívala jsem se na něj.

„Ne slovanské,“ doplnil. „Jen jsem si myslel, že bych na to mohl upozornit.“

Vypadal, že jen s obtížemi krotí nadšení.

„Teď,“ řekla Kate.

Zhluboka jsem se nadechla, popadla zvíře za hlavu a stáhla mu krk k misce vyhloubené ve skále. Jelen mi věnoval vyplašený pohled. „Promiň, chlapče.“ Kate zdvihla nůž a prořízla mu hrdlo. Jelen kopal, ale držela jsem ho pevně. Pach krve, horké a čerstvé, se přese mne přelil a všechny smysly se mi rozjely na plný výkon.

Kate zatřásla runami, držela je v ruce a já mezi jejími prsty spatřila drobné záblesky světla.

„Vzývám tě, Håkone. Vyjdi ze svého hrobu. Přijď ochutnat svůj krvavý nápoj.“

Odkudsi se ozval sykavý zvuk, složený ze starých kostí praskajících pod nohama, skřípání tuhých, mumifikovaných svalů a děsivého zlovolného šepotu. Do nosu mě praštil odporný puch rozkladu, země, prachu a hnijícího masa, jako by mi někdo vrazil hlavu do hrobu. Přelila se přes nás magie, přinesla s sebou mrazivý chlad. Zemi pod našima nohama pokryla jinovatka.

Odkudsi zpoza mýtiny k nám začala proudit mlha, houstla s každým metrem. Zasténala, jako by byla živá, hlas plný utrpení, a pak se přeskupila do formy připomínající lidskou, než se rozptýlila a odhalila cosi.

Sto osmdesát centimetrů vysoké, tvořené vyschlou chrupavkou a druhem kožnatého, tuhého svalstva, tak charakteristického pro upíry, až na to, že to jeho mělo modrošedý nádech. Na kostnaté postavě byste nenašli ani gram tuku. Na sobě měl kroužkovou košili a kovové chrániče, ale ani jedno mu nesedělo. Visely na něm lehce nakřivo, očividně vyrobené pro mnohem mohutnější tělo. Draugr zdvihl hlavu a zadíval se na mě. Jeho tvář by se dala použít jako anatomický model. Všechny svaly mu vystupovaly pod tenkou kůží tak ostře, že vypadal až odporně nezemsky. Upřel na mě bezvýrazné studené oči bez zorniček.

Pak sklonil hlavu a začal olizovat krev smíchanou s pivem.

Žaludek mi poskočil nevolností. Bylo cosi zvráceného na tom, jak tenhle nepřirozený nemrtvý tvor srkal krev stvoření, jež ještě před pár okamžiky žilo. „Prozatím máš dost,“ pověděla mu Kate.

Nemrtvý zdvihl hlavu. Tvář měl zakrvácenou. Pohnul ústy a já viděla, jak se mu na tváři šlachovité svaly pod kůží stáhly a klouzaly jeden přes druhý. Bleh.

Hlas měl mrazivý, chraptivý a prastarý. „Znám tě. Znám tvůj pach.“

Kate se mu zadívala přímo do tváře. „Přinesla jsem ti krvavý nápoj jako dar.“

„Hloupé maso. Hloupé maso, tak hloupé.“

Draugr se znovu sehnul k nápoji.

„Ne,“ vyštěkla Kate.

Draugr se opřel o kámen. „Jsem Håkon, syn jarlův, metla moří a požírač masa. Co bys chtělo, mizerné maso?“

„Chci vidět tvůj štít,“ řekla mu Kate.

Draugr otočil hlavu. „Můj štít?“

„Štít, který jsi s sebou nesl, když jsi sem připlul z Vinlandu, abys kmenům na jihu sebral jejich zlato.“

„Skrcelingar,“ řekl draugr.

„Ano. Skrcelingar. Vzal jsi s sebou dvě lodě a pátral po zlatě, pamatuješ si to?“

„Pamatuji…“ Hlas draugra se rozléhal kolem. „Pamatuji si všechno. Ptáky s křídly zastiňujícími půl oblohy. Pamatuji si magii skrcelingaru. Pamatuji si šíp v zádech. Pamatuji si svou mrtvolu, ponechanou rozkladu napospas.“

„Pamatuješ si svůj štít?“ naléhala Kate dál.

Draugr znovu sklonil hlavu k nápoji.

Kate sevřela runy pevněji. „Pokud chceš svůj nápoj, necháš mě podívat se na svůj štít.“

Draugrovi v očích zaplál zlý, chladný oheň a odkapával mu z tváře v hořících slzách. „Pohltím tě. Olížu ti kosti dočista a pak je rozdrtím mezi zuby. Vysaju ti morek…“

„To je milé,“ oznámila mu Kate. „Ten štít.“

„Dobře, maso. Tady je.“

Půda u kamene se vyboulila a pak pukla, vyvrhla ven kořeny a menší kameny. Z díry se vynořil zahnutý dřevěný okraj a stoupal stále výš, dokud se celý kulatý štít nevznášel volně nad zemí. Uprostřed štítu byla usazená podlouhlá, vroubkovaná žlutá šupina, připevněná ke dřevu kovovými příčkami. Byla šedesát centimetrů dlouhá.

Šedesát centimetrů. Co za hada má takhle velké šupiny?

„To je můj štít, maso.“

„Pamatuješ si, jak jsem za tebou posledně přišla s poctivou dohodou a ty jsi ji nedodržel?“ zeptala se Kate.

Draugr se zasmál. Znělo to prázdně a studeně.

„Je jen fér ti to oplatit,“ poznamenala Kate.

Popadla jsem štít a rozběhla se.

Draugr zavyl, až se les kolem roztřásl. Roman vyštěkl cosi ruský. Rafael zavrčel.

Mlha mě pronásledovala, hadovitě klouzala po hoře, snažila se mě zachytit za kotníky. Prchala jsem dolů po stezce.

Magie mě uhodila do zad. Letěla jsem pár metrů vzduchem, dopadla na zem stočená do klubíčka, překulila jsem se znovu na nohy a upalovala dál. Jenom zpětný ráz. Kate musela použít slovo moci, svůj vlastní zvláštní druh magie. Vždycky ji to skoro odrovnalo. Byla to její poslední možnost.

Neunikneš, zašeptal mi hlas do ucha ledově. Utíkej, jak jen chceš, maso. Utíkej rychleji!

Všechny chloupky na těle se mi postavily do pozoru.

Přeskočila jsem kořen. Mlha práskla jako bič a ovinula se mi jako smyčka kolem krku, smýkla se mnou, až jsem ztratila půdu pod nohama. Odlétla jsem dozadu, levou rukou drásala mlžné chapadlo, v pravé stále svírala štít. Padla jsem zády na zem a magie mě táhla zpátky, odírala mi kůži o kořeny.

Takto tedy ne. Zavrčela jsem a levou rukou popadla nejbližší větev.

Magie mnou trhla nazad, drtila mi hrdlo. Před očima mi zatančily černé kruhy.

Zapřela jsem se nohama a donutila se vstát. Každý sval v těle se mi napínal.

Magie znovu zatáhla.

Já zatlačila dopředu. Udělala jsem krok. A pak další. Žádný pitomý nemrtvý mě neodtáhne zpátky. Ne, to se nestane.

Magie povolila.

Setrvačnost mě popostrčila dopředu a já se koulela z kopce dolů, obtočená kolem štítu, a do každé překážky jsem narazila nějakou svou měkkou částí. Měla jsem pocit, jako by mě někdo strčil do sušičky a přidal pytel plný kamení.

Narazila jsem do stromu. Svět kolem se trochu zahoupal. Vyškrábala jsem se na nohy. Štít mi ležel rozlámaný u nohou, jen šupina držela pohromadě a neměla na sobě ani škrábnutí.

Temný, ledový stín padl na stromy kolem.

Popadla jsem šupinu a prudce se otočila. Něco bílého padalo shůry, tak jsem se přikrčila a zakryla se šupinou.

Třicet centimetrů dlouhé, ledové ostny se zapichovaly do země kolem, bubnovaly do šupiny. Držela jsem ji nad sebou, dokud nárazy neustaly, a pak znovu vyrazila po svahu dolů. Magie všude kolem mě vybuchovala v chladných vlnách, až se mi z toho rozjektaly zuby. Ústa mi naplnil ostrý zápach rozkladu. Všude kolem mne stromy sténaly, jako by je ohýbala neviditelná ruka. V hrdle mě pálilo.

Vystřelila jsem jako šipka zpátky na cestu.

Napravo v dálce se tyčily kamenné pilíře. Sprintovala jsem k nim. Žebra mi vřískala bolestí.

Stromy za mnou se rozskřípaly. Draugr vešel na cestu.

Mé nohy se téměř nedotýkaly země. Magie nemrtvého mě zamrazila na zádech.

Cosi hvízdlo vzduchem a přede mnou na cestu dopadlo tělo, vymrštěné nadpřirozenou silou. Roman. Nehýbal se. Hádám, že to spoutání nakonec nezabralo.

Mezi sloupy Ascanio zamanévroval se samostřílem na trojnožce, stiskl spoušť a vypálil. Velká střela proťala vzduch nade mnou. Díky, kluku.

Svět zalilo zelené světlo. Tlaková vlna mi narazila do zad. Donutila jsem tělo z posledních sil ke sprintu a proběhla mezi pilíři. Smykem jsem se zastavila a otočila se. Po cestě k nám dusal draugr, obrovská nestvůra, najednou nemožně velká, převyšoval i stromy. Magie kolem něj vířila jako bouřkový mrak.

Rafael se vyřítil zpoza stromů jako noční můra pokrytá srstí a na obra zaútočil, zabořil drápy a zuby do masa nemrtvého.

Odstrčila jsem Ascania od trojnožky a znovu nabila.

Draugr se snažil Rafaela zašlápnout, ale ten uskakoval příliš rychle, při každém takovém výpadu oderval obrovi z levé nohy kus masa a chrupavky.

Kate se vyřítila z podrostu a bodla draugrovi meč do pravé nohy. Trhla jsem samostřílem vzhůru a zacílila na Håkona. Tu máš, ty nemrtvý šmejde.

„K zemi!“ zaječela jsem.

Rafael a Kate se rozprchli do stran. Vystřelila jsem. Střela zasáhla nemrtvého těsně pod hrudník, spalovala ho okamžik smaragdově zelenými plameny, než vybuchla. Kolem zapršelo vyschlé maso, ale draugr zůstal stát.

Roman se vyškrábal na nohy, tvář zkřivenou vzteky. Cosi zaječel. Na giganta se sneslo hejno vran a začalo mu rvát hnijící maso od kostí.

„Pomoz alfovi!“ vyštěkla jsem a znovu nabila. Ascanio vyrazil k draugrovi.

Rafael zdvihl Kate a hodil ji na obra. Ponořila meč ze strany do jeho kolene. Magie lupla a na zem spadla kolenní čéška o velikosti menšího auta. Kate uskočila z dosahu. Draugr se zapotácel a padl na kolena.

„Pozor! Střílím!“ Vypálila jsem další střelu. Hlavice půl vteřiny bzučela, zachycená mezi žebry nemrtvého, a pak vybuchla, po vyschlém mase se rozběhl smaragdový oheň. Výbuch rozerval obrovi hrudník, žebra mu trčela ven. Zahlédla jsem seschlý vak jeho srdce.

Do díry vletělo hejno vran a vyrazilo draugrovi ze zad, neslo s sebou pryč kusy kostí a tkáně.

Zahlédla jsem dorasované pozůstatky jeho srdce a znovu vypálila. Šíp projel tvrdou svalovinou. Zásah do černého.

Výbuch otřásl kopcem kolem. Kusy hnijící mrtvoly zapršely na zem a Håkon se zhroutil jako mrakodrap. Bradou se zabořil do země, celá lebka se mu silou dopadu otřásla.

Ha. Zabili jsme nesmrtelného obra. Pán šelem pukne závistí.

Kate vstala a kulhala směrem k nám.

Její koleno. Měla staré zranění, které ji občas ještě zlobilo. Úplně jsem na to zapomněla. Kruci. „Co tvoje koleno? Je v pořádku?“

„To není koleno.“ Kate prokulhala kolem sloupu a klesla na káru. „Ten zkurvysyn mě odhodil hřbetem ruky. Bokem jsem se praštila do kmene stromu. Mám pocit, že je ta moje noha prokletá.“

Roman si odplivl na zem. Výraz měl truchlivý. „Taková škoda. Byl jediný svého druhu, a my ho museli zabít.“

Skoro nás roztrhal na kusy, a volh ho litoval. Páni.

Rafael přešel ke mně. Oči mu hořely.

„Dobrá trefa,“ řekl.

„Díky. Ty jsi…“ Úžasný, statečný, rychlý, prostě fantastický, „… taky nebyl úplně špatný.“

Roman zavrtěl hlavou. „Taková škoda.“

„Rozdělím se s tebou o zuby,“ řekla Kate. „Jestli chceš.“

Zadíval se na ni. „Samozřejmě že chci. A vlasy.“

Oba zamířili k hlavě, vypadali jako dva vyhladovělí psi, kteří právě našli čerstvou, šťavnatou zdechlinu.

Rafael mě popadl do medvědího objetí. Zazubila jsem se na něj. Takže to nebylo zas tak těžké.

Ascanio k nám přiklusal. „Proč mu trhají zuby?“

„Jsou magické,“ vysvětlila jsem mu.

„Chceš, abych jim pomohl?“

„Ano,“ utrousil Rafael.

Kluk přešel k obrovské mrtvole, kde se Kate a Roman hádali o zuby.

Draugr pohnul hlavou.

„Pozor!“ zaječela jsem.

Kate se na mě zadívala.

Rozběhla jsem se.

Oči gigantovi zaplály zeleným ohněm, obrovské čelisti se rozevřely, vycenil silné zuby. Kate se prudce otočila a máchla mečem.

Byla jsem dva metry od ní, když z draugrových úst vytryskl proud magie, obmotal Kate a odtáhl ji do obrovy tlamy, kde se ji pokusil rozdrtit mezi pahýly zubů.

Skočila jsem na lebku, vytáhla nůž a začala řezat šlachy, držící hlavu pohromadě. Nech mou kamarádku být, ty hajzle!

Čelisti cvakaly, snažily se Kate rozdrtit jako ořechovou skořápku.

Trhala jsem odpudivé maso rukama. Zahlédla jsem krátce Kate, schoulenou do klubíčka, vyhýbající se zubům.

Šlachy, jež jsem přerušila, se stačily znovu spojit dohromady. Potřebovala jsem jen řezat rychleji.

Zvedali jsme se. Krátce jsem se zadívala dolů. Draugr se stavěl zpátky na nohy.

„Rafaeli!“ zaječela jsem a řezala dál do masa. „Regeneruje se!“ Kde se toulal?

Čepel Katiny zbraně projela masem přímo v koutku kloubu, kde sanice zapadala do horní čelisti. Z čepele Zabíječe se kouřilo. Kate se snažila prořezat ven.

Draugr žvýkal, snažil se masivním jazykem přesunout Kate blíž k zubům.

Nemrtvého pokryly mouchy, proměnily se v červy a ti začali požírat jeho maso. Řezala jsem a krájela, a červi jedli, ale čím víc škody jsme nadělali, tím rychleji mu maso dorůstalo zpátky.

Kate zasténala bolestí. Musela jsem ji dostat ven.

Proměnila jsem se. Kusy mého oblečení se snesly k zemi. Krátce jsem se rozběhla po draugrově kostnatém rameni a kopla ho do čelistního kloubu. Kost vyskočila se suchým křupnutím, oznamujícím vykloubenou sanici. Draugrova ústa se otevřela a Kate vypadla ven.

Obrovská ruka mě shrábla z ramene a stiskla. Zavrčela jsem a zakousla se do ní. Obklopil mě tlak ze všech stran. Kosti mi zasténaly. Ždímal mě, jako bych byla kus hadru a on se ze mě snažil dostat pryč všechno to měkoučké a červené.

Do nosu mě udeřil zápach benzinu.

Bolest teď byla nesnesitelná. Oči se mi zalily slzami bolesti a vzteku.

Draugr mě sevřel pevněji.

Rameno mi povolilo a já zaječela, když mi paže rupla jako párátko.

Něco zajiskřilo. Skrze slzy jsem zahlédla zaplát oheň a Rafaela se zuřivým výrazem šplhajícího po draugrovi jen o vlásek výš než plameny. Rafael vyskočil vzhůru, vyškrábal se až k obličeji tvora a vytrhl nemrtvému oko z levého důlku.

Draugr zaječel a upustil mě, plácl se po tváři, snažil se popadnout Rafaela.

Spadla jsem. Kutálela jsem se dolů, když mě kdosi zachytil. Uviděla jsem Ascaniovu tvář. Postavil mě na nohy. Vedle mě stál Roman, rukama rozrýval vzduch a jeho hůl vřeštěla.

Draugr nad námi plál jako vatra.

Chlupatá postava seskočila z nemrtvého, dopadla na strom a pak dolů. Ano! Do toho, Rafaeli!

Draugr zařval a otočil se k nám.

Roman se napnul.

Nemrtvý udělal krok směrem k nám. A pak další.

„Nechce hořet,“ vykřikl Roman. „Nedokážu ho zadržet.“

Tělo nemrtvého sice obklopovaly plameny, ale nezdálo se, že by zanechaly větší stopy. Kruci. To nemohl prostě umřít?

Romanovi podklouzly nohy. Rafael přistál na zemi vedle něj.

Kate se konečně zvládla postavit. „Co uděláme?“

„Musíme ho rozlámat na kusy a pohřbít. Zrodil se ze země, tak by se do ní měl vrátit. Země ho zadrží.“

„Můžu ho pro vás rozlámat, když ho chvíli udržíte na jednom místě,“ ucedila Kate mezi zuby. „Ale to bude poslední kouzlo. Pak už nebudu mít na nic dalšího sílu.“

Draugr postoupil o další krok k nám.

Roman se prohnul dozadu. Vyvrátil oči v sloup. Řetězy pokryté tmavým kouřem vyrazily ze země a spoutaly draugrovi kotníky a zápěstí.

Kate otevřela ústa a řekla slovo. Vyrazil z ní proud magie a udeřil do draugra. Mě jen lehce líznul. Zmocnila se mě panika. Srst se mi postavila do pozoru a z hrdla mi vyšlo hyení zachechtání, sborově s Rafaelovým šíleným smíchem a Ascaniovým vysokým, nervózním hihňáním.

Draugr se napnul dozadu, snažil se utéct, ale řetězy držely pevně. Tělo se mu rozpadlo jako látkové hračce, jíž najednou povolí všechny stehy.

Kate se za mnou zhroutila k zemi. Roman vzlykl a padl vedle ní. Teď to bylo jen na nás třech.

Rozběhli jsme se. Popadla jsem obrovskou paži a vší silou za ni zatáhla. Vyrazila jsem s ní do lesa, pryč od stezky, a začala hrabat, vytrhávala kořeny a zraňovala si chlupaté prsty o ostré kameny. V pažích mě bodala bolest. Ignorovala jsem ji. Hrabala jsem a hrabala, rozhazovala kolem sebe gejzíry zeminy, dokud jsem do díry nenatlačila kus paže a znovu ho nezakryla. Pak jsem odběhla k cestě, popadla další kus a celý proces zopakovala.

* * *

Všech pět nás leželo na lůžkách v nemocničním křídle Pevnosti. Když jsme se vbelhali do Pevnosti se šupinou, pokrytí krví a špínou, navonění rozkošným parfémem zdechliny, smíchaným s benzinem a kouřem, Doolittla málem ranila na místě mrtvice.

Hrubě nás odtáhli do nemocničního křídla a donutili nás lehnout si do postelí. Dokonce i Ascania, který z toho vyvázl bez škrábnutí. Doolittle a jeho asistenti nás prohlédli, a rychle usoudili, že Rafael má popáleniny druhého stupně a já zlomenou pažní kost. Roman byl dehydrovaný a utrpěl otřes mozku, zatímco Kate měla dvě naprasklá žebra, zhmožděný bok a koleno jí opět vypovědělo službu. A pak prošel dveřmi Curran.

Když Pán šelem běsnil, byl to strašlivý pohled. Někteří lidé řvali, jiní rozbíjeli věci kolem sebe, ale Curran byl najednou tak ledově klidný, až to mrazilo do morku kostí. Tvář se mu proměnila v tvrdou, bezvýraznou masku a v očích mu žhnuly dva pekelné požáry z roztaveného zlata. Když jste se mu dívali do očí déle jak dvě vteřiny, ztuhli jste, kolena se vám roztřásla a museli jste bojovat sami se sebou, abyste se před ním nekrčili. Bylo by jednodušší zabořit pohled do podlahy, ale já to neudělala. Navíc nebyl naštvaný na mě. Ani na Kate. Zuřil kvůli Anapovi. Byla jsem si naprosto jistá, že kdyby se mu v té chvíli dostal bůh do rukou, udělal by z něj dva malé do školky.

„Jsou to jenom žebra,“ pověděla mu Kate. „A nejsou ani zlomená. Jen naštípnutá.“

„A bok,“ dodal Doolittle. „A koleno.“

Tady to máte. Nečekejte slitování od medojeda.

„Jak dlouho si ji tady potřebujete nechat?“ zadíval se Curran na Doolittla. „Může zůstat ve svých komnatách, pokud je neopustí,“ řekl Doolittle. „Magie není u moci, takže toho moc nesvedu. Musí zůstat ležet, dokud ji nepřijdu dát do pořádku.“

„Zůstane.“ Curran se natáhl pro Kate. „Nazdar, zlato. Připravená?“

Přikývla. Pán šelem ji podebral rukama a pak ji něžně zvedl, jako by nevážila nic.

„V pohodě?“ zeptal se.

Objala ho kolem krku. „Nikdy mi nebylo líp.“

A odnesl ji pryč.

„Tak, mladá dámo… jak jste si zlámala ruku?“ zeptal se mě Doolittle. „Snažila se zachránit Kate před rozmačkáním,“ vložil se do diskuze Rafael. „Šlechetný důvod.“ Doolittle na mě upřeně hleděl. Čekala jsem, co horšího ještě přijde.

„Věděla jste, že máte zlomenou ruku?“ zeptal se.

„Ano.“

„A nepokusila jste se ji, čistě náhodou, dát do dlahy a závěsu, nebo se s ní nesnažila příliš hýbat?“

Ach bože. „Ne, měla jsem spoustu práce.“

„A co jste s tou zraněnou paží dělala?“ zeptal se Doolittle.

„Hrabala jsem.“ A bolelo to jako čert, ale v té chvíli bylo zabití draugra mnohem důležitější.

„Byla jste ve stresu?“ zeptal se Doolittle.

„Snažila jsem se pohřbít kusy nemrtvého obra, aby nemohl znovu povstat, řádit po okolí a žrát náhodné kolemjdoucí. Bylo by mnohem jednodušší, kdybyste mi řekl přímo, kam tím míříte, než abyste chodil kolem horké kaše.“ Doolittle kývl na jednu ze svých asistentek. Drobná, útlá žena přišla k Romanovu lůžku. „Umístíme vás do vlastního, soukromého pokoje.“

„To v překladu znamená, že mě chcete zabít?“ zeptal se Roman. „Protože se nedám jen tak.“

Zachichotala se a odjela s jeho postelí pryč.

Mág léčitel se zadíval na Ascania. „Ty taky můžeš jít.“

Chlapec seskočil z postele a vyrazil pryč, jako by mu za patami hořelo. Doolittle si přitáhl židli a posadil se vedle mě. Měl tak něžný výraz. „Jednou jsem ošetřoval chlapce,“ řekl. „Byl to krysodlak, zneužívala ho jeho rodina. Otec ho často bil. Byla to nenávistná, ubohá parodie na lidskou bytost a bral chlapcovu podstatu jako výmluvu, aby mohl zuřit.“

V krku se mi usadil knedlík. „Mhm.“

„Lykosův virus je velmi přizpůsobivý,“ řekl Doolittle. „Když je tělo opakovaně vystavováno stejnému druhu poškození, zareaguje na to. Kožoměncům v chladnějších pásmech roste hustší srst. Kožoměncům, žijícím v pásmech vystavených častému slunečnímu svitu, se v kůži rychleji vytváří melanin.“

„Ano.“ Tohle všechno jsem věděla.

Doolittle se ke mně lehce naklonil. „Ten chlapec, o němž jsem mluvil, si vytvořil vlastní obranný mechanismus. Kosti se mu hojily extrémně rychle. Jeho tělo se mu snažilo dát možnost utéct před dalším bitím.“

„A co se s tím chlapcem stalo?“ zeptala jsem se.

„O to se teď nebudeme starat,“ řekl Doolittle. „Zeptám se vás na pár osobních otázek. Chcete, aby tady Rafael zůstal, nebo odešel? Stačí říct jen slovo, a vyhodím ho odsud.“

Rafael vycenil zuby.

„Může zůstat,“ řekla jsem.

„V dětství vás nějak fyzicky zneužívali, že, Andreo?“ zeptal se Doolittle tiše. Polkla jsem. „Ano.“

„Po delší dobu?“

„Jedenáct let.“

Doolittle mě vzal za ruku a lehce stiskl. „Ve stresu se vám kosti hojí velmi rychle. Tělo je pospojuje dohromady tak rychle, jak jen to jde, bez ohledu na to, jestli jsou zarovnané. Prostě se vás snaží dát znovu do kupy.“

Zadívala jsem se na rameno. Bylo nějaké divné. „Budete mi muset znovu zlomit paži.“

„Moc mě to mrzí,“ řekl Doolittle. „Paže je pokroucená. Zkuste ji zvednout úplně nahoru.“

Poslechla jsem. Ramenem mi vystřelila bolest až do středu lopatky.

„Čím déle budeme otálet, tím těžší bude ji napravit,“ řekl Doolittle.

Žena kožoměnec k posteli dotlačila vozík naplněný nejrůznějšími nástroji. „Chcete na mě použít paličku?“ zeptala jsem se. V mých představách mi Doolittle položil přes rameno páčidlo a pak do něj udeřil kladivem.

„Ne, použiju úzkou elektrickou pilku. Budeme vás muset uvést do narkózy. Slibuju, že nic neucítíte.“

„Fajn.“ Co jiného jsem na to měla říct?

* * *

Vody Nilu mi šplouchaly o kotníky. Vyšla jsem z vlažné vody na břeh. Vítr s sebou přinesl pach krve, ostrý jako břitva. Kdesi blízko ležela čerstvě zabitá mrtvola.

V tmavě zelených křoviscích cosi šustilo. Vyšel odtamtud Šakal, táhl mrtvého býka za hrdlo. Od chvíle, kdy jsme se potkali naposledy, o něco vyrostl. Teď byl vyšší než kůň, s masivní hlavou a jantarovýma očima, velkýma jako dva talíře.

Šakal přede mne položil býka. „Jez.“

„Ne.“ Jídlo mělo pro kožoměnce zvláštní význam. Milenci si ho dávali navzájem a alfové dávali najíst svému klanu. Nabídka jídla byla občas vyznáním lásky, ale mnohem častěji šlo o nabídku ochrany výměnou za poslušnost. Já od něj žádné milodary přijímat nehodlala.

„Posluž si.“ Šakal se zakousl do býkova měkkého břicha.

„Pomáháme ti. Proč nechceš pustit to dítě?“

Šakal zdvihl zakrvácený čumák od zabitého zvířete. „Proč bych měl rukojmí propustit? Vždyť mi tak dobře posloužilo.“

Posadila jsem se do trávy. Slunce znovu zapadalo a nad stojatými vodami se vznášel lehký opar. Krásu celého výjevu narušovaly jen vlhké, nechutné zvuky krmícího se dravce za mnou.

„Proč to děláš?“ zeptala jsem se konečně.

„Mmm?“

„Proč si s námi takhle hraješ? Mohl jsi nám pomoci s draugrem, ale neudělal jsi to. Mohl jsi nechat Smečku, ať se k nám připojí. Je ve tvém zájmu, abychom vyhráli.“

„Ne, v mém zájmu je znovu získat své božství.“ Šakal přešel ke mně a lehnul si vedle jako hora srsti a temnoty. „Víš, jak začíná božská existence?“

„Ano.“

„Mýtem.“ Šakal si povzdechl. „Začíná legendou vyprávěnou u ohně. Příběhem o magických činech a slavném vítězství nad zlem. Byl jsem tam, když tehdy začal ten můj, před více než šesti tisíci lety. Pamatuju si to.“

„Kým jsi tehdy byl?“ zeptala jsem se.

„Náčelníkem kmene,“ řekl. „Měl jsem ženu a mnoho dětí. Jednou jsem zachránil vrh šakalích štěňat před záplavou a ta mě pak následovala na každém kroku. Přivedli do osady i ostatní svého druhu. Nikdy mě nekousli. Když jsem si pořezal nohu během lovu, smečka mi ji olízala. Byl to pravý dar.“

Kusy skládačky zapadly dohromady. „Byl jsi kožoměnec?“

„Byl jsem jeden z Prvních,“ řekl. „První s podobným darem, moc mi kolovala v žilách nezředěná. My lidé jsme tehdy byli jiní. Plní magie. Proudila námi, naší krví, našimi kostmi. Narodili jsme se, a už jsme jí byli prostoupení.“

„Jak ses stal bohem?“

Šakal pokrčil rameny. „Ty vzpomínky jsou nejasné. Příběhy o mých činech, mých dobrodružstvích a vítězstvích, se vyprávěly kolem večerních ohňů. Udržovaly mě naživu. Potomci mi vystavěli oltář z kamene a kostí a modlili se ke mně, abych je vedl. Můj kmen prosperoval, a čím víc se modlili, tím víc moci jsem získával, dokud jsem znovu neožil.“

„Jenom tak?“

„Jenom tak. Lidé prosí o pomoc síly, které jsou mocnější než oni. Prosí rok co rok oblohu o déšť, postaví oltář mágovi, který ho jednou přivolal, nebo ke stavebníkovi, jenž jim před desítkami let zavodnil pole. A pokud se modlí dost usilovně, vznikne nové božstvo a začne nabírat na moci.“

Šakal se zadíval na řeku. „V tomhle novém věku se říká, že vítězové píší dějiny, a je to pravda. Stačí se podívat na příběh o Apepovi. Set, který tam s námi byl a bojoval stejně udatně jako ostatní, se stal ztělesněním temnoty. Z Bastet zbyl jen myšilov. A já? Já se stal opatrovníkem mrtvých, uctívaný, vysoce vážený, ale rozhodně ne mocný. Lidé se báli víc i mého bratra Sobeka, pána krokodýlů. Za to ho nenávidím a on mě proklíná kvůli mým vědomostem a úctě, kterou mi přinesly. Když se čas mého lidu nachýlil ke konci, přišli Řekové. Tropili si z nás posměch. Pojmenovali mě Štěkal. Ale nakonec jsem se smál já. Přežil jsem jejich dobu a pak i věk Říma, ale na tu urážku jsem nikdy nezapomněl.“

Anapa ztichl.

„Smečka,“ připomněla jsem mu.

„Řeknu ti, jak bude vypadat můj nový mýtus,“ nabídl mi Šakal. „V novém věku magie, když byly časy ještě mladé, se vynořil ohavný had a ohrožoval zdravý rozum všech lidí. Mocný bůh Inepu a jeho beztvářní družiníci s ním bojovali, zabili ho a triumfovali. Všichni, kdo si nepřejete být pohlceni hadem šílenství, poděkujte mocnému Inepu. Proste jej o požehnání. Proste jej o jeho vědomosti. Modlete se k němu, aby vás mohl svou mocí ochránit. Je to mocný válečník, zabiják budící respekt a úctu.“

„To je ambiciózní plán.“ Takže jsem se měla stát beztvářným poskokem a on zas bohem-válečníkem.

Šakal se na mě zadíval. „Nevysmívej se mi, štěně. Božství je jako droga. Jakmile ho jednou okusíš, už není cesta zpátky.“

„Pořád nechápu, proč nedovolíš Smečce, aby nám pomohla.“

„Protože je vede První,“ oznámil mi Šakal.

„Curran?“

Šakal přikývl. „Tak jsem začal, jako První. A co je hrozivější, šakal, nebo lev? Koho by ses bála víc? Komu bys nabízela své modlitby?“

Zamrkala jsem. „Bojíš se, že ti Curran sebere tvé božství?“

„Bát se, to je silné slovo. Já se nebojím ničeho.“ Šakal si položil hlavu na přední tlapy a zastříhal ušima.

„Kromě zapomenutí,“ dodala jsem.

„Kromě toho.“

„A jak do toho vůbec zapadá moje tělo? Nezměníš tím své pohlaví?“

„To mi nevadí,“ řekl. „Bůh nebo bohyně, hlavně když znovu zesílím.“

„Je tu jeden malý problém,“ pověděla jsem mu. „Aby ten plán vyšel, Apep musí oživnout, a my máme jeho šupinu.“

„Šupina není pro jeho oživení potřebná.“

„Cože? Takže jsme to všechno dělali zbytečně?“

Šakal zdvihl hlavu. „Samozřejmě že ne. Šupina představuje jeho zbroj. Bez ní bude lehčí ho zabít. Bude poddajnější.“

„Kde? Kde ho chtějí oživit?“

Šakal se polohlasně zasmál.

Popadla jsem ho za ucho a zabořila mu nehty do masa. „Kde ho hodlají oživit? Kdy?“

„To nevím.“ Šakal se prudce otočil a kousl mě, ze strany mi obrovskou tlamou sevřel polovinu těla. Zuby mi pronikly břichem a zády. „Ty jsi detektiv. Vypátrej to.“

Svět kolem znovu zapadl do svých kolejí v návalu oslepující bolesti a já spatřila Doolittlovy oči nad chirurgickou maskou. Agónie se mi zakousla do paže. Rafael zavrčel: „Krvácí!“

„Bude to v pořádku,“ řekl Doolittle klidným a vyrovnaným tónem.

Nějaká žena kožoměnec, již jsem neznala, ze mne stáhla přikrývku. Břicho mi hyzdil krvavý, zakřivený otisk po zubech.

„Jsem v pohodě,“ ucedila jsem. „Pokračujte.“

Rafael mi sevřel ruku ve své. Stiskla jsem ji nazpátek a pozorovala, jak se mi díry po zubech zatahují, zatímco Doolittle dokončil řezání mé kosti.

Konečně přestal. Jakmile byla přeříznutá, už to nebolelo, nebo alespoň ne tolik. Roman se na chvilku usadil u mé postele a povídal mi vtípky, zatímco všichni ostatní uklízeli.

Konečně odešli. Místností se rozhostila temnota. Poprosila jsem je, jestli by nemohli vypnout světla, takže mi tu teď dělal společnost jen měsíční svit. Rozléval se všude kolem a já se cítila naprosto a kompletně osamělá.

Dlouze jsem vydechla. Znělo to spíš jako vzlyk.

Od dveří záchodu se odlepil stín a zamířil ke mně. Dorazil ke mně jeho pach, dráždivý, uklidňující a nesnesitelný. Rafael si klekl na postel, jednu ruku položil na pelest postele a pak se ke mně naklonil, dokud jsme neměli oči ve stejné výšce. „Ahoj.“

„Ahoj.“

„Co se s tebou děje?“

„Nic. Proč si myslíš, že by se mělo něco dít?“

Pozorně si mě prohlížel modrýma očima. „Protože ses probudila předčasně a měla jsi kousanec na břiše a bláto na nohách.“

„Spousta kožoměnců se předčasně probudí z uspání.“

Zavrtěl hlavou. „Mluvíme tady o Doolittlových sedativech. Co se děje?“

Zatnula jsem zuby, aby se ta slova nedostala ven.

„Andi, jsem přímo tady. Podívej se na mě.“ Naklonil se blíž. „Podívej se na mě.“

Poslechla jsem, a to byla smrtelná chyba. Slova se osvobodila, a já už je v sobě nemohla déle zadržovat. Objala jsem ho. Zdravou rukou i tou v sádře. Tváří jsem se otřela o tu jeho, kůží o kůži, a pak jsem ho políbila. Tak něžně a s takovou láskou, jak jsem jen byla schopná, protože ať už to dopadne jakkoliv, stejně ho ztratím.

„Chce moje tělo,“ zašeptala jsem Rafaelovi do ucha. „Chce ho použít místo toho svého, protože mám lepší magii.“

Sevřel mě pevněji.

„A musím mu ho dát dobrovolně.“

„A když to neuděláš?“ zašeptal.

„Stanou se špatné věci.“ Znovu jsem ho políbila, pevně ho sevřela. „Budu s ním bojovat. Budu s ním bojovat ze všech sil, ale jestli na to dojde, cokoliv udělám nebo řeknu, až se mě zmocní, už to nebudu já.“ Zašeptala jsem to tak tiše, až jsem si nebyla jistá, jestli mě slyší. „Ať už se stane cokoliv, miluju tě. Vždycky budeš můj druh. Je mi to tak líto. Tolik mě mrzí, že jsme spolu neměli víc času.“

Hrozilo, že mě Rafael rozmačká v náruči, jak mě k sobě tiskl. „Teď mě poslouchej.“ Jeho šeptání znělo jako odhodlaná přísaha. „Nedostane tě. Společně ho zabijeme. Věř mi. Nenechám tě jít.“

„Možná budeš muset,“ pověděla jsem mu. „Musíš mi slíbit, že jestli se zmocní mého těla, odejdeš, Rafaeli. Přeneseš se přes to, najdeš si někoho a znovu se zamiluješ, a budeš mít děti…“

„Sklapni,“ pověděl mi.

„Slib mi to.“

„Nic takového ti slibovat nebudu,“ ucedil. „To dřív umřu, než bych tě ztratil.“

„Rafaeli!“

„Ne.“

Vklouzl do postele vedle mě, držel mě v náručí. Jeho pach mě obklopil a já se ho nepustila, dokud jsem neusnula.

15.

Ráno jsem se v nemocničním pokoji probudila sama. Doolittle mi donesl obrovskou snídani a stál nade mnou, dokud jsem míchaná vajíčka, palačinky a hovězí svíčkovou nesnědla do posledního kousku. Zhltala jsem to všechno a pak prchla z nemocničního oddělení najít Romana.

Kněze boha zla jsem našla v rohu na severním nádvoří. Šlo o jednu z menších venkovních prostor uvnitř Pevnosti, chráněných vysokou zdí, kde bylo relativní soukromí. Abych se tam dostala, musela bych projít skrz kamenný oblouk, vytesaný po straně jedné menší, robustnější věže. Na půli cesty jsem zaslechla smích vysokých hlásků.

Černý volh seděl na lavičce, obklopený hloučkem dětí, a nechával drobnosti mizet z rukou a pak je vytahoval zpoza jejich uší a z vlasů. Na zdi ho z diskrétní vzdálenosti pozorovala šakalodlačice. Návštěvníci Pevnosti se nikdy nenechávali bez dozoru, obzvlášť kolem dětí.

Opřela jsem se o zeď a volha pozorovala také. Na Romanovi bylo cosi tak radostného. Část jeho života byla natolik ponurá a tmavá, že cítil nutkání žít ten zbytek naplno, vymačkat z něj co nejvíc legrace a štěstí. Dokonce i jeho zmučené dramatické povzdechy měly lehce posměšný nádech, jako by jen předstíral, že je naštvaný.

Roman mě zahlédl. „Dobře, pro dnešek už bylo dost kouzel. A teď běžte. Huš, huš, běžte.“

Děti odběhly. Roman rozpřáhl ruce. „Nemůžu si pomoct. Jsem prostě populární.“

Usmála jsem se a sedla si vedle něj na lavičku. „Mám vážnou otázku.“

„Dám ti na ni vážnou odpověď.“

„Dá se zabít bůh?“

Veškeré veselí se mu vytratilo z tváře. „To záleží na tom, jestli jsi panteista, nebo marxista.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„První věří, že božstva tvoří vesmír. Pro něj ty dvě věci neodmyslitelně patří k sobě a neexistují jedna bez druhé. Ten druhý věří v antropocentrismus. Vidí člověka jako střed vesmíru a boha jako výmysl lidského svědomí. Samozřejmě, pokud věříš Nietzschemu, můžeš boha zabít už jen tím, že na něj myslíš.“ Zeptejte se na otázku kněze, dostanete odpověď v hádankách. A nezáleželo na tom, kterou víru provozoval. „Romane,“ řekla jsem. „Můžu zabít Anubise?“

„Snažím se ti odpovědět. Anubis je božstvo, sbírka určitých představ a víry. Představy zabít nemůžeme, protože bychom museli usmrtit každého člověka, který o něm ví. Tvá nejlepší šance bude odhadnout, kdo všechno by mohl věřit v jeho existenci, a pak je střelit do hlavy.“

„Takže odpověď zní ne?“

Roman si povzdechl. „Ještě jsem nedomluvil. Chceš jednoduché odpovědi na hodně složité otázky. A špatné položené. Neměla by ses ptát, jestli se dá zabít bůh, ale co přesně je Anubis zač. Musíš pochopit jeho podstatu, než můžeš ukončit jeho existenci. V případě Anubise je jeho božství částečné. Potřebuje smrtelnou schránku, aby přežil chvíle, kdy převládají technologie. Jeho smrtelná schránka není ničím víc. Je smrtelná. Její podstatu znáš. Víš, kde máš udeřit a jak ji zlomit. Můžeš zabít jeho smrtelnou schránku. Ale zabije to Anubise? V našem světě neexistují žádné jistoty, ale řekl bych, že ne, nezabije. Dokud bude existovat jeho kult, oddaný uctívání určité představy s určitou podobou, bude jeho existence pokračovat. Zrodí se znovu.“

„Jak rychle?“ zeptala jsem se.

„Jak rychle se vrátí, jestli ho smeteš z povrchu zemského?“ zamračil se Roman. „Jeho vláda nad vlastní fyzickou schránkou je slabá. Fakt, že ho někdo dokáže zabít, má na jeho božství zničující vliv. Lidé neradi věří v bohy, kteří se dají zabít a zůstanou mrtví. Raději věří v jejich znovuzrození. Kdybych byl na jeho místě, čekal bych pár stovek let, než se rozhodnu znovu namočit do toho magicko-technologického nepořádku. Takže pokud mám odpovědět jednoduše… vrátí se. Nebude to v našem životě, ani za života našich dětí nebo vnuků. Ale stejně bych se na to připravil, protože až se vrátí, bude hodně naštvaný.“

„Takže jeho smrtelné tělo může umřít?“

„Ano, je to jen tělesná schránka. Bohužel pro nás s obrovským magickým potenciálem. Nevíme, jaké má rezervy, ale využije každou jejich kapku, aby se bránil. Doteď ukazoval svou moc jen velmi konzervativně, což nejspíš znamená, že si šetří síly na finální bitvu s Apepem pro případ, že bychom selhali.“ Pokud je nejpravděpodobnějším cílem jeho smrtelné tělo, je zbytečné bojovat s ním ve snech.

Roman mě poplácal po zádech. „Hlavu vzhůru, smrtící děvče. Však ono to nějak dopadne.“

Tentokrát ne. Ale nepůjdu poslušně na porážku. Ne, budu s ním bojovat o životy lidí, které miluji, až do hořkého konce. Ať už vyhraje nebo prohraje, Anapa bude litovat, že mě kdy potkal.

Rafael prošel kamenným obloukem a Ascanio ho následoval. Můj druh byl oblečený do černých džínů a černého trika, které se skvěle doplňovalo s jeho vlasy a vystavovalo na odiv vypracované bicepsy. Ascaniovi se podařilo obléct do tak podobného oblečení, že připomínal Rafaelova mladšího bratra.

Rafael uviděl Romana, všiml si jeho ruky na mých zádech a soustředil se na něj jako žralok na kořist.

„Co tady děláš?“

„Sedím a povídám si s pěknou holkou.“ Volh se na něj díval s nádechem lehkého posměchu. „Báječně jsme se bavili, dokud ses neukázal.“

„To je milé. Co kdyby ses šel bavit někam jinam,“ pověděl mu Rafael.

„Už mě opravdu unavuje, jak se pokoušíš mi rozkazovat,“ řekl Roman. Štěkali se celou cestu po boji s draugrem. Paže mě bolela příliš, abych jim věnovala bližší pozornost, ale podle všeho kdosi běžel špatným směrem a srazili se, což narušilo Romanův pokus o spoutání. Vinili se z toho navzájem. Moc nepomáhalo ani to, že jsme se s Rafaelem dali znovu dohromady teprve nedávno a on nehodlal tolerovat jakékoliv muže v mé blízkosti.

„Běž. Pryč,“ oznámil mu Rafael důrazně.

Volh se opřel zády o zeď, založil si ruce za hlavou. „Co takhle kdyby sis trhnul nohou.“

To nebyla zrovna milá odpověď.

Rafael se usmál. „To jsou silné řeči na chlapa oblečeného do dámských šatů.“

„Nejsou to šaty. Je to roucho, můj pracovní oděv. Práce, víš? Ta věc, co dělají opravdoví muži?“

Aj aj.

„Opravdoví muži, hm?“ Rafael se stále usmíval, díky náznaku šílenství v očích vypadal lehce vyšinutě.

„Čím že se vlastně živíš?“ Roman se zamračil, předstíral, že přemýšlí. „Ano, jistě, postáváš tady a vypadáš pěkně, abys udělal dojem na návštěvnice Pevnosti. To ti fakt jde. A ani nemusíš nic pořádně umět. Ale s takovým zaměstnáním si toho do důchodu moc nevyděláš. A nakrmit ženu a děti ti to taky nepomůže. Pokud si nenajdeš nějakou starou, bohatou paní a nebudeš doufat, že tě uvede v závěti…“

To neřekl.

Rafael ztuhl, momentálně nenacházel slova.

„Jak stará by ta dáma musela být?“ zeptal se Ascanio. „Asi tak čtyřicet?“

„Běž zpátky za Tetou Bé a zůstaň u ní,“ řekl Rafael. Jeho hlas byl děsivě klidný. Aj aj.

„Ano, alfo.“ Ascanio se otočil na patě a vyrazil pryč.

Rafael ho poslal z bezprostředního nebezpečí.

„Na co se vy dva chystáte?“ zeptala jsem se jich. „Neměli bychom teď řešit důležitější věci?“

„Do toho se nepleť,“ pověděl mi Rafael. „Je to mezi mnou a jím.“

Ten pohled jsem znala. Bylo to jeho „tohle prostě udělám, i kdyby mě to mělo zabít“.

„Souhlasím,“ řekl Roman. „Je to jenom mezi námi kluky.“

Ti dva pitomci. „Tak fajn,“ řekla jsem. „Poslužte si.“

Rafael si měřil Romana upřeným pohledem dravce soustředěného na kořist. „Hned teď. Jdeme na to.“

Roman se zazubil. „Jistě.“

Rafael se protáhl, prokřupal si krk nejdřív nalevo, pak napravo.

Roman vstal, zdvihl hůl a protočil ji v ruce jako šaolinský mnich utržený ze řetězu.

Rafael si protáhl ramena.

Muži. To mluvilo za všechno.

Roman se naklonil dopředu. Kolem nohou mu zavířil vítr. Černý volh vystřelil kupředu, jako by mu na tmavých botách vyrašila křídla. Rafael mu ustoupil z cesty, nechal Romana proletět kolem, otočil se, vyskočil a kopnul Romana mezi lopatky.

Kouzelník odletěl ke zdi, ale nenarazil do ní, protože jeho pád zbrzdil neviditelný vzduchový polštář. Dopadl znovu na nohy a otočil se. „Hmm.“

Rafael měl děsivě ponurý výraz.

Roman pohnul rty. Zámotek z černých vláken vyrazil ze země v zakroucených proudech, obalil ho, ale úplně se ho nedotýkal.

Rafael po něm skočil, strašlivě rychle.

Černá vlákna vystřelila jeho směrem a chytila Rafaela za zápěstí. Roman se zaklonil a pak provedl drtivý kop, mířící na Rafaelův bok. Znělo to, jako byste zatloukali hřebík obouručním kladivem. Ten úder jsem už viděla. Byl to kop ze samba, ruského bojového umění používaného pro sebeobranu. Jau. Jau, au, au.

Rafael popadl černá vlákna a zatáhl za ně. Roman napnul svaly a potáhl zpátky.

Kamenným průchodem proběhl malý chlapec a zamířil ke dvojici. Seskočila jsem z lavičky, doběhla k němu a chytila ho.

„Ahoj!“ pozdravil.

Zdvihla jsem ho ze země. Má hojící se paže se ozvala, tak jsem jeho váhu přenesla na zdravou ruku. „Ahoj.“

„Bojují spolu!“ pověděl mi a ukázal na dva muže.

„Ano, to ano. Kde máš rodiče?“

Pár prošel obloukem o chvíli později. Vysoký muž a tmavovlasá žena, jíž mohlo být přes pětatřicet. Následovala je dospívající dívka.

„Dylane!“ Žena se natáhla po chlapci. „Je mi to tak líto. Jen jsme chtěli pozdravit alfu. Řekli nám, že bude tady. Nechtěli jsme vyrušovat. Snažíme se o přijetí do klanu boud…“

Zadívala jsem se jí do obličeje. Jako by mě někdo praštil pěstí do žaludku. Poznala jsem ji.

Michelle.

Michelle Carverová, která mi probodla ruku hřebíkem, když mi bylo pět, protože si myslela, že je legrace poslouchat mě křičet. Michelle Carverová, která mě bombardovala cihlami, když mi Candy zlámala nohy. Mohla jsem se jen plazit, a Michelle mě pronásledovala a házela mi na hlavu kameny a cihly. Michelle, která jásala, když ta mrcha alfa mlátila mou matku do krvava. Michelle „Prašť ji znovu, Candy!“.

Zabila jsem je všechny. Do poslední duše, až na ni. Zmizela pár let předtím, než jsem se vrátila a smetla ten klan boudích sviní z povrchu zemského. Snažila jsem se ji najít, ale velmi dobře za sebou zametla stopy.

Rafael pustil vlákna. „Andreo?“

V náruči jsem držela dítě Michelle Carverové.

Chlapce jsem pustila. Sjel na zem.

„Andreo?“ Michelle pobledla jako stěna. „Andrea Nashová?“

Ucouvla ode mě.

Rafael vyrazil ke mně.

„Víte, co je zač?“ V Michellině hlase zazníval náznak hysterie. „Je to šelmočlověk.“

Svět byl v tom okamžiku velmi jednoduchý. Pohnula jsem se. Její druh se pokusil zastoupit mi cestu. Praštila jsem ho hřbetem ruky tak, že odletěl. Popadla jsem Michelle za hrdlo a přitlačila ji ke zdi, znehybnila ji na místě. Paži jsem měla pokrytou srstí, prsty zakončené drápy a krev tepající pod kůží v Michellině krční tepně mě lechtala pod prsty.

„Řekni mi znovu, co jsem?“ Praštila jsem jí zátylkem o cihly. „Zopakuj mi to.“

Michelle v mém sevření zaskřehotala. Nepokusila se proměnit. Neměla žádnou bojovou formu. Nikdy nebyla z těch silnějších. Ne, jen je pisklavě povzbuzovala jako divák, posmívala se někomu slabšímu ze strachu. To na věci nic neměnilo.

„Ta žena ti provedla něco špatného?“ zeptal se Roman.

„Mučila mě a moji matku.“

Roman pokrčil rameny. „Jestli se jí chceš zbavit, udělej to rychle. Budu hlídat u vchodu.“

A byl pryč. Zbyla jsem jen já a Michellino světlé, měkké hrdlo. Viděla jsem rudě. Svět byl celý utopený v rudé, s každým mým výdechem se do ní hroužil čím dál víc, jak ve mně rostl vztek.

Rafael mi položil ruku na rameno. Pohladil mě, pevnými prsty mi přejížděl po kožešině. „Máš na to právo. Určitě by ti to udělalo dobře.“

Udělalo by mi to moc dobře. Neměl ani ponětí jak zatraceně moc. Chtěla jsem mu říct, že jsem ji konečně chytila. Už předtím jsem mu pověděla o svém dětství. Chtěla jsem mu říct, jak moc ji toužím roztrhat na kousky, ale z hrdla mi vyšlo jen zavrčení.

„Znám tě.“ Rafael mě objal, ústa měl blízko mého ucha, mluvil uklidňujícím tónem. „Jestli ji zabiješ před jejími dětmi, bude tě to pronásledovat do konce života. Nech ji být, zlato. Nech ji být.“

Ne! Ne, tohle jí neprojde. Ne! Všichni ostatní za to zaplatili, ona musí taky. Zraněná paže mě bolela. Bolest ve mně byla tak čerstvá, tak živá.

Zaplatí za to! Tahle slabá, krutá parodie na lidskou bytost. Tahle svině mi zkazila dětství. Kvůli ní jsem se budila se zatraceným řeznickým nožem v ruce. Kvůli ní musel Doolittle vzít na mou paži pilku. Zaplatí za to!

„Pusť ji, miláčku. Pusť ji, Andi. Kvůli sobě. Kvůli mně. Kvůli nám.“ Rafael mě políbil do srsti za uchem. „Nech ji být.“

Chtěla jsem se ponořit do té rudé. Chtěla jsem vidět její krev na svých rukách. Ale jeho hlas mě držel zpátky.

„Přestaň,“ řekl. „Její děti se dívají. Přestaň, miláčku.“

Zaslechla jsem vysoký, kvílivý zvuk vedle sebe a uvědomila si, že ten malý hoch hystericky pláče strachy. Jeho sestra popotahovala.

„Máš na víc, Andi. Udělej správnou věc. Odejdi.“

Donutila jsem se rozevřít prsty. Všechny ty bolestné vzpomínky a frustrace ze mě vyšly v krátkém, ostrém výkřiku. Prudce jsem se otočila a odešla k opačné zdi, tak daleko od ní, jak jen to šlo.

„Je to šelmočlověk,“ vydechla Michelle. „Je š…“

„Je moje družka a beta klanu,“ řekl Rafael.

Michelle se zapotácela nazad, jako by ji uhodil.

Rafaelovy oči připomínaly dvě planoucí studny krvavě rudého ohně. „Vaše přijetí do klanu se zamítá. Seber svou rodinu a odejdi. Pokud tě po západu slunce najdu na svém teritoriu, ulovím tě a odtáhnu před místní klany, aby tě soudily za mučení, zneužívání dětí a jakákoliv další obvinění, která proti tobě naši právníci vznesou. Shledají tě vinnou, budeš trpět a popraví tě. Tvé děti se stanou chráněnci Smečky, a než vyrostou, budou nenávidět tvé jméno.“

Michelle zdvihla nehybné tělo svého manžela. Její dcera popadla chlapce a obě utekly.

Rafael přešel ke mně a přitáhl si mě do náruče.

Můj vztek se vyvalil ven v mučivých vzlycích. Oči se mi zalily slzami. „Měla jsem ji.“

„Já vím.“

„Měla jsem ji pod rukama.“

„Miluju tě,“ zašeptal. „Miluju tě a jsem na tebe hrdý. Udělala jsi správnou věc.“

„Ne!“ Nedokázala jsem přestat plakat. Nebyla jsem smutná, jen jsem to nedokázala udržet v sobě. „Měla by být mrtvá, tak by to bylo správné.“

„Pro ni, ale ne pro tebe. Rozežralo by tě to zevnitř. Taková nejsi.“

Sesula jsem se na zem a rozplakala se. Jako malá jsem se naučila neplakat, protože čím víc jsem brečela, tím nadšenější byly, ale teď už jsem plakat mohla. Nikdo mě nezastavil, takže jsem tam seděla a nechala to ze sebe všechno tryskat ven, zatímco mě Rafael držel a šeptal mi do ucha klidným hlasem sladké nesmysly.

Nemohla jsem Michelle zabít. Nemohla jsem její děti poznamenat tak, jako to udělala ona mně. Ale mohla jsem se přidat ke Smečce a ujistit se, že žádné další holčičky nebudou muset čelit něčemu podobnému. Žádná malá bouda se nebude muset vyděšeně skrývat o samotě a bát se, že ji někdo najde a znovu zneužije. Ne, dokud jsem tu já. Ne, dokud dýchám.

Postupně vzlyky odezněly. Seděli jsme tam společně s Rafaelem.

„Jen tak na okraj, už jsem ho měl,“ řekl Rafael. Jeho tón mi jasně napovídal, že se mě pokouší vyprovokovat. V tom důvěrném špičkování byla svým způsobem útěcha a právě teď jsem ji zoufale potřebovala.

„Z mého pohledu to tak nevypadalo. Měl tě v hrsti.“

„To si myslíš ty,“ oznámil mi.

„Ano, přesně to si myslím.“

„Všechna ta práce s fialovým kobercem musela zanechat nenapravitelné škody,“ řekl Rafael.

„U tebe.“

Naklonil se ke mně a zamumlal: „Já jsem neskončil s fialovými skvrnami na zadku.“

Takže takhle to je? „A chtěl bys je mít?“

Uculil se a přikývl.

„Možná bys potřeboval posily, aby ti pomohly s Romanem,“ řekla jsem mu.

„Nepotřebuju posily. Zvládnu ho s jednou rukou svázanou za zády.“

„Kterou ti tam přivázal on.“

„To tak možná vypadalo z tvého úhlu pohledu…“

Tak nás Jimův kurýr našel. Seděli jsme na zemi, dohadovali se a flirtovali. Jimův tým se vrátil z Warrenu, chudého sousedství Bílé ulice, a přinesl s sebou informace o Glorii.

Seděla jsem u velkého konferenčního stolu, pokrytého jídlem a zprávami. Jim seděl naproti mě a Chandra, expert na starověký Egypt, jmenovaný klanem šakalů, mi seděla po levici. Mezi námi se na stole kymácela malá hora papírů. Všechno byly informace, jež Jimův tým získal od obyvatel Warrenu. Derek se k nám připojil během prvních patnácti minut. Hledali jsme stopy. Právě teď se Gloriini kumpáni kdesi připravovali, aby přivedli Apepa znovu k životu. Potřebovali jsme vědět, kde se tak stane, a Gloria byla naším jediným vodítkem.

Seděli jsme nad tím už hodiny. Zatím jsem měla dvě kupy papírů. Obrovskou hromadu těch, jež už jsem prošla a nezdály se mi důležité, a maličkou kupičku, která by mohla něco znamenat. Linkovaný blok jsem napolo zaplnila poznámkami a už jsem zase měla hlad. Čas oběda přišel a zase odešel, aniž bychom našli nějakou průkaznou stopu.

„Bylo by tak hezké, kdybychom tu našli mapu,“ poznamenala Chandra. „Se zakroužkovaným městem.“

„A vzkazem ‚tajný úkryt zde‘?“ dodal Derek.

Prohlížela jsem si papír před sebou. Gloria používala soukromé přepravní služby, jelikož byly mnohem rychlejší a spolehlivější než obyčejná pošta, ale také nutily zákazníky, aby přesně uváděli obsah svých balíků. Chtěli být připraveni na případ, kdyby z vaší zásilky za vlny magie vyrazila chapadla nebo něco podobného.

Jimův člověk jménem Douglas vypátral přepravní společnost, kterou Gloria používala, a nabídl jejich obchodnímu zástupci nehorázně velký úplatek za seznam všeho, co si nechala doručit. Ručně dělané mýdlo, třicet dolarů za kus. Drahý parfém. Luxusní koupelové soli. Někdo si tu žil na vysoké noze. Doolittle prošel dveřmi. „Neměla byste odpočívat?“

„Zachraňuju svět,“ vysvětlila jsem mu.

Doolittle vypadal posmutněle. „Udělám nám trochu horké čokolády.“

Dál jsem se probírala seznamem došlých balíků. Knihy, blablabla, víc mýdla, krém proti komárům. Hmm. Georgii svíralo v pařátech období sucha. Neviděla jsem tady komára, ani nepamatuju.

„Krém proti komárům,“ oznámila jsem ostatním.

Derek zdvihl pero. „Boty. Dva dny předtím, než jsi ji zabila, šla do Carlosovy obuvi a sehnala si gumové boty. Nějaké děti z Warrenu ji otravovaly kvůli drobným, řekla jim, ať odprejsknou.“

Smrtelná chyba. Nikdy nechtějte naštvat děti z ulice.

„Takže tu máme vodu,“ řekl Jim.

„Podle původního mýtu žil Apep v řece,“ řekla Chandra.

„Mohl by se skrývat někde v Chattahoochee?“ zeptal se Derek.

„Ne.“ Jim poklepal na papír. „To je příliš riskantní. Chattahoochee je příliš mělká a příliš dobře střežená. Projíždí tudy polovina zásilek města. Armáda by obrovského hada pokropila napalmem v momentě, kdy by ho zahlédla.“

„Takže zbývají buď jezera na severu, nebo…“ Derek vytáhl mapu. „Nebo Suwanee.“

„Řeka Suwanee by šla,“ řekl Jim. „Má hluboké a tmavé vody.“

Prohrabala jsem se seznamy. „Před pár týdny si objednala řidiče s dodávkou, aby převezl nějaké velké bedny. Prý obsahovaly sklo. Mířily do… Waycrossu.“

„Waycrossu v Georgii?“ zeptal se Jim.

„Jo.“

„To je přímo na okraji bažiny Okefenokee,“ řekl Derek.

„Poslala taky bedny do Augusty a Tallahasee,“ řekla jsem.

„Budeme potřebovat potvrzení.“ Jim se začal hrabat v papírech.

S Derekem jsme se pohroužili do našich kupek.

„Pontonový člun!“ oznámil nám Derek o dvacet minut později. „Koupila si loď s plochým dnem.“

„Kdy?“ Zadívala jsem se na poznámky o záznamech přepravy.

„Čtrnáctého. Odvezla si ji od nich.“

„Patnáctého odeslala velkou bednu starožitností do Folkstonu. Kde je Folkston?“

„Na východním konci Okefenokee.“ Jim vstal. „Máme ji.“

„Nemůžete se do toho zapojit,“ připomněla jsem mu.

„Ne, nemůžeme ti pomoct při boji,“ řekl Jim. „To je rozdíl. Nikdo nám nezakázal, abychom prohledali bažinu. Vyznačíme vám cestu. Nepůjdete tam naslepo.“

„Obvolám, co je potřeba,“ oznámil Derek.

Opustili místnost.

Doolittle se přede mnou objevil se šálkem horké čokolády. „Vypijte to, než půjdete.“

Usrkla jsem. Musel to být z poloviny cukr. „Je to výborné.“

Doolittle mě poplácal po paži. „Udělá vám to dobře. Trocha cukru není nikdy na škodu.“

Trocha, hm?

„Díky,“ pověděla jsem mu. „Vždycky jste byl ke mně hodný. Takových lidí není moc. Nikdy na to nezapomenu.“

„Vrátíte se.“ Doolittle mě sjel tvrdým pohledem.

„Jistě.“ Vstala jsem a objala ho.

* * *

Rafael, Roman a já jsme vyjeli po siločáře ven z Atlanty. Magický proud ubíhal za každých podmínek, ale když byly u vlády technologie jako teď, rychlost siločáry poklesla na pouhých pětašedesát kilometrů za hodinu. Zabralo nám několik hodin, než jsme se dostali na místo určení. Magie nás konečně i s nákladem vyplivla mezi Waycrossem a Folkstonem, přímo do otevřené náruče ženy kožoměnce se smečkovým džípem. Byla malá, tmavovlasá s nosíkem posázeným pihami.

„Tady je váš vůz.“ Zdvihla klíče. Rafael si je vzal. „Jeďte dál po cestě, na rozcestí zahněte doprava a pak se dejte druhou odbočkou vlevo. Přijedete na molo. Kotví tam dvě pontonové lodě. Vezměte si je. Cesta skrz bažinu je vyznačená pruhy bílé látky. Hodně štěstí.“

A s tím odešla.

Naložili jsme věci do džípu a já si společně se samopalem Heckler & Koch zabrala místo spolujezdce. Roman se vyškrábal na zadní sedadlo.

O dvacet minut později jsme zastavili před dřevěným molem. Před námi se úzký kanál stáčel kamsi do zelené hradby stromů a podrostu. Na vodě barvy černého čaje se houpaly dvě pontonové lodě.

Na molu stála dřevěná bedna. Na bok jí někdo napsal černou fixou: „Dárek strýčka Jima.“

Rafael sundal víko. Ležely tam flekaté ACU, armádní bojové uniformy s nádherně nahodilým vzorem zelené a hnědé v různých odstínech. Dokonale se hodily do bažiny.

„Tenhle strýček se mi líbí.“ Našla jsem si tu nejmenší sadu a strhala ze sebe džíny.

Roman doširoka otevřel oči, jako by ještě nikdy neviděl ženu ve spodním prádle.

Rafael po něm hodil další uniformu. „Nestůj tam tak.“

„To chcete, abych si tohle oblékl?“ Roman se zadíval na ACU a položil si dlaň na hruď, jako by chtěl své černé roucho chránit. „To není správné.“

„Máš problém s kalhotami?“ zeptal se Rafael.

Roman si rozhrnul roucho a odhalil pod ním černé džíny. „Vždycky nosím kalhoty. Jen se mi nechce štvát s těmi pitomými hadry. Ani nevím, jak si je obléct.“

„Obleč si tu uniformu,“ pověděla jsem mu. „To tě nezabije. Ale mohlo by tě zabít, pokud ji nebudeš mít na sobě.“

Roman si povzdechl, protočil oči a pak ze sebe svlékl hábit i džíny, odhalil svalnaté tělo pod nimi. No. Někdo tady posiloval. Natáhl si kalhoty, popadl černé boty a pak lem kalhot nacvičeným pohybem založil a strčil nohy do bot.

Hmmm.

Pak si natáhl dlouhé triko a předpisově si vyroloval oba rukávy do dokonale rovné manžety letní uniformy. Rafael na něj jen zíral. Roman si navlékl ACU a napnul paži. „Dělá větší svaly, vidíš?“

„Ty pitomče,“ praštila jsem ho do ramene.

„Buď něžná! Snadno mi naskakují modřiny.“ Promnul si vyrýsovaný biceps a já zahlédla na jeho paži tetování. Lebku s nasazeným baretem, tetování speciálních jednotek Army Rangers.

Tak teď už jsem viděla opravdu všechno.

* * *

Stála jsem na přídi lodi a koukala na cestu dalekohledem. Rafael se usadil u kormidla. Roman řídil druhou loď za námi. Vzal si s sebou nějaké kožené popruhy, které si připevnil přes uniformu, a zastrčil tam svou hůl. Vypadal trochu směšně, jak mu teď trčela nad ramenem.

Před námi se rozprostírala řeka, její černomodré vody napůl zakrývaly lekníny a vodní plevel. Lemovaly ji podivné vysoké stromy, usazené v podrostu rákosu a křovin, holé kmeny měly baňaté u kořenů, kde vyrážely z vody, směrem vzhůru se zužovaly, aby je zakončily baldachýny svěží, syté zeleně. Vypadaly prehistoricky. Tohle nebyla moje země.

„Cypřiše,“ pověděl mi Rafael, když jsem se na ně před minutou zeptala. „Fungují jako větrolam proti hurikánům.“

Proplouvali jsme skrze labyrint vodních cest a falešných ostrůvků, tvořených plovoucí rašelinou, na níž rostla tráva. Vzduch voněl po vodě, rybách a bahnu. Někde nalevo se ozval aligátor, zatroubil hlubokým, mocným, pravěkým hlasem, jako by nám do tváří řvala samotná bažina. Tenhle prastarý, mokrý kout žijící bouřlivým životem oplýval podivně poklidnou krásou, ale nebyla jsem zrovna v náladě, kdy bych to dokázala ocenit.

Před námi se řeka rozdělovala, obtékala ostrov pokrytý hustou směsí houštin a cypřišů. Z jednoho nízko položeného keře plandal kousek bílé látky, přímo uprostřed řeky. Když nám Jimovi lidé předtím nechávali znamení, bylo to nalevo nebo napravo, ukazovala nám, kam máme zabočit. Tohle se nacházelo přímo uprostřed.

„Blížíme se k ostrovu,“ řekla jsem. „Myslím, že tentokrát ho nebudeme objíždět.“

„Chápu.“

Od včerejší noci mi Rafael řekl přesně šestnáct slov. Držel si odstup. Bylo to tak nejspíš lepší.

Loď hladce najela na blátivý břeh. Vyskočila jsem do těstovité omáčky vody a bláta a odtáhla plátno zakrývající dno lodi. Na dně se skrývaly střelné zbraně, pečlivě zabalené do plastu, aby k nim nemohla vlhkost. Dvě brokovnice. Samopal Heckler & Koch UMP. A můj miláček, oblíbená odstřelovací puška Parker-Hale M-85. Už je nevyráběli. Dostala jsem ji darem od svého instruktora a dokázala jsem s ní trefit člověka do čela na vzdálenost devíti set šedesáti metrů. Nikdy mě nezklamala.

Vzala jsem si odstřelovací pušku a jednu brokovnici, Rafael si nasadil batoh plný munice a popadl UMP a druhou brokovnici. O chvíli později přistál na břehu i Roman, stáhl ze dna vlastní plachtu a hodil si na záda obrovský ruksak naplněný magickým vybavením, zdvihl můj kladkový luk a dva toulce naplněné šípy. Vyrazili jsme skrz bažinu, pohybovali jsme se tiše, jak jen to vlhká půda dovolovala.

Země začala stoupat. Pod vším tím blátem se muselo nacházet kamenné podloží. Pokračovali jsme vzhůru po mírně stoupajícím kopci.

Rafael se zastavil. O okamžik později jsem to ucítila také. Kouř. Sehnuli jsme se k zemi, pohybovali se po kopci v naprosté tichosti, dokud jsme si na něj nakonec nelehli.

Před kopcem se na plošině z naplavenin rozprostíralo menší město. Chatrče a boudy vyrobené ze dřeva, stany, budovy, jež stačilo jen poskládat, všechny je spojovaly dohromady dřevěné chodníky, paprskovitě se rozbíhající od kruhového kanálu uprostřed. Kanál naplňovala bahnitá voda, odváděná z plošiny.

V jejím středu se k obloze zdvihala obrovská stavba. Nejméně sto metrů vysoká, připomínala spirálu z hladkých smyček, dole širokou, ovíjející se kolem základny stále výš, až dosáhla na plochý vršek.

Spirála z hlíny. Romanovo proroctví se začínalo naplňovat.

„Postavili obrovské psí hovno,“ zamumlal Rafael.

„Je to had,“ opravil ho Roman. „Podívejte, hlava mu odpočívá na vrcholu, je ve smyčkách obmotaný kolem pyramidy. Vyrobili si svého boha z hlíny a teď mu vdechnou život. Vlastně je to ohromně chytré.“

Smyčky u paty pyramidy byly nejméně pět a půl metru vysoké. Přiložila jsem dalekohled k očím. Vršek pyramidy byl rovný. Na jedné straně odpočívala hlava gigantického hliněného hada se zavřenýma očima, do zátylku měla vraženou hůl, po níž tak toužil Roman. Vedle hada se nacházely tři hliněné sochy představující lidi sedící se zkříženýma nohama a rukama položenýma na kolenou. Za nimi stál nevysoký, masivní oltář. Na něm ležel Anubisův tesák.

Sjela jsem pohledem dolů k chatrčím a napočítala dvě, pět, deset, dvanáct… třicet dva budov. Mezi nimi porůznu procházeli lidé, muži i ženy. Skupinka dětí nesoucích rybářské pruty seskočila z chodníku a cákala kolem sebe kalnou vodu, když mířila do bažiny. Žena s mladou dívkou čistily ryby od vnitřností na dřevěném stole. U nohou jim seděla kočka a čekala na zbytky.

Řekněme, že v každé jsou čtyři lidi. To je sto dvacet osm lidi. Přinejmenším. Některé stavby vypadaly o hodně větší než ostatní.

Zabili čtyři z našich lidí. Přijeli jsme sem odhodlaní zastřelit všechny kultisty v dosahu. Mise typu najdi a znič. Neměla jsem problém zabíjet dospělé, ale nikdo se nikdy nezmínil, že tady budou i děti.

V uších mě zalechtal nezaměnitelný nespokojený nářek mimina. To si ze mě děláte legraci.

Roman vedle mě si povzdechl. „Proč? Proč do toho vždycky musí zatahovat děti?“

„Nejspíš jimi hodlají nakrmit hada,“ řekl Rafael.

Náš původní plán nám právě zamával na rozloučenou, strčil si palec do pusy, fouknul a explodoval. Museli jsme ten rituál zastavit. Museli jsme pomstít Nicka, jeho syna a rodiny dalších kožoměnců. A museli jsme se ujistit, že při tom nezabijeme žádné děti.

„Mohli bychom se pokusit doběhnout k noži,“ řekla jsem.

„Cože? Ty chceš vyběhnout celou cestu nahoru všem na očích?“ Roman se na mě upřeně zahleděl.

„Magie není u moci. Teď je ten nejpříhodnější čas na ně zaútočit.“ Krátce jsem se zadívala na Rafaela a hledala u něj podporu. „Bez nože nebude žádný Apep.“

„Co jsem zmeškal?“ Anapa se zničehonic zhmotnil u nás a přidřepl si vedle Romana, ignoroval bláto, jež mu zamazalo drahý oblek.

„Hodláme získat tvůj zub,“ řekl mu Rafael.

„Výborně.“ Lehl si na záda a založil ruce za hlavou. „Pokračujte. Dělejte, co musíte.“

„Potřebujeme odlákat pozornost.“ Rafael se zadíval na Romana.

Volh se zamračil. „Proč se díváš na mě? Magie není u moci.“

„Mám v batohu výbušniny,“ nabídla jsem mu. „Pokud by je někdo odpálil, mohlo by nám to získat trochu času.“

Zadívali jsme se na Anapu.

„Kdo? Já?“ zamrkal.

„Takže nám nepomůžeš ani trochu?“ pokáral ho Roman.

Anapa si povzdechl.

Rozevřela jsem batoh a vytáhla z něj zábleskové granáty. „Je to jednoduché. Odjistíš je takhle.“ Pantomimou jsem naznačila vytáhnutí pojistky. „Hodíš je. Utečeš na opačnou stranu. Jsi bohem vědění, to zvládneš.“

Anapa chvíli zíral na granáty. „Tak tedy dobře. Kam bych je měl hodit?“

Ukázala jsem doleva na shluk stromů. „Tam. Za pět minut.“

„Tak dobře.“ Anapa vzal granáty a vydal se z kopce dolů do podrostu, vypadal přitom absurdně, jako by tam vůbec nepatřil.

„Myslíte si, že to udělá?“ zeptal se Roman.

„To teprve zjistíme.“ Rafael se zadíval na pyramidu s intenzivním soustředěním dravce. Přehodil si brokovnici přes rameno.

Vytáhla jsem odstřelovací pušku z plastikového obalu, vložila do ní nábojnici a zadívala se skrz teleskop. Dva lidé hlídali stezku k hadí pyramidě, další dva čekali na stěně a poslední stál jen pár metrů od hadí hlavy.

Zhluboka a rovnoměrně jsem dýchala. Pomalu.

Muž pod hadí hlavou se díval přímo na mě. Byl starší, s ustaranou tváří rozrytou vráskami. Vypadal tak obyčejně. Co na tom svahu kruci dělal? Proč chtěl oživit prastarého boha?

Pomalu.

Nalevo zaplála jasným světlem exploze, prorazila ticho svým zahřměním. Je legrační, jak náhlá hrozba rozdělí lidi. Dvě třetiny bažinného města se rozběhly ke svým chatrčím jako poslušní civilisté v ohrožení, zatímco zbývající třetina ozbrojená puškami a luky se řítila k explozi, snažila se zlikvidovat nebezpečí.

Stiskla jsem spoušť. Uprostřed čela staršího muže vykvetl vlhký, rudý květ. Zakymácel se nazad a padl na hliněné tělo svého boha.

Zacílila jsem na druhou stráž v polovině pyramidy, plavovlasou ženu, a stiskla spoušť.

Další dva výstřely. Další dva lidé proměnění v mrtvoly. Minimální ztráty na životech. Lidé si rádi všímají slova „minimální“ a zapomínají na ztráty, ale jsou to právě ony ztráty, které vás budí v noci ze sna.

Vybrala jsem si další stráž, blízko ke stezce vzhůru, a vyskočila na nohy. Rozběhli jsme se přímo vpřed jako jeden muž, Rafael nás vedl s ostrým, zákeřně zahnutým nožem v ruce.

Muž si nás všiml, pokusil se na nás namířit pušku a zablokovat nám cestu. Než mohl stisknout spoušť, Rafael ho sekl a pokračoval dál. Muž se sesul k zemi.

Nezastavovali jsme se, dál jsme dusali po dřevěných chodnících. Do cesty se nám postavila žena, vyděšená a s rozšířenýma očima. Otevřela ústa a obnažila dva hadí zuby. Vrhla se po Rafaelovi. Jeho nůž se znovu zablýskl. Žena padla na stěnu domu.

Někde po levé straně zazněl výkřik, jak si nás všimla další hlídka. Zvedly se dvě pušky. Střílela jsem rychleji než oni.

Chodník končil. Seskočili jsme do bláta, zabořili se do něj až do půli lýtek a brodili se k pyramidě tyčící se před námi.

Kolem mě zahvízdaly kulky. Otočila jsem se. Žena s puškou na dvou hodinách. Zamířit, stisknout spoušť, počkat půl vteřiny, abych se ujistila, že se zhroutila do bláta.

Roman za námi zaostával. Na člověka se sice pohyboval rychle, ale kožoměncům nestačil.

„Rafaeli!“ zavolala jsem.

Otočil se a začal se vracet.

„Ne, to zvládnu,“ zarazil ho Roman.

Rafael ho stejně zdvihl z bláta a uháněli jsme k pyramidě.

Hliněné tělo Apepa se obtáčelo kolem stavby a já si konečně uvědomila, proč se celá ta stavba ještě nezhroutila pod strašnou vlastní vahou. Zpod hlíny vykukovaly ocelové traverzy a betonové okraje. Kultisté použili jako základ nějakou konstrukci. Jak to všechno sakra dostali sem do bažiny?

Rafael položil Romana na zem a začali stoupat nahoru. Já zůstala. Hlídky běžící k výbuchu se obrátily o sto osmdesát stupňů a teď mířily k nám. Stiskla jsem spoušť. Kulka trefila prvního muže do břicha. Padl do bláta. Znovu jsem vypálila a druhý běžec v jejich řadách padl. Rozptýlili se mezi chatrče a kryli se za nimi.

Otočila jsem se a následovala muže nahoru po pyramidě.

Zazněly výstřely. Do boku se mi zakousla kulka. Vrrr. Sice ne stříbrná, ale stejně to bolelo jako čert. Napnula jsem svaly a vypudila kulku ven. Šplhala jsem dál.

Další kulka se zabořila do hlíny jen pár centimetrů od mé hlavy. Zabočila jsem do strany, snažila jsem se pohybovat šikmo vzhůru, aby mě co nejvíc z masivní pyramidy stínilo před střelci.

Z jedné chatrče se spustilo krupobití kulek.

„Zlato!“ zavolal na mě Rafael. Stál nade mnou, kryl Romana vlastním tělem.

Otočila jsem se, přitiskla záda do hlíny a zdvihla pušku. Další záblesk z hlavně střelce prozradil. Ve třetí boudě nalevo v okně jsem zahlédla slabý obrys hlavy. Stiskla jsem spoušť. Odstřelovačka vyštěkla a mužova hlava sebou trhla nazad. Palba odezněla. Otočila jsem se a začala znovu stoupat.

Rafael a Roman nade mnou už dorazili na plochý vršek pyramidy. Zachytila jsem se za okraj a vytáhla se na plošinu zrovna ve chvíli, kdy Rafael přistoupil k oltáři.

Zalila nás vlna magie. Ale ne.

Hliněná socha přede mnou otevřela oči. Lidské oči. Hliněné postavy nebyly sochy, ale opravdoví lidé, potření silnou vrstvou bahna, pečící se na slunci bez nejmenšího pohybu.

Rafael zdvihl Anubisův zub z oltáře.

„Rafaeli!“ zaječela jsem.

Sochy vyskočily, hliněný povlak na nich popraskal a opadal. Popadly Rafaela. Ten jednoho z nich sevřel smrtící silou. Zaútočila jsem na ně z jedné strany, Roman z druhé. Hlínou pokrytý muž přede mnou vyhákl čelist a ponořil tesáky Rafaelovi do boku. Rukama jsem ho popadla za krk. Stiskla jsem, rozdrtila kosti i chrupavky a odhodila mrtvolu stranou, až se skutálela dolů z pyramidy. Roman zabodl hůl do zad druhého muže a pak Rafael povolil sevření a třetí kultista se zhroutil také bez života.

Rafael padl. Zachytila jsem ho a položila na zem.

Modré oči měl doširoka rozevřené. „Je mi horko.“

Vytrhla jsem od pasu nůž, popadla Rafaelovo triko a rozřízla ho, sundala ho z něj. Dvě kousnutí. Jedno na pravé paži, další na trupu. Prudce jsem rozevřela batoh, vytáhla Doolittlovu pistoli s protijedem a vstříkla ampuli do prvního kousnutí.

„Nehýbej se.“ Neumři mi. Neumři mi tady, Rafaeli. Neumři mi.

Dostal ještě další dvě dávky a pak tři do druhého kousnutí.

„Za tebou,“ vyštěkl Rafael.

Prudce jsem se otočila. Čtvrtá socha se napřímila vedle hadovy hlavy, doteď napolo skrytá za lebkou vedle plaza. Roman na ni zaútočil.

Muž natřený hlínou bezeslovně, rozzuřeně zavyl. Roman ho bodl holí do hrudi. Křik se proměnil v chroptění, kultistovi se z úst vyvalila krev. Když Roman uvolnil hůl prudkým škubnutím, zapotácel se a sjel dolů. Zanechal na Apepově hliněném krku krvavou šmouhu.

„Nůž,“ ucedil Rafael. Tělo měl napnuté, cukal sebou v mé náruči.

Použila jsem na něj další ampulku protijedu. Nemohla jsem dělat nic jiného.

„Nůž,“ zachroptěl.

Natáhla jsem se po Anubisově tesáku, který mu vypadl z ruky.

Než jsem se ho stačila dotknout, shrábla ho mužská ruka.

„Vezmu si to, díky!“ Anapa přešel k Apepovi.

Roman mu zastoupil cestu. Bůh ho udeřil hřbetem ruky. Temný mág narazil do oltáře. Anapa zdvihl nůž. Šakalové zavyli. Hlasitě, až to ohlušovalo.

Vrhla jsem se po něm a narazila na neviditelnou stěnu. Odhodila mě a já padla na Rafaela.

Anapa zabořil nůž Apepovi do lebky.

Hliněný had se zachvěl. Pyramida se pod námi otřásla. Na hadově tupém čenichu se rozšířily praskliny. Hlava kolosu se nejistě zvedla vzhůru a pak se zaklonila. Hliněný had sjel z pyramidy dolů do bláta.

„Tak přeci jen budeme pokračovat!“ Anapa se otočil, zazubil se ústy plnými šakalích zubů. „Jdeme na to.“

„Ty zatracený hajzle!“ zavrčela jsem.

Rafael se mi třásl pod rukama stále víc. Začínal mít křeče.

„Musím mít vlastní mýtus.“ Anapa se zasmál a zmizel.

Bažina se otřásala. Z korun stromů vyletělo hejno ptáků, zastínili oblohu.

„Hadi!“ Roman se zvedl od oltáře.

„Cože?“

„Létající hadi.“ Opřel hůl o pyramidu a začal zaklínat. Kolem nohou mu zavířila temnota, záblesky čistě černé prázdnoty prodchnuté stříbrnými blesky.

Mrak zamířil k nám. Rafael se otřásal v křečích. Rozpáčila jsem mu čelisti od sebe a vnutila mu mezi ně rukojeť nože. Protijed mi došel. Postupně jsem mu píchla celou naši zásobu.

Rozlehlo se hluboké dunění velkého zvonu, doprovázené vzdáleným stříbrným cinkáním menších zvonků. Sbor mužských hlasů pěl společně s Romanovým zaklínáním. Hadi nad námi zavířili, obloha zčernala jejich těly.

Kolem Romana zavířil vítr. Přitiskla jsem Rafaela k sobě.

Hadi se na nás prudce snesli… a narazili do neviditelné zdi, jako by nás před jejich prudkým útokem chránila jakási kupole. Padli na její stěny a sjeli po okraji kouzla, zmenšili se, ztmavli, ztratili křídla, takže když konečně přistáli na boku pyramidy, sklouzli dolů do hlíny jako obyčejné užovky.

Rafael mě vzal za ruku, snažil se mi něco říct. Vyvrátil oči v sloup.

Přitiskla jsem ho k sobě. Takhle to nemělo skončit. Protijed musel zafungovat. Musel.

Poslední z hadů skončili na zemi. Roman padl na kolena, ztěžka popadal dech, tvář měl pobledlou.

Bažinou se rozlehlo hlasité zasyčení, jako by tisíc hadů naráz otevřelo tlamu. Naklonila jsem se dopředu.

Had o velikosti nákladního vlaku obkroužil dole pyramidu, klouzal skrze bláto. Tělo se mu lesklo a kroutilo jako jedna velká, neustále se měnící mozaika hnědé a žluté.

Rafael bil patami do země. Umíral. Umíral, a mně došel protijed.

„Teď nastal dobrý čas na jistá rozhodnutí,“ prohlásil Anapa vedle mě.

Popadla jsem ho za nohu, stáhla ho k sobě dolů a sevřela mu ruce kolem krku. Nikdy se ale nedotkly jeho kůže. Bariéra magie mě držela zpátky. Stiskla jsem, vložila do toho všechnu svou sílu. Usmál se.

Pyramida se otřásala, jak se na ní smyčky obrovského hada začínaly hýbat.

„Ty,“ zavrčela jsem. „Ty!“

Hlava obrovského hada se zdvihla, houpala se nad námi. Z tlamy beze rtů vyklouzl dlouhý jazyk, aby ochutnal vzduch.

„Víš, co musíš udělat,“ řekl Anapa. Hlava se mu přeskupila, změnila tvar. Rukama jsem najednou svírala masivní, chlupaté hrdlo Šakala.

Sevřela jsem ho pevněji. „Zabiju tě.“

„Dej mi, co chci, a bude žít,“ řekl Šakal.

Nezaváhala jsem ani na vteřinu. „Zachraň ho, a můžeš mě mít.“

Oči mu zasvítily žlutavým svitem.

„Andreo?“ Rafael za mnou se posadil, hlas měl téměř normální. „Andreo?“

Nohy se mi odlepily od země. Vznesla jsem se, jako bych nevážila nic. Šakal plul ve vzduchu vedle mě, velký jako třípatrový dům, srst na hlavě měl huňatou a žluté oči bezedné. Rafael na mě zdola cosi ječel.

Miluju tě, zlatíčko.

Miluju tě.

Odpusť mi.

Šakal otevřel tlamu a pohltil mě. Vyšla ze mě magie, svázala mě se Šakalem a ukotvila mě uvnitř něj, spojila nás a proudila z něj do mě a zase nazpět. Splynuli jsme v jedno, příšerná šelma a já, a najednou jsme byli zase pevní a starý nepřítel před námi vystrčil svou ošklivou hlavu.

Apep zasyčel a udeřil.

Uhnuli jsme mu, rychle a akrobaticky.

Had rozmačkal roh pyramidy. Celá ta ubohá hromádka hlíny se třásla a kymácela se. Lidé křičeli. Pitomci. Ubozí malí hlupáčci, kroutící se v blátě, stavějící na blátěném kopci svůj chrám.

Apep znovu stáhl tělo do smyček, hlava se mu kývala. Běželi jsme kolem něj, rozrývali bláto tlapami a vrčeli. Apep otevřel tlamu, v její temnotě zavířila magie.

Vyštěkli jsme a zakňučeli, pokusili se ho vyprovokovat.

Apep udeřil jako vymrštěná pružina. Minul.

Tančili jsme kolem něj, tak rychlí, tak chytří.

Hloupý had. Hloupoučký, slabý had.

Apep znovu udeřil. Zuby se nám zabořily do tlapy. Cvakli jsme našimi zuby a nechali to být.

Lidičkové jásali. Jed nám proudil žilami. Nevadí. Měli jsme v sobě dost magie, abychom si lehce očistili krev.

Tančili jsme kolem hada. Otáčel se za námi, ale ne dost rychle. Zakousli jsme se mu do ocasu a táhli ho za sebou po planině, jeho krev nám spalovala jazyk jako požár.

Jen se na nás podívejte, taháme vašeho boha za ocas. Dívejte se, maličcí. Dívejte se na mě. Jsem Inepu. Jsem ten lepší bůh.

Apep se znovu svinul a udeřil, ale já otevřel ústa a odtančil pryč, příliš rychlý. Apep se stáhl do spirály.

Kroužil jsem kolem něj. Kousnutí zleva. Hadí tlama mi vyšla vstříc. Stáhl jsem se.

Úder zprava. Had mi znovu zastoupil cestu.

Zvítězím. Přetrvám.

Budu triumfovat.

Jsem Inepu.

Má magie slábla. Mých uctívačů bylo stále málo. Tak málo. Ale ne tak málo jako Apepových.

Cvakl jsem zuby, mířil nízko.

Apep znovu vystřelil. Hadí zuby mi pronikly srstí a kůží. Žilami se mi rozlily oheň a noc. Hrozily, že budou mým koncem. Nechal jsem hada, ať mě kousne, a když otvíral tlamu, kousl jsem ho do krku, tesáky jsem mu zabořil hluboko do masa.

Zemři. Zemři…

Vrať se do nebytí. Rozplyň se a navrať do zapomenutí, ať mohu nastoupit na tvé místo.

Apep se mi zmítal v čelistech, švihal mě svým tělem, napínal se a svíjel, ale já se držel pevně a tiskl čelisti čím dál silněji.

Všechnu svou magickou moc jsem téměř vyčerpal.

Tesáky našly kost. Trhnul jsem tělem svého protivníka vzhůru a zakousl se do něj ze všech sil.

Apep mi visel bezvládně v čelistech.

Držel jsem ho vysoko, aby všichni viděli můj triumf.

Hleďte na mou moc. Pamatujte si ji.

Maličcí přede mnou poklekli do bláta. Cítil jsem. jak se v nich pohnuly první záchvěvy oddanosti, ty lahodné, návykové vlny jejich víry.

Uctívejte mě. Nasyťte mě.

Poddajné maso se mi v ústech proměnilo v hlínu. Tělo hada se začalo drobit a já ho pustil. Do bláta už padlo jen jako kousky hlíny. Zavyl jsem, abych ohlásil své vítězství.

Maličcí se dali na útěk. Nevadí. Budou si mě pamatovat. A brzy, až znovu načerpám síly, je najdu a přidám ke svým uctívačům. A proud víry poteče.

Stál jsem tam, vyčerpaný, rozjásaný a opojený mocí. Neporazitelný.

Byl jsem bůh.

Pomalu mě zaplavilo vyčerpání. Všechnu magickou moc jsem vyčerpal. Odpotácel jsem se k rozbořené svatyni jejich bývalého boha. Nechal jsem svou formu jít, a místo toho se vtělil do své nové lidské. Zdravé. Nádherné. Plné magie a tak báječně rychle se hojící.

Prohlížel jsem si své dokonale utvářené prsty, paže, dlouhé svalnaté nohy.

Byl jsem krásný.

Blátem ke mně kráčel jakýsi muž. Jak jen se jmenoval…

Rafael.

Rafael!

Rozdrtil jsem ten maličký hlásek uvnitř sebe a udusil ho.

Muž se přibližoval. Tvářil se podivně. Lidé jsou tak zvláštní bytosti. Tenhle člověk byl… naštvaný? Ne… truchlil, možná… ne, to taky nebylo úplně správně.

Možná bych ho měl zabít…

Magie mnou smýkla zpátky. Zapomněl jsem. Uzavřel jsem dohodu. Slíbil jsem, že bude žít.

Už byl blízko. Odhodlání. To bylo ono. Potřeboval jsem se stáhnout, vměstnat se do omezení lidské mysli, ale teď ještě ne. Ještě ne. Zrovna jsem zdolal nepřítele. Zasloužil jsem si to. To uctívání, ochutnávku moci, jež mě čekala.

Možná mě přišel zabít. Ale co už, ať už na mě použije cokoliv, budu schopný to zahojit.

Zdvihl jsem paže. „Co si myslíš o mém novém těle?“

Člověk zaútočil. Uviděl jsem to. Viděl jsem rukavici na jeho ruce, ozbrojenou dlouhými drápy ze světlého kovu. Přikázal jsem své magii, ať mě chrání, ale zbylo jí na to příliš málo.

Vrazil mi kovové drápy do hrudi. Zabořily se mi do srdce.

Pálilo to! Spalovalo mě to jako oheň. Zmítala mnou bolest, trhala mě na kusy. Ještě nikdy předtím jsem necítil takovou agónii, takovou vše stravující, příšernou bolest. Odstrčil jsem ho od sebe, ale bolest nepřestala.

Drápy se odlomily. Trhaly mi srdce na kusy. Má magie proudila kolem nich, nedokázala je dostat ven. Nedokázal jsem poškození uzdravit.

Umíral jsem.

Vykřikl jsem a stromy se roztřásly mým zavytím.

Mlátil jsem kolem sebe, snažil se kov vyrvat z rány.

Ne. Ne, dnes nezemřu. Odtrhl jsem se od svého nového těla a prchnul, do bahna a kalu, kde leželo mé staré tělo, odhozené a zhroucené.

Svět do mě narazil ve výbuchu bolesti. Stříbro mi spalovalo srdce.

„Mám tě,“ Rafael mě svíral v náručí. „Mám tě.“

Umírala jsem.

Najednou se odkudsi objevil Doolittle se skalpelem.

Odkud vůbec přišel? To jsem měla vidiny před smrtí?

„To je v pořádku,“ zabroukal mi Rafael do ucha.

Doolittle mi rozřízl hrudník. „Vytlačte to stříbro, jestli chcete žít!“

„Udělej to, Andreo!“ zavrčel Rafael.

Zatlačila jsem proti spalujícím bodům bolesti. Doolittle se mi hrabal v otevřeném hrudníku chirurgickými kleštěmi. Zaječela jsem.

„Vytlačte ho!“

Nemohla jsem dýchat. Hruď mi hořela, a uvnitř mě jako ohnivé inferno spalovala strašlivá, nesnesitelná bolest.

První úlomek vyklouzl ven. Doolittle ho vytáhl kleštičkami.

Svět kolem potemněl, jako by někdo sfoukával svíčky jednu po druhé. Doolittle zdvihl ruku. Držel v ní injekční stříkačku. Ruka mu klesla a jehla se mi zakousla do srdce.

Temnota se roztrhala v oslňujícím záblesku světla a návalu adrenalinu. „Stříbro!“ Rafael na mě zaječel. „Musíš ho dostat ven!“

Napjala jsem se. Další úlomek vyklouzl ven.

„Dělej, Andreo!“ zavrčel Rafael.

„Vytlačte je,“ nakázal mi Doolittle.

Bolelo to, a já byla tak unavená.

Další úlomek opustil mé srdce.

„Poslední,“ vyštěkl Doolittle.

Svět zčernal.

Byla tam taková zima a ticho. Můžu tady zůstat, prosím…

Otevřela jsem oči, jen aby mě zalila agónie. Doolittle mi masíroval srdce svými prsty.

Vykřikla jsem, ale z úst mi vyšlo jen slabé zachroptění.

Poslední kousíček agónie mě opustil. Rafael mě tiskl k zemi. Nade mnou klečel Doolittle, měl zakrvácené ruce. Držel v ruce nějaký chirurgický nástroj. Žena mu podala obvaz. Vnitřnostmi se mi rozlil hladivý chlad. Otupěla jsem. Za doktorem jsem spatřila Anapu, jak se potácivě zvedl na nohy.

V bažině se rozsvítily oči. Viděla jsem je se šokující jasností. Stovky očí.

Z podrostu se vyvalila záplava chlupatých těl. Šakalové. Desítky a desítky, vedly je obrovské, svalnaté postavy kožoměnců v bojové formě. Klan šakalů dorazil.

Obklíčili Anapu.

„Vezmeme si teď to dítě,“ oznámil mu šedý kožoměnec válečník.

„Dej nám dítě.“

Anapa se usmál křivým úsměvem, v němž zablýskly zuby, a zdvihl ruce vzhůru. Magie z něj vytryskla v pomalé vlně.

Šakalové zatlačili proti ní.

Obří alfa vpředu zavyl. Stovky hlasů mu odpověděly ve sboru vytí, štěkání a kvičení.

Anapa znovu zatlačil.

Klan šakalů postoupil o krok vpřed. Pak o další krok.

Anapa zatnul zuby. Bylo jich příliš mnoho, a on byl příliš zesláblý.

„Vydej nám dítě,“ žádaly ho vrčivé hlasy.

„Vrať to dítě.“

„Vrať ho!“

„Přestaňte!“ Magie zapulzovala a odhodila prvních pár šakalodlaků nazad. Další zaujali jejich místo. Neměl dost sil, aby zmizel. Byla jsem uvnitř něj. Věděla jsem to. Všechnu magii použil na boj s Apepem.

„Tady!“ odplivl si. „Vemte si ji.“

Malé děvčátko se zhmotnilo uprostřed smečky šakalů. Jeden z válečníků ji popadl a rozběhl se k nám. Šakalové nepřestávali postupovat, krok za krokem zmenšovali kruh kolem Anapy.

„Dal jsem vám, co jste chtěli!“

Šakalové se přibližovali, krok za krokem. Oči jim hořely, tesáky se leskly.

„Přestaňte!“

Vrhli se na něj. Křičel, ale ne moc dlouho.

Posadila jsem se na zablácený kmen. Srdce mi pořád bilo uvnitř hrudi. Doolittle ho spravil skrze otevřenou díru v mém hrudníku, zatímco jsem křičela, pak mi zahojil hrudní koš a nakonec zacelil rány. Teď seděl vedle mě, utíral si mou krev z rukou vlhkým hadříkem. Oči měl zarudlé. Měl strašlivý výraz.

Rafael si vedle něj klekl. „Díky.“

Doolittle zavrtěl hlavou. „Neslyšel jsem. Co jste říkal?“

Rafael se naklonil blíž. „Říkal jsem, že dě…“

Doolittle ho popadl za krk a pak ho hlavou praštil do obličeje. To byla ta nejzákeřnější hlavička, jakou jsem kdy viděla. Rafael padl na zadek. Doolittle si cosi vrčel pod nosem a odešel.

Rafael zavrtěl hlavou. Z rozbitého nosu mu valila krev.

„Myslím, že je na tebe naštvaný,“ pravila jsem.

„Dostane se z toho.“ Rafael se na mě zazubil.

„Jak jsi věděl, že neumřu?“

„Nevěděl.“

„Zariskoval jsi, hm?“

Přikývl. „Neměli jsme co ztratit.“

Za ním šakalové zbourali jednu z chat a pak odtáhli Anapovo roztrhané tělo na hromadu dřeva. Dva kožoměnci v bojové formě polili prkna benzinem a zapálili je.

„Jak jste věděli, že Anapa zpanikaří?“ zeptala jsem se.

„Když jsi mi pověděla, že byl původně kožoměnec, zašel jsem za šakaly pátrajícími po Anubisově slabém místě. Brali to velmi vážně. Polovina klanu se snažila vyhrabat informace. Pověděli mi, že ve starověkém Egyptě, když byl Anubis stále člověkem, téměř neznali stříbro. Egypťané se k němu dostali až později, museli ho dovážet. A i tehdy bylo velmi drahé. Nebylo pravděpodobné, že by z vlastní zkušenosti věděl, jak ovlivňuje kožoměnce. Roman říkal, že se nejspíš stáhne do svého původního starého těla, pokud ho něco ohrozí. Klan šakalů nás sledoval. Jeho ego bylo tak kolosálně nafouklé, že je nebral jako hrozbu.“

„Ani si jich nevšiml,“ potvrdila jsem mu.

„Nejtěžší bylo přesvědčit Doolittla, aby provedl na místě operaci s otevřením srdce. Vážně se mu do toho nechtělo. Hodiny jsme se o tom hádali. Myslel si, že nepřežiješ.“ Rafael zapolykal. Vypadal, že se mu udělalo zle.

„Co se děje? Je to tím hadím jedem?“

„Právě jsem si uvědomil, že jsi mi dvakrát umřela.“ Rafael se překulil na nohy a odpotácel se pryč.

„Kam jdeš?“

„Dej mi chvilku.“

Odpotácel se do křoví a slyšela jsem, jak tam zvrací.

Nade mnou se ocitl stín. Roman se posadil na kmen vedle mě. Nesl něco dlouhého, zabaleného do plastu.

„Milý chlapík,“ poznamenal Roman. „Je to sice pitomec, ale miluje tě.“

„Já ho taky miluju.“ Poplácala jsem ho po ruce. „Díky za všechno. Užila jsem si to.“

„Já taky,“ uculil se. „Podívej, co jsem našel.“ Odhrnul plastikový pytel. Kostěná hůl.

„Máš ji?“

Přikývl. „Hodinu jsem se hrabal v blátě. Ale stála za každou minutu.“ Naklonil se ke mně a políbil mě na tvář. „Uvidíme se. Zavolej mi, jestli budeš něco potřebovat, ano?“

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Ty mi taky zavolej. Dlužím ti pomoc. Pokud to nebude zahrnovat obětování malých dětí, tak jsem tu pro tebe.“

„Budu s tím počítat.“

Odešel a na jeho místo si sedl Rafael, vypláchl si ústa vodou z čutory. Všude kolem nás kožoměnci naháněli hadí lidi do skupiny. Byla jsem umazaná od hlíny, krve a bažinného kalu. Rafael vypadal ještě hůř, vlasy měl zamazané sraženou krví. Chtěla jsem jít domů, dát si sprchu a spát asi tak rok.

„Pomůžeš mi z toho kmene dolů?“ zeptala jsem se ho.

„Ne, počkáme si na nosítka a odneseme tě k lodím.“

„Zvládnu chodit. Sice mě trochu bolí hrudník, ale jinak to zvládnu.“

„Jsi praštěná,“ pověděl mi. Sáhl do kapsy a vytáhl z ní umělohmotný sáček. „Co je to?“

„Slíbil jsem si, že pokud to dnes přežijeme, udělám tohle.“ Rafael vytáhl malou plastikovou krabičku a klesl přede mnou na kolena.

Tohle bylo šílené.

Otevřel krabičku. V ní ležel na malém sametovém polštářku bílý zásnubní prsten ve tvaru šelmí tlapky, svírající v drápcích překrásný safír.

„Jsem zmetek,“ řekl. „Mám spoustu chyb. Ale slibuju ti, že pokud si mě vezmeš, budu tě milovat a starat se o tebe po zbytek našich životů.“

Zůstala jsem na něj zírat.

„Jestli se mnou vydržíš, vydržím cokoliv, co si na mě vymyslíš,“ pokračoval. „Dobré dny, i ty špatné, dokonce i dny ‚ukousnu ti hlavu, když se na mě křivě podíváš‘. Chci je s tebou prožít všechny.“

Věděla jsem, že musím něco říct.

„Jestli ji tím zabijete po tom všem, co jsem musel udělat,“ ozval se Doolittle kdesi za mnou, „tak z téhle bažiny neodejdete živý.“

Rafael mi těkal pohledem nervózně po obličeji. „Andi?“

„Ano,“ pravila jsem. „V nemoci i ve zdraví, bohatý, chudý, je mi to jedno.“ Stále se na mě díval, jako by mě neslyšel.

„Ano, Rafaeli.“ Smála jsem se, nebo plakala, nebyla jsem si tak úplně jistá. „Ano.“

„Tak už jí ho navlečte, vy hloupý,“ řekl Doolittle.

Rafael mi navlékl prsten na prst. Objala jsem ho.

„Políbil bych tě,“ řekl. „Ale to bych si nejdřív musel vyčistit zuby. A jsem pokrytý krví.“

„To je mi jedno,“ pověděla jsem mu. „Stejně mě polib.“

Epilog

Přijímací ceremonie do Smečky se konala v úterý v hlavním shromaždišti Smečky. Ve velké místnosti hluboko dole pod Pevností, kde se podlaha terasovitě svažovala v širokých „schodech“ k pódiu s kovovou mísou, v níž hořel oheň. Slyšela jsem o ní vyprávět Kate, ale nikdy jsem ji neviděla na vlastní oči. Přemýšlela jsem, že se trochu vystrojím, ale připadalo mi to svým způsobem zbytečné. Ať už na sobě budu mít cokoliv, pořád to budu já, a právě na tom opravdu záleželo.

Požádali mě, abych před ceremonií počkala v malé místnosti. Pár minut před desátou na dveře zaklepala Martina. „Je čas.“

Následovala jsem ji dolů po schodech, stále níž. Neměla jsem vůbec tušení, že Pevnost sahá až tak hluboko pod zem.

Konečně se zastavila před bytelnými dveřmi. „Jsi nervózní?“

„Ani ne.“ Strávila jsem ráno v té malé místnosti, s Rafaelem a rodinami čtyř zavražděných kožoměnců, a vyprávěla jim celý ten dlouhý příběh. Smečka obklíčila hadí lidi. Netrvalo dlouho, aby vyšla najevo pravda: Rafaelovy lidi měli na svědomí Saii, kněží. Ti jediní měli jedové váčky. Zbytek hadích lidí měl sice jedové zuby, ale jejich kousnutí rozhodně nebylo smrtelné. Všech šest Saii bylo mrtvých. Já zabila Glorii, společně s Romanem jsme na mostě odrovnali Sancheze a čtyři zbylí zahynuli při našem boji s Apepem. Smečka naložila zbývající členy kultu i jejich skromný majetek na lodě a s ozbrojeným doprovodem je vyvezla pryč ze svého území. Měli zakázáno se vrátit. Derek dohlížel na jejich přepravu a říkal, že většina vypadala, že se jim ulevilo. Saii je dřeli jako otroky.

Znovu jsem si mohla podržet v náruči malého Roryho. Společně jsme uzavřeli dohodu, jen on a já. Z něho vyroste hodný a silný chlap, a já se ujistím, že ostatní muži z klanu se k němu nikdy nebudou chovat špatně nebo mu lámat kosti.

Byla jsem schopná podívat se Nickovi do očí a říct mu, že vrazi jeho ženy už nikdy nikomu neublíží. Poděkoval mi. V porovnání s tím představa nějaké ceremonie úplně ztrácela na důležitosti.

„Poslední šance si to rozmyslet,“ řekla Martina.

Věděla jsem, co na mě čeká za dveřmi. Rafael a jeho matka. Pár členů klanu boud. Kate a Curran. Mí přátelé, moje alfa, můj druh a moje nová budoucnost. Pro jednou nebudu muset skrývat své pravé já.

Otevřela jsem.

Přede mnou se rozprostíral rozlehlý sál, svažující se k pódiu, na kterém stála kovová mísa, uvnitř níž tančily plameny.

Za ní stála Teta Bé. Po levici seděli Curran a Kate, společně s dalšími alfy a betami. Na terasovitě uspořádaných schodech posedávali kožoměnci. Stovky kožoměnců. Najednou jsem byla nervózní.

Už nebylo cesty zpět. Zdvihla jsem hlavu a odkráčela dolů po schodech k ohni. Celou tu dobu jsem se dívala přímo na Rafaela. Cesta trvala malou věčnost. Konečně jsem se zastavila vedle Tety Bé.

„Sešli jsme se tady, abychom přivítali Andreu Nashovou ve Smečce,“ oznámila sálu zvučně alfa boud. „Znáte ji. Bojovala za nás. Pro dobro Smečky využívala své schopnosti a prolila i vlastní krev. Dnes její oběť uctíme a přivítáme ji v našich řadách jako nám rovnou. Pokud s tím máte někdo problém, můžete vstát a vyzvat mě.“

„Ne, díky!“ neodpustil si někdo v síni poznámku.

Místností se rozlehl tichý smích. Snažila jsem se zůstat klidná, ale i mně zabublal v hrdle.

Teta Bé se uculila. „Teď je řada na tobě, drahoušku. Přišla tvá chvíle.“

Přistoupila jsem k ohni a vyhrnula si rukáv. Plameny praskaly a kroutily se v míse. Vrazila jsem předloktí do ohně. Plameny mi ho olízly, ožehly mi kůži. Ve vzduchu začpěly spálené chlupy. Držela jsem tam ruku ještě další vteřinu, abych dokázala svou sebekontrolu. Žádný lupus se nebyl schopný dotknout plamenů. Vyvolávaly v nich silný instinktivní děs.

Spustila jsem paži k boku a snažila se nešklebit bolestí, když jsem začala odříkávat první slova svého slibu: „Já, Andrea Nashová, člověk a kožoměnec, tímto slibuji, že se budu chovat podle zákonů Smečky a svého klanu. Přísahám, že budu poslouchat své alfy a ctít tradice klanu. Přísahám oddanost svým bratrům a sestrám ve Smečce, budu je bránit před nebezpečím, a pokud bude potřeba, budu do posledního dechu bojovat po jejich boku…“

MAGICKÉ
DARY

(Magic Gifts)

1.

Byla jsem tři metry ode dveří Špičkově ostré vyšetřovací agentury, když uvnitř zazvonil telefon. Klíč od kanceláře jsem bohužel měla v kapse mikiny, momentálně plné narůžovělého slizu, stékajícího mi z ramenou. Nesla jsem na nich totiž chapadla. Ta mohla vážit kolem třiceti kilo a mým ramenům se to opravdu nelíbilo.

Zbytek stvůry nesla Andrea, moje nejlepší kamarádka a parťačka při potírání zločinu. Teď baňaté tělo přerovnala ve svém sevření. „Telefon.“

„Nejsem hluchá.“ Hrábla jsem do kapsy, zalepené slizem, a prsty se mi zabořily do studené, vlhké, rosolovité hmoty. Fuj.

„Kate, mohl by to být klient.“

„Snažím se najít klíče.“

Klienti znamenali peníze a těch se nám nedostávalo zrovna moc. Naše agentura otevřela své dveře zákazníkům před třemi měsíci, a i když se nám pravidelně nějaká menší placená zakázka naskytla, většina z nich nestála za nic. I když jsme dostaly výborné doporučení od Rudé gardy, nejlepší jednotky osobních strážců v Atlantě, klienti se zrovna nehrnuli, aby nám zaklepali na dveře.

Náš svět sužovaly vlny magie. Zaplavovaly nás náhodně. Když se objevily, technologie přestávaly fungovat a zanechávaly za sebou nejrůznější stvůry.

V jednu chvíli kolem sebe nebezpeční mágové metali blesky a ohnivé koule, a hned v příští magie zmizela a policie mágy pokosila střelbou z náhle znovu fungujících pistolí.

Bohužel, následky magických vln ne vždy zmizely spolu s nimi, takže se v Atlantě z nutnosti vytvořilo mnoho organizací, které se s magickým nepořádkem vypořádaly. A všechny byly v provozu mnohem delší dobu než my: policie, Cech žoldáků, hromada soukromých firem a velký kápo, Řád rytířů milosrdné pomoci. Řád a jeho rytíři měli za cíl strážit lidstvo před všemi hrozbami, a přesně to dělali… za svých vlastních podmínek. Já i Andrea jsme pro Řád kdysi pracovaly a obě dvě jsme odtamtud odešly za ne úplně nejlepších okolností.

Naše pověst nebyla zrovna hvězdná, takže jsme dostaly práci většinou proto, že už ji odmítli všichni ostatní ve městě. Agentura se velmi rychle stávala místem, kam lidé v Atlantě zamířili, když už nevěděli na koho jiného se obrátit. Ale přesto znamenala každá další úspěšně splněná zakázka pokrok.

Telefon neodbytně vyzváněl dál.

O náš poslední úkol se postarala asociace vlastníků nemovitostí v Green Acres. Dnes ráno se nám její členové objevili přede dveřmi a prohlašovali, že se v jejich čtvrti vznáší obrovská medúza, a jestli bychom nebyly tak hodné a nepostaraly se o ni, protože žrala místní kočky. Prý se podle všeho vznášela na ulicích s napolo strávenými kočkami uvnitř, což místní děti velmi rozrušovalo. Policie jim řekla, že medúza není jejich hlavní prioritou, protože ještě nesežrala žádného člověka, a Cech žoldáků nehodlal jít s cenou pod tisíc dolarů. AVN nám nabídla dvě stě dolarů. Nikdo s trochou rozumu by za tu cenu zakázku nevzal.

Zabralo nám to celý zatracený den. A teď jsme se musely té proklaté věci zbavit náležitým způsobem, protože nakládání s mrtvolami magických stvoření se podobalo ruské ruletě. Někdy se nestalo nic… ale někdy se proměnily v kaluž masožravé protoplazmy s vlastní inteligencí, nebo z nich vyrostly krvežíznivé pijavice dlouhé jako ruka.

Váha chapadel mi náhle zmizela z ramenou. Prohrabala jsem si kapsu, dokud mi konečky prstů nezavadily o studený kov. Prudce jsem vytáhla klíč ven, strčila ho do zámku a pak otevřela vyztužené dveře dokořán. Ha! Vítězství!

Prolétla jsem dovnitř a vrhla se po telefonu. Sáhla jsem po něm o vteřinku později, takže stačil naskočit záznamník. „Kate,“ ozval se Jimův hlas. „Zvedni ten telefon.“

Uskočila jsem od přístroje, jako by ho najednou obalily plameny. Věděla jsem přesně, kvůli čemu volá, a nechtěla jsem nic z toho řešit.

„Kate, vím, že tam jsi.“

„Ne, nejsem,“ oznámila jsem přístroji.

„Budeš se s tím muset vypořádat, dříve nebo později.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nebudu.“

„Zavolej mi.“ Jim zavěsil.

Otočila jsem se zpátky ke dveřím právě včas, abych viděla Andreu vcházet dovnitř. Za ní se protáhla mezi veřejemi medúza. Sama od sebe. Zamrkala jsem. A přibližovala se. Prošla dveřmi, pak zabočila a já uviděla, že ji nese v náručí Curran, jako by nešlo o stopadesátikilovou zdechlinu, ale o talíř s palačinkami. Je fajn být Pánem šelem.

Kdy sem dorazil a co tady vlastně vůbec dělal?

„Kam s tím?“ zeptal se.

„Do zadního pokoje,“ řekla Andrea. „Ukážu ti kam s ní.“

Následovala jsem je a sledovala, jak Curran láduje medúzu do nádoby pro biologický odpad. Uzavřel ji víkem, upevnil ho svorkami na místě a pak zamířil ke mně. Rozpřáhla jsem ruce pokryté slizem, aby se o mě nezamazal, naklonila jsem se dopředu a Pána šelem políbila. Chutnal jako Curran a zubní pasta. Jeho rty na těch mých mě přinutily zapomenout na celý dnešní mizerný den, účty, klienty a těch pár litrů slizu, které se mi vsákly do oblečení. Polibek trval jen několik vteřin, ale taky to mohla být hodina, protože když jsme se od sebe odlepili, připadalo mi, jako bych se vrátila domů a nechala všechny starosti za sebou. „Ahoj,“ řekl a jeho šedé oči se na mě usmívaly.

„Ahoj.“

Andrea za námi protočila oči.

„Copak se děje?“ zeptala jsem se ho.

Curran mě v kanceláři nenavštěvoval téměř nikdy, zvlášť ne večer. Choval k Atlantě a masám v ulicích nenávist žhavější než výbuch supernovy. Proti Atlantě jsem ve své podstatě nic neměla. Jistě, šlo o město napůl rozhlodané vlnami magie, v němž znepokojivě často propukaly požáry, ale hlavně jsem moc nemusela davy. Když mi skončila pracovní doba, nezdržovala jsem se ve městě. Zamířila jsem přímo do Pevnosti, kde přebývala atlantská Smečka kožoměnců a Jeho chlupaté Veličenstvo.

„Myslel jsem, že bychom si mohli zajít na večeři,“ oznámil mi. „Už dlouho jsme nikam nevyrazili.“

Technicky vzato jsme spolu nikdy nešli na večeři jen my dva. Jistě, občas jsme jedli ve městě, ale většinou to bylo náhodou, často s námi byli další lidé a nezřídka to končilo násilím.

„Při jaké příležitosti?“

Curran nakrčil blonďatá obočí. „Musí to být zrovna zvláštní příležitost, abych tě vzal na večeři?“

Ano. „Ne.“

Naklonil se ke mně blíž. „Chyběla jsi mi a už mě unavilo čekat, až se vrátíš domů. Pojď si se mnou dát něco k snědku.“

Něco k snědku znělo božsky, ale to by tady Andrea zůstala trčet sama. „Musím počkat, než Biohazard vyzvedne tu medúzu.“

„Já to zvládnu,“ nabídla se Andrea. „Běž. Není důvod, abychom tu seděly obě. Stejně mám nějaké věci, o které se potřebuju postarat.“

Zaváhala jsem.

„Zvládnu podepisovat formuláře stejně dobře jako ty,“ informovala mě Andrea. „A můj podpis nevypadá, jako by opilé kuře hrabalo v hlíně.“

„Můj podpis je naprosto v pohodě, díky moc.“

„Jistě, jistě. Běž si užít trochu legrace.“

„Potřebuju se vysprchovat,“ oznámila jsem Curranovi. „Uvidíme se za deset minut.“

Byl pátek, osm večer, a kolem vládla vlahá jarní noc. Měla jsem učesané vlasy, čisté oblečení bez slizu a jeli jsme s Pánem šelem na rande. Curran řídil. Velmi opatrně, soustředil se na cestu. Měla jsem nejasné tušení, že se učil řídit až v dospělosti. Já taky řídila opatrně, ale hlavně proto, že jsem očekávala, že se mi auto každou chvíli rozpadne.

Zadívala jsem se na Currana za volantem. I když odpočíval, jako třeba teď, uvolněný a zabraný do řízení, vyzařovala z něj skrytá síla. Tělo měl stavěné k zabíjení, na půli cesty mezi tvrdými, vytrénovanými svaly a pružnou rychlostí. Něco v jeho vystupování vám naznačovalo, že má šokující potenciál pro násilí a nebojí se ho použít. Zdálo se, že zabírá víc místa, než se opravdu fyzicky dělo, a nedal se ignorovat. Ten příslib násilí, který si s sebou nesl, mě dříve děsil, takže jsem ho provokovala, dokud ho aspoň částečně neprojevil, podobně jako lidé se strachem z výšek šplhali na skály, aby se ze své fóbie vyléčili. Teď jsem ho jednoduše přijímala, stejně jako on si zvykl, že potřebuju spát s mečem pod postelí.

Curran mě přistihl, jak se na něj dívám. Trošku se protáhl, aby se mu vyrýsované svaly na pažích vyboulily, a mrkl na mě. „Nazdar, zlato.“

Vyprskla jsem smíchy. „Tak kam míříme?“

„Do Arirangu,“ řekl Curran. „Je to pěkná korejská restaurace, Kate. Na stolech mají grily na uhlí. Přinesou ti maso, a ty si ho pak můžeš upéct, jak chceš.“

Dávalo to smysl. Když to bylo jen na něm, Curran jedl pouze maso a občas ho proložil nějakým sladkým dezertem. „To je moc hezké, ale co si dá Vaše vegetariánské Veličenstvo?“

Curran mi věnoval bezvýrazný pohled. „Vždycky můžeme zamířit do nějakého fastfoodu na burger.“

„Takže bys mi předhodil burger a čekal, že se s tebou pomuchluju na zadním sedadle?“

Uculil se. „Nebo na předním sedadle, pokud by se ti to líbilo víc. Nebo na kapotě auta.“

„Nebudu se s tebou muchlovat na kapotě auta.“

„To má být výzva?“

Proč já?

„Kate?“

„Radši se soustřeďte na cestu, Vaše Chlupatosti.“

Město ubíhalo kolem, pokroucené magií, otlučené a pošramocené, ale pořád stálo. Noc pohltila rozvaliny, skryla smutné, prázdné skořápky kdysi mohutných, vysokých staveb. Ulice lemovaly nové domy, postavené lidskýma rukama ze dřeva, kamene a cihel, aby přetrvaly hladové útoky magie.

Stáhla jsem si okýnko a vpustila noc dovnitř. Vplula do auta a přinesla s sebou závan jara, náznak kouře stoupajícího ze dřeva hořícího někde v dálce. Někde z nudy štěkal osamělý pes, mezi štěknutími byla vždycky delší odmlka. Nejspíš čekal, jestli ho majitelé pustí dovnitř.

O deset minut později jsme zastavili na dlouhém, prázdném parkovišti, stráženém starou kancelářskou budovou, kde teď sídlily asijské obchody. Na samém konci stála typická kamenná stavba s obrovskými okny na průčelí, cedule nad ní hlásala „Arirang“.

„Tam to je?“

„Mhm,“ přisvědčil Curran.

„Myslela jsem si, že jsi říkal, že je to korejská restaurace.“ Z nějakého důvodu jsem čekala hanok se zakřivenou, taškovou střechou a širokou verandou.

„Ano, to je.“

„Vypadá jako Western Sizzlin‘.“ Vlastně to nejspíš býval Western Sizzlin‘.

„Mohla bys mi prostě věřit? Je to hezké místo…“ Curran šlápl na brzdu a smečkový džíp se skřípavě zastavil.

Před restaurací seděli dva hubení, kostnatí upíři, přivázaní ke stojanu pro koně smyčkami řetězů, přehozených přes hlavy. Bledí nemrtví, bez jakýchkoliv vlasů nebo chlupů, vyschlí jako sušené maso, upřeně na nás zírali šílenýma očima. Smrt je okradla o samostatné myšlení a vůli, zanechala za sebou jen bezduché skořápky poháněné vpřed pouze žízní po krvi. Kdyby jim dal někdo volnost, povraždili by všechno živé a nepřestávali by, dokud by nezůstalo vůbec nic. Ale jejich prázdné mysli tvořily perfektní přepravní prostředek pro nekromanty, kteří je telepaticky navigovali jako autíčka na dálkové ovládání.

Curran zpražil nemrtvé pohledem skrz přední sklo. Devadesát procent upírů patřilo Lidu, podivnému hybridu mezi korporací a výzkumným ústavem. Oba dva jsme nesnášeli Lid a všechno, co představovali.

Nedokázala jsem odolat. „Ale vždyť jsi říkal, že je to hezké místo.“

Opřel se do sedadla, popadl volant a vydal ze sebe dlouhé, vrčivé: „Argh.“

Uchechtla jsem se.

„Kdo se krucinál zastaví v restauraci uprostřed navigování nemrtvých?“ Curran sevřel volant o něco pevněji. Ten mu pod rukama zmučeně zasténal.

Pokrčila jsem rameny. „Možná navigátoři dostali hlad.“

Věnoval mi divný pohled. „Když jsou takhle daleko od Kasina, znamená to, že jsou na hlídce. Takže co, najednou se rozhodli sehnat si něco na zub?“

„Currane, vykašli se na ty zatracené krvesaje. Pojďme a užijme si naše rande.“

Vypadal, že chce někoho zabít.

Svět zamrkal. Magie nás zalila jako neviditelné tsunami. Neonová cedule nad restaurací blikla a zhasla, nad ní se rozsvítila větší, zářivě modrá cedule z ručně foukaného skla, naplněná vzduchem nabitým magií.

Natáhla jsem se ke Curranovi a stiskla mu ruku. „No tak, ty, já, talíř plný lehce orestovaného masa… bude to fajn. A až uvidíme nekromanty, můžeme si dělat legraci z toho, jak drží vidličky.“

Vystoupili jsme z auta a zamířili dovnitř. Krvesajové se na nás oba naráz zadívali očima připomínajícíma doutnající uhlíky pohřbené pod popelem vyhasínajícího ohně. Jejich mysli, dva horké body plné bolesti, bezpečně poutala vůle navigátorů. Stačilo jedno malé uklouznutí a rozhořely by se vše pohlcujícím plamenem. Upíři neznali pojem nasycení. Nikdy neměli dost, nikdy nepřestali zabíjet, a kdyby je někdo vypustil na svět, utopili by ho v krvi a zemřeli hlady, když už by nebylo co zabíjet.

Ty řetězy by je nezadržely. Jednotlivé články byly sotva dva a půl centimetru tlusté, hodily se tak možná k uvázání velkého psa. Upír by je zpřetrhal a ani by si toho nevšiml, ale široká veřejnost se cítila lépe, když byli krvesajové na vodítku, tak jí navigátoři vyhověli.

Prošli jsme kolem upírů a zamířili do restaurace.

V Arirangu vládlo mírné šero. Na stěnách zářily měkkým světlem vílampy, jak nabitý vzduch uvnitř jejich zabarvených skleněných trubiček reagoval na magii. Každá vílampa byla ručně vyfouknutá do překrásného tvaru. V jasně modrého draka, smaragdově zelenou želvu, fialovou rybu, tyrkysového podsaditého psa s rohem jednorožce. Podél stěn se táhly jednotlivé kóje s jednoduchými, obdélníkovitými dřevěnými stoly. Uprostřed místnosti se čtyři větší kulaté stoly pyšnily zabudovanými grily na uhlí, schovanými pod kovovými kryty.

Restaurace byla plná jen asi z půlky. Dvě kóje po naší pravici byly obsazené, první mladým párem, tmavovlasým mladíkem a plavovlasou dívkou, mohlo jim být kolem dvaceti. Ve druhé seděli dva muži ve středním věku. Mladý pár si tiše povídal. Dobré šaty, chovali se uvolněně, nonšalantně a oba byli pečlivě upravení. Deset ku jedné, že to byli navigátoři, kteří si zaparkovali krvesaje před Arirangem. Hlavní velitelství Lidu, známé taky jako Kasino, mělo sedm Pánů mrtvých, a já je všechny od pohledu znala. Mladíka ani dívku jsem nepoznávala. Buď to byli dva navigátoři odjinud, nebo šlo o lepší tovaryše.

Oba starší muži v druhé kóji byli ozbrojení. Ten blíž k nám měl krátký meč, který si položil na sedadlo vedle sebe. Když se jeho kolega natáhl pro solničku, pod jeho svetrem jsem zahlédla obrys pistole v pouzdře.

Za muži seděla v pravém rohu na opačném konci místnosti skupinka čtyř žen kolem třicítky a zbytečně hlasitě se smála, nejspíš byly trochu opilé. Na druhé straně si rodina se dvěma dospívajícími dcerami pekla jídlo na grilu. Starší dívka vypadala trochu jako Julie, moje chráněnka. Dvě ženy v kostýmcích, další rodina s batoletem a starší pár, a to bylo všechno. Žádná hrozba v dohledu.

Vzduchem vířila lahodná vůně masa opékaného nad otevřeným ohněm, potřeného česnekem a sladkým kořením. Začaly se mi sbíhat sliny. Od chvíle, kdy jsem si ráno od pouličního prodavače koupila chleba, jsem ještě nejedla. Vlastně mě žaludek začínal bolet hlady.

Číšník v jednoduchých černých kalhotách a černém triku nás odvedl k jednomu ze stolů uprostřed místnosti. S Curranem jsme si sedli naproti sobě, takže jsem viděla na zadní dveře a on měl zase hezký výhled na přední vchod. Objednali jsme si horký čaj. O třicet vteřin později k nám dorazil společně s táckem a čajovými kalíšky.

„Máš hlad?“ zeptal se Curran.

„Přímo umírám hlady.“

„Kombinovaný talíř pro čtyři,“ objednal Curran.

Jeho hlad a můj hlad byly dvě naprosto rozdílné věci.

Číšník odešel.

Curran se usmál. Byl to šťastný, nefalšovaný úsměv a z kolonky přitažlivý ho katapultoval přímo do sféry neodolatelnosti. Na veřejnosti se takhle příliš často neusmíval. Ten intimní úsměv měl obvykle vyhrazený pro soukromé chvíle, když jsme spolu byli sami.

Stáhla jsem si gumičku z ještě stále lehce navlhlých vlasů, a projela si je prsty. Curran upřeně sledoval mé ruce. Soustředil se mi na prsty jako kočka na složený papírový vějíř táhnutý na provázku. Potřásla jsem hlavou a vlasy se mi rozlily po ramenou jako dlouhá, tmavá záplava. A je to. Teď jsme oba byli ve svých soukromých podobách na veřejnosti.

V Curranových šedých zorničkách zahrály zlatavé jiskřičky. Měl necudné myšlenky, a když jsem viděla ten rošťácký nádech jeho úsměvu, měla jsem chuť vklouznout na sedadlo vedle něj a dotýkat se ho.

Museli jsme počkat. Byla jsem si docela jistá, že kdybychom si to tady vášnivě rozdali přímo na podlaze Arirangu, dostali bychom doživotní zákaz vstupu. Na druhou stranu, nejspíš by to stálo za to. Zdvihla jsem svůj kalíšek v pozdravu. „Tak na naše rande.“

Zdvihl ten svůj a opatrně jsme si přiťukli.

„Tak jak ses dneska měla?“ zeptal se.

„No, nejdřív jsem honila obrovskou medúzu po předměstí. Pak jsem se hádala s Biohazardem, aby přijel a vyzvedl si ji, protože tvrdili, že je to záležitost Ministerstva lesního a vodního hospodářství. Tak jsem zavolala na Lesní a vodní hospodářství, a spojila je s hovorem od Biohazardu, a pak jsem poslouchala, jak se hádají a dávají si moc pěkná jména. Byli fakt nápadití.“

„A pak zavolal Jim,“ doplnil Curran.

Zašklebila jsem se. „Ano, to taky.“

„Je nějaký zvláštní důvod, proč se vyhýbáš našemu šéfovi bezpečnosti?“ zeptal se Curran.

„Pamatuješ si, jak moje teta zabila hlavu Cechu žoldáků?“

„Na to člověk jen tak nezapomene,“ řekl.

„Cech se pořád dohaduje, kdo by ho teď měl vést.“

Curran se na mě krátce zadíval. „Ale to bylo kdy, před pěti měsíci?“

„Přesně. Na jednu stranu jsou tu starší žoldáci s bojovými zkušenostmi, a pak administrativní pracovníci. Obě skupiny mají v Cechu díky Solomonově závěti přibližně stejný podíl, a navzájem se nenávidějí. Začínali si pomalu vyhrožovat smrtí, tak se rozhodli uspořádat nějaký druh arbitráže, aby rozhodli, kdo bude Cech vést.“

„Až na to, že se ocitli na mrtvém bodě,“ tipnul si Curran.

„Ano, to ano. A Jim si očividně myslí, že bych tam měla jít a nějak to rozseknout.“

Zesnulý zakladatel Cechu byl totiž skrytý kožoměnec a odkázal dvacet procent Cechu Smečce. Dokud Cech žoldáků zůstával na mrtvém bodě, nikdo nedostával peníze a alfové Smečky chtěli, aby ten zdroj příjmů začal opět fungovat. Tlačili na Jima a ten zas tlačil na mě.

Pro Cech jsem odpracovala dost let na to, aby mě považovali za veterána. Jim také, ale na rozdíl ode mě si mohl dopřát luxus polosoukromé identity. Většina žoldáků nevěděla, že ve Smečce zastává vysokou pozici.

Já jsem jako Choť Pána šelem žádné soukromí neměla. Byla to cena za to, že jsem s Curranem, ale nemuselo se mi to líbit.

Jeho Veličenstvo upilo trochu čaje. „Takže se netěšíš, až to tam urovnáš?“

„To budu radši žrát hlínu. Je to mezi Markem, dlouholetým asistentem Solomona, a veterány vedenými Jezdci apokalypsy. Navzájem sebou pohrdají. Nezajímá je dosažení nějaké dohody. Jen chtějí jeden na druhého házet špínu přes konferenční stůl.“

V očích mu zaplála ďábelská světélka. „Vždycky by ses mohla uchýlit k plánu B.“

„Mlátit všechny tak dlouho, dokud nesklapnou a nezačnou spolupracovat?“

„Přesně tak.“

To by mi určitě udělalo dobře. „Nebo bych to mohla udělat podle tebe.“ Curran zdvihl světlá obočí.

„Řvát, dokud se všichni nepočůrají strachy.“

Přes tvář mu na okamžik přeletěl stín samolibého výrazu, který nahradila nevinnost. „To jsou kecy. Jsem naprosto rozumný a skoro nikdy neřvu. Už si ani nepamatuju, jaký je to pocit, když lidem třískám hlavami o sebe.“

Pán šelem Atlanty, něžný a osvícený monarcha. „Jak pokrokové, Vaše Veličenstvo.“

Věnoval mi další uculení.

Navigátor v kóji vedle sáhl pod stůl a vykouzlil odtamtud obdélníkovou krabičku z růžového dřeva. Deset ku jedné, že uvnitř je nějaký šperk.

Kývla jsem na Currana. „Jsi na řadě. Co tvůj den?“

„Pracovní a plný hloupého svinstva, které se mi nechtělo řešit.“

Plavovláska otevřela krabičku. Oči se jí rozzářily.

„Krysy mají nějakou vnitřní rozepři ohledně bytů, které koupily. Zabralo mi celý den, než jsem to vyřešil.“ Curran pokrčil rameny.

Žena z krabičky vytáhla zlatý náhrdelník. Čtyři centimetry široký, článkovaný obojek ze světlého zlata se zaleskl ve světle vílamp.

Dolila jsem nám čaj. „Ale nakonec jsi vytrval.“

„Samozřejmě.“ Curran upil z hrnku. „Víš, mohli bychom zůstat ve městě přes noc.“

„Proč?“

„Protože bychom se nemuseli táhnout hodinu zpátky do Pevnosti, než bychom si mohli zadovádět.“

Heh.

Výkřik mě donutil vyskočit na nohy. V kóji se plavovlasá nekromantka snažila servat si náhrdelník z krku, lapala přitom po dechu. Muž naproti na ni hleděl s vyděšeným výrazem. Žena si drásala krk, nehty si zarývala až do masa. Cosi jí v krku se suchým lupnutím povolilo a ona se zhroutila na podlahu. Mladík okamžitě sjel na zem a snažil se jí náhrdelník strhnout. „Amando! Bože můj!“

Za ním se dva páry rudých upířích očí upřeně zahleděly skrze okno dovnitř.

A do háje. Vytáhla jsem Zabíječe z pochvy na zádech. Zbraň vycítila nemrtvé a světlá čepel očarované šavle zasvítila, vyrazily z ní tenké pramínky bílé páry.

Tlumený karmínový svit upířích zorniček zaplál jasnou červení. Do prdele. Na menu restaurace právě přibyl výběr z čerstvého lidského masa.

Curranovi na pažích vzkypěly svaly. Kosti se natáhly, pletence svalů zkroutily jako hladká lana, nové tělo pokryla kůže, na níž vyrazila srst. Z prstů mu vyjely obrovské drápy.

Upíři venku se vzepjali na zadní.

Curran se ve své bojové formě postavil vedle mě, skoro dva a půl metrů vysoká stvůra s ocelově tvrdými svaly.

Sevřela jsem jílec Zabíječe pevněji, cítit povědomý povrch pod rukama mi přišlo uklidňující. Krvesajové reagovali na náhlý pohyb, jasná světla, hlasité zvuky… na všechno, co křičelo „kořist“. Ať už udělám cokoliv, bude to muset být rychlé a efektní. Krev samotná nebude stačit. Ne, když u každého stolu sedělo syrové maso.

Přední výloha vybuchla v záplavě lesknoucích se střepů a upíři jí proletěli, jako by měli křídla. Ten vlevo dopadl na stůl, na krku se mu houpaly zbytky řetězu. Pravý uklouzl na parketové podlaze a narazil do dalšího stolu, až se židle rozlétly do všech stran.

Zaječela jsem a pádila doleva, tasila jsem v pohybu Zabíječe. Curran zavrčel a vrhl se po krvesajovi vpravo, překonal polovinu vzdálenosti jediným mocným skokem.

Upír do mě zabodl pohled. Zadívala jsem se mu do očí.

Hlad.

Jako hledět do prastaré propasti. Za očima mu vřela prázdná mysl, osvobozená od kontroly jeho pána. Chtěla jsem se k němu natáhnout mocí a rozdrtit ho jako brouka mezi nehty. Ale to by mě prozradilo. To bych taky klidně mohla Lidu podarovat ampulku se vzorkem své krve, ovázanou pěknou mašličkou.

„Tady!“ Protočila jsem zápěstí, nechala odrazy vílamp zatančit na čepeli Zabíječe. Podívej, jak je lesklý.

Krvesaj sledoval zbraň pohledem. Přikrčil se jako pes před útokem, přední běhy široce rozkročené, nažloutlé drápy se zaryly do stolu. Dřevo zasténalo. Řetěz sklouzl po povrchu stolu a zaklinkal.

Nebudu mu moct seknout po krku, smyčka řetězu by zablokovala čepel.

Do uší se mi zařízlo vysoké ženské zaječení. Upír zasyčel, trhl sebou po směru zvuku.

Vyskočila jsem na židli vedle stolu a bodla šavlí vzhůru do strany. Zabíječ vjel upírovi mezi žebra. Špička zbraně se na okamžik setkala s tvrdým odporem a pak vjela hloub. Zasáhla jsem srdce. Banzai!

Krvesaj zavřeštěl. Pustila jsem šavli. Upír se postavil na zadní, se šavlí zabořenou až po jílec do hrudního koše, zapotácel se jako opilý a pak se zřítil na podlahu, kde sebou mlátil jako ryba na suchu.

Nalevo Curran zabořil druhému upírovi drápy do masa pod bradou. Zakrvácené špičky drápů vyjely krvesajovi zezadu z krku. Upír se pokoušel drápat ho těmi svými. Curran zabořil obrovitou ruku hlouběji, popadl upírův krk a utrhl mu hlavu od těla.

Vejtaha jeden.

Odhodil hlavu stranou a krátce se na mě zadíval, kontroloval, že jsem v pořádku. Celé to trvalo jen nějakých pět vteřin, ale přišlo mi to jako malá věčnost. Oba jsme to přežili v jednom kuse. Vydechla jsem.

V restauraci se rozhostilo naprosté ticho, až na nekromanta vzlykajícího na podlaze a ochraptělé syčení upíra, jenž sebou škubal, jak mu má šavle rozpouštěla vnitřnosti a nasávala do sebe z nemrtvého těla živiny.

V rohu na opačném konci místnosti muž shrábl kojence z dětské židle, popadl manželku za ruku a vyběhl s nimi ven. Ostatní návštěvníci restaurace vyskočili na nohy jako jeden muž. Židle padaly, ozvalo se dusání, kdosi zalapal po dechu. Vyřítili se ven oběma dveřmi. Během mrknutí oka byla restaurace prázdná.

Popadla jsem Zabíječe a zatáhla. S lehkostí vyklouzl z těla. Okraje rány se rozšklebily a zevnitř se vyvalila tmavě hnědá krev. Máchla jsem šavlí a sťala upírovi hlavu jediným, prudkým máchnutím. Vždycky byste měli dokončit, co jste začali. Otřela jsem Zabíječe a vrátila ho zpátky do pochvy.

Curranovi se zkrátily paže, zeštíhlel a šedá srst se mu vsákla do kůže. Obyčejný kožoměnec by potřeboval po dvou proměnách v tak krátkém čase šlofíka, ale Pána šelem se pravidla obyčejných kožoměnců tak úplně netýkala. Přešel k nekromantovi, vytáhl ho na nohy a jednou s ním zatřásl, na tváři výraz hlubokého pohrdání. Skoro jsem slyšela, jak mladíkovi zacvakaly zuby.

„Podívej se na mě. Soustřeď se.“

Nekromant se na něj upřeně díval široce rozevřenýma očima, ústa měl pootevřená.

Klekla jsem si vedle navigátorky a sáhla jí na zápěstí. Od krku a zlaté pásky jsem se držela dál. Žádný puls. Náhrdelník jí stáhl krk jako zlatá oprátka, měl sytě žlutou barvu, skoro oranžovou. Kůži kolem měla dívka jasně rudou, rychle začínala fialovět.

Vzala jsem její kabelku, vytáhla peněženku a klapnutím ji otevřela. Identifikační průkaz Lidu. Amanda Sunny, tovaryška, Druhý schod. Bylo jí dvacet, a teď byla mrtvá.

Curran upřeně hleděl tovaryšovi do tváře. „Co se stalo? Co jsi udělal?“

Muž se zhluboka nadechl a pak se rozplakal.

Curran ho znechuceně upustil. Jeho oči připomínaly roztavené zlato. Byl zatraceně naštvaný.

Zamířila jsem ke stolu hostesky a našla telefon. Prosím, funguj. Telefony občas pracovaly i za vlády magie. Oznamovací tón. Ano!

Zavolala jsem do Kasina.

„Kate Danielsová, chci Ghasteka k telefonu. Je to naléhavé.“

„Prosím, počkejte,“ řekl ženský hlas. V telefonu se rozhostilo ticho. Polohlasně jsem si broukala a prohlížela si identifikační průkaz mrtvé. Nevěděla jsem, kterému Pánu mrtvých se Amanda zodpovídala, ale Ghastek byl z těch sedmi, pobývajících momentálně ve městě, nejlepší. Také toužil po moci, a snažil se přebrat velení atlantské pobočky Lidu. Momentálně se nacházel ve středu pozornosti veřejného zájmu, takže jsem mohla počítat s rychlou odpovědí. Chvíle uplynula. Pak další.

„Co se děje, Kate?“ ozval se na druhé straně Ghastekův hlas. Musel mít nějakou práci, protože nedokázal skrýt podráždění v hlase. „Buď prosím stručná, zrovna něco řeším.“

„Mám tu jednu mrtvou tovaryšku, hysterického tovaryše, dva upíry bez hlavy, naštvaného Pána šelem se zakrvácenýma rukama a půl tuctu vyděšených zaměstnanců restaurace.“

Dost stručné?

Ghastekův hlas okamžitě získal rázný, svižný tón. „Kde jste?“

„Arirang na Greenpine. Přivez dekontaminační jednotku a pytle na těla.“ Zavěsila jsem. Náš číšník se protáhl dveřmi a přiblížil se ke stolu, v obličeji byl lehce nazelenalý. Zbytek personálu se pravděpodobně krčil a vyděšeně tiskl k sobě v zadní místnosti, aniž by věděl, zda už nebezpečí pominulo.

„Už je po všem?“

Curran se k němu otočil. „Ano, už je po všem. Lid už sem míří, aby ten nepořádek uklidil. Můžete všechny vyvést ven, pokud jim tam bude líp. Můžeme vám zaručit, že teď už jste v bezpečí.“

Číšník odběhl. Někdo vykřikl. O chvíli později se otevřely přední dveře a jimi se ven vyvalili lidé. Starší Korejec, starší žena, která nás přivítala, další žena, vypadající jako jejich dcera, a několik mužů a žen oblečených v kuchařských a číšnických oděvech. Mladá žena nesla chlapce, nemohlo mu být víc než pět let.

Vlastníci restaurace se shromáždili v kójích kolem nás. Chlapec koukal na dva upíry tmavýma očima velkýma jako dvě třešně.

Posadila jsem se do židle vedle Currana. Natáhl ke mně ruku a přitiskl mě k sobě. „Omlouvám se za tu večeři.“

„To je v pořádku.“ Upřeně jsem se zadívala na mladou ženu. Dvacet let. Neměla ani šanci začít pořádně žít. Už jsem viděla hodně smrti, ale z nějakého důvodu mě pohled na Amandu ležící na podlaze, nad níž nekontrolovaně vzlykal její přítel, mrazil až do morku kostí. Opřela jsem se o Currana, cítila jsem, jak ke mně jeho tělesné teplo proniká látkou trika. Byla mi zima a strašně jsem se potřebovala zahřát.

2.

Karavana černých SUV vjela na parkoviště, ohlásila svůj příjezd řevem motorů na očarovanou vodu. Auta poháněná magií nejezdila příliš rychle a zněla, jako by do rozjetého vlaku narazila kamenná lavina, ale bylo to lepší než nic.

Pozorovali jsme vozidla skrze rozbité okno. Zaparkovala na opačném konci, hluk utichl, a pak ze svých útrob vyvrhla lidi, upíry a vaky na mrtvoly. Z předního auta se vynořil Ghastek v černém roláku a tmavých kalhotách ušitých na míru. Prošel dveřmi, okamžik si celou scénu prohlížel a pak zamířil k nám.

Curranův pohled potemněl. „Vsadím se s tebou o dolar, že k nám teď běží, aby nás ujistil, že nám nehrozí žádné nebezpečí.“

„To je hloupá sázka.“

Smečka a Lid mezi sebou udržovaly velmi křehké příměří. A ani jeden z nás ho nechtěl ohrozit.

Lid byl výkonný, to se jim muselo nechat. Jedna pracovní četa zamířila k upírům, další k dívčinu tělu a třetí obklopila zdrceného tovaryše. Dvě ženy a muž v oblecích zamířili ke kóji, kde seděli majitelé restaurace.

Ghastek přišel dost blízko, abychom ho zaslechli. „Chci, aby bylo jasno. Tohle nebyl pokus o zabití nikoho z vás. Tovaryšové tady neměli být a viník bude tvrdě potrestán.“

Curran pokrčil rameny. „Neboj se, Ghasteku. Kdyby šlo o takový pokus, vím, že by sis s sebou přivedl víc než dva upíry.“

„Co se stalo?“ zeptal se Pán mrtvých.

„Večeřeli,“ pověděla jsem mu. „Vypadali spolu šťastně. Chlapec jí předal náhrdelník a ten ji udusil.“

„Takže pokud to chápu správně, Lawrence osobně nebyl nijak zraněn?“

„Ne,“ řekl Curran. „Je v šoku, protože mu před očima umřela přítelkyně.“

Ghastek znovu přejel místo činu pohledem. Vypadal, že by byl raději někde jinde. „Ještě jednou se hluboce omlouváme za způsobené nepříjemnosti.“

„Nějak to přežijeme,“ odtušil Curran.

Jeden z členů Lidu se zvedl od Amandina těla. „Náhrdelník jí přilnul ke kůži. Nezdá se, že by měl nějaký zavírací mechanismus, je to pevná, jednolitá páska ze zlata.“

„Nechte ho být,“ oznámil mu Ghastek. „Odstraníme ho později.“

Kdybych byla na jejich místě, tak ho odřežu během vlády technologií a strčím ho do kontejneru na magický odpad.

Muž ve středních letech se protlačil do restaurace, následovaný mladou ženou a chlapcem, kterému mohlo být tak sedm. Krátce jsem se zadívala na ženu a zaklapla pootevřená ústa. Vypadala, že jí není ani dvacet, na půli cesty mezi dívkou a ženou. Postavu měla dokonale tvarovanou, s plnými ňadry, širokými boky a úzkým pasem. Nesla se na dlouhých, štíhlých nohách s přirozenou elegancí. Vlasy jí spadaly z hlavy v lesklé záplavě s odstínem natolik připomínajícím zlato, že kdybych nevěděla svoje, přísahala bych, že je má opravdu z drahého kovu. Světlou, oválnou tvář měla andělsky krásnou. Když procházela kolem, krátce se na mě zadívala. Duhovky měla sytě tmavě modré a oči o desítky let starší než tvář.

Byla nádherná.

A taky nebyla člověk. Nebo se s něčím nelidským dohodla, aby jí takové tělo darovalo.

Curran ji pozoroval. Nozdry se mu maličko zachvěly, jak se nadechl a zkoumal pachy, a já pocítila bodnutí žárlivosti přímo u žaludku. No, tohle byl rozhodně nový a nevítaný vývoj.

Ghastek se na ženu také soustředil, s druhem klinického zájmu věnovaného obvykle nějakému hodně podivnému broukovi. „Truchlící rodiče přicházejí. Už jsem je potkal.“

„To je její sestra?“ zeptala jsem se.

„Ne, to je paní Aurélie Sunny, její matka. Ten chlapec je Amandin bratr.“

Nebyla člověk.

Muž ve středních letech spatřil navigátorku, jejíž tělo Lid zrovna naložil na pojízdné lůžko. „Amando! Panebože, Amando! Zlatíčko!“

„Ne!“ vykřikla Aurélie.

Rozběhl se k Amandě. „Bože. Bože!“

Jeho žena se hnala za ním, s chlapcem v závěsu. „Nepřibližuj se k ní!“

Muž popadl mrtvou dívku za ruku. Zlatá páska náhrdelníku se s lupnutím otevřela. Uvnitř ní se rozsvítilo děsivé, tlumené světlo, zahalilo kov slabým svitem.

„Pane bo…“ Amandin otec ztichl uprostřed slova, jako by ho náhrdelník uhranul.

Ruka se mu lehce pohnula směrem ke šperku.

„Přestaňte!“ vyštěkl Curran. Muž ztuhl, zarazil ho jasný rozkaz v hlase Pána šelem.

Já už byla v pohybu.

Zlatovlasá žena se protáhla kolem manžela, strhla Amandě z krku náhrdelník, otočila se a pak ho přiložila k hrdlu chlapce. Zlatá páska se dítěti zaklapla na krku, přilnula mu ke kůži. Dorazila jsem k nim o půl vteřiny později.

Chlapec zalapal po dechu, ale nezemřel. Jeho otec potřásl hlavou, jako by se probouzel ze sna.

Aurélie se na mě upřeně zahleděla starýma očima a usmála se.

„Zbláznila jste se?“ zavrčela jsem na ni. „Ten náhrdelník právě zabil vaši dceru.“

„To není vaše starost,“ odpověděla mi.

„Sundejte ho. Hned.“ Než znovu zabije.

Věnovala mi povýšený pohled. „Nemůžu.“

Věděla přesně, co náhrdelník umí. A vědomě si vybrala mezi svým manželem a synem.

Chlapec si zaryl prsty do krku, snažil se náhrdelník uvolnit. Ten se ani nepohnul. Kůže kolem zlaté pásky mu začínala růžovět. Museli jsme ho z něj sundat. Muž na ni zíral. „Aurélie? Co se děje? Co to má znamenat?“

„S tím si nedělej starosti,“ pověděla mu. „Vysvětlím ti to později.“

„Ne, vysvětlíte nám to hned.“ Curran se postavil vedle mě.

„Souhlasím,“ přidal se Ghastek.

Žena zdvihla bradu. „Nemáte nade mnou žádnou pravomoc.“

„Aurélie, co se děje?“ zeptal se její muž.

„Právě naopak. Máme veškeré pravomoci, které potřebujeme.“ Ghastek luskl prsty. Žena v obleku a brýlích se objevila vedle něj během mrknutí oka, jako by ji tam přičaroval.

„Náhrdelník způsobil smrt tovaryšky, jež u nás byla zaměstnaná,“ řekla žena. „Na její trénink jsme vynaložili značnou částku peněz, a to nezmiňuji cenu dvou upírů, kteří byli zničeni díky jejímu úmrtí. Náhrdelník je důkazním materiálem při vyšetřování tohoto incidentu. Pokud nám budete bránit ve vyšetřování tím, že nám odmítnete vydat důkazy, opatříme si rozhodnutí soudu, abyste nám náhrdelník odevzdala. Pokud se rozhodneme tuto záležitost dále řešit, ocitnete se právně ve velmi nepříjemné pozici.“

Někteří lidé chovali bojové psy. Ghastek používal bojové právníky. Kdyby se mu chlapec dostal do rukou, určitě by našel způsob, jak náhrdelník sundat, i kdyby musel dítěti uřezat hlavu.

Nemohla jsem dovolit, aby Lid chlapce dostal.

„To je milé,“ oznámila jsem ženě. „Mám jednodušší řešení. Sundejte hned teď náhrdelník z vašeho dítěte a já vás nezabiju.“

„Počkejte, zatraceně.“ Amandin otec se postavil mezi mne a svou ženu. „Všichni se uklidněte. Hlavně klid.“

„Dejte nám to dítě, a nikdo nemusí přijít k úrazu,“ pravila jsem. „Nikdo tady mě nezastaví.“

„To dítě má na sobě naše důkazy,“ řekl Ghastek.

Curranovi zaplály oči zlatém. Zpražil ženu před sebou alfa pohledem. Cukla sebou.

„Dejte mi to dítě,“ řekl Curran, v hlase mu zaznívalo hluboké, nelidské vrčení.

„Tak dobře.“ Aurélie postrčila chlapce k nám. „Vezměte si ho.“

Curran shrábl chlapce z podlahy a zdvihl ho. Ghastek vypadal zklamaně. Tohle kolo jsme vyhráli.

„Vraťte mi syna!“ dožadoval se muž.

Curran se na něj prostě zadíval.

„Je v chlapcově nejlepším zájmu, abychom ho dostali do opatrování my,“ namítl Ghastek. „Máme lepší vybavení.“

„O kvalitě vašeho vybavení nepochybuju,“ řekl Curran. „Spíš o vašich úmyslech a etických hodnotách.“

„Co tím myslíš?“ Ghastek zúžil oči.

„Tím myslí, že je pro vás náhrdelník důležitější než chlapec,“ řekla jsem. „Uřezali byste mu kus krku, jen abyste ho dostali.“

„To je hodně velká nadsázka.“ Pán mrtvých zkřížil ruce na prsou. „Nikdy bych nezavraždil dítě.“

„Ve vašem případě to nikdy není vražda,“ poznamenala jsem. „Je to jen politováníhodná náhodná ztráta na životě.“

„To nemůžete!“ Amandin otec se postavil těsně před Pána šelem. „Nemůžete mi vzít syna.“

„Ale ano, můžu,“ pověděl mu Curran. „Udržíme ho v bezpečí. Pokud se vaše žena rozhodne nám vysvětlit, co se děje, pak bych jeho navrácení mohl zvážit.“

„Táhni do hajzlu,“ ucedila zlatovlasá žena. „Zalez do té tmavé díry, ze které jsi vzešel. Ty i tví lidé jste mi úplně ukradení.“ Otočila se na patě a odkráčela z restaurace.

Její manžel ztuhl, na okamžik rozpolcený mezi synem a ženou. „Tohle ještě neskončilo,“ oznámil nám nakonec a pak se rozběhl za Aurélií.

„Dejte nám chlapce,“ řekl Ghastek rozumným tónem.

„To si nemyslím,“ řekl Curran. „Pokud si chcete náhrdelník později prohlédnout, můžete navštívit Pevnost.“

Členové Lidu kolem nás se napjali. Dva upíři v rohu se naklonili dopředu. Vytáhla jsem Zabíječe. Měla jsem v tom hodně cviku, takže to šlo rychle. Právnička ustoupila dozadu. Mléčná čepel zbraně zadoutnala, jak kolem sebe vycítila nemrtvé. No tak, Ghasteku. Vylepši nám noc.

Ghastek si povzdechl. „Tak dobře. Potřebné záležitosti vyřešíme později.“ Curran zamířil ke dveřím a ven. Já na okamžik počkala a pak se vydala za ním. První dva kroky jsem šla pozpátku, abych se ujistila, že mu z temnoty na záda neskočí nějaký nemrtvý.

Dveře restaurace se za námi zavřely. Zaslechli jsme Ghastekův hlas: „Dobře, lidi, zpátky do práce. Zpracujme to místo činu ještě dnes v noci.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Curran.

Chlapec zapolykal. „Roderick.“

„Neboj se,“ pověděl mu Curran, hlas stále prostoupený vrčením. „Budeš s námi v bezpečí. Jestli tě něco bude ohrožovat, zabiju to.“

Chlapec znovu polkl.

Obrovský, děsivý muž se svítícíma očima a nelidským hlasem vás sebere rodičům, ale nemáte se bát, jeho ani ničeho dalšího, protože zabije všechno, co se hýbe. Bezvadná uklidňovací taktika, Vaše Veličenstvo.

„Možná by byl méně vystrašený, kdybys přestal vrčet a vypnul ty svoje světlomety,“ zamumlala jsem.

Oheň v Curranových očích pohasl.

„Bude to v pořádku,“ pravila jsem chlapci. „Jen ti chceme sundat ten náhrdelník a pak se můžeš vrátit k rodičům. Bude to v pořádku, slibuju.“

Jestli mu ten náhrdelník zlomí vaz, nemůžeme s tím já, Curran ani nikdo další nic udělat. Museli jsme ho okamžitě dostat na ošetřovnu v Pevnosti. Jeli jsme v tichosti.

3.

Doolittle se skláněl nad chlapcem, prohlížel si náhrdelník pod lupou. Lékař Smečky vypadal, že je mu lehce přes padesát, měl tmavou kůži a vlasy prokvetlé stříbrem. Byl to ten nejlepší mág léčitel, jakého jsem kdy potkala. Přivedl mě z pokraje smrti znovu k životu tolikrát, že už jsme o tom přestali vtipkovat.

Bylo na něm cosi tak uklidňujícího. Nevěděla jsem, jestli šlo o jeho chování, vlídný pohled nebo lehký jižanský přízvuk, zabarvený tóny pobřežní Georgie.

V okamžiku, kdy vešel do místnosti, se Roderick uvolnil. Během půl minuty mezi sebou uzavřeli dohodu. Když se bude chlapec chovat slušně, dostane zmrzlinu.

Ne, že by ho musel uplácet. Zabralo nám téměř hodinu dostat se do Pevnosti, a po celou dobu jízdy Roderick neřekl jediné slovo. Nepohnul se ani sebou nemlel na místě, neprováděl ani spoustu dalších věcí, které by sedmileté dítě normálně dělalo v autě. Jen tam tiše seděl a hnědé oči měl doširoka otevřené, jako by nebyl kluk, ale vyjukané soví mládě.

Doolittle přitlačil palcem a ukazováčkem těsně nad náhrdelníkem, natáhl chlapci kůži. Žíla mu vystoupila, pod obojkem se mu ze šperku do svalu krku zarýval tenký kovový šlahoun.

„Bolí to, když tady zatlačím?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Roderick. Téměř šeptal.

Doolittle zkusil další místo. „A teď?“

„Ne.“

Mág léčitel skončil s vyšetřením a poplácal Rodericka po rameni. „Věřím, že pro dnešek jsme skončili.“

„A teď můžu zmrzlinu?“ zeptal se Roderick tiše.

„Můžeš,“ potvrdil mu Doolittle. „Leno!“

Žena kožoměnec strčila svou zrzavou hlavu do místnosti.

„Tenhle mladý pán potřebuje okamžitě dostat zmrzlinu,“ řekl Doolittle. „Zasloužil si ji.“

„No páni!“ Lena vykulila oči a natáhla k němu ruku. „Tak to abychom ti ji hned dali. Pojď se mnou.“

Roderick seskočil ze židle a velmi opatrněji vzal za ruku.

„Jakou by sis dal?“ zeptala se Lena, když ho odváděla pryč.

„Čokoládovou,“ řekl chlapec tiše, s lehkým zaváháním v hlase.

„Máme spoustu čokoládové…“

Dveře se za nimi zaklaply.

Doolittle se zadíval na dveře a povzdechl si. „Náhrdelník je ukotvený ve svalu, který zdvihá hlavu. Pokud se ho pokusím chirurgicky odstranit, vykrvácí. Říkali jste, že to zvěrstvo mu nasadila jeho vlastní matka?“

„Ano,“ řekl Curran.

„Obojek se rozzářil, když se k němu manžel přiblížil,“ doplnila jsem. „Natahoval se pro něj, když mu ho vyškubla z dosahu a nasadila ho chlapci.“

„Takže byl pravděpodobně určený pro jejího manžela,“ usoudil Doolittle. „Buď to, nebo jde ten prevít po všem bez rozdílu,“ řekla jsem. „Jakýkoliv krk by vyhovoval, a chlapec byl v té chvíli nejblíže.“

„A tu dívku zabil okamžitě?“ zeptal se Doolittle.

„Víceméně,“ poznamenal Curran.

„Podivné. Nezdá se, že by chlapci aktivně ubližoval až na to, že mu zarostl do krku.“

„Bolí ho to?“ zeptala jsem se.

„Nevypadá to tak.“ Doolittle se opřel do židle. „Trochu jsem do něj dloubal a rýpal. Zdá se, že se ty kořeny pod tlakem přemisťují, takže jakýkoliv pokus ho uřezat by pravděpodobně vyvolal stahy a chlapce uškrtil. Nechci si s tím zahrávat.“

„Ta žena,“ poznamenal Curran, „věděla, že není dobré se náhrdelníku dotýkat.“

Nahlas jsem se zamyslela: „Záře ji nijak neovlivnila, takže je proti ní buď imunní, nebo ví, jak náhrdelník funguje.“

„Plakal chlapec, když jste ho vzali jeho matce?“ zeptal se Doolittle.

„Ne,“ odpověděla jsem.

Mág léčitel se znovu zadíval na dveře. „Dítě je hodně pasivní a poslušné. Nemluví, dokud ho někdo neosloví. Nepřebírá iniciativu. Snaží se ze všech sil zůstat neviditelný. Občas jde jen o plachou povahu. Někdy o příznaky emočního zneužívání nebo zanedbávání.“ Doolittle zkřížil ruce na prsou. „Taková obvinění se nedají vznášet lehce. Jen to mějte na paměti, až s ní budete příště jednat. Pokud je emočně chladná, nemusí k němu mít vůbec žádnou vazbu. Provedu nějaké testy. Čím dříve zjistíme, co je náhrdelník zač, tím lépe.“ Opustili jsme ošetřovnu a společně kráčeli dlouhou chodbou, vedoucí ke schodišti stoupajícímu až na vršek věže k našim pokojům. Hodiny v Pevnosti se klonily spíš k noci. Pro většinu lidí znamenalo deset večer čas jít spát. Elektřina i magicky nabitý vzduch ve vílampách byly drahé, takže lidé raději dělali všechno za denního světla. Pro kožoměnce se deset večer podobalo spíše čtvrté odpolední. V chodbách to žilo. Když jsme procházeli kolem, kožoměnci skláněli hlavy.

Něco mě napadlo. „Nezdálo se ti taky, že když tovaryš předal Amandě ten náhrdelník, byl o něco světlejší?“

Curran se zamračil. „Ano. Jako by byl z bílého zlata.“

„A teď je skoro oranžový.“

„Myslíš, že se krmí na hostiteli?“

„Dávalo by to smysl. Možná dostane časem hlad. Dívka umřela hned, protože byl hladový. Teď je nasycený, tak si dává načas.“

„Budeme si muset promluvit s tím tovaryšem,“ řekl Curran. „A matkou chlapce.“

„Ano, ta žena. Nadpřirozeně krásná žena s dlouhými, splývavými vlasy… na tu se nedá zapomenout.“

Curran otočil hlavu, aby se na mě zadíval.

„Co je?“

„To bych taky rád věděl.“

Pokrčila jsem rameny. „Promluvím si s tím tovaryšem zítra.“

„Půjdu s tebou.“

A proč by to dělal? Představila jsem si, jak se pokouším o rozhovor v přítomnosti Pána šelem. Tovaryšovi bude stačit jeden pohled, s křikem uteče a zastaví se až za horami.

„Ne.“

„Vždycky to slovo říkáš,“ utrousil. „To má jako něco znamenat?“

„Znamená to, že nechci, abys šel se mnou. Jakmile se prodereš do místnosti, uzavře se před námi čistě z pudu sebezáchovy. Nech mě, ať se o to postarám.“ Vyrazili jsme po schodišti nahoru. Naše pokoje se nacházely na samém vršku a teď by se mi opravdu hodil výtah.

Curran udržoval hlas vyrovnaný. „Nějak se mi dařilo jednat s Lidem docela v pohodě skoro patnáct let před tím, než ses objevila.“

„Pokud si dobře pamatuju, málem vypukla válka. A nebudu jednat s Lidem. Budu mluvit s jedním určitým tovaryšem, který čelí postihům a je k smrti vyděšený.“

„Jestli si myslíš, že se přiblížíš ke Ghastekovi, aniž bych u toho byl, tak ses zbláznila,“ oznámil mi Curran.

Zastavila jsem se a zadívala se na něj. „Vezmu si s sebou boudy a osobního strážce, obleču je do černé, posadím na koně a pojedu s nimi ke Kasinu. Pak si vyberu toho nejhrozivěji vypadajícího kožoměnce z celé skupiny a pošlu ho oznámit, že Choť Pána šelem by měla zájem o audienci. Vážně si myslíš, že by mě Lid nechal dlouho čekat?“

Bylo dobře, že kolem nebylo žádné chrastí nebo papír, protože při tom našem sporu vznikalo tolik tření, že by to zapálilo Pevnost. Byli jsme oba unavení a naštvaní.

Nad námi se na mezipatře objevil Jim a zarazil se. Očividně přemýšlel nad tím, jestli by mu prošlo, kdyby se otočil na patě a vrátil se, odkud přišel, aniž bychom si ho všimli. Curran se k němu otočil.

Přistižen, přesně tak.

Jim si povzdechl a svižným krokem zamířil k nám.

Byl vysoký a celý oděný do černé, jeho kůže měla barvu husté kávy. Jim vypadal, že je vytesaný z jednoho kusu pevných svalů. Logika mi napovídala, že někdy musel být miminko a pak dítě, ale když se na něj člověk díval, byl skoro přesvědčený, že se nějaké božstvo dotklo země svým žezlem a prohlásilo: „Budiž drsňák.“ A Jim se v té chvíli zhmotnil ve své nynější podobě, plně oblečený a připravený k akci. Byl to alfa klanu koček, šéf bezpečnosti Smečky a Curranův nejlepší přítel.

Zastavil se vedle nás.

„Prověřil jsi už Vlky z ostrovů?“ zeptal se Curran.

„Ne.“

„Kdo jsou Vlci z ostrovů?“ zeptala jsem se.

„Je to malá smečka z Keys na Floridě,“ řekl Curran. „Osm lidí. Podali žádost o připojení do Smečky a z nějakého záhadného důvodu můj šéf bezpečnosti otálí s jejich prověrkou.“

Jim zamával štosem papírů v ruce. „Šéf bezpečnosti musí řešit dvě krádeže, čtyři vraždy a jedno odstoupení z místa.“

„Vraždy?“ zeptala jsem se.

Jim přikývl.

„Dal jsem vlkům slovo,“ řekl Curran. „Nejsem proti jejich přijetí.“

Jim rozpřáhl ruce. „Jen tě žádám, abys mě nechal se ujistit, že máme všechny lidi v bezpečí, než k nim přidáme nějaké další. Mimochodem, Kate, už ses dívala na ty dokumenty Cechu, co jsem ti poslal?“

Tady se někdo snaží odlákat pozornost. Věnovala jsem mu tvrdý pohled. Odrazil se od něj jako hrách od stěny. „Tak trochu. Měla jsem moc práce.“

„Tak vidíš.“ Jim ukázal na mě. „Tvoje družka dělá to samé co já. Má stanovené priority.“

Za tohle ho dostanu. Ó ano.

Curran se na Jima zadíval. „Mám ti s těmi prověrkami pomoct?“

Jimově tváři cukl sval. „Ne, to zvládnu.“

Ha! Taky nechtěl, aby se mu Curran pletl do práce. „Neboj se, jde se mnou vyšetřovat nějaké věci.“

„Ve městě?“ zeptal se Jim.

„Ano.“

„Výborný nápad. Měli byste jít oba. Do města.“

S Curranem jsme se na sebe zadívali.

„Snaží se nás zbavit,“ řekla jsem.

„Myslíš, že plánuje převrat?“ Curran se zamyslel.

„V to doufám.“ Otočila jsem se k Jimovi. „Je nějaká šance, že bys mohl svrhnout tyranského Pána šelem a jeho psychopatickou Choť?“

„Jo, dovolená by se mi hodila,“ poznamenal Curran.

Jim se k nám naklonil a tlumeným hlasem nám oznámil: „Ani kdybyste mi za to zaplatili. To je vaše svinstvo, vy si ho vyřešte. Já mám své vlastní práce dost.“

A odešel.

„Škoda,“ utrousil Curran.

„Já ti nevím, myslím, že možná bychom ho mohli přesvědčit, aby převzal otěže moci.“

Curran zavrtěl hlavou. „Ne. Na to je moc chytrý.“

Konečně jsme dorazili na konec schodů, prošli dlouhou chodbou a vystoupali ještě po jednom schodišti, než jsme vkročili do našich pokojů. Upustila jsem tašku, shodila jsem popruh i se šavlí a zhluboka se nadechla. Ach, sladký domove.

Obvykle je velmi účinné, když se na někoho vrhnete zezadu, protože ona osoba netuší, že se blížíte. Nicméně pokud se ty přepady dějí skoro neustále, oběť si na ně zvykne. Takže když se mě pokusil Curran popadnout, tanečním krokem jsem uhnula do strany a podrazila mu nohy. Chytil mě za paži a pak jsme se chvíli převalovali po podlaze, takže jsem nakonec skončila na něm, můj nos jen pár centimetrů od jeho.

Uculil se. „Žárlíš.“

Chviličku jsem to zvažovala. „Ne. Ale zíral jsi na ni jako by byla celá z diamantů, tak to nebyl zrovna dobrý pocit.“

„Zíral jsem na ni, protože měla divný pach.“

„Jak divný?“

„Voněla jako kamenný prach. Velmi silný, suchý pach.“ Curran mě objal. „Zbožňuju, když se celá nespokojeně naježíš a jsi tak majetnická.“

„Nikdy se neježím a nejsem majetnická.“

Ukázal mi zuby v širokém úsměvu. Tvář mu skoro svítila. „Takže ti nevadí, když tam zajdu a popovídám si s ní?“

„Jistěže ne. Takže ti nevadí, když půjdu a popovídám si s tím sexy vlkodlakem ze třetího patra?“

Z uvolněné hravosti přešel během půl vteřiny do smrtelné vážnosti. „Jaký sexy vlkodlak?“

Zasmála jsem se.

Curranův pohled se zaostřil kamsi mimo. Na něco se soustředil.

„Děláš si v duchu seznam všech lidí pracujících ve třetím patře, že?“

Výraz měl najednou nečitelný. Uhodila jsem hřebík na hlavičku.

Sjela jsem z něj a opřela si hlavu o jeho biceps. Huňatý koberec pod mými zády byl tak příjemný a pohodlný.

„Je to Jordan?“

„Vybrala jsem náhodné patro,“ řekla jsem mu. „Jsi šílený, víš to?“

Objal mě pažemi. „To říká ta pravá.“

Společně jsme leželi na koberci.

„Nemůžeme dopustit, aby náhrdelník zabil toho chlapce,“ řekla jsem.

„Uděláme vše, co bude v našich silách.“ Povzdechl si. „Omlouvám se za tu večeři.“

„Bylo to to nejlepší rande vůbec. No, dokud nezačali umírat lidé a neukázali se tam upíři. Ale předtím to bylo úžasné.“

Ještě chvíli jsme tam jen tak leželi.

„Asi bychom se měli přesunout do postele.“ Curran se vedle mě protáhl. „Až na to, že ten koberec je fajn a měkoučký a já jsem unavený.“

„Chceš, abych tě tam odnesla?“

Zasmál se. „Myslíš si, že to zvládneš?“

„To nevím. Vyzkoušíme to?“

Ukázalo se, že odnášení do naší postele nebude nutné. Dostal se tam vlastními silami a nebyl rozhodně až tak unavený, jak předtím hlásil.

Ráno přišel telefonát od Doolittla. Když jsme dorazili do nemocničního oddělení, Roderick seděl na lůžku, na tváři ten samý soví výraz. Během noci náhrdelník ztratil něco ze svého žlutavého nádechu. Teď vypadal lehce tmavší než pomerančová kůra.

Dřepla jsem si vedle chlapce. „Ahoj.“

Roderick se na mě zadíval velkýma očima. „Dobré ráno.“

Hlas měl slabý. V myšlenkách se mi vynořila představa, jak se mu náhrdelník stáhl kolem křehkého krku. Kost křupla…

Museli jsme si pospíšit. Museli jsme to z něj dostat pryč.

Doolittle nás odvedl ke dveřím a tiše promluvil: „Došlo rozhodně ke změně barvy kovu. Obojek mu začíná být nepříjemný.“

„Takže ta věc začíná být hladová,“ řekl Curran.

„Pravděpodobně.“ Doolittle zdvihl malý výtisk. Světle modrá čára přes papír. M-sken. M-skener zaznamenával určité druhy magie různými barvami. Purpurovou nemrtvé, zelenou kožoměnce a tak dále. Modrá znamenala lidskou magii. Kouzelníci, telepati, telekinetici, ti všichni měli na m-skenu modrou. Základní lidská.

„To je ten náhrdelník, nebo Roderick?“ zeptal se Curran.

„Chlapec. Má určitou moc a ta zastírá jakoukoliv magickou signaturu, kterou by mohl náhrdelník vydávat.“ Doolittle ukázal na bod na grafu. Zamžourala jsem na něj blíž. Modrou protínaly série světlejších jiskřiček.

„To je pravděpodobně náhrdelník,“ řekl Doolittle. „Ale není to dost, abychom se od toho mohli odrazit. Potřebujeme přesnější způsob měření.“

Potřebovali jsme Julii. Byla to senzibilka a dokázala vidět barvy magie s mnohem větší přesností než kterýkoliv m-skener. Vystrčila jsem hlavu do chodby a zavolala: „Mohl by někdo najít moje dítě, prosím, a říct mu, ať přijde sem dolů?“

O patnáct minut později Julie dorazila do nemocničního křídla. Když jsem ji poprvé potkala, byla polomrtvá hlady, vyhublá a dostávala panický záchvat pokaždé, když se z její kůže někdo pokoušel smýt ochrannou vrstvu špíny. Teď jí bylo čtrnáct a už nebyla hubená, ale štíhlá. Když napnula svaly, na rukou i nohou bylo vidět, že má pevnou postavu. Myla se, ale nedávno se rozhodla, že vynález hřebenů byla nedůležitá ztráta času, takže její vlasy byly někde na pomezí kupy sena a ptačího hnízda.

Vysvětlila jsem jí celou věc s náhrdelníkem. Julie se přiblížila ke chlapci. „Ahoj. Podívám se ti na tu věc na krku, ano?“

Roderick neřekl nic.

Julie zamžourala na kov. „Divné. Je světlý.“

„Světle žlutý? Světle zelený?“ Jakékoliv zabarvení bylo dobré.

„Ne. Vypadá bezbarvě jako horký vzduch stoupající od asfaltu.“

Průhledná magie. Tak teď už jsem viděla opravdu všechno.

„Jsou na něm velmi slabé runy,“ řekla Julie, „dají se jen těžko rozeznat. Nepřekvapuje mě, že jste si jich nevšimli,“ dodala.

„Dokážeš je přečíst?“ zeptal se Curran.

Zavrtěla hlavou. „Není to žádná runová abeceda, kterou umím.“

Doolittle jí podal kus papíru a tužku a ona na něj zapsala pět symbolů. Runy, starodávná písmena staroseverské a germánské abecedy, prošly za ta léta několika změnami, ale nejstarší runy za svůj rovný, lineární vzhled vděčily skutečnosti, že se v dávné minulosti ryly do tvrdých povrchů. Všechno to byly rovné linky, bez křivek a drobných tahů. Tyhle symboly měly podobný vzor, ale nepodobaly se žádným runám, které jsem kdy viděla. Mohla bych strávit den nebo dva hrabáním se v knihách, ale Roderick tolik času neměl. Potřebovali jsme ty informace rychle.

Curran musel dojít ke stejnému závěru. „Znáš nějaké experty na runy?“ Poklepala jsem prstem na papír. „Mohla bych pár obvolat. Je tu jeden chlap. Dagfinn Heyerdahl. Býval členem Nadace Severského dědictví.“

Nadace Severského dědictví se nesoustřeďovala ani tak na zachování kulturního dědictví jako na záchranu představy o Vikinzích v tom nejklišovitějším smyslu slova. Pili obrovské množství piva, prali se a nosili helmy s rohy, i přes historické důkazy naznačující opak.

„Býval?“ zeptal se Curran.

„Vykopli ho, protože byl moc velký násilník a příliš pil.“

Curran překvapeně zamrkal. „Severské dědictví?“

„Mhm.“

„Nemají být členové často opilí a prát se, aby je vůbec přijali?“ zeptal se. „Jak moc velké výtržnosti musel páchat?“

„Dagfinn je vynalézavá duše,“ vysvětlila jsem. „Pravým jménem Don Williams. Má v sobě hodně magie, a kdyby si neházel sám klacky pod nohy, mohl by touhle dobou Severské dědictví vést. Trestní rejstřík má tlustý jako Bibli a stejně dlouhý, většina z toho jsou hloupé, malé přestupky. Taky je to jediný žoldák, kterého znám, a pracuje zadarmo, protože mu tolikrát napařili pokutu, že bude trvat roky, než Cechu dluhy splatí. Asi před dvěma lety se sťal pod obraz a proboural se skrz bránu budhistického meditačního centra na South Side. Skupina mnišek bhikhuni tam zrovna v té době seděla, hluboko ponořená do meditace. Honil je po centru a řval něco o tom, kde schovávají ty asijské krásky. Hádám, že si je asi spletl s muži, protože mají stejná roucha a vyholené hlavy.“

„A proč toho hlupáka nikdo neupozornil, že se zmýlil?“ zeptal se Doolittle. „Možná proto, že jsou budhisté?“ poznamenal Curran. „Násilí je v jejich společnosti obecně považované za nepřístojné. Jak to dopadlo?“

„Dagfinn z jedné z nich stáhl roucho a v té chvíli k němu přišel starší mnich a udeřil ho do hrudi hranou zápěstí. Dagfinn se trochu proletěl a zboural přitom kus zdi kolem kláštera. Cihly mu popadaly na tvář a udělaly mu rychlou plastickou operaci. Jelikož ten starý mnich zdvihl ruku proti někomu jinému ve hněvu, odešel dobrovolně do ústraní. Pořád žije v lesích blízko hory Stone Mountain. Mniši ho měli ve velké úctě, takže je to dost naštvalo, a odešli to řešit s Nadací Severského dědictví. Promluvili si spolu a příští den Dagfinn letěl. Neovikingové budou vědět, kde je. Vykopli ho, ale pořád k nim patří.“

Curran přikývl. „Dobře, vezmeme si džíp.“

„Na svém území nepovolují techniku novější než ze čtrnáctého století. Budeš muset jet na koni.“

Curranova tvář se proměnila v klasicky bezvýraznou masku Pána šelem. „To si nemyslím.“

„Můžeš za námi běžet, jestli chceš, ale já si beru koně.“

Curranovi v hrdle začínalo bublat předzvěstí hlubokého vrčení. „Řekl jsem, že si vezmeme džíp.“

„A já ti říkám, že ti zaboří sekeru do karburátoru.“

„Víš ty vůbec, co je to karburátor?“ zeptal se Curran.

Věděla jsem, že je to součástka v autě. „To je vedlejší.“

Doolittle si odkašlal. „Můj pane, má paní.“

Zadívali jsme se na něj.

„Běžte to řešit ven z mé nemocnice, než tady něco rozbijete.“ Neznělo to jako prosba.

Ozvalo se opatrné zaťukání na dveře, pak se pootevřely a mladá žena strčila hlavu dovnitř. „Choti?“

Co je zas? „Ano?“

„Dole na vás čeká upír, prý se s vámi chce setkat.“

4.

V čekací místnosti seděl upír, na zadních, vychrtlá příšernost. Upíři patřili mezi noční dravce. Denní světlo jim spalovalo kůži jako oheň, ale Lidu se před nedávnou dobou podařilo tohle omezení obejít tím, že nemrtvé mazali vlastním, patentovaným krémem proti slunci. Rychle schnul a byl k dostání v různých barvách. Zrovna tenhle krvesaj se mohl pochlubit jasnou, limetkově zelenou barvou. Krém ho pokrýval naprosto celého, každý centimetr, každou vrásku a záhyb. Až se vám z toho zdvihal žaludek.

Když jsem vešla dovnitř, otočil hlavu, jeho očima se na mě soustředila inteligentní mysl navigátora, sedícího v obrněné místnosti daleko odsud. Noční můra otevřela čelisti.

„Kate,“ ozval se Ghastekův hlas suše. „Currane. Dobré ráno.“

„Co tady děláš?“ zeptal se Pán šelem.

Upír se na křesle poskládal, takže připomínal mumifikovanou kočku. „Mám zájem vypátrat podstatu toho náhrdelníku. Utrpěli jsme velké ztráty, musíme dostat nějaké vysvětlení. Našli jste už způsob, jak ho odstranit?“

„Ne,“ řekla jsem.

„Takže chlapcův život je stále v ohrožení,“ řekl Ghastek.

Díky, pane Očividný.

„Je to v řešení,“ ozval se Curran.

„Rád bych se stal součástí toho řešení.“

„O tom nepochybuji,“ poznamenal Curran. „Vím, že je těžké tomu uvěřit, ale dokážu prožít celé dny, aniž bych si dělal starosti, jestli se ti něco líbí nebo ne.“

Upír otevřel ústa a imitoval povzdech svého navigátora. Byl to děsivý pohled. Čelisti mu poklesly, hruď se mu zdvihla a zase klesla, ale z úst nevyšel žádný vzduch.

„Upřednostňuji zdvořilou debatu, tak mi promiňte, pokud budu znít netaktně. Vzali jste to dítě pryč proti vůli jeho rodičů. Jinými slovy jste ho unesli násilím. Co jsem posledně kontroloval, je to trestný čin. Mám velmi schopné lidi, kteří by mohli Útvaru pro paranormální jevy nabídnout velmi závažný případ, pokud jim dám vědět.“

„ÚPJ se může jít vycpat,“ opáčil Curran. „Já mám taky velmi schopné lidi. Zaplavím vás papíry. Z čeho všeho byste chtěli být obžalovaní?“

„Na základě čeho?“ Upír vypadal pobouřeně.

„Ohrožení z nedbalosti.“ Curran se naklonil dopředu. „Tví tovaryši přestali ovládat dva upíry přímo uprostřed restaurace plné lidí.“

„Byly tam polehčující okolnosti a vám se nic nestalo.“

Curranovi se nebezpečně blýskalo v očích. „Jsem si jistý, že to veřejnost vezme v potaz, zvlášť až mí lidé rozmáznou ten strašlivý hororový příběh o masakru v Arirangu ve všech novinách.“

Upír obnažil tesáky.

Curranovi se zachvěl horní ret v předzvěsti vrčení.

Zabodla jsem do stolu mezi ně vrhací nůž.

Muž a monstrum ztichli.

„Nahoře se pomalu dusí a umírá dítě,“ řekla jsem. „Pokud byste alespoň na vteřinu zvládli necenit na sebe zuby, možná byste si na to i vzpomněli.“

Ticho se protahovalo.

„Jen chci pomoct,“ poznamenal Ghastek.

Jo, jasně.

Curranova tvář vypadala jako vytesaná z kamene. „Nepotřebujeme tě.“

„Ale ano, potřebujete,“ řekl Ghastek. „Vy máte náhrdelník, ale my máme Lawrence. Chodil s Amandou více než rok. Myslím, že by vás mohlo zajímat, že Amandin otec, Colin Sunny, má sestru. A ta je vdaná za Orencia Fomeye.“

„Okresního prokurátora Orencia Fomeye?“

„Přesně tak,“ řekl Ghastek. „A po včerejší události Sunnyové bydlí v domě Fomeyových. Věřím, že důsledky jsou vám jasné.“

Chápala jsem je, rozhodně. Sunnyové se stali nedotknutelnými. Kdyby se Smečka pokusila jít proti okresnímu prokurátorovi, utopili bychom se ve vlnách negativní publicity, a to ani nezmiňuju, že by se každý policista ve městě rozhodl, že je jeho životním posláním komplikovat kožoměncům život, kdykoliv to jen půjde.

Curranova tvář se proměnila v bezvýraznou, nečitelnou masku. Taky si moc dobře uvědomoval situaci, a nelíbilo se mu to. „Požádal jsi o rozhovor?“

„Jak nejslušněji to šlo. Byli jsme nadmíru přesvědčiví, ale nehodlají se k situaci vyjadřovat.“

„Neptají se po Roderickovi?“ Co to, sakra?

„Ne, neptají,“ potvrdil Ghastek. „Také mi to přijde nanejvýš podivné. Prokurátor s námi odmítl mluvit. Pokud chcete jakékoliv podklady ohledně chlapce a jeho matky, náš Lawrence je vaše nejlepší šance. Dejte mi přístup k vašim informacím, a já se s vámi také podělím.“

Zadívala jsem se na Currana. Ty informace jsme potřebovali.

Výraz měl nečitelný.

No tak, zlato.

„Tak fajn,“ řekl.

* * *

Jeden moudrý muž mi kdysi pověděl, že dům vypovídá hodně o duši toho, kdo v něm bydlí. Během let jsem došla k závěru, že je to naprostý blábol. Pevnost se svým zlověstným masivním opevněním a ponuře vypadajícími věžemi mohla napovídat něco o Curranově potřebě ochránit vlastní lidi, ale neprozrazovala nic o tom, kolik zodpovědnosti mu leželo na ramenou. Nenaznačovala, jak štědrý a spravedlivý je. A rozhodně byste si z ní nedokázali odvodit, že pod vším tím řevem Pána šelem, je Curran nehorázně zábavný.

Na druhou stranu Kasino vypadalo jako nádherný přízrak zrozený z pouštního žáru, písku a magie. Bílé a elegantní, téměř se vznášelo nad obrovským pozemkem, ozdobeným fontánami, sochami a barevnými lampami. Všechna ta krása skrývala stáje s upíry. Nemrtvými, věčně hladovými a ovládanými v ocelovém sevření myslí navigátorů. Strašili tam na štíhlých minaretech. Kasino ždímající peníze z lidské chamtivosti zabíralo hlavní patro budovy, a kdesi hluboko uvnitř Lid spřádal své intriky a machinace s krutou precizností moderní korporace, beroucí ohled pouze na čísla, výsledky a výdělky.

Zaparkovala jsem džíp a zadívala se na Kasino skrz přední sklo. Nechtěla jsem jít dovnitř. Soudě podle mrzoutského výrazu se tam Curran taky dvakrát nehrnul.

Otevřeli jsme dveře auta současně a zamířili ke Kasinu.

„Děláme to kvůli dítěti,“ řekl Curran.

„Ano.“ Bylo dobré si to připomenout. „Jen vejdeme dovnitř a promluvíme si s nimi.“

„A nikoho nezabijeme,“ dodal Curran.

„Ani upíra.“

„A nic tam nerozbijeme.“

„Protože nechceme platit obrovský účet Lidu.“

„Ano.“ Curran se tvářil pochmurně. „Z peněz Smečky nedostanou ani cent.“

Přikývla jsem. „Budeme hodní, takže nebudeme muset platit žádné škody, a pak vyjdeme ven a doma si dáme hezkou sprchu.“

„Smyjeme ze sebe ten puch. Cítím krvesaje až odsud.“

„Já je cítím až sem.“

A taky že ano. Z bílých parapetů přitahovaly mou pozornost jiskřičky upíří magie.

„Díky, že ses rozhodla to udělat,“ poznamenal Curran.

„Díky, že jsi šel se mnou.“

Jít dovnitř, vyjít ven, nezpůsobit válku mezi Smečkou a Lidem. Brnkačka.

Prošli jsme vysokým, klenutým vchodem, hlídaným dvěma muži se zahnutými jatagany. Byli oblečení v černé a vypadali přiměřeně hrozivě. A velmi pečlivě se vyhýbali tomu, aby se na nás podívali.

Uvnitř nás agresivně obklopila záplava nejrůznějších zvuků, melodie herních automatů, upravených, aby fungovaly i během magie, cinkání kovu, hudba, pípání, to vše mísící se s výkřiky davu, jenž tady odevzdával těžce vydělané peníze s vidinou rychlého výdělku. Studeným vzduchem se vznášel parfém z citrusových plodů. Lid se snažil udržovat zákazníky bdělé, protože spící nemohou sázet a prohrávat.

Curran nakrčil nos.

„Už jsme skoro tam, zlato,“ pověděla jsem mu a zamířila ke dveřím pro personál na opačném konci rozlehlé místnosti.

Velký, tlustý muž se otočil od automatu a narazil do Currana. „Hej! Dávej pozor!“

Curran ho obešel a mířili jsme dál.

„Kreténe!“ vyštěkl muž za našimi zády.

„Tohle místo miluju,“ ucedil Curran.

„Je tak mírumilovné a poklidné, a plné ohleduplných lidí. Myslela jsem si, že se ti ta atmosféra zalíbí.“

„Zbožňuju ji.“

Prošli jsme dveřmi pro personál. Jeden z tovaryšů, muž v černých kalhotách, košili a tmavě purpurové vestě, vstal zpoza stolu.

„Můžu vám nějak pomoci?“

„V pořádku, Stuarte.“ Po postranním schodišti sešla žena a vkročila do místnosti. Měřila metr padesát pět a vypadala jako anatomicky nemožný sen všech dospívajících chlapců. Uzoučký pas, velkorysé boky a hrudník, jenž by mohl vyhrávat ceny, to všechno zabalené v tmavém hedvábí. Zrzavé vlasy jí spadaly ve vlnitých kadeřích až pod zadek, a když se na vás usmála, měli jste silné nutkání jí ve všem vyhovět. Jmenovala se Rowena, řídila pro Lid oddělení pro styk s veřejností a profesionálně pilotovala nemrtvé.

Taky měla dluh u čarodějek, díky čemuž teď shodou okolností dlužila i mně. Pokud jsem ji požádala o laskavost, musela ji splnit. Ten fakt jsme obě dvě velmi pečlivě skrývaly přede všemi.

„Pane Lennarte. Paní Danielsová.“ Rowena naším směrem střelila krásným úsměvem. „Lawrence vás čeká nahoře. Následujte mě, prosím.“

Takže jsme šli za ní, a když stoupala po schodech nějakých šedesát centimetrů před námi, její zářivě dokonalý zadek se houpal v naší nebezpečné blízkosti. Curran se na něj statečně ani nepodíval.

Zavedla nás do malé místnosti s polopropustným sklem. Člověk by od výslechové místnosti čekal stůl, strohé šedé zdi a židle přišroubované k podlaze, ale ne, tady měli zdi natřené na krémově bílou s jemným mřížkovým vzorem na vršku, a vybavení tvořila moderní pohovka a dvě měkká křesla, přátelsky naaranžované kolem konferenčního stolku. Na okraji pohovky seděl Lawrence. Vypadal pobledle, oči měl zarudlé.

Posadili jsme se do křesel naproti němu.

„Víš, kdo jsme?“ zeptal se Curran tiše.

Lawrence přikývl. „Už mě informovali. Mám s vámi spolupracovat.“

Vytáhla jsem z kapsy zápisník. „Jak dlouho jsi Amandu znal?“

Lawrence zapolykal. „Tři roky. Přijali ji mezi tovaryše hned po ukončení střední školy.“

„Jak dlouho jste spolu chodili?“ zeptala jsem se.

„Příští týden by to byl rok a měsíc.“ Hlas měl chraptivý. Odkašlal si.

„Pověz mi o její rodině,“ řekl Curran.

Lawrence si povzdechl. „Neměla je ráda.“

„Proč ne?“ pobídla jsem ho.

„Říkala, že matka je velmi chladná. Aurélie všechno dělala spíš mechanicky, ujišťovala se, že se Amanda a její bratr najedí a jsou vhodně oblečení. Byla velmi konkrétní, co se týkalo jejich rozvrhu. Amanda tomu říkala Ocelový kalendář. Když měli vyšetření u doktora nebo školní výlet, zapsalo se to do kalendáře a nebylo dovolené se od toho odchýlit. Celé čtyři roky na střední škole měla Amanda perfektní docházku. Nezáleželo na tom, jak moc jí bylo zle, matka ji vždycky poslala do školy. Nikdy nepřišla pozdě. Ale v chování její matky nikdy nebyla láska nebo opravdová vřelost.“

„A otec?“ zeptal se Curran.

„Colin uctívá zemi, po které Aurélie chodí.“ Lawrence se hořce zasmál. „Jako by najednou oslepl, když je v místnosti. Amanda s ním mohla mluvit jen ve chvílích, kdy byla matka zaměstnaná něčím jiným. Nemohla se dočkat, až odtamtud vypadne. Pověděla mi, že proto se přihlásila k Lidu. Tovaryš má totiž právo na vlastní pokoj a stravu v Kasinu.“

„Byla její matka naštvaná, když to Amanda udělala?“ zeptala jsem se. „Aurélie není nikdy naštvaná. Je jako hezký robot,“ řekl Lawrence. „Nikdy nekřičí. Nikdy neztratí nervy. Nemyslím si, že by jí na tom jakkoliv záleželo.“

„Setkal ses s jejími rodiči někdy osobně?“ chtěl vědět Curran.

„Ano. Jednou jsme šli na večeři do restaurace. Colin se zdál normální. Aurélie si jen objednala jídlo, jinak nemluvila. Mám pocit, že dělá pouze to, co se po ní vyžaduje, a nikdo po ní nechtěl, aby se bavila se mnou nebo s Amandou.“

„A co ten náhrdelník?“ zeptala jsem se.

Lawrence se několikrát mělce nadechl.

Čekali jsme.

„Byl to dárek,“ řekl konečně. „Jednoho dne na Vánoce dorazil do jejich domu, byl adresovaný Colinovi. Vytáhl ho z krabice. Byl zavřený ve skleněné krabičce. Když se ji pokusil otevřít, Aurélie mu ji vzala z rukou. Náhrdelník pak vystavili na zdi v chodbě, opravdu hodně vysoko, pořád byl v té skleněné krabičce. Amandě bylo tehdy patnáct. Strašně se jí líbil. Říkala, že tam postávala a pořád se na něj dívala, protože byl tak nádherný. Nikdy jí nedovolili se ho dotknout. Před půl rokem se k nim někdo vloupal. Zloději vzali šperky, peníze, a nějak se jim podařilo ten náhrdelník sundat, takže ho vzali taky. Byla kvůli tomu opravdu naštvaná.“

Lawrence se zadíval na své dlaně. „Před týdnem jsem ho zahlédl v jedné zastavárně. Koupil jsem ho pro ni. Já… já ji zabil. Byla tak milá, tak krásná. Občas si sama pro sebe pobroukávala písničky, když nad něčím přemýšlela nebo vařila kávu. A já ji zabil. Ona si ho vzala a pak… pak prostě umřela. Byl jsem přímo tam, ale nemohl jsem nic dělat…“

Zůstali jsme s ním dalších deset minut, ale Lawrence už neřekl nic.

Ghastek na nás čekal na chodbě.

„Řekněte mi, že ho někdo hlídá, aby nespáchal sebevraždu,“ poznamenal Curran.

„Samozřejmě,“ odtušil Pán mrtvých. „Je v péči terapeuta, má přístup ke knězi a sledujeme ho i ve spánku. Nicméně pokud se bude chtít opravdu zabít, nikdo z nás s tím moc nenadělá. Je to nemilé. V brzké době měl zakončit pětileté působení jako tovaryš. Do jeho výuky jsme investovali spoustu času a peněz.“

Samozřejmě. Bylo ode mě hloupé na to zapomenout. Lid neměl zaměstnance, ale lidské zdroje, a každý z nich měl vlastní cedulku s cenou.

„Prohlédl jsem si kresbu toho nápisu na náhrdelníku,“ řekl Ghastek. „Tvrdila jsi mi, že by to mohla být runová abeceda, ale tahle písmena neznám. Jak přesná je ta kresba?“

„Tak přesná, jak je v lidských silách,“ pověděla jsem mu.

Ghastek zdvihl obočí. „Znáš termín ‚selhání lidského faktoru‘?“

Znáš termín ‚dát někomu po držce‘? „Člověk, který ty runy z náhrdelníku zkopíroval, je expert ve svém oboru. To, že nedokážeš poznat písmo automaticky, neznamená, že není runového původu. Abeceda staršího futharku taky prošla za ty roky mnoha úpravami.“

Ghastek vytáhl kopii Juliiny kresby „Studiím tohohle tématu jsem věnoval značné množství času, a ještě jsem podobnou runu neviděl.“ Ghastek ukázal na symbol, který vypadal jako písmeno X s dvojitou levou čárou.

Ale ano, samozřejmě. Neznal ho, takže to nemohla být runa. „Fehu i Ansuz mají dvojité čáry. Proč by ji nemohla mít i tahle runa? Kdybys ji promíchal s jinými runami a řekl laikovi, ať vybere nějakou, která tam nepatří, tuhle by určitě nevybral.“

Ghastek mi věnoval přezíravý pohled. „Termín ‚laik‘ označuje už v samotné definici někoho, kdo není expert. Samozřejmě že by nebyl schopný tu runu vybrat, Kate. Mohli bychom mu tam přidat i hvězdičky a spirály, a ty by taky pravděpodobně nevybral.“

Ty ješitný pitomče.

Curran si odkašlal.

Uvědomila jsem si, že jsem udělala krok směrem ke Ghastekovi. Žádné zabíjení, žádné rvačky, ani ničení majetku. Jasně.

„Hodláme to vzít za expertem.“

„Vzhledem k okolnostem mi to přijde prozíravé.“

Ano, jistě, to byl moc hodný, že nám k tomu dal své svolení.

„A kde je ten expert?“ zeptal se Pán mrtvých.

„V Nadaci Severského dědictví,“ pověděla jsem mu.

Ghastek zkřivil tvář v cosi připomínající znechucený úšklebek, jako by právě strčil hlavu do pytle shnilých brambor.

„Chcete navštívit Neovikingy?“

„Ano.“

„Jsou to omezení, hluční kašpaři. Celé dny jen sedí v hodovní síni, opíjejí se a navzájem si dávají pěstí, když je jejich mužnost nějak ohrožena.“

„Nemusíš jít s námi,“ pravila jsem.

Ghastek si trpělivě povzdechl. „Tak tedy dobře. Seženu si upíra.“

5.

Jela jsem na koni jménem Kámoš. Slyšel taky na jméno Fred, když měl zrovna velkomyslnou náladu, a ve stáji Smečky ho označili za modrý roan tennesseeského mimochodníka. Ta část se zbarvením relativně seděla. Kůň pode mnou byl tmavě šedý, kolem hlavy a kotníků mu srst přecházela v černou. Ta část s tennesseeským mimochodníkem… no, možná ho měl v rodokmenu, ale z větší části šlo rozhodně o studenokrevníka. Obrovského studenokrevníka vážícího skoro tisíc dvě stě kilo. Vsadila bych na Percherona. Sedět na Kámošovi připomínalo spíš jízdu na malém slonovi.

Doprovod upíra pro Currana představoval dilema. Odmítal jet na koni, ale taky mě nechtěl nechat cestovat ve společnosti nemrtvého jen tak, takže musel vymyslet nějaký kompromis. Zastavili jsme se v kanceláři, abychom vyzvedli Andreu. Bohužel byla někde venku. Podle všeho došlo k vraždě nějakých kožoměnců a Jim ji do toho zatáhl, samozřejmě aniž by se mi o tom zmínil. Namísto toho jsme s sebou vzali Dereka a Ascania.

Derek byl náš třetí zaměstnanec. Jednou to byl můj parťák, potom dělal pro Jima špiona, pak vedl Curranovu osobní stráž a teď pracoval pro naši Špičkově ostrou vyšetřovací agenturu, aby získal zkušenosti a rozhodl se, co vlastně chce v životě dělat. Když jsem ho potkala poprvé, nebylo mu ani osmnáct a byl to hezký kluk. Teď mu táhlo na dvacítku. Nějací parchanti mu na tvář vylili roztavené stříbro. Sice za to zaplatili životem, ale tvář se mu už nikdy nezahojila do původní podoby.

Ascanio byl náš stážista. Bylo mu patnáct, byl krásný jako anděl, a taky to byla bouda neboli hyenodlak. Boudí děti se málokdy dožily dospělosti, protože mnoho z nich prohrálo svůj boj se šílenstvím a stali se z nich lupové. Takže si Ascania cenili, hýčkali ho a neskutečně ho rozmazlovali. Bohužel to byl potížista a nakonec to přehnal, takže mi ho dali na starost, abych ho trénovala, protože u mě hrozila nejmenší šance, že bych ho za něco musela zabít.

Derek a Ascanio jeli na koních za mnou, o čemsi se tiše dohadovali. Přede mnou klusal jako limetkově zelená noční můra Ghastekův upír, trhanou, smyčkovitou chůzí. Většina upírů ztratila po nějakém čase schopnost běžet vzpřímeně a začala se pohybovat po čtyřech, protože patogen Immortuus postupně proměnil tělo oběti v nového děsivého dravce. Už předtím jsem se potkala s velmi starými upíry. Své původní lidské schránky nepřipomínali ani z dálky. Ghastek ale pilotoval jen pár měsíců starý kus. Klusal vpřed, jednu chvíli pelášil na všech čtyřech u země jako ještěrka, pak se ze dvou třetin napřímil a shrbeně klusal jako nějaká groteskní loutka vedená opilým loutkářem.

Vedle upíra běžel příšerně velký černý pudl. Jmenoval se Grendel, patřil mně, a i když to nebyl žádný psí génius, bezmezné mě miloval a v boji přišel vhod.

Pár desítek metrů za námi klusal obrovský lev. Když se kožoměnci proměnili, jejich zvířecí formy byly vždycky větší než u jejich zvířecích předobrazů. Ale Curranův lev nebyl jen velký, vypadal prehistoricky obrovský. Šedou srst kolosu přetínaly slabší tmavé pruhy jako jizvy po biči. Po cestě se pohyboval lehkým tempem, zdánlivě neúnavně. Proto jsem skončila na Kámošovi. Vešla jsem do stájí a pověděla jim, že budu cestovat mezi upírem a lvem o velikosti nosorožce a potřebuji koně, který se nesplaší. Šéf stájí mi ho doporučil opravdu správně, protože se zdálo, že Kámoše nic nerozhází. Když nám Curran občas klusal po boku, lehce se mu chvěly nozdry, zatímco další dva koně se lehce plašili a tlumeně, vystrašeně řičeli. Kámoš ale prostě dusal rovnou vpřed. Nejspíš byl přesvědčený, že je lev jen výplodem jeho fantazie a upír vpředu musí být Grendelův pokřivený, zmutovaný bratr.

Vypadali jsme jako pojízdný cirkus. Bohužel jsme neměli žádné obecenstvo. Po levé straně nás v rozeklané linii obklopovaly stromy a po pravé stoupal vzhůru nízký skalnatý kopec porostlý trávou, na jehož vrcholku začínal další les.

„Ještě jsem se s Neovikingy nepotkal,“ pravil Ascanio.

„Slušná část z nich jsou žoldáci,“ řekla jsem mu přes rameno. „Jsou neurvalá cháska a nedali by se označit za věrné tradicím. Někteří ano, ale většina z nich tu je, protože v dětství viděli jeden nebo dva filmy a myslí si, že ,Viking‘ je podstatné jméno.“

„Není?“ zeptal se Derek.

„Ne, původně šlo o sloveso. Něco jako ‚jít vikingovat‘. Lidi ze Severského dědictví nosí rohaté helmy, pijí pivo z gigantického sudu a začínají rvačky. Mezi neovikinskými komunitami jsou na tom finančně lépe než většina, takže si můžou dovolit trochu zábavy.“

„Kde na to berou peníze?“ zeptal se Derek.

Kývla jsem k cestě. „Za touhle zatáčkou.“

O pár minut později jsme jí projeli. Po naší levici se rozprostíralo velké jezero. Modrozelená voda se táhla do daleka, vznášel se nad ní namodralý opar. Tu a tam vykukovaly z vody zelené ostrůvky, vroubené pískem. Po pravé straně na hřebenu nízkého kopce, připomínajícího obrněná záda mořského hada, čněla k obloze obrovská hodovní síň postavená ze silných trámů. Jak jsme tam postávali, zpoza nejbližšího ostrůvku se vynořily dvě karvy, dlouhé lodě, zvedaly vyřezávané dračí hlavy vysoko nad hladinu jezera.

Ascanio zdvihl ruce, aby si zastínil oči.

„Jezero Lanier,“ pověděla jsem mu. „Nadace Severského dědictví tady vybudovala říční flotilu dračích lodí. Nejsou jedinými Neovikingy v oblasti. Na východním pobřeží sídlí několik severských komunit a docela hodně z nich by rádo jezdilo kolem pobřeží v té správné lodi. Severské dědictví je prodává a ty rádoby nájezdníky učí, jak se plavit v mělkých vodách. A když si lidi na dovolené dostatečně zaplatí, svezou je po jezeře. Jsou na to trochu citliví, tak bych se jich neptala, jestli berou taky dětské oslavy.“

Ascaniova tvář se rozzářila úsměvem. „Nebo co, pokusí se nás utopit v pivním sudu? S důrazem na ‚pokusí‘.“

Zamířili jsme k hodovní síni. Na půli cesty nahoru se upír zastavil, když zpoza staré břízy vystoupil doprostřed cesty muž. Měřil dobré dva metry a stál tam zahalený do kroužkové zbroje. Z ramenou mu spadal černý kožešinový plášť s kápí. Jeho válečná přilba byla téměř dokonalou replikou helmy z desátého století, vykopané v Gjermundbu, chránila mu hlavu a polovinu obličeje. Nerezovou ocel helmy vyleštil tak, že se od ní odrážely sluneční paprsky, jako by na hlavě nosil zrcadlo. V ruce držel obrovskou jednobřitou sekeru na dlouhém dřevěném topůrku. Jednou jsem se ji pokoušela zdvihnout a musela vážit nejméně pět kilo. Byl s ní pomalejší než lenochod s přeraženou nohou, ale vypadalo to efektně.

Derek se na hromotluka zaměřil pohledem. „Kdo je to?“

„To je Gunnar. Takhle si Severské dědictví představuje bezpečnostní službu.“

„Cože, jen on sám?“

Přikývla jsem. „Stačí na to.“

Ghastekův upír se upřeně zahleděl na obrovského Vikinga, znehybnělý jako socha, zatímco Pán mrtvých hodnotil situací. Krvesaj se pak otočil, přiklusal k nám a zařadil se za mého koně. Ghastek se očividně rozhodl, že je jeho upír příliš cenný, aby riskoval jeho zničení.

Blížili jsme se.

Gunnar se zhluboka nadechl a zařval: „Vestu heill!“

Jau. Moje uši. „Ahoj, Gunnare.“

Zamžoural skrze hledí přilby a ztlumil hlas: „Ahoj, Kate.“ Zněl lehce zadýchaně.

„Rád tě zase vidím.“

Opřel se o sekeru, sundal si helmu, otřel si pot z čela a odhalil nazrzavělé vlasy, zapletené na spáncích do copů. „Míříte za Ragnvaldem?“

„Jo.“

„Vy všichni?“

„Jo.“

„Dokonce i lev?“

Lev otevřel tlamu a ukázal mu své velké zuby. Ano, ano, všichni víme, jak moc zlý jsi. My to víme, Vaše Veličenstvo.

„Dokonce i lev.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Gunnar.

„Dagfinn. Neviděl jsi ho někde kolem?“

Gunnar si vyhradil moment, aby si mohl velice teatrálně uplivnout na zem. „Ne. A to je jen dobře.“

Kecy. „Škoda.“

„Jo.“ Gunnar na mě mávnul helmou. „Můžete jít.“

„Díky.“

Jeli jsme dál.

„Lhal,“ oznámil nám Ascanio.

„Jo.“ Gunnar věděl naprosto přesně, kde se teď Dagfinn nachází. Rozkazy bral rovnou od Ragnvalda, a jelikož nebyl ochotný se svěřit, jarl pravděpodobně nebude o moc upovídanější. Tohle nepůjde dobře.

Projeli jsme dřevěnou branou do vesnice a pokračovali k síni. Zbytek budov, bytelné dřevěnice, stál roztroušený o něco níže na svahu za ní. Lidé procházeli mezi nimi, muži odění do vlněných tunik a plášťů, ženy v róbách sahajících ke kotníkům a v hangemcích – vlněných šatech připomínajících zástěru. Byla to pestrá společnost, někteří byli černí, jiní bílí, zahlédla jsem i pár hispánců. Pár po pravé straně vypadal dokonce na Číňany. Severské dědictví bralo do svých řad všechny. Být Vikingem nebyla národnost, ale životní styl. Dokud jste si mysleli, že jste Viking, u jejich stolu jste měli místo jisté.

Jak jsme projížděli kolem, lidé koukali na Currana s pootevřenými ústy. Upír a zbytek výpravy přitahovali o hodně méně pozornosti.

Když jsme sesedali před stojanem na uvázání koňů, na pastvině jsem v samostatném výběhu zahlédla povědomého shirského koně. Obrovský hřebec měřil v kohoutku osmnáct a půl dlaně, bílé třásně se mu na masivních nohou třásly při každém kroku. Na levém rameni se mu táhla jako had světlá jizva. Ahoj, Magnasi. Kdepak máš páníčka?

Hřebec se zadíval upřeně mým směrem a vycenil na mě zuby. Teď už si na mě dovolují i koně.

„Chovej se slušně,“ zamumlala jsem.

„Jak nejlíp to půjde,“ ujistil mě Ascanio.

Zmínit, že jsem mluvila ke koni, který mě nemohl ani náhodou zaslechnout, by mi totálně zničilo image šéfa téhle výpravy, takže jsem jen přikývla a zamířila k hodovní síni.

Vysoká, kostnatá žena mi zahradila cestu. U pravého boku se jí houpala velká pistole, u levého malá sekyrka.

„Hrefno,“ pozdravila jsem ji. Už jsme se dříve potkaly v Cechu. Uměla dobře bojovat s nožem i mečem a málokdy jí povolily nervy.

„Kate.“ Mluvila tiše. „Lev musí zůstat venku.“

„Nebude se mu to líbit.“

Zmiňovaný potřásl hřívou.

„Nemůžu ho pustit dovnitř,“ trvala na svém Hrefna. „Jestli ho vezmeš dovnitř, někdo začne dělat nepříjemnosti, jen aby zjistil, jestli si jeho hlavu zvládne pověsit na zeď. Musím dělat svou práci. Tvoje volba.“

Zadívala jsem se na Currana. Lev nám roztál před očima. Kůže se napjala, kosti zkroutily a o okamžik později se Pán šelem napřímil ve své lidské podobě. A byl nahý. Naprosto, nádherně nahý.

Hrefna zdvihla obočí.

Curran vytáhl z mé sedlové brašny džíny a triko.

„No,“ poznamenala Hrefna. „Vždycky jsem si říkala, proč ses dala dohromady s kožoměncem. Tohle hodně vysvětluje.“

Upír vedle mě protočil své krvavě rudé oči.

Vešli jsme do hodovní síně. Upír, kožoměnci, pes a lví muž mě následovali.

Přivítala mě rozlehlá místnost. Dvě řady rovnoměrně rozmístěných stolů se táhly po celé délce sálu. Původně chtěli mít Vikingové stoly spojené ve dvou řadách, ale nedalo se tak pod nimi zametat, takže se uchýlili k plánu B, díky čemuž teď jejich hodovní síň připomínala spíš barbarský bufet. Za stoly seděla horda lidí. Někteří jedli, jiní si povídali, další olejovali zbraně. Na opačném konci síně se za stoly zdvihala plošina. Na ní seděl muž ve velkém křesle vyrobeném z naplaveného dřeva, vystlaném a olemovaném kožešinami. Modrou vlněnou tuniku mu napínala široká ramena. Tvář, orámovanou lesklou černou hřívou vlasů, měl tmavou a řezanou s ostrou precizností. Hlavu mu zdobila tenká zlatá obroučka.

Krátce se na nás zadíval, změřil si nás tmavýma očima. Všiml si Pána šelem, zamračil se a pak se zadíval jinam, předstíral, že si nás nevšiml. Curran raději zůstával v anonymitě. Kromě velkých zvířat v Atlantě vědělo jen málo lidí, jak vypadá. Ragnvald se snažil rozhodnout, jestli je vychované uznat Curranovu přítomnost, nebo má předstírat, že tu není.

Než jsme se vypravili na tenhle zábavný výlet, probírali jsme strategii, a dobrovolně jsem se nabídla, že výpravu tentokrát povedu já. Kdyby Curran přišel oficiálně jako Pán šelem, muselo by dojít na formální přivítání a ceremonie, a celá věc by zabrala mnohem víc času, než bylo potřeba. Mimoto jsem Neovikingy znala lépe než on, takže dávalo smysl, abych převzala vedení. Curran se rozhodl, že půjde jako „červené tričko“. Podle všeho to bylo označení nějakého postradatelného účastníka výpravy ze starého televizního seriálu.

„To je jarl?“ zašeptal Ascanio za mnou.

„Ano.“

„Ale vždyť je to indián.“

„Ano, Čokta,“ pověděla jsem mu. „Vikingům nezáleží na vzhledu, ale na tom, jak umíš máchat sekerou.“

Zamířila jsem mezi stoly dozadu, můj skromný doprovod mě následoval. Bylo by to o tolik snazší, kdybych mohla přijít sama.

Asi tři metry od vyvýšeného místa se Ragnvald rozhodl, že už nás nemůže dál ignorovat. „Kate! Vestu heill! Dlouho jsme se neviděli.“

Ne dost. „Zdravím, Ragnvalde. Tohle jsou mí společníci.“ Tak. Nezmínila jsem Currana jménem. Mělo by mu to dojít.

Ragnvald se zvedl z křesla. Vestoje měřil skoro dva metry. Udělal krok dolů z vyvýšené plošiny a kývl na mě. „Zrovna jsem na tebe myslel.“

„Možná proto, že jsi mě viděl projít dveřmi a posledních pár minut jsi předstíral, že tady nejsem.“

Ragnvaldova tvář napraskla úsměvem. „Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Alfa kožoměnců se tady zastavil na kus řeči bez ohlášení. Šokovalo mě to.“

Ty hajzle jeden. Stále se z toho snažil udělat divadlo. „Teď tady není jako Pán šelem.“

Ragnvald si poklepal na zlatou pásku. „Tohle nikdy nesundávám. Nejlepší si to připomenout teď hned. Ale pojďte, promluvíme si pracovně.“ Pak zdvihl hlas a zatřásl nejbližšími poháry. „Přineste někdo našim hostům pití.“

Proč museli všichni mluvit tak zatraceně hlasitě?

Ragnvald kývl ke stolu po straně. „Prosím.“

Usadil se a já se posadila naproti. Curran se ke mně připojil. Upír se nás snažil následovat, ale mohutná žena v kroužkové zbroji mu zastoupila cestu.

Dívka, která mohla být tak o polovinu mladší než já, bouchla o stůl se dvěma obrovskými korbely naplněnými pivem. Ragnvald zdvihl ten svůj. Třískla jsem o korbel svým vlastním. Pivo vyšplíchlo. Zdvihli jsme je a pak jsme předstírali, že polykáme mnohem větší hlty, než se opravdu dělo.

Curran upil piva. Když jsem vedla naši skupinu, očividně to znamenalo, že oněměl.

Mladá žena přikráčela k Ascaniovi a Derekovi a odvedla je k sousednímu stolu. Podle toho, jak výrazně při tom kroutila boky, by si od nich pravděpodobně nechala říct.

„Takže co vás přivádí do naší hodovní síně?“

„Hledám Dagfinna.“

Ragnvald se zašklebil. „Co provedl tentokrát?“

„Jen mám pár divných run a potřebuju, aby je pro mě přeložil.“

Ragnvald rozpřáhl ruce. „Dlouho jsem ho neviděl. Měli byste si o nich promluvit s Helgou.“

Dnes ráno jsem vyřídila několik telefonátů. „S Helgou jsme mluvili. I s Dortem a starým Rasmem. Nemůžou nám pomoct. Dagfinn je teď naše nejlepší šance.“

Mohutný starší muž vklopýtal do síně. Ramena měl široká a postavu mu obalovalo „čisté sádlo“, jak tomu říkával můj adoptivní otec. Pohyboval se tím charakteristicky opatrným stylem, jaký opilci mívají, když mají potíže klást jednu nohu před druhou a nechtějí se převrátit a padnout na zem. Koženou vestu měl nasazenou nakřivo, tvář brunátnou ze zimy nebo z přílišného pití, a dlouhé, prošedivělé vlasy zapletené do dvou copů mu uvázly v neudržovaném šedivém plnovousu.

Všechno je legrace, dokud nedorazí opilý vikinský Santa.

„Nevím, co na to říct.“ Ragnvald upil maličký hlt piva. „Tady není. Vyloučili jsme ho už před několika měsíci.“

„Opravdu?“ ozval se Curran.

„Ano, opravdu,“ trval na svém Ragnvald.

Nadrátovaný svatý Nick se přiblížil až k upírovi, sedícímu na podlaze u stolu, kde se kožoměnci dívali do svých korbelů. Opilec zamrkal krví podlitýma očima a přišoural se k upírovi.

„Slyšel jsem, že Cech bude mít brzy setkání,“ řekl Ragnvald.

„Taky mi to tak řekli,“ pověděla jsem.

Starší Viking ukázal na upíra. „Co to kurva je?“

Nikdo neodpověděl.

Santa zvýšil hlas. „Co to kurva je?!“

„Uklidni se, tati,“ ozval se z rohu mladší muž.

Santa se k němu obrátil jako korouhvička. „Neříkej mi, abych se uklidnil, ty blbej zkurvysyne.“

„Tak bys o mámě mluvit neměl.“

„Budu o ní mluvit… jak… co to sakra je?“

„Taky jsem zaslechl, že pozvali Smečku, ať zprostředkuje vyjednávání.“ Ragnvald se na mě na dlouhou chvíli zadíval, abych si všimla, že je to důležité.

„Aha.“

„V Cechu máme patnáct členů na plný úvazek,“ poznamenal Ragnvald. Přikývla jsem. „Já vím. A ty jsi tam odkroutil kolik, osm let?“

„Sedm a kousek.“

Santa se zhoupl na patách, zhluboka se nadechl a pak na upíra plivl.

Úžasné. „Nehodláš s tím něco udělat?“

Ragnvald se ohlédl přes rameno. „To je Johan. Jen se trochu baví. Ohledně toho vyjednávání, Kate.“

„Co s ním?“

Upír vyhákoval čelist. „Jen hlupáci bojují s opilci a idioty,“ řekl Ghastekovým hlasem.

„To mi chceš říct, že jsem idiot?“ zamžoural Johan na upíra nevraživě.

Lidé u ostatních stolů přestali jíst a postupně se začali shlukovat blíž, aby na to divadlo líp viděli. Cítili, že přijde boj, a nechtěli si to nechat ujít. Tohle nešlo zrovna dobře.

Upír pokrčil rameny, napodobil Ghastekovo gesto. „Pokud jistý opilec znovu plivne na mého upíra, bude toho litovat.“

Johan se naklonil dozadu se zmateným výrazem. Ghastek ho očividně zvládl vyvést z míry.

„Ke komu se přikláníš?“ řekl Ragnvald.

Hezký pokus. „Kde je Dagfinn, Ragnvalde?“

„Už jsem ti dvakrát řekl, že tady není.“

„To si ze mě děláš legraci. Má tady dům, pořád tady žije jeho matka a jeho hřebec stojí venku na pastvě.“

„Daroval ho matce,“ řekl Ragnvald.

„Dal Magnuse své matce?“

„Ano.“

„Ten kůň je zatracený ďábel. Nikdo na něm nemůže jezdit, jenom Dagfinn. Jediný důvod, proč mu Magnus ještě neukousl ruku, je, že mu Dagfinn kousnutí oplatí pokaždé, když se o to ten kůň pokusí. A ty mi chceš říct, že ho Dagfinn daroval matce? Co s ním bude dělat?“

Ragnvald rozpřáhl ruce. „Nevím, možná ho používá místo hlídacího psa nebo tak. Nejsem jasnovidec. Nevím, co se mu honí hlavou.“

„To myslíš mě?“ zařval Johan. „Chceš říct, že toho budu litovat?“

Ale ne. Konečně mu to došlo.

„Vidíš tady nějaké jiné tlusté opilce, kteří se ztrapňují?“ zeptal se Ascanio. Johan se houpavě otočil k Derekovi. „Ty! Dej své přítelkyni náhubek.“ Derek se usmál. Bylo to pomalé, kontrolované vycenění zubů. Potlačila jsem zachvění. Pár chlápků po naší levici popadlo židle.

„Dereku, jsme tu jako hosté,“ zavolala jsem.

Curran se tiše uchechtl pod nosem. Očividně jsem mu připadala zábavná. „Potřebují lekci pohostinnosti,“ řekl Ghastek.

„Já ti ukážu pohostinnost!“ Johan se zhluboka nadechl.

„Nedělej to,“ varoval ho Ghastek.

Johan zachrchlal. Chuchvalec slin dopadl upírovi přímo doprostřed čela. „Zkus si cucnout tohodle!“ Johan se otočil nejistě k Derekovi. „Ty jsi na řadě!“

Ascanio vystřelil ze svého místa jako šmouha a srazil Johana pěstí k zemi. Mezi Vikingy to začalo vřít. Někdo vykřikl. Nad námi létaly židle a narážely do zdí. Grendel skákal na místě a štěkal ze všech sil.

Ragnvald si teatrálně povzdechl. „Ke komu se přikláníš, Kate? Veteráni, nebo Mark?“

„Povíš mi, kde je Dagfinn?“

„Ne.“

Parchant. „Tak potom nevím, ke které straně se mám přiklonit.“

Ragnvald se zadíval na Currana. „Vážně?“

Curran pokrčil širokými rameny. „Je to její show.“

Korbel proletěl místností a narazil Ragnvaldovi do zad. Ten prudce vyskočil na nohy a zařval: „Dobře, vy sráči, kterej z vás to hodil?“

Druhý korbel ho trefil přímo do čela. Zapotácel se a pak se vrhl doprostřed rvačky v plném proudu, zuřící uprostřed hodovní síně. Padaly rány, lidé vrčeli a nad tím vším se drápal po zdi ke stropu Ghastekův upír a v pravé pracce držel zuřícího Johana za kotník.

Povzdechla jsem si, přeskočila stůl a kopla nějakého Vikinga do obličeje.

Bolel mě zadek, protože do něj nějaká vikingská žena kopla, když jsem měla dost práce s někým jiným, a houpává chůze koně mi to nijak neulehčovala. Rudá skvrna na rameni slibovala, že se promění v modřinu o velikosti baseballového míče, ale jinak jsem vyvázla bez škrábnutí. Derek měl škrábanec přes hruď a Ascanio, který v zápalu bitvy nějakým záhadným způsobem přišel o košili, byl pokrytý podlitinami od krku dolů. Utržené rány jim nevydrží déle než několik hodin a večer budou vypadat jako noví, zatímco já si budu pořád foukat bolavé rameno. Kožoměnci.

Vítr ke mně donesl závan chmele z Ghastekova upíra, poskakujícího vpřed vedle mě. Vikingové se ho pokusili utopit v sudu s pivem, takže z něj smyli většinu zeleného krému proti slunci. Ghastek ho nakonec vyválel v nějakém blátě, aby poškození kůže snížil na minimum. Bláto vyschlo a utvořilo na upírovi ošklivou krustu, proto teď vypadal, jako by vyšel z Grendelova druhého konce.

Grendel strávil většinu času štěkáním a kousáním do náhodných lidí, a teď byl zamazaný od něčích zvratků.

Curran z rvačky vyvázl bez škrábnutí. Hlavně proto, že když se ho někdo pokoušel napadnout, stačilo mu ho jednou praštit, a dotyčný už nevstal. Šel teď vedle mého koně ve své lidské formě a široce se usmíval.

„Co je?“ zeptala jsem se ho.

„Dobře, že jsi v tomhle případě převzala vedení,“ řekl. „Mohlo se to zvrtnout a skončit obrovskou rvačkou.“

„Polib si.“

„No, v to doufám, zlato.“

Leda ve tvých snech.

„A proto se nerad potkávám s Neovikingy,“ poznamenal Ghastek suše. „Je to necivilizovaná, tupá cháska a nikdy z toho nevzejde nic dobrého.“

„Oni si začali,“ řekl Ascanio.

„Samozřejmě že si začali,“ zavrčela jsem. „Jsou to Vikingové. Tak to dělávají.“

Ghastek si odkašlal. „Nemůžu si pomoct, ale rád bych upozornil, že teď Dagfinn ví, že ho hledáme. Může se začít skrývat.“

„Dagfinn se neskrývá. Pokud do té šlamastyky není zapojený, objeví se mi přede dveřmi a bude chtít vědět, co se děje. Pokud s tím má něco společného, ukáže se přede dveřmi, bude mávat sekerou a snažit se rozdrtit pár lebek. Tak nebo tak to zabralo.“

„Takže počkáme?“

Měla jsem chuť zaskřípat zuby. Doufala jsem, že Dagfinna zastihneme už dnes. Roderickovi docházel čas, ale nemohli jsme s tím nic dělat. „Vrátíme se domů a počkáme.“

6.

Ghastek se od nás odpojil a my čtyři – Curran, Derek, Ascanio a já – jsme se vraceli do Pevnosti. Když jsme vjížděli na nádvoří, Jim už na nás čekal na kamenných schodech.

„Co se vám stalo?“

„Šli jsme navštívit Vikingy,“ pověděla jsem mu.

„To nic není,“ řekl Curran. „Měl jsi vidět, co se stalo upírovi.“

Jim se usmál.

Sesedla jsem a předala Kámošovy otěže dítěti, které vyšlo ze stájí.

„Přišli za tebou nějací lidé,“ pravil Jim.

„Jací lidé?“

„Z Cechu.“

Vrrr. „Tak dobře. Jak je chlapci?“

„Doolittle říkal, že je na tom stejně. Vaši hosté jsou v konferenční místnosti ve druhém patře, třetí dveře nalevo.“

Odkráčela jsem do druhého patra. Grendel se mě tam rozhodl doprovodit. Pět lidí čekalo v malé přijímací chodbě u třetí konferenční místnosti, strážené ženou kožoměncem. Jedním z nich byl Mark, samozvaný nástupce Solomona Reda, a čtyři další se proslavili společně jako „Jezdci apokalypsy“ – Bob Carver, Ivera Nielsenová, Ken a Juke. Většina ze žoldáků byli samotáři. Někdy se dali dohromady, když to vyžadovala zakázka, podobně jako já s Jimem, ale skupiny složené z více lidí byly velmi vzácné. Jezdci tvořili výjimku. Byl to silný tým, drželi pospolu. Brali těžší zakázky a plnili je tak zdatně, že většinou předčili i očekávání zákazníka. Ostatní žoldáci je respektovali.

Obě strany se přestaly pražit pohledem dost dlouho na to, aby si všimly mého psa.

„Co to sakra je?“ zeptal se Bob.

„Můj bojový pudl. To jste se shodli, že sem přijdete všichni naráz?“

„To teda ne,“ ozvala se Juke a zavrtěla hlavou s rozježenými černými vlasy. „My tu byli první. On se tu prostě objevil.“

„Domluvil jsem si schůzku,“ opáčil Mark. „Zase se dostávají ke slovu vaše hrubiánské taktiky.“

„Ty jsi ale kretén,“ pověděl mu Ken.

„A ty zase gauner.“

Proč já?

O nějaké schůzce jsem slyšela poprvé. V duchu jsem si poznamenala, že se na to musím Jima zeptat, a vytáhla z kapsy čtvrťák. „Panna.“ Ukázala jsem na Čtyři jezdce. „Marku, ty jsi orel.“

Vyhodila jsem minci do vzduchu, chytila ji a připlácla na hřbet zápěstí. „Orel.“ Kývla jsem na Marka. „Jdeme.“

Vkročili jsme do konferenční místnosti, zavřela jsem za námi dveře a usadili jsme se k obrovskému stolu ze sukovitého dřeva.

„Co pro tebe můžu udělat?“

Mark se naklonil dopředu. Pro tuhle příležitost se oblékl do nažehleného obleku a střízlivé, nachově červené kravaty. Tmavě hnědé vlasy měl zastřižené ve stylu politika nebo vedoucího pracovníka. Ani příliš krátké, ani příliš dlouhé, upravené do konzervativního účesu. Nehty měl čisté a upravené, bradu hladce oholenou a voněl po mužné kolínské. Ne vyloženě výrazné, ale rozhodně jste si jí všimli.

„Rád bych si s tebou popovídal o té arbitráži v Cechu.“

A já už myslela, že se zastavil, aby si popovídal o počasí. „Poslouchám.“ Mark se zadíval na psa. Grendel mu věnoval ošklivý pohled.

„Půjdu rovnou k věci. Rád bych převzal velení nad Cechem.“

No nejsme my ambiciózní… „To mi tak nějak došlo.“

„Nejsem zrovna populární. Nenosím kožené oblečení a pistole.“ Propletl si prsty a položil je na stůl. „Ale díky mně Cech funguje. Zajišťuju, že jsou zákazníci spokojení, my vyděláváme a všichni dostanou zaplaceno včas. Beze mě by se celý ten kolotoč zhroutil.“

O tom jsem nepochybovala. „A kde do toho zapadám já?“

„Tvůj hlas rozhodne,“ řekl. „Takže bych byl rád, abychom došli k nějaké dohodě.“

Kopal si takovou pěknou jámu. Čekala jsem, kdy do ní padne.

„Samozřejmě chápu, že by z mé strany byla vhodná nějaká přiměřená kompenzace, a naše dohoda by musela být spravedlivá a oboustranně výhodná.“

A právě se stalo. Povzdechla jsem si. „Marku, problém není v tom, že nedokážeš řídit Cech. Hlavní potíž tkví v tom, že pro tebe ‚bílý límeček‘ znamená pochvalu.“

Zamrkal, očividně ho to zarazilo.

„Ve tvém světě se dá každý koupit,“ řekla jsem. „Nevím, jakou přesně mám cenu, ale ty si myslíš, že si ji můžeš dovolit. Takhle to nefunguje. Mohl jsi na to jít mnoha způsoby. Mohl jsi oponovat tím, že když je vedení Cechu nejasné, nikdo nedostane zaplaceno. Mohl jsi zdůraznit, že čím déle se podobná situace protahuje, tím víc talentovaných lidí Cech ztratí, protože si zkušení žoldáci najdou jinou práci, aby mohli uživit rodiny. Nabídnout mi úplatek byla ta nejhorší věc, kterou jsi mohl udělat. Můj názor není na prodej.“

„Nemyslel jsem to jako urážku,“ řekl.

„Ale urazil jsi mě a právě jsi prokázal, že nemáš ani tušení, jak mi porozumět. Hodně lidí v Cechu je v tomhle podobných, Marku. Ano, udržuješ Cech v chodu, ale chybí ti základní pochopení toho, co žoldáky motivuje a pohání vpřed, nejspíš proto, že jsi nikdy nebyl jedním z nich. I kdybych tě chtěla podpořit, což nechci, musela bych svůj názor obhájit před Cechem, a za současných podmínek mi to přijde dost těžké.“

Dlouhou chvíli to zpracovával. „Dobře. Takže budeš hlasovat pro Jezdce?“

„To ještě nevím.“

„Díky, že ses se mnou setkala.“ Vstal a odešel.

Dveře se nestačily ani znovu zavřít, když se jimi dovnitř protáhl Bob a padl na jednu ze židlí u stolu. Ivera ho rozpačitě následovala, sledovala mě pohledem.

Bob byl hlavou Jezdců. Kdyby v našem světě existovali gladiátoři veteráni, on by patřil mezi ně. Bylo mu přes čtyřicet a měl v sobě druh vyzrálé síly a vytrvalosti, jež z něj činila tvrdého protivníka i pro lidi, kteří byli o polovinu mladší. Možná už nebyl tak rychlý jako kdysi, ale měl spoustu zkušeností a dokázal je patřičně využít. Ivera byla vysoká, mohutná, hispánská žena. V boji se chovala nevyzpytatelně, a navíc byla živlomág, pyromant.

Další dva Jezdci zůstali venku. Ken, maďarský mág, vážil slova, jako by byla ze zlata, a Juke… no, Juke nebylo ani dvacet, a co jí chybělo na zkušenostech, to doháněla přirozenou zákeřností a temperamentem. Byla rychlá a měla ráda silné řeči. Tu potřebu jsem chápala. Taky jsem mívala silné řeči, ale mé dvacetileté já by zvládlo Juke sežrat a pak si ještě oblíznout všech pět prstů.

Zadívala jsem se na oba veterány. „Co pro vás můžu udělat?“

Bob se naklonil dopředu. Židle pod ním zaskřípala a já se téměř zašklebila. Byl to kus chlapa a ta židle nebyla příliš bytelná.

„Přejdu rovnou k věci,“ řekl. „Solomon byl jeden z nás. Žoldák. Pracující dříč, tuhý jako podešev.“

„Solomon vlastně pracoval jako žoldák jen první tři roky po založení Cechu, a vzhledem k tomu, že už je pár měsíců mrtvý, toho ‚pracujícího dříče‘ můžeme vynechat.“

Bob pokračoval. „Ale stejně věděl, jaké to je, když jde člověk do akce. Věděl, jak se o ostatní postarat. Měl srdce na rozdíl od toho čuráka. Ten by nás sedřel jako koně, kdybychom mu to dovolili.“

„Tím ‚čurákem‘ myslíš Marka, že?“

„Koho jiného?“

Přikývla jsem. „Jen se ujišťuju.“

Bob zaklepal na desku stolu zjizvenými prsty, jako by chtěl svůj argument ještě podpořit. „Ta úřednická krysa chce řídit Cech. My čtyři si povedeme lépe. Někdo musí dávat pozor na ostatní.“

Rozpřáhla jsem ruce. „Víc moci pro vás. Co teď chcete ode mě?“

Bob poposedl dopředu. Židle znovu zasténala. „Solomon, ty a Mark jste jediní lidé s další oficiální pozicí kromě té člena Cechu, tedy až na účetního a dámy ze mzdového. Byla jsi první z nás, kdo to dotáhl až do Řádu, a jako spojka si tam udělala spoustu dobré práce. Lidé si to pamatují. A teď, když jsi s Pánem šelem jako jeho…“ Snažil se chvíli najít správné slovo.

„Družka,“ doplnila Ivera.

„Ano, tohle. Máme reputaci v ulicích. Žoldáci nikdy nebudou Marka následovat. Já to vím, ty to víš a ví to i Ivera.“

Krátce jsem se na zmiňovanou zadívala. „Co si myslíš ty?“

„Už to řekl on,“ potvrdila pochmurně.

Opřela jsem se do židle. Nebude se jim to líbit, ale stejně jsem jim to musela říct. „Tři žoldáci jdou plnit zakázku. Jeden uteče uprostřed boje, druhý umře, třetí ztratí ruku. Mají právo na dávky v neschopnosti?“

Bob se zamyslel. „Ten, co utekl, nedostane nic, protože šlo o odstoupení od zakázky v průběhu plnění. Pozůstalí po mrtvém dostanou třicet procent. Chlapík bez ruky dostane invalidní důchod.“

Povzdechla jsem si. „Nejdřív je nutné se zeptat, jak dlouho byli všichni členy Cechu. Abys měl nárok na invalidní důchod, musíš si odsloužit pět let, a aby tvoje rodina dostala pozůstalostní dávky, musíš si odkroutit sedm. Když zemřeš před uplynutím dané doby, tvoje rodina dostane jednorázově deset tisíc ze standardní životní pojistky. Další otázka je, kdy ten první žoldák utekl? Pokud to udělal ve chvíli, kdy začal boj a nebezpečí bylo zjevné, Cech má právo zabavit jeho výdělky, protože z odstoupení od zakázky v průběhu plnění se stalo opuštění týmu v případě přímého ohrožení. Kolik peněz mu sebereme, Bobe?“

Na čelisti mu zahrály svaly. „To nevím.“

„Tak se přesuňme k invalidovi. Kolik mu zaplatíme? Jaká je cena ruky? Záleží na tom, jestli je pravák nebo levák?“

„To nevím,“ zopakoval Bob. Jeho pohled mi naznačoval, že se mu nelíbí, jakým směrem se konverzace ubírá.

„Ani já ne. Ale víš, kdo to ví? Mark. Můžu hned teď zavolat Markovi a on mi to oddrnčí do sluchátka zpaměti. Teď smlouvy. Kdo poskytuje náboje pro skladiště Cechu? Jak velkou slevu od nich dostaneme? Cech uzavře dohodu s Konstrukcemi Avalon, aby čistil magický nepořádek na jejich budoucích staveništích. Je to prima zakázka, takže víš, že bude nutné někoho podmazat. Úplatky. Dárky. Kolik a komu?“

Bob mírně zavrčel. „To všechno se dá naučit.“

Přikývla jsem. „Jistě. Ale jak dlouho ti to zabere? Cech je bez vedení už… jak dlouho? Šest měsíců? A ty ses ještě nic z toho nenaučil. Až se ti to konečně podaří, bude na tom ještě záležet?“

Bob zkřížil ruce na prsou. „Mohla bys to dělat ty.“

„Ne, nemohla. Není to moje povinnost. Už tak mám plné ruce práce s kožoměnci a vlastním podnikem. Za druhé, to něco málo vědomostí, které mám, jsem se naučila jen díky tomu, že jsem působila jako spojka Cechu v Řádu.

Zabralo by mi věky najít to v manuálu Cechu. Ať už je to dobře nebo špatně, Solomon z Marka udělal mozek řídící všechen provoz, a Mark má roky zkušeností. Nemáš ty správné buňky pro kšeftaření, Bobe. Jsi dobrý, spolehlivý taktik. Víš, co zakázka vyžaduje, a máš nos na vybírání těch správných lidí na odvedení práce. Žoldáci k tobě vzhlížejí. Ale neumíš smlouvat.“

Bob se nepatrně zamračil. „Takže hodláš podpořit Marka?“

„Řeknu vám to samé, co jsem pověděla jemu. Ještě nevím.“

Bob přikývl a předal mi kus papíru. Přelétla jsem ho pohledem. Formální předvolání s mým jménem. Levý horní roh se chvástal nápisem „kód X“ vyvedeným tučným písmem. Priorita úrovně deset. Buď tam dorazím, nebo mě Cech suspenduje.

„Ne, že by na tom záleželo,“ řekl Bob. „Ale zvládli jsme se všichni dohodnout, že někoho musíš vybrat do pondělka.“

Ivera vstala a položila ruku Bobovi na rameno. „Měli bychom jít.“

Chtěl ještě něco říct, ale pak si to očividně rozmyslel. Sledovala jsem ho, jak se zvedá. Kývl na mě. „Uvidíme se.“

Odploužila jsem se nahoru na ošetřovnu. Roderick hrál s nějakým klukem kožoměncem dámu. Obojek na jeho krku přešel z oranžové do kanárkově žluté.

Vyšplhala jsem se vzhůru po asi milionech schodů k našim pokojům, požádala strážné, aby objednali nějaké jídlo z kuchyně, a vysprchovala se. Když jsem vyšla ven, na našem obrovském gauči se rozvaloval Curran. Oči měl zavřené.

Hupla jsem vedle něj. „Pomoc.“

Malinko nadzdvihl blonďaté obočí. „Mhm?“

„Žoldáci se nedokážou dohodnout.“ Ležela jsem vedle něj na boku, hlavu jsem si podpírala rukou. „Ať už zítra vyberu kohokoliv, nebude se jim to líbit. Mark dokáže udržet Cech v chodu, ale žoldáci jím opovrhují. Žoldáci sice odvedou potřebnou práci, ale o administrativních záležitostech nevědí vůbec nic.“

„Tak je přinuť spolupracovat,“ řekl Curran.

„To se nestane. Jeden druhého nenávidí.“

„Když se čtrnáct alfů dokáže každý týden scházet v jedné místnosti a nezabijí se přitom, zvládnou to i Mark se žoldáky. Cechu už měsíce chybí vedení. Lidé jsou unavení a chtějí silného vůdce. Ne tyrana, ale někoho, kdo v nich vzbuzuje důvěru. Musíš tam vejít a zařvat na ně, až se strachy přikrčí. Ukázat, že jsi dost silná, abys jim vzala svobodu rozhodování. Ujistit se, že to stačili pochopit, a pak jim dát na výběr ze svých podmínek.“

Hmm.

„Spoj to taky se Solomonem Redem,“ pokračoval Curran. „Je to ta nejzákladnější psychologie: za Solomona všechno klapalo, když umřel. Cech se rozpadl. Čím delší doba uplyne, tím růžověji budou časy za Solomona vypadat pro obyčejného žoldáka. Takže když na ně zaútočíš přes ,vraťme se k těm starým, dobrým dnům‘, měli by podlehnout. Musíš zařídit, aby si mysleli, že chtějí následovat právě tebe.“

„Občas mě děsíš,“ pověděla jsem mu.

Zívl. „Jsem naprosto neškodný.“

Někdo zaklepal na dveře. Na jídlo to bylo trochu brzy.

„Ano?“ zavolal Curran.

Mercedes, jedna ze strážných, vešla do místnosti. „Můj pane, venku čeká nějaký muž. Mohutný, má plášť s kápí a obrovskou sekeru. A jsme si taky docela jistí, že je opilý.“

Dagfinn.

„Co chce?“ zeptal se Curran.

„Říkal, že se chce poprat s Pánem šelem.“

7.

S Curranem jsme stáli v klenutém vchodu na nádvoří Pevnosti. Dagfinn čekal na prostranství venku. Měřil dva metry a pár drobných, a vážil něco málo přes sto padesát kilo. Ani gram z toho nebyl tuk. Dagfinn vypadal tvrdě. Tuniku mu napínala široká ramena, jeho bicepsy měly potíže vlézt se do rukávů a nohy v odrbaných džínách byly natolik svalnaté, že jste křivili tvář už jen při představě, že by vás měl kopnout. Kudrnaté vlasy mu spadaly na ramena v husté nazrzavělé záplavě. Bradku měl zastřiženou, ale silná zrzavá obočí mu stínila oči.

Stál tam a hrozivě máchal bitevní sekerou s vyrytými runami, kterými měl potetované i paže. Na špičce i patě se čepel rozšiřovala, ostří měřilo dobrých třicet centimetrů a ostrostí dokázalo konkurovat žiletce. V kombinaci s metr dvacet dlouhým topůrkem, prodlouženým kvůli větší síle, dokázala sekera projít masem i kostí jako přerostlý řeznický sekáček.

„Podívej, už jsem s ním bojovala. Možná bys mu to měl vymluvit. Je opilý a není tak úplně při smyslech.“

„Vyzval mě,“ oznámil mi Curran. „Žádné mluvení nebude.“

„Posluž si,“ pravila jsem. Pan „Dělám si legraci z tvých vůdčích schopností“ to chtěl vyřešit po svém. No, jen ať si to užije.

Na cimbuří kolem nás se shromažďovali kožoměnci. Každý balkón a parapet směrem k Dagfinnovi byl obsazený. Výborně. Obecenstvo jsme teď opravdu potřebovali.

„Měl bych o něm něco vědět?“ zeptal se mě Curran.

„Ta sekera je kouzelná. Nedotýkej se jí. Dagfinn samotný v sobě má taky slušnou magii. Jestli ho zabiješ, budu na tebe vážně naštvaná. Potřebujeme ho, aby nám přečetl ty zatracené runy.“

Curran si protáhl ramena a vyšel na prostranství.

„Slyšel jsem, že mě hledáte,“ zavrčel Dagfinn. Jeho hlas k němu seděl, hluboký a maličko chraptivý.

„Má pro tebe nějaké runy a chce, aby ses na ně podíval.“

Dagfinn se naklonil do strany a zadíval se na mě. „Kate? Co tady sakra děláš?“

„Žiju tady.“

„Proč?“

„Protože jsem s ním.“

Dagfinn se zadíval na Currana. „Vy dva spolu…?“

„Je to moje družka,“ řekl Curran.

Dagfinn si máchnutím opřel sekeru o rameno. Runy zajiskřily slabým zeleným světlem. „No to se podívejme. Víš ty co, je mi to jedno, stejně ti nakopu zadek, ale mám ji rád, takže tě nezabiju.“

Curranovi zaplály oči jako roztavené zlato. „Díky.“

Dagfinn na něj zamával volnou paží. „No tak, šup. Udělej tu svou věc s proměnou.“

„Není potřeba.“

„Ale ano, je potřeba,“ ujistil ho Dagfinn.

„Budeš celý den jen tlachat? Jsem zaměstnaný muž,“ pravil Curran.

„Tak dobře. Jdeme na to.“ Dagfinnovi pokryla vlasy jinovatka. Kůže mu ztmavla. Vyrostl o nějakých patnáct centimetrů do výšky, ramena se mu ještě rozšířila.

„Užij si to, zlato,“ zavolala jsem.

Dagfinnovi kolem těla vyrazily slaboučké pramínky chladu. Ledová mlha mu zatančila na kůži, přilnula k runám vytetovaným na pažích a pak sjela v třpytivé záplavě k sekeře. Zbraň zaplála jasně zeleným světlem.

Opřela jsem se o kamennou zeď.

Dagfinn máchl sekerou.

Curran uskočil. Po jeho levé straně do země uhodil blesk, spalující a oslnivě bílý. Zahřmění mě uhodilo do ušních bubínků, následované prudkým závanem vzduchu. Curran chvíli letěl a pak se překulil znovu na nohy.

V místě, kde ještě před pár okamžiky stál, zela v trávě metrová díra. Dagfinn zařval jako rozzuřené tornádo. Vyrazil od něj další závan mrazivého vzduchu, uhodil do Currana. Pán šelem uskočil znovu.

Dagfinn zůstával pevně rozkročený. Když jsme spolu předtím dvakrát bojovali, zaútočil na mě a já ho dostala. Existoval tucet způsobů, jak využít pohyb vašeho protivníka proti němu. Podrazit mu nohy, vyvést ho z rovnováhy, převzít kontrolu nad jeho ramenem nebo nohou a tak dále. Dagfinn se očividně rozhodl, že podobnou šanci Curranovi nedá.

Viking protočil sekeru. Vyslal Curranovým směrem kanonádu ledových střel. Pán šelem uskakoval dopředu i dozadu, kroužil kolem Dagfinna. Kožoměnci na cimbuří řvali a vyli.

„Jak to jde, zlato?“ zavolala jsem. Dobře vám tak, Vaše Chlupatosti. Příště mě máte poslouchat.

„Snažím se moc nevytahovat,“ křikl Curran zpátky.

Dagfinn uhodil sekerou do země. Narazila do mě zvuková vlna. Curran odletěl zpátky.

„Tak se ukaž!“ zařval Dagfinn.

Kožoměnci na hradbách bučením dávali najevo nelibost.

Curran vyskočil znovu na nohy a rozběhl se k Vikingovi.

Ten se prudce otáčel se sekerou, ale Pán šelem byl příliš rychlý. Uhnul nalevo, napravo a pak se s Dagfinnem srazil. Síla nárazu donutila Vikinga zapotácet se pár kroků nazad, ale poté se prudce otočil, aby nabral setrvačnost, a zaútočil, popadl sekeru oběma rukama a zvedl ji k seku shora.

Pohni se, zlato. Hni sebou.

Curran se vrhl dopředu.

Co to sakra dělá?

Dagfinn vší silou máchl sekerou.

Curran ji popadl pravou rukou…

A Dagfinn se zastavil uprostřed úderu.

Dobrý bože.

Viking napnul svaly, pravou nohu vystrčil vpřed, levou se zapřel vzadu. Svaly na pažích se mu vyboulily. Chlad se Curranovi zakousl do ruky, ale sekera se ani nepohnula.

„Skončil jsi?“ zeptal se Curran.

Dagfinn zaprskal.

Curran zdvihl levou ruku, sevřenou v pěst.

„Do hlavy ne!“ zaječela jsem. „Potřebujeme jeho mozek! Nedotčený!“

Curran trhnul sekerou dopředu. Dagfinn jeho pohyb napodobil, jen dozadu, jak se snažil znovu získat rovnováhu. Curran mu podrazil levou nohu. Dagfinn padl jako dub podťatý u kořenů.

Curran mu vytrhl sekeru z rukou a odhodil ji stranou. Dagfinn po něm máchl pravou pěstí. Curran před ní uhnul a zabořil Vikingovi pěst brutální silou přímo do břicha.

Jau. Bolelo jen se na to dívat. Kožoměnci přihlížející na hradbách hlasitě nasáli vzduch.

Dagfinn se schoulil do klubíčka, snažil se chytit dech, který mu v plicích najednou chyběl.

Curran Vikinga zvedl, přehodil si ho přes rameno a takhle zamířil za mnou.

Ach, ty můj šílený parchante.

Curran mi shodil fialovějícího Dagfinna k nohám. „Tady je tvůj expert, zlato.“

Kožoměnci na zdi pískali a vyli. Proč já?

„Díky, machře,“ pověděla jsem mu. „Ukaž mi tu ruku.“

„Je v pořádku.“

„Ruku, Currane.“

Poslechl a zdvihl ji. Pravou dlaň měl pokrytou puchýři. Omrzlinami, pravděpodobně druhého stupně. Muselo to strašlivě bolet. Lyk-Vé to spraví asi tak za den, ale do té doby bude muset zatínat zuby.

„Říkala jsem ti, že na tu sekeru nemáš sahat.“

Naklonil se ke mně a políbil mě. Kožoměnci na zdech začali jásat.

Dagfinn si konečně vzpomněl, jak se dýchá, a zaklel.

Naklonila jsem se nad něj. „Vyhrál. Teď mi přečteš ty runy.“

„Fajn,“ zavrčel Dagfinn. „Dej mi minutku. Myslím, že mi něco zlomil.“ Podle Doolittla neměl nic doopravdy zlomeného. Viking přijal diagnózu s otevřenou nedůvěrou, ale vzhledem k daným podmínkám se rozhodl to dále neřešit. Curran na druhou stranu dostal na ruku nějaký plastikový sáček s jakýmsi léčivým roztokem, a líbilo se mu to asi tak, jak jsem očekávala.

„To je směšné.“

„Se sáčkem bude vaše ruka použitelná za dvě hodiny,“ informoval ho Doolittle. „Bez ní by mohla být v pořádku až zítra. Vaše volba, můj pane.“ Curran malinko vrčel, ale nakonec si sáček na ruce nechal.

Položila jsem Juliinu kresbu před Dagfinna.

Zamžoural na ni. „Páni. Bylo to na zbrani?“

„Ne, na zlatém náhrdelníku, který zabíjí dítě. Vypadá to jako starší futhark, ale ne úplně. Je to nějaké kouzlo?“ zeptala jsem se.

„No, není starší futhark.“

„Co je to?“

„Dvergr.“

Posadila jsem se ztěžka do nejbližšího křesla. „Jsi si jistý?“

Dagfinn si vyhrnul rukáv tuniky, aby nám ukázal svá tetování. „Podívej se.“ Poslední dvě runy na jeho rameni vypadaly přesně jako poslední dvě písmena na Juliině kresbě. Dagfinn přejel prsty po tetování. „Tohle říká: ‚Nositel sekery Aslaug, zrozené z krve země a ukované rukama Ivara.‘“ Poklepal prstem na papír. „Tohle zas ‚Ivarův učeň‘. Ano, jsem si jistý.“

„Co je dvergr?“ zeptal se mě Curran.

„Trpaslík,“ pravila jsem. „Ale staroseverský. Umí pracovat s kovy, je mocný a ovládá magii. Vyráběli zbraně pro bohy. Většinou je zobrazovali jako ztělesnění chamtivosti. Baží po moci, ženách a ze všeho nejvíc po zlatě.“

„Ale no tak!“ Dagfinn zdvihl ruku. „Většina expertů věří, že to dodali až později. Mýty o trpaslících mají kořeny nejspíš v přírodních bytostech…“

„Trpaslíci jako v Tolkienovi?“ zeptal se Curran.

Kéž by. Zakryla jsem si dlaní obličej. „Jednou synové Ivaldiho, čtyři trpasličí bratři, vytvořili magické dary pro bohy. Další dva jejich bratři, Brokk a Eiti, začali žárlit na všechnu tu chválu a vsadili se se šprýmařem Lokim, že dokáží ukovat lepší dary. Vsadil vlastní hlavu. Trpaslíci vyhráli a chtěli Lokiho zavraždit. Bohové jim to nechtěli dovolit, a tak Brokk sešil Lokimu rty k sobě drátem. Tohle nejsou veselí trpaslíci, kteří rádi pijí pivo a pouštějí se do nejrůznějších dobrodružství.“

„Ten, kterého jsem potkal, byl hodný chlap,“ řekl Dagfinn.

„Myslíš, že Ivar, jehož učeň nosil ten náhrdelník, je stejný Ivar, který ti ukoval sekeru?“ zeptal se Curran.

Dagfinn přikývl. „Bylo mi čtrnáct nebo patnáct. Býval jsem divoký, ne jako teď.“

S Curranem jsme se na sebe zadívali.

„Můj strýc Viking, jmenoval se Didrik, mě vzal do hor do jednoho údolí. Potkali jsme tam kováře a strýc si s ním promluvil, a pak mě tam nechal na léto. Nejdřív to mezi námi nebylo úplně dobré, ale potom jsme s Ivarem začali konečně vycházet. Líbilo se mi tam. Když se pro mě Didrik vrátil, Ivar mi vytvořil tuhle sekeru a udělal mi runová tetování. Pravá ruka,“ plácl se po zmíněném bicepsu, „ovládá sekeru. Levá ruka je přísaha. Nemůžu nikdy zabít bezbranného člověka ani ho k něčemu přinutit násilím, nebo se sekera obrátí proti mně.“

„Slyšel jsem, že ses vloupal do kláštera a hledal tam nějaké asijské krásky,“ poznamenal Curran.

„Asijské pivo,“ opravil ho Dagfinn. „Nechtěl jsem nikoho znásilnit. Hledal jsem pivo. Nikdo se mnou nechtěl mluvit, tak jsem se je snažil chytit, aby mi řekli, kde ho mají. Měl jsem ten večer trochu vypito.“

Pak mi to došlo. „Dagfinne, jsou to budhisté. Nevyrábějí pivo. Měl jsi zajít k augustiniánům, ti mají klášter tři kilometry na jih. Šel jsi do špatného kláštera, ty troubo.“

„Pověz mi něco, co nevím,“ zavrčel Dagfinn. „Každopádně, mohl bych vidět ten obojek?“

Vzali jsme ho za chlapcem. Roderick se maličko přikrčil. „Neboj se,“ pověděl mu Dagfinn. Krátce si náhrdelník prohlídl a pak jsme se vrátili do druhého pokoje. Dagfinn se usadil do křesla, zatímco se Curran opřel o zeď, pozoroval ho a vyzařovala z něj hrozba.

„Mohla by to být Ivarova práce,“ řekl Dagfinn. „Jen nechápu proč. Trpaslík, kterého jsem znal, by nikdy neublížil dítěti.“

„A co jeho učeň?“ zeptala jsem se. „Co o něm víš?“

„Nikdy jsem ho nepotkal, ale vypadá to, že obojek musel patřit Ivarovi nebo alespoň jeho učni. Ivar možná bude vědět víc, pokud ho najdeme.“

„Dokázal bys to údolí znovu najít?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Je na to nějaký trik. Chtěl jsem se na to zeptat Didrika, ale ten zemřel. Snažil jsem se ho najít sám. Prošel jsem celé Smoky Mountains, a nic.“

Něco před námi tajil, dokázala jsem to vycítit. „Co nám neříkáš, Dagfinne?“

Zaváhal.

„Náhrdelník to dítě zabije,“ řekl Curran.

„On by to možná mohl vědět,“ řekl Dagfinn.

„Kdo on?“

„Však ty víš. On.“

Najednou mi bylo těžko u srdce. Tohle začínalo být čím dál lepší.

„Kdo on?“ chtěl vědět Curran.

Přistoupila jsem k němu a tlumeným hlasem řekla: „Vikingové znají jednoho tvora. Je na jejich území lapený už velmi dlouho. Neradi vyslovují jeho jméno, protože by je mohl zaslechnout a přijít je v noci zabít.“

„Neříkej mi, že nad tím uvažuješ,“ řekl Dagfinn.

Rozpřáhla jsem ruce. „Docházejí mi nápady.“

„Kate, řekni mi, že už jsi za ním předtím nebyla? Že ne?“ zeptal se Dagfinn. „Ne. Teď za ním půjdu poprvé.“

„Proč?“ zeptal se Curran.

„Zachytí tvůj pach, když za ním jdeš,“ vysvětlil Dagfinn. „Chvíli mu to zabere, ale jakmile si ten pach zapamatuje, už na něj nikdy nezapomene. Lidé, kteří za ním jdou dvakrát, se nevrátí. Jejich kosti zůstanou na tom kopci.“

„Budeme potřebovat posily,“ zauvažovala jsem nahlas.

„Na mě se nedívej,“ pravil Dagfinn. „Sice tě mám rád a vůbec, ale už jsem tam jednou byl. Zdrhal jsem odtamtud jako malá holka a dostal se ven jen tak tak. Nemůžu tam jít znovu.“

„Posily nebudou problém,“ řekl Curran.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemůžeme s sebou vzít nikoho, koho bychom si mohli dovolit ztratit.“

„Má pravdu,“ ozval se Dagfinn. „Najal jsem si posádku. Šest lidí. Ven jsem se dostal jen já, a to proto, že zbytek nejdřív sežral. Pokud můžu poradit, najměte si někoho neznámého, a rovnou jim řekněte, že jde o boj na život a na smrt. Jen ho zpomalí.“ Zadíval se na mě. „Měla by sis promluvit s Čerokézi.“

„Ano, já vím.“ Z myšlenky, že bychom navštívili Håkona, mi přeběhl mráz po zádech.

„No, tak abych šel.“ Dagfinn vstal. „Díky za boj. Pobavil jsem se, měli bychom si to zas někdy zopakovat. Rád jsem tě poznal.“

Curran se odlepil ode zdi. „Doprovodím tě ven.“

„Cestu zvládnu najít sám,“ namítl Dagfinn.

„Tím jsem si jistý. Ale ulehčím ti to.“ Curranovy oči na okamžik zazářily zlatem.

Dagfinn si povzdechl a společně odešli.

Já zamířila na střechu. Postavili jsme si tam malou jídelnu, jen dvě židle a stůl, protože když jsme se posadili u nás v kuchyni, abychom se najedli, poslední dobou nám vždycky někdo zaklepal na dveře s nějakou hloupou neodkladnou záležitostí. Takže když jsme s Curranem nechtěli být rušeni, společně jsme se odebrali na střechu a tam jedli v klidu. Jeho chlupaté Veličenstvo mi vyhrožovalo, že tam dotáhne gril a „upeče mi maso“. Jak jsem ho znala, „gril“ znamenal obrovskou kovovou hrůzu a „maso“ zase půlku jelena.

Posadila jsem se na nízkou kamennou zídku, lemující vršek střechy. Bylo pozdní odpoledne a slunce se pomalu přesouvalo k západu. Kámen pod mým zadkem příjemně hřál. Blížilo se léto.

Seděla jsem tam, kolem mě povíval teplý vzduch. Bylo to příjemné, ale nedokázalo to zaplašit mráz běhající mi po zádech. Nechtěla jsem jít za Håkonem. Šlo za ním několik lidí, které jsem znala. Jen dva se vrátili, a Dagfinn byl jedním z nich.

Svět zamrkal. Magie zmizela, jako když průvan sfoukne svíčku. To mělo své výhody i nevýhody. Dokud magie nebude u moci, nemůže se náhrdelník kolem Roderickova krku stáhnout ještě víc, ale nemohli jsme bez ní za Håkonem.

Voron, můj adoptivní otec, mě vždycky varoval, že mít přátele znamená být zranitelný. Když vám na lidech záleželo, vytvořili jste si s nimi pouto, a díky němu jste byli předvídatelní. Přátelé nebyli pro mě. Greg, můj zesnulý opatrovník, to posunul ještě o krok dál a rozšířil zákaz o milované osoby. Když jste někoho milovali, nepřátelé to vždycky použili proti vám.

Ani jeden z nich ale nepředpokládal, že když jste někoho milovali a on nebo ona vás milovali také, začali jste si mnohem víc cenit vlastního života. Měla jsem svůj život ráda. A měla jsem teď hodně co ztratit.

Curran se vynořil ze dveří, stáhl si sáček z ruky a hodil ho do koše na odpadky, který jsme si tady nechali pro chvíle, kdy jsme jedli. Šel naprosto tiše jako tygr proplouvající džunglí, tiše a sebevědomě. Ráda jsem se na něj dívala, ale jen tehdy, když o tom nevěděl. Už tak jeho ego sahalo až někam po stratosféru.

Posadil se vedle mě, objal mě levou paží kolem ramen a políbil mě. Byla to trochu majetnická pusa.

„Z Cechu a ne.“

„Hmm?“ zeptal se.

„Chtěl ses zeptat, jak se znám s Dagfinnem a jestli mezi námi někdy bylo něco víc než přátelství. Nikdy jsme vlastně nebyli přátelé. Cech mě navedl, abych ho tam přivedla. Dvakrát. Hledali ho kvůli nezaplaceným pokutám a ničení majetku.“

Curran se zašklebil. „Nikdy by mě nenapadlo, že jsi byla s Dagfinnem. Je to nedisciplinovaný idiot. Co trocha důvěry? Na to tě znám docela dobře.“ Pokrčila jsem rameny a naklonila se blíž k němu. „To je tak na hovno.“

„Ano, to je. Nenapadá tě nějaký jiný způsob, jak Ivara najít?“

„Ne. Možná by Doolittle mohl zkusit náhrdelník odstranit, když není magie u moci?“

Curran zavrtěl hlavou. „Už jsem se ptal. Říkal, že by to chlapce zabilo. Taky prý máme třicet šest až čtyřicet osm hodin podle toho, jak dlouho vydrží magie. Existuje velká šance, že další vlna by mohla být jeho poslední.“

Dva dny, než Roderick se svýma vyjukanýma očima umře na uškrcení. „Pamatuješ si na incident před lety, kdy zmizela jednotka ÚPJ? Jedenáct po zuby ozbrojených policistů? Bylo to i v novinách.“

„Ano.“

„To byl Håkon.“

„Tak se jmenuje?“

Přikývla jsem. „Nechtěla jsem to říkat před Dagfinnem, aby nevyšiloval. Ať už s sebou vezmeme kohokoliv, umře. Pokud s sebou nikoho nevezmeme, tak za to zaplatí zase kluk.“

„Vysvětlíme situaci a požádáme o dobrovolníky.“ Curran si mě přitáhl blíž. „Taková rozhodnutí musíme občas dělat.“

„Už mě unavují podobná mizerná rozhodnutí.“ Kdybyste sečetli všechny lidi, které jsem zabila, jejich krev by vytvořila jezero. Už tak jsem se jím musela brodit, nechtěla jsem, aby se v něm ještě zvedla hladina.

Seděli jsme vedle sebe a dotýkali se.

Kdyby Curran požádal Smečku o dobrovolníky, někdo by se určitě našel. A pak bych se jim musela dívat do tváří, přihlížet jejich smrti a nakonec o tom informovat jejich rodiny, pokud bych přežila. Pokud by Curran přežil.

Ta myšlenka mě naštvala. Uděláme to. Šlo o život dítěte, takže zatneme zuby a uděláme to. Ale tolik mě to štvalo. Kdybych se mohla dostat k Aurélii, asi bych ji na místě uškrtila. Věděla, co obojek dělá, a vědomě si vybrala mezi vlastním synem a manželem.

„Dá se Håkon zabít?“ zeptal se Curran.

„Ne. Čerokézové se o to pokoušeli léta. Dokáží ho jen zadržet na tom kopci. Když ho někdo zničí, jen se poskládá znovu dohromady.“ Zavrčela jsem. „Nechci to udělat.“

„Já vím,“ řekl mi.

„Klesla jsem v tvých očích?“

„Ne.“ Curran mě hladil po zádech. „Jak už jsem řekl, občas musíme dělat podobná rozhodnutí, a někdy je každá možnost špatná, a pak sedíš sám a vzpomínáš na to strašné svinstvo, které jsi udělal a děláš, a musíš se s tím nějak vyrovnat. Když se tomu poddáš, rozežere tě to zaživa.“

Napřímila jsem se a pohladila ho po tváři. „No, teď už nemusíš dál sedět sám. Budeme tak sedět spolu.“

Vzal mě za ruku a políbil mě na ni. Oči mu ztmavly. Sevřel ruku v pěst. Vypadal dravě. „Přeju si, abych mohl vrátit čas a rozdrtit jí lebku dřív, než mu ten náhrdelník dala.“

„Já vím. Přála bych si, abychom se k ní mohli nějak dostat.“

Zadíval se na mě. „Přemýšlel jsem nad tím. Kdybychom se k domu Fomeyů přiblížili v noci…“

„Currane, nemůžeme se vloupat do domu okresního prokurátora. Následky pro Smečku by byly obrovské.“

„Já vím, já vím.“ Na čelisti mu zahrály svaly. Nesnášel, když nemohl s věcmi nic udělat, stejně jako já. „Ale kdybychom na to najali někoho mimo Atlantu…“

„Špatný nápad. I já vím, že je to špatný nápad.“

Zadíval se na mě. Stále nad tím přemýšlel.

„Ne,“ pověděla jsem mu.

Curran zaklel.

Zahrávat si s prokurátorem by na nás mohlo velice rychle přivolat hon na čarodějnice. Věděla jsem to já a věděl to i on. Ne, musela existovat nějaká jiná možnost. Nějaká, kdy by chlapec přežil, a naši lidé nezemřeli.

Povzdechla jsem si. „Občas závidím navigátorům. Ti si jen tak sedí v Kasinu a pijí kávu, zatímco jejich krvesajové míří do nebezpe…“

Zastavila jsem se v půli slova.

Curranovi se rozsvítily oči.

„Myslíš, že by do toho šel?“

„Ó ano. Ano, rozhodně do toho půjde.“ Seskočil ze zdi. „Pojď se mnou.“

„Neměli bychom nejdřív vymyslet nějaký plán? Ghastek není idiot. Nemůžeme prostě zavolat do Kasina a říct mu: ‚Hele, jdeme na sebevražednou misi, nechceš přivést pár upírů jako kanónenfutr?‘“ Krvesajové byli drazí. Samotná myšlenka, že by jich Ghastek vzal čtyři nebo pět a vystavil je nebezpečí s minimální možností přežití, by Pánu mrtvých dozajista přivodila mrtvici. „Mám plán.“ Curran se na mě zazubil.

„Prosím, osvětlete mi ho, Vaše Veličenstvo.“

„Nechám to na Jimovi,“ oznámil mi.

„To je všechno? To je tvůj plán?“

„Ano. Jsem geniální. Jdeme.“

Seskočila jsem ze zdi a společně jsme zamířili ke schodům.

Pokud někdo dokáže zlanařit Ghasteka do podobného podniku, je to právě Jim. Dobře mu tak. To má za to, že mě tolikrát vystavil přímému nebezpečí. Odplata je svinstvo.

Odchytili jsme ho v jedné z konferenčních místností a vysvětlili mu náš geniální plán.

„Tohle je odplata, že ano?“ Jim mě zpražil pohledem.

„Nebuď směšný,“ pravila jsem. „Jako Choti Pána šelem je mi malicherné lpění na odplatě cizí.“

Jim si poklepal psací podložkou s několika papíry o předloktí. „Udělám to, pokud zítra zajdeš do Cechu.“

„Uděláš to, protože jsem tě o to požádal,“ řekl Curran.

Jim se ke mně otočil. „Provedeš tu věc v Cechu?“

Měla jsem tady umírající dítě, a on se staral jen o tu cechovní pitomost. „Možná. Ještě nevím. Mám teď tak trochu moc práce.“

Jimovi se zeleně zablýsklo v očích. Vytrhl z psací podložky papír a vrazil mi ho před obličej. Vypadalo to jako dlouhý seznam.

„Co je to?“

„Tohle je seznam všech telefonátů, které jsem o tom svinstvu musel vyslechnout za poslední týden a půl. Zavolal mi snad každý zatracený člen Cechu.“ Zatřásl seznamem Curranovým směrem. „Chceš vědět, proč nejsou ještě prověrky hotové? Proto! Mohl bych to mít vyřešené, kdyby tvoje družka konečně přestala chodit kolem horké kaše a nějak se s tím srovnala.“

Takže takhle to tedy je. „Mám skvělý nápad. Když všichni volají tobě, co kdybys ty přestal chodit kolem horké kaše a s Cechem to vyřešil. Máš tam odslouženo asi tolik času jako já.“

„Mám práci!“

„Já taky! Proč je tvůj čas důležitější než můj?“

Jimovi pod rukama praskla psací podložka. Upustil ji na zem a zdvihl ruce. „Víte co? Už toho mám dost. Končím.“

„Bože můj, vážně?“

Jim si utřel jednu dlaň o druhou a pak mi je ukázal.

„To si nad tím vším myješ ruce?“

„Ano.“

„Vážně? A co pak? Odejdeš do důchodu a otevřeš si květinářství, po kterém jsi vždycky tak toužil?“

Jimovi zezelenaly oči úplně.

„To by stačilo,“ vložil se do toho Curran. V jeho hlase zazníval nezaměnitelný rozkaz. Jim zavřel ústa, až mu cvakly zuby.

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Omlouvám se, má tohle být ta chvíle, kdy padnu na kolena a začnu se třást strachy, Vaše Chlupatosti? Já hloupá, to se ke mně ještě nedoneslo.“

Curran mou pichlavou poznámku ignoroval. „Jaký máš problém s Cechem?“

„Dá se to vyřešit jedině tak, že se zapojím do jeho vedení, a to já nechci.“ Zamávala jsem rukama. „Řeším svinstvo spojené s Chotí Smečky a s naší agenturou, a jakékoliv další hlouposti, které po mně chcete vy dva. Nechci každý měsíc jít do Cechu a ještě ke všemu řešit, co po mně chtějí tam.“

Curran se ke mně naklonil. „Musím se vyšňořit a potkat se s těmi upíromrdy každé tři měsíce a jednat s nimi vychovaně, když jíme u jednoho stolu. S Cechem si poradíš.“

„Ty se vyšňořuješ? Páni, neměla jsem tušení, že obléct si slavnostní tepláky je pro tebe tak velká oběť.“

„Kate,“ zavrčel Curran. „Nejsou to tepláky, ale volné kalhoty a mají opasek. Musím k nim nosit zatracené boty s podělanými tkaničkami.“

„Nechci to udělat! Nesnáším ceremonie!“ Nepotřebovala jsem v životě ještě cechovní politikaření. Už tak byl dost komplikovaný, kruci. „Nemám na to čas.“

„Všichni nenávidí politikaření,“ zavrčel Curran. „Povedeš si skvěle.“

„Dej mi jeden důvod, proč bych měla.“

„Protože ty lidi znáš a někteří z nich jsou tví přátelé. Cech se potápí a oni brzy ztratí práci.“

Otevřela jsem ústa a zase je zaklapla.

„A taky proto, že tě o to žádám,“ řekl Curran. „Uděláš to pro mě, zlato? Pěkně prosím?“

Praštím ho. Přímo do obličeje. A tvrdě. „Tak dobře. Pro tu záležitost s Cechem budu potřebovat hodně velké posily.“

Curran se zadíval na Jima. „Ujisti se, že dostane vše, co bude potřebovat.“

„Tak dobře,“ řekl Jim. Zdvihl kusy své bývalé psací podložky, vytáhl odtamtud papír a podal mi ho společně s perem. „Sepiš mi to sem.“

Poslechla jsem a pak mu papír vrátila.

Jim si ho pročetl. „Postarám se o to, Choti.“

„Díky, alfo.“

Kdyby v chodbě pršelo, naše hlasy by svou ledovostí ty kapky proměnily v sníh.

„Bude to všechno?“ zeptal se Jim Currana.

„Ano.“

Jim přikývl a odešel.

„Nenávidím tě,“ oznámila jsem Curranovi.

Uchechtl se. „Nenáviděla bys mě víc, kdyby Jim skončil. Museli bychom za něj najít náhradu. A tolika lidem zase nevěřím. Jen si představ, o kolik víc dalšího svinstva bys musela řešit.“

„Nedělej to,“ varovala jsem ho.

„Mmm, Kate, šéfka bezpečnosti. Tak sexy. Kdo by mě mohl chránit lépe než žena, které patřím?“

„Currane, já tě praštím.“

„Drsná předehra.“ Curran se naoko otřásl vzrušením.

Zdvihla jsem pěst a lehce ho klepla do bicepsu.

„Víš, že to bylo nevyhnutelné,“ řekl.

Věděla jsem to. Od chvíle, kdy mi Jim poslal složku, jsem naprosto jasně věděla; jak to skončí. Statečně jsem proti tomu bojovala do poslední chvíle. „Ano, ale nemusí se mi to líbit. Můžeme se teď konečně najíst? Umírám hlady.“

„Ale… takže jsi mi odpustila?“ zeptal se.

„Jistě. Až se příště rozhodneš vytasit drápy a přijít s plánem, který zahrnuje útok na dům vysoce postaveného veřejného činitele, a já vyštěknu: ‚Dost!‘ budu čekat, že poslechneš. Co ty na to?“

„Řekla jsi ne,“ poznamenal.

„A?“

„Nelíbilo se mi to.“

„Nemůžeš napadnout dům okresního prokurátora, ty šílený idiote!“

„A ty se zase nemůžeš vykroutit z té cechovní šlamastyky. Oba dva musíme dělat věci, které nechceme. Myslím, že jsme si kvit.“

Protočila jsem oči a pak jsme zamířili nahoru k našemu studenému jídlu. „Už vím, co ode mě ten vůl dostane na příští Vánoce.“

„Co?“

„Psací podložky. Děsnou spoustu psacích podložek.“

8.

Před Změnou a návratem magie jste mohli něčí moc odhadnout velmi jednoduše podle druhu auta, jímž jezdil, podle oblečení, jež nosil, a podle společnosti, v níž se vyskytoval. V Atlantě po Změně v některých případech podobné vizuální nápovědy stále platily, ale už zdaleka ne tak často. Vandrák v roztrhaných džínách a ošuntělém plášti klidně mohl přijít na přeplněnou ulici, zdvihnout ruce k obloze a donutit ji, aby se roztrhla, sežehla zem záplavou blesků a pak ronila kroupy velké jako kokosové ořechy, které by srovnaly se zemí vše v okruhu pár kilometrů.

Proto velká zvířata v Atlantě po Změně upřednostňovala ukázku moci i dostatečně výmluvné oblečení. Pokud jste se ovšem chtěli oblékat jako drsňák, bylo vždycky lepší, když jste si to dokázali i obhájit.

Když jsem se ráno probudila, čekaly na mě šedé džíny, šedé triko, šedá kožená bunda a na vršku ještě složený šedý plášť, lemovaný kožešinou. Přesně jak jsem si poručila. Šedá byla barvou Smečky. Musela jsem před Cechem sehrát divadlo, a tohle byl můj kostým. Oblékla jsem se, nazula si boty, vklouzla do koženého popruhu se šavlí na zádech, zastrkala vrhací nože na příslušná místa a chrániče zápěstí vybavila stříbrnými jehlami. Zapletla jsem si vlasy a prohlédla se v zrcadle. Velmi jasně a zřetelně jsem vyzařovala hrozbu a nebezpečnost.

Obvykle jsem se od podobného oblečení držela dál. Čím méně pozornosti jsem při práci přitahovala, tím líp. Většina žoldáků věděla, že jsem dobrá, ale nijak jsem svými výkony neoslňovala. Nepokoušela jsem se předvádět. Někteří se mnou měli problém, většina ne.

Dnes to bylo jiné. Dnes jsem musela být méně Kate Danielsová a více Choť Pána šelem. Musela jsem je vyvést z rovnováhy, aby se nepokoušeli zpochybňovat, proč tam jsem a pokouším se jim přikazovat, co mají dělat.

Vešla jsem do koupelny, kde si Curran zrovna čistil zuby. Zdvihl blonďaté obočí. „V tomhle odteď chodíš na zasedání Rady.“

Zasmála jsem se. „S pláštěm, nebo bez něj?“

„Rozhodně s pláštěm,“ utrousil.

Zkusila jsem si plášť před zrcadlem.

Curran se vynořil za mnou a zabořil mi nos ke krku.

„To je tvá pistole, nebo mě jen rád vidíš?“

„Hmm, výzva.“ Něžně mě zezadu do krku kousl, až mi tělem proběhlo elektrické zachvění. Některé muže vzrušovala krajka a průhledné negližé. Moje zlatíčko očividně dostávala do varu žena oblečená k zabíjení. Bylo na tom nejspíš něco hluboce zvráceného. Naštěstí pro mě. Negližé jsem nikdy moc nemusela. Znovu mě políbil. „Konečně začínáš chápat celé pojetí drsňáka.“

„Vždycky jsem byla drsná.“

„Nejen sis myslela, že jsi drsná, a hodně jsi toho nakecala.“ Objal mě.

Aha. „Pusť mě.“

„Ještě máš čas.“ Znovu mě políbil na krk. Jako by se mi najednou rozechvěl každý nerv v těle.

„Ne, nemám. Čekají na mě lidé.“ Odtáhla jsem se od něj a políbila ho nazpět. Přitáhl mě k sobě, ovinul kolem mě paže. Currane, hmmm. Vážně se mi nechtělo pryč.

„No tak.“

„Ne, musím jít.“

„Nebude to trvat dlouho.“

„A jaká by to pak byla zábava a pro koho? Tvé techniky svádění potřebují trochu vylepšit.“ Vymanila jsem se mu z náruče a prchla dřív, než vymyslel něco jiného, čím by dokázal změnit můj názor.

Zabralo mi deset minut zastavit se v nemocničním křídle.

Roderickův obojek vybledl do citrónově žluté. Kůži kolem měl jasně rudou a nateklou. Bolelo jen se na něj dívat. Dřepla jsem si vedle něj. „Jak se cítíš?“

„Dobře, děkuji.“

„Bolí tě to, když jíš?“

„Trošku,“ řekl.

„Půjdu dneska někoho navštívit, abychom zjistili, jak ti to sundat.“

Jen se na mě díval velkýma očima. Někde hluboko uvnitř musel být vyděšený. Sestra mu umřela. Jeho rodiče byli pryč. Ale držel to všechno v sobě a nehodlal mě pustit blíž.

Než jsem odešla, Doolittle si mě vzal stranou. Tvářil se sklíčeně. „Musíte si pospíšit.“

„Budu se snažit,“ pověděla jsem mu.

Když jsem vyšla do paprsků ranního slunce, čekalo na mě deset aut Smečky. Posádky jednotlivých vozidel stály před nimi, všichni byli oblečení do totožného odstínu šedé. Jim postával stranou a prohlížel si vojáky. Zamířila jsem za ním.

„Spokojená, Choti?“

„Jak dlouho hodláš být naštvaný?“ zeptala jsem se ho. Oba jsme mluvili tiše. Zadíval se přímo dopředu.

„Jime, měli jsme mezi sebou slovní rozepři. Chovala jsem se jako idiot, ale ty jsi mi zatajoval informace. A podle toho, jak se chováš, bych skoro řekla, že jsem si já sehnala pár lidí, aby tě přepadli a zřídili tak, že ses probudil s kousanci na nohách a modřinami po celém těle.“

„Teď je to jiné, protože jsme oba ve Smečce. A už jsem ti řekl, že se omlouvám. Hodláš to pokaždé vytáhnout?“

„Stejně to od tebe bylo hnusné.“

Zatnul zuby, až mu svaly na čelistech vystoupily.

Povzdechla jsem si a zamířila k autům. „Posluž si.“

„Já vždycky,“ zavolal za mnou.

Otočila jsem se a ukázala mu prostředníček.

Zpražil mě pohledem.

Pokračovala jsem dál.

„Kate!“ zavolal.

Otočila jsem se.

„Eduardo je tvůj druhý. Měla by sis s ním promluvit. Chce, aby sis něco nacvičila.“

Přikývla jsem.

„Kate!“

Otočila jsem se znovu.

Jim přišel až ke mně. „Potřebuješ, abych ti v té věci s Cechem kryl záda?“

„Zvládnu to. Díky,“ řekla jsem.

„Kdykoliv.“

Vyrazila jsem najít Eduarda. Jim byl sice parchant a morous, ale vždycky mi hlídal záda. Alespoň že už nebyl naštvaný. I když budu stejně muset přijít s nějakým dárkem na usmířenou. Jaguárodlaci byli složité osobnosti.

Budu muset poprosit Dali, aby mi nějaký pomohla vybrat, ať nedojde k nedorozumění.

Cech žoldáků měl velitelství v upraveném hotelu Sheraton na okraji Buckheadu. V minulém životě šlo o hotel postavený jako dutá věž s přední fasádou ze skla, kompletně i s otočnými skleněnými dveřmi. Teď vchod strážila masivní ocelová brána. Naše procesí se dovalilo až k hotelu. Kolem vchodu se potloukalo pár žoldáků a kouřilo. Většina lidí z Cechu už byla pravděpodobně uvnitř. Výborně.

Vedle mě se Eduardo za volantem džípu naklonil dopředu. Buvolodlak z klanu mohutných měřil přes metr osmdesát a postavu mu pokrývaly pletence silných svalů. Vlasy mu spadaly po zádech jako černá hříva. Měl hranatou bradu a hluboko posazené oči, které vám říkaly, že dřív radši umře, než ustoupí. A ten dojem byl naprosto správný. S částí našeho plánu jsem měla trochu problém a hádala jsem se s ním, dokud jsem nezačala modrat ve tváři, ale byl zcela neoblomný. Měla jsem pocit, že právě kvůli tomu mi ho Jim přidělil jako zástupce.

„Počkej, dokud se před tebou neseřadíme, Choti,“ zamumlal.

„Kate.“ Už nějakou dobu jsme si říkali jmény.

„Dnes ne, Choti.“

Deset džípů zahnulo v dokonalé souhře a zaparkovalo vedle sebe před budovou. Žoldáci u vchodu zapomněli potahovat ze svých cigaret a jen civěli.

Dveře aut se otevřely. Z nich vystoupili kožoměnci a utvořili s armádní přesností dvě řady. Tvářili se vážně. Krátce jsem se zadívala na Eduarda.

„Ještě ne,“ řekl.

Kožoměnci se rozešli vojenským krokem k Sheratonu. Vypadali odhodlaní zadupat do země každého, kdo by byl tak hloupý a postavil se jim do cesty.

„Teď vystoupím a vyrazím napřed. Derek ti otevře dveře. Až vyjdeš ven, vkráčej dovnitř, jako by ti to tam patřilo,“ pověděl mi Eduardo. „Kryjeme ti záda.“

„Pozor, bizone,“ zavrčela Jezábel ze zadního sedadla. Byla jedním z boudích poradců, které mi přidělila Teta Bé, alfa hyenodlaků. „Mluvíš s ní, jako by byla dítě.“

Zdvihla jsem ruku. „V pořádku. Zvládnu to.“

„Žádný strach,“ ujistil mě Eduardo. „Povedeš si skvěle.“

Jen málo věcí jsem nenáviděla víc než být centrem pozornosti. Zvlášť pokud šlo o větší dav.

Eduardo vystoupil. Dveře za mnou se otevřely, buvolodlaka následovali i Jezábel a Derek. Hyenodlačka měřila metr osmdesát, pohybovala se jako šelma a vypracované svaly na její postavě vás nutily dvakrát se zamyslet, jestli se s ní opravdu chcete dostat do křížku. Derek byl mladší a štíhlejší, ale jeho tvář a vystupování na vás okamžitě udělaly dojem.

Derek otevřel dveře. „Má paní.“

Před očima mi zableskla arogantní, sebejistá tvář mé tety. Dnes budu Erra.

Eduardo dusal k Sheratonu jako hora s výrazem „jen mi někdo vylepšete den“.

Konečně jsem vystoupila i já. Kráčela jsem k Cechu a představovala si, že za mnou kluše celá armáda.

Eduardo prošel kovovou branou, zhluboka se nadechl a pak zařval: „Uvolněte cestu pro Choť!“

No páni.

Postavil se po straně vchodu. Prošla jsem bránou do vestibulu. Eduardo se zařadil za mě.

Před Změnou se hotel mohl pyšnit spoustou hvězdiček, restauracemi, kavárnou a zónou „happy hour“ umístěnou na metrové plošině. Teď se hlavní patro zaplnilo žoldáky. Dvojitá řada kožoměnců rozdělila dav a vytvořila prázdnou uličku, vedoucí až k vyvýšené ploše. Stáli jako sochy, s rukama založenýma za zády a nohama u sebe. Na tribuně už na mě čekal opuštěný stůl. Mark seděl po jeho levici, tvář měl pobledlou. Na pravé straně Bob Carver a Ivera valili oči jako dvě sovy.

Přešla jsem k pódiu se zdviženou bradou, plášť za mnou povlával. Celý Cech se soustředil jen na mě. Super.

Před tribunou Eduardo zrychlil, předešel mě. Pak poklekl na jedno koleno, chytil se jednou rukou za zápěstí druhé a nabídl mi tak improvizovaný stupínek.

Nespadnout, hlavně nespadnout…

Aniž bych se zastavila, vkročila jsem mu na paže a z nich pak na pódium.

Než jsme zamířili sem, nacvičovali jsme to spolu snad třicetkrát.

Tři kožoměnci – Derek, Eduardo a Jezábel – se otočili zády k tribuně a prokláli dav kolem pohledem. Derek držel velkou dřevěnou krabici. Dvě řady kožoměnců udělaly krok doleva jako jeden muž, přešly do volnějšího postoje.

Někdo zalapal po dechu.

Show začíná!

„Mluvím jménem Smečky,“ řekla jsem a vložila do toho veškerou sílu. „Vlastníme dvacet procent Cechu. Skupina administrátorů čtyřicet. Veteráni dalších čtyřicet.“

Bylo ticho, že byste slyšeli spadnout špendlík.

„Měli jste měsíce na to, abyste si zvolili nového vůdce. Selhali jste a požádali Smečku, aby patovou situaci vyřešila. Toto je můj návrh Cechu. Poslouchejte dobře, protože žádný další už nedostanete.“

A všichni opravdu poslouchali. Díky všehomíru za ty malé dary.

„Solomon Red si představoval Cech jako místo, kde si nezávislí mužové a ženy vydělávají na živobytí, jak uznají za vhodné. Měli bychom pokračovat v cestě, kterou nám vytyčil.“

To byl pěkný kec, Solomon Red nikdy žádnou velkou vizi neměl, ale Curran navrhl, ať to zmíním, tak jsem pokračovala dál.

„Bod první. Cech jmenuje hlavního šéfa administrativy, aby dohlížel na každodenní chod a finanční stabilitu Cechu. Na tuto pozici navrhuji Marka. Bod druhý. Cech jmenuje hlavního šéfa osobního oddělení, který bude chránit zájmy členů Cechu a dohlížet na územní plánování i rozdělování zakázek. Na tuto pozici navrhuji Boba Carvera. Bod třetí, Cech vytvoří post spojky se Smečkou. Ta osoba bude zastupovat zájmy Smečky v Cechu jakožto třetího největšího akcionáře. Tu pozici přeberu já. Hlavní šéf administrativy, hlavní šéf osobního oddělení a zástupce zájmů Smečky utvoří cechovní Komisi, která se bude scházet vždy patnáctého v měsíci. Veškeré záležitosti týkající se politiky Cechu budou vyřešeny hlasováním členů komise.“

Zadívala jsem se pod sebe. Kožoměnci na konci levé řady vystoupili dopředu a poskládali před tribunou malý stolek. Kožoměnec z konce pravé řady na něj položil vysoký štos kartotéčních lístků a tři pera. Derek také zamířil ke stolu a doprostřed desky položil dřevěnou krabici.

„Cech teď bude hlasovat,“ oznámila jsem jim. „Každý z vás napíše na kartičku své cechovní identifikační číslo a jedno slovo. Ano nebo ne. Pak ji vhodíte do krabice. Dávám vám poslední šanci, jak zachránit Cech a vaše pracovní místa. Nepromarněte ji.“

O dvě hodiny později hlasovalo dvě stě čtyřicet šest žoldáků pro, třicet dva proti a šedesát jedna jich do krabice vhodilo kartičku pouze se svým identifikačním číslem a zdrželo se tak hlasování. Předvedla jsem se ještě jednou při gratulování Bobovi a Markovi a pak odtamtud zatraceně rychle vypadla.

9.

Když jsem odešla z Cechu, zašla jsem navštívit Immokalí, čerokézskou medicinmanku. Ta pro mě půl hodiny vyráběla vše potřebné a další půl hodiny mě přesvědčovala, že jít za draugrem je hodně špatný nápad. Věděla jsem, že je to špatný nápad s velkým š. Jen jsem netušila, jak jinak to vyřešit.

Do kanceláře Špičkově ostré agentury jsem se dostala těsně po poledni. Na parkovišti už na mě čekal Kámoš a povoz s naloženým jelenem, velmi omámeným sedativy. Žena kožoměnec, kterou jsem neznala, seděla na kárce s kyselým výrazem. Zabralo mi jen chviličku, než mi došel důvod. Ve stínu vedle povozu dřepěl upír. Hubený, šlachovitý a pokrytý jasně purpurovým krémem proti slunci od hlavy až k patě, jako by nad ním vybuchla gigantická hroznová žvýkačka.

Jim to dokázal. Měla jsem chuť poskočit radostí. Namísto toho jsem upíra sjela bezvýrazným pohledem.

„Vevnitř jsou další,“ informovala mě žena.

Vkročila jsem do kanceláře. Curran seděl u mého stolu a pil coronu vytaženou z ledničky. Před ním seděli uprostřed místnosti v úhledně vyrovnané řadě čtyři upíři. Dva barvou ladili s fialovou nádherou venku, další byl zelený jako Grinch a poslední zářil sytě oranžovou.

„Krém proti slunci chápu,“ řekla jsem jim. „Ale proč je musíte napatlat jako Skittles?“

Oranžový upír vyhákl čelist. „Jasná barva pomáhá zajistit, že jsou pokrytí naprosto celí,“ vysvětlil mi neznámý ženský hlas. „Je jednoduché kousek vynechat. Když jsou mladí, mají spoustu kožních záhybů.“

Bleh. „Co to má znamenat?“

„Kate,“ promluvil zelený upír Ghastekovým hlasem, „dostalo se ke mně, že hodláš navštívit jistého tvora na území Vikingů, abys našla prostředky k odstranění náhrdelníku z toho dítěte. Nemrtvého tvora. To přímo narušuje podmínky naší dohody, že tuhle záležitost vyřešíme společně.“

Zadívala jsem se na Currana. Pokrčil rameny.

„A jak ses to dozvěděl?“ zeptala jsem se.

„Mám své způsoby.“

Jak to, pro všechno na světě, Jim zařídil? Budu mu muset koupit všechny podložky na světě.

„Ghasteku, nebude to výlet jen tak pro zábavu.“

„Nemůžeš jít,“ dodala jsem.

„Proč bych nemohl?“

„Protože ten nemrtvý povraždí celou tvou jednotku upírů a já nemám zájem zaplatit za ni účet,“ řekl Curran. „Prokaž si laskavost. Nech to tentokrát na jiných.“

Páni. Vážně zašel až tak daleko.

Upír vypoulil rudé oči, snažil se napodobit Ghastekův výraz.

„Kate, možná bys měla své drahé polovičce vysvětlit, že není v pozici, kdy by mi mohl rozkazovat. Co jsem posledně kontroloval, jeho titul je Pán šelem, a to je něžný eufemismus pro člověka, který se v noci svléká, pobíhá po lesích a honí tam drobné živočichy. Já jsem mezi předními Pány mrtvých. Půjdu, kam se mi zlíbí.“

Opět jsem jela na Kámošovi. Curran se rozhodl řídit káru. Cestovali jsme vedle sebe. Ghastek klusal v čele, zatímco tři z jeho tovaryšů hopsali po stranách. Čtvrtý, oranžový upír klusal vedle mě. Pilotovala ho Ghastekova nejlepší tovaryška. Jmenovala se Tracy a na navigátora nebyla vůbec špatná.

Ghastekův upír dorazil až ke Gunnarovu rozcestí, označenému starou břízou. Zpoza ní se dle očekávání vybatolil hlídající Viking. „Jdete zase za Ragnvaldem?“

„Míříme na palouk.“ Ukázala jsem bradou na káru. Jelen na Vikinga upřel své tmavé, vlhké oči.

Gunnar ztuhl a napřímil se. „Za nimi“

Přikývla jsem.

„Nechoď,“ řekl mi.

„Musím.“

Zavrtěl hlavou a ustoupil o krok do strany. „Rád jsem tě poznal.“

Znovu jsem se chopila otěží a naše malé procesí pokračovalo dál.

Ghastek se zařadil vedle mě na Kámošovi. „Proč ty tajnosti?“

„Vikingové neradi vyslovují Håkonovo jméno. Mýtina odsud není daleko. Mohl by je zaslechnout.“

„Co je zač?“

To měli s Curranem společné. Zamávejte jim tajemstvím před nosem, a oni se budou moci přetrhnout, jen aby se ho dozvěděli. „Je to draugr.“

Upír hupnul na povoz a pozorně se na mě zadíval, oči jen pár centimetrů od mé tváře. „Draugr? Mytický severský nemrtvý, hlídající poklad ve svém hrobě?“

„Vypadni z mé káry,“ zavrčel Curran.

Nemrtvý seskočil. Groteskní tvář se mu zkřivila do podivného výrazu.

Koutky hluboké tlamy se mu zkroutily vzhůru, zatímco měl rty od sebe, ukazoval mi tesáky. Díval se na mě krvavýma očima a pak párkrát trhaně zakýval hlavou dopředu a dozadu.

„Co to děláš?“

„Směju se ti.“

Kopnout botou upíra do obličeje by v téhle chvíli bylo kontraproduktivní.

„Když jsem byl ještě tovaryš, strávil jsem rok a půl v Norsku a draugara hledal. Kempoval jsem na hřbitovech při teplotách pod bodem mrazu, pročesal jsem fjordy, potápěl se do mořských jeskyní v mrazivé vodě. Byl to nejhorší rok a půl mého života. A za těch osmnáct měsíců jsem nenašel žádné důvěryhodné důkazy, že by draugar existoval. Takže mi věř, když ti říkám, že neexistují. Proto jsem použil slovo ‚mytický‘, protože to znamená, že není skutečný.“

Na okamžik jsem zvažovala, že upíra praštím pěstí do nosu. Ghasteka by to nebolelo, a mně by se ohromně ulevilo. „Tenhle draugr existuje. Spousta lidí ho potkala.“

„Ale jistě, nemám pochyb, že něco potkali, ale nebyl to draugr. Copak ti to není jasné? Tajemná mýtina, a stezku k ní hlídá obr. Legendární nemrtvý s magickými schopnostmi, kterého můžeš potkat jen jednou, a ti, kdo to pravidlo poruší, zemřou strašlivou smrtí.“ Upír zamával předními končetinami s roztaženými prsty. „Bububu. Děsivé.“

„Míříš tím někam?“

„Ti vousatí bandité s rohatými helmami tě napálili, Kate.“

„To si ze mě děláš legraci.“

„Není důvod se kvůli tomu cítit špatně. Jsi schopná bojovnice, zdatná s mečem, jsi inteligentní a houževnatá, ale nepracuješ s nemrtvými. Máš velmi málo zkušeností se základními principy nekromancie, až na její nejpraktičtější použití. Chybí ti prostředky, jak bys mohla poznat podvod.“

Nutkání popadnout mysl nejbližšího upíra a pak ho použít, aby Ghastekova krvesaje zmlátil na hromádku, bylo téměř nesnesitelné. Možná proto Voron trval na tom, že bych se měla od nekromancie držet dál. Věděl, že se naskytnou chvíle, kdy bude pokušení moc velké.

„V pořádku. Je to omluvitelná chyba,“ řekl Ghastek. „Nicméně nás to bude stát den a použití pěti upírů.“

„Buď tak hodný, a obětuj se.“

„Ale ano, rozhodně. Měl jsem dnes stresující den a odhalení téhle frašky mi poskytne skvělý způsob, jak tlak ventilovat.“

Odšoural se pryč.

„Nerad se mýlí,“ poznamenal Tracyin upír. V jejím hlase jsem zaslechla náznak pobavení.

Bylo mi naprosto jedno, jestli se mu to líbí nebo ne. Dokud budou jeho upíři stát mezi mnou a draugrem, poskytne mi to pár vteřin navíc, abych se dostala pryč.

Stará cesta vedla čím dál hlouběji do lesa. Stromy kolem byly nižší, zato se rozšiřovaly do délky, dlouhými větvemi vyrážely proti sobě, jako by se navzájem snažily vytlačit z místa. Mezi kmeny vířila mlha. Nejdřív jen slaboučký opar, pableskující u země, postupně zhoustl v silnější namodralou mlhu, tisknoucí se k zemi a vyčkávající. Pohlcovala zvuky. Klapání kopyt koní, vrzání káry a občasný povzdech svázaného jelena. Všechno se zdálo tlumené.

Před námi se zdvihal kamenný oblouk, šedé kusy kamene pokryté tu a tam mechem. Zastavila jsem Kámoše. Povoz nás houpavě napodobil.

„Těsně za obloukem vede na sever stezka. Odsud už musíme pěšky.“ Seskočila jsem z povozu. „Potřebuju, aby jeden z vás nesl jelena.“

Fialový krvesaj se vyškrábal na káru. Zahnuté drápy přeťaly provaz, jímž bylo zvíře uvázané, upír jej stáhl z povozu a přehodil si ho přes rameno.

„Kterou cestou se budete vracet?“ zeptal se Curran.

„Mýtina je severovýchodně odsud.“ Ukázala jsem na vysoký dub po levé straně.

Curran mě přitiskl k sobě.

Ghastekův upír protočil oči.

„Pamatuješ si plán?“ zamumlal mi Curran do ucha.

„Jít tam, dostat z něj informace a pak utíkat ze všech sil pryč.“

„Uvidíme se za pár hodin.“

Lehce jsem ho políbila. „Uvidíme se.“

Popadla jsem batoh a zamířila ke stezce.

Mlha zhoustla. Ve vzduchu visela vlhkost, zabarvená pachem hnijící vegetace a čerstvé země. Někde v dálce zavřeštěl pták. V lesích se nepohnul ani lísteček. V korunách stromů neštěbetaly veverky, žádná drobná zvěř před námi neutíkala podrostem pryč. Nic se nepohnulo, až na upíry neslyšně klouzající podél cesty. Jejich vychrtlé siluety se míhaly mezi stromy.

Stezka zahýbala vpravo a končila malou mýtinou. Tu lemovaly vysoké borovice, obrovské tmavé kmeny se zdvihaly k obloze. Zemi pokrýval koberec tmavého jehličí. Tu a tam z lesní půdy vyčnívala skála a kameny.

„Položte jelena přímo tam.“ Ukázala jsem na střed mýtiny. Upír shodil náklad a odhopkal stranou.

„Takže čekáme, dokud se magie nevrátí?“ zjišťoval Ghastek.

„Přesně tak.“ Posadila jsem se na kmen padlé borovice.

Upírovi se zvedla a opět klesla ramena. Ghastek si musel povzdechnout. „Možná bychom to mohli začít brát vážně, když už tu jsme.“ Krvesaj zdvihl levou přední nohu. Dlouhý, nažloutlý dráp ukázal na vysokou břízu vlevo. „Jedna pozorovatelna tam.“ Dráp se pohnul směrem doprava, aby se zastavil na borovici na opačné straně mýtiny. „Další tam. Proveďte zhodnocení perimetru.“

Dva fialoví upíři se odpojili, rozběhli se a pak se vyškrábali na stromy, jež jim Ghastek ukázal. Třetí odběhl do křoví. Na mýtině zůstali jen Pán mrtvých a Tracy. Jeho upír mi seděl po pravici, její zase po levé straně. Bezva.

Minuta uplynula. Pak další.

Ghastekův upír si lehnul. „Pokud by polovina věcí o draugarovi byla pravda, znamenalo by to revoluci nekromantské vědy. Podle legendy jde o duše válečníků, jež vstaly z hrobu, aby strážily pohřbený majetek. Vidí do budoucnosti, ovládají přírodní živly a dokážou měnit podobu ve zvířata. Proměňují se taky v dým a v obry.“

„Ne v oboje najednou,“ pověděla jsem mu.

„Cože?“

„Řekl jsi, že se proměňují v dým a obry. Ne oboje najednou. V obří formě mají pevná těla.“

„Takže tomu bludu stále věříš?“

Naklonila jsem se dopředu. „A co bys dělal, kdybys v Norsku draugra opravdu našel, Ghasteku?“

„Pokusil bych se ho samozřejmě chytit.“

„Řekněme, že žiješ v malé vesničce v Norsku a víš, že je draugr poblíž. Čas od: času mu přineseš živou oběť a doufáš, že tě proboha nechá na pokoji. A pak se ti na prahu objeví podivínský, nadšený cizinec a začne ti vysvětlovat, že toho strašného tvora hodlá otravovat kvůli pokroku nekromantické vědy. Snažíš se mu vysvětlit, že je to špatný nápad, ale chová se k tobě, jako bys byl mentálně zaostalé děcko.“

„Nikdy se nechovám k lidem jako k infantilním idiotům,“ ohradil se Ghastek.

Zadívala jsem se na něj.

Tracy si opatrně odkašlala.

„Pokračuj,“ vybídl mě.

„Vzal bys toho cizince za nemrtvým monstrem a riskoval, že tvora naštveš, nebo bys ho navedl od draugra co nejdál a doufal, že to nakonec vzdá a odejde?“

„To zní logicky, až na jednu malou výjimku. Nejsem tak důvěřivý.“

Tak fajn. „Vsaď se.“

Upír se na mě upřeně zadíval. „Co prosím?“

„Vsaď se. Jestli je draugr švindl, budu ti dlužit laskavost.“

„A jestli je skutečný?“

„Pak mi přineseš litr upíří krve.“

„Na co bys potřebovala krev upíra, Kate?“

Protože z ní chci vytvořit krevní zbroj, proto. „Chci zkalibrovat hodně nových m-skenerů, které koupila Smečka.“ Nepotřeboval vědět, že se snažím trénovat, abych zjistila, kolik z Rolandova talentu přešlo na mě.

Pánu mrtvých se do hlasu vloudil náznak nedůvěry. „A na to potřebuješ litr krve?“

„Jo.“

Krvesaj naprosto znehybněl, jak nad tím Ghastek přemítal.

„Jestli tuhle hloupou hru vyhraju, povíš mi, proč za tebou Rowena přišla po té záležitosti se Strážci majáku.“

Trouba jeden. „Dohodnuto.“

„Výborně.“ Protáhl to slovo tónem, který by slušel spíš bondovskému záporákovi.

„Potřebuješ huňatou bílou kočku. Abys ji mohl hladit, když říkáš podobné věci.“

Tracyin upír ze sebe vydal tlumený zvuk, který mohl být odkašláním nebo zadržovaným smíchem.

Fialový upír se vyloupl z křoví a cosi za sebou táhl. Krvesaj se namáhal, tuhé svaly se mu na zádech napínaly, a vláčel za sebou cosi připomínající splasklý kožený stan.

„Našli jsme lidské kosti,“ oznámil upír.

„Ve strži?“ zeptala jsem se.

„Ano, madam.“

O tom místě jsem věděla. Immokalí mi ho popisovala dnes ráno, snažila se mě vyděsit, abych sem nešla. Pár desítek metrů na sever se země ostře svažovala v úzkou proláklinu, naplněnou lidskými kostrami. Některé stále držely zbraně v rukou. Když vám draugr vysál maso od kostí, udělal to rychle, jako když se strhává náplast.

„Taky jsme našli tohle.“ Upír ukázal na stan.

Ghastekův upír zdvihl horní okraj a odhalil tmavý vchod, v němž zmizel. Kůže šustila a přesouvala se, jak se pod ní nemrtvý pohyboval. Konečně se vynořil zase na vzduch. „Je to špatně navržené. Pro jednoho člověka je to očividně příliš velké, nemá to žádnou vnitřní konstrukci a nedá se to zevnitř podepřít jako stan… navíc celá tahle strana je otevřená, takže vůbec nechrání před živly. Možná je to spacák pro více lidí?“

„To není spacák,“ pověděla jsem mu.

„Mohla bys mi to prosím osvětlit?“ řekl Ghastek.

„Zadívej se na to shora.“

Fialový upír vyskočil na nejbližší strom a vyšplhal se do jeho větví. Uplynula dlouhá chvíle, než seskočil na zem vedle mne. Beze slova.

„Co je to?“ zeptala se Tracy.

Upírova tvář byla nečitelná, bezvýrazná jako zeď. „Je to rukavice.“

Vítr rozkýval větve stromů. Svět zamrkal, jak ho zavalila drtivá vlna magie. Mýtinu zalil chlad. Další upír vyrazil z křoví a zastavil se vedle Tracy.

V dálce cosi zakvílelo nelidským hlasem, osamělý nářek se nesl vysoko nad stromy.

Na prostranství se rozhostilo šero. Přikradlo se hlemýždím tempem, vynořilo se z hlubokých stínů mezi kořeny, přelilo se přes zeleň kolem a vysálo z ní veškerou barvu, utopilo ji ve stínech, až keře a listoví ztmavly, téměř zešedly. Za tím šerem následovala v tenkých pramíncích mlha, prozářená děsivým namodralým svitem.

Někde nad námi se ozvala vrána, její řezavé zakrákání znělo nemožně vzdáleně.

„Přichystali si docela hezké představení,“ poznamenal Ghastek.

„Jo,“ přikývla jsem. „A nedrží se zpátky. Vikingské speciální efekty jako z jiného světa.“

Z batohu jsem vytáhla plátěný balík a rozvázala šňůru, jež ho držela pohromadě. Uvnitř ležely čtyři tyčky, každá mohla měřit tak metr. Zdvihla jsem kámen a zatloukla první z nich do země u začátku stezky. Na místě, kudy bych utíkala, kdyby nastal čas odsud vypadnout.

Přesunula jsem se na okraj mýtiny a zatloukla je v pravidelných vzdálenostech od sebe.

„Co to má být?“ zeptal se Pán mrtvých.

„Ochrana.“

„Dal jsem ti důvod, abys pochybovala o mých schopnostech, Kate?“

„Ne,“ vytáhla jsem z batohu černou krabičku, z ní smotek černé látky a ten rozbalila. Vevnitř ležela stará dýmka. Medicinmanka už mi ji předtím nacpala tabákem.

„Co je to?“

„Dýmka.“ Škrtla jsem sirkou, zabafala, abych ji rozkouřila, a odměnou mi byla pusa plná dýmu. Čpavý tabákový kouř mě zaškrábal v krku. Zakašlala jsem a začala obkružovat mýtinu, foukala přitom kolem sebe dým.

„Co je to za magii?“ zajímal se jeden z tovaryšů.

„Čerokézská. Velmi stará.“ Kdyby byl život dokonalý, provedla by ten rituál sama Immokalí. Zabralo roky tréninku, než medicinmanka získala svou moc, ale žádný z Čerokézů se k draugrovi neodvážil. Na rozdíl ode mne totiž měli rozum. Všechna zaklínadla nad hůlkami a dýmkou už provedla před tím. Teď jsem jen musela pokračovat v rituálu a doufat, že je její magie natolik silná, aby zabrala i v případě, že ho provádí takový neumětel jako já.

Dokončila jsem kruh, odložila dýmku a posadila se znovu na padlý kmen.

U kořenů dubu na levé straně zazářil pár drobných očí. Bez zorničky, celé oko připomínalo úzkou škvíru ve tvaru mandle, jednolitě zářící slabým žlutým světlem.

„Nalevo,“ ozvala se Tracy dokonale klidným hlasem.

„Vidím to,“ řekl Ghastek.

Další pár zasvítil vpravo, asi tak třicet centimetrů nad zemí. A pak další a další. Všude kolem nás se rozsvěcely oči, shromažďovaly se kolem kmenů stromů, upíraly se na nás z podrostu, vykukovaly zpoza skalek.

„Co jsou zač?“ zeptala se Tracy.

„Uldra,“ řekl Ghastek. „Duchové přírody z Laponska. Většinou žijí pod zemí. Neprovokoval bych je. Zůstaňte na mýtině.“

Upírali na nás pohledy, bez mrknutí.

Mýtinou prudce zavanul ledový vítr. Uldra zmizeli jako mávnutím kouzelného proutku. Na zemi zasténal jelen, jak drogy začínaly ustupovat.

Jdeme na to.

Sáhla jsem do batohu a vytáhla z něj kožený váček, malou plastikovou nádobu ve tvaru medvěda, plnou medu, a čutoru. Teď už se nedalo couvnout. Vstala jsem a přešla do středu mýtiny, kde stál velký kámen. Upíři Ghasteka a Tracy mě následovali.

Odhrnula jsem z kamene listí. Uvnitř desky kdosi vyhloubil mísu, dost velkou, aby se do ní vlezlo asi tak dvanáct litrů tekutiny.

„Když se draugr objeví, nemluvte s ním,“ řekla jsem. „Čím déle s ním budeme mluvit, tím víc času dostane zaměřit náš pach. Stejně se budeme muset probojovat z jeho území pryč. Není nutné si to zbytečně ztížit.“

Žádná odpověď.

„Ghasteku. Rozumíš?“

„Samozřejmě,“ odvětil.

„Čerokézové na hoře vytvořili ochranné clony. Pokud se dostaneme ke sloupům u cesty, jsme v bezpečí.“

„Už jsi to říkala,“ informoval mě Ghastek.

„Jen ti to připomínám.“ Tohle nepůjde dobře.

Postavila jsem čutoru na zem a povolila stahovací šňůrku na váčku. Na dlani se mi rozevřel kožený čtverec. Na něm leželo šest run, vyřezaných z kosti, a hrst obitých stříbrných mincí. Dvě měly vyražené meč a kladivo, čtyři další vikinskou vránu.

Hodila jsem runy do misky. Zacinkaly na kameni a sjely po stranách dolů. Odšroubovat čutoru mi zabralo jen vteřinu. Pivo zalilo runy, utopilo kosti v tekutém jantaru. Z mísy se vznesla vůně ječného sladu a jalovce. Namodralá mlha po něm zaútočila jako had.

„Trpělivost, Håkone. Trpělivost.“

Vylila jsem do mísy zbytek piva, vyprázdnila tam medvídka a zamíchala směs větví. Magie pronikla z run do medu a piva. Sáhla jsem do prohlubně a vytáhla odtamtud všechny runy až na dvě: runu spoutání nepřítele, a Pjófastafur, runu zabraňující krádeži.

Mlha se vznášela nade mnou.

Zhluboka jsem se nadechla, popadla jelena za hlavu a nazdvihla mu ji nad mísu. Vlhké hnědé oči se na mě upřely.

„Je mi to tak líto.“

Vytáhla jsem vrhací nůž a jediným tahem podřízla zvířeti hrdlo. Do kamenné mísy se vyvalila krev, horká a rudá. Jelen sebou cukal, ale držela jsem ho, dokud proud životadárné tekutiny neustal. Prohlubeň byla ze dvou třetin plná. Ustoupila jsem o krok dozadu a potěžkala mince v ruce. Zacinkaly mi v dlani, jiskřilo to mezi nimi magií.

„Vzývám tě, Håkone. Vyjdi ze svého hrobu. Přijď ochutnat svůj krvavý nápoj.“

Magie zapulzovala mýtinou, ledově chladná a mocná, až to bralo dech. Pronikla mi kůží, prodrala se mi až do morku kostí. Škubla jsem sebou. Stoupala ve mně panika jako ohromná černá vlna. Všechny instinkty ve mně křičely: „Utíkej! Utíkej tak rychle, jak jen to jde.“

Zatnula jsem zuby.

Vzduch smrděl po zapáchajícím, rozkládajícím se mase. Na jazyku zanechával odporně sladký povlak.

Mlha se shlukla s děsivým zasténáním, a z ní vystoupil k obětnímu kameni tvor. Na ramenou mu visel silný plášť z napolo rozpadlé kožešiny, kryl kroužkovou zbroj, do níž byl draugr zabalený od loktů po kolena. Kožešina na plášti zřídla do dlouhých, roztřepených pramenů, zamazaných špínou. Dlouhé bezbarvé vlasy mu spadaly z hlavy zacuchané a neupravené. Kůži měl modrou, jako by trpěl silnou otravou stříbrem.

Draugr se zastavil u mísy, sklonil hlavu a začal chlemtat krev jako pes. Smrt jeho tělo obrala o veškerou měkkost. Tvář mu teď připomínala koženou masku rozrytou vráskami, z nosu mu zbyl už jen znetvořený pahýl, cenil ústa plná dlouhých upířích zubů. Oči měl strašné. Světle zelené a naprosto prázdné, jako by je někdo vyfoukl z mléčného skla. Bez duhovek, bez zorniček, prostě bez ničeho. Jen dvě mrtvé oči, skrývající se za mléčně zelenou blankou.

Nechala jsem mu pár vteřin na ochutnání krve a pak sevřela runy v dlani. Zahřály se, vytvořily pouto mezi dvěma zbylými v krvavém pivu. „To už stačilo.“

Nemrtvý zdvihl hlavu. Krev mu odkapávala z brady. Promluvil ochraptělým hlasem, připomínajícím vrzání větví stromů. „Kdo jsi, maso?“

To není dobré. „Přišla jsem s tebou obchodovat. Férová výměna. Čerstvé maso za odpověď.“

Draugr znovu sklonil hlavu ke krvi. Magie v runách zapulzovala. Tvor ze sebe vydal dlouhý zvuk na pomezí povzdechu a zavrčení.

Ghastekův upír se pohnul a postavil se vedle mě.

Nemrtvý se otočil ke krvesajovi. „Přinesla jsi mi mrtvé maso?“

„Ne. Mrtvé maso mě střeží. Mrtvé maso nemá nad nápojem žádnou moc. Jestli chceš mluvit s mrtvým masem, je to jen mezi tebou a jím.“

Draugr se napřímil nad stolem, ramena měl shrbená. „Mrtvé maso mluví?“ Ghastek udělal s upírem další krok.

„To bych nedělala,“ pověděla jsem mu.

Upír se zarazil. „Kdo jsi?“

Zabilo by ho, kdyby jednou něco nepodělal?

Draugr se opřel o kámen. „Jsem Håkon, syn Eivindův. Můj otec byl jarl, stejně jako jeho otec před ním. Krvavý nápoj mě volá. Kdo jsi, maso, že přerušuješ moje hodování?“

„Jsem Ghastek Sedlák, Pán mrtvých.“

Draugr otevřel ústa o něco víc. Tvor se zhoupl dopředu a dozadu. „Dróttinn mrtvých. Já jsem mrtvý. Chceš se stát taky mým pánem, malé mrtvé maso?“

Tak a dost. „Neodpovídej na to. Tvůj nápoj chladne, Håkone. Ochutnej ho.“

Runy v mé dlani chladly. Nemrtvý udělal krok ke mně, ale nakonec se otočil, jako by ho k míse táhl magnet, klekl si a zhluboka se napil, chlemtal krev v dlouhých, nenasytných hltech.

„Jak to, že ses objevil tady?“ zeptal se Ghastek.

Do hajzlu a do prdele.

Draugr stočil pohled nemrkajících očí k upírovi a na okamžik zdvihl hlavu od krve. „Přišli jsme pro zlato.“

„Celou cestu až ze Skandinávie?“

Draugr zavrtěl hlavou a znovu se napil.

„Kate,“ řekl Ghastek. „Ať mluví dál. Prosím.“

Jak se vždycky připletu k podobným věcem? Popadla jsem runy pevněji. Draugr se sehnul, snažil se olíznout krev. Dostal se pět centimetrů nad rudou hladinu a tam se zastavil.

„Z Vinlandu. Severní skrælingar nám přinesli zlato, aby je vyměnili za zbraně. Řekli nám, že ho získali při obchodování s jižními kmeny. Řekli nám, že jižní skrælingar jsou poddajní. Že jsou to farmáři. Naši věštci prorokovali, že zdroj zlata je v kopcích nedaleko od pobřeží. Vzali jsme dvě lodě a pátrali po něm.“

„Našli jste zlato?“ zeptal se Ghastek.

Draugr ucouvl dozadu a vycenil zuby. „Našli jsme lesy, obrovské ptáky a magii skrælingar. Zrovna jsme ustupovali, když mě našel jejich šíp.“

„Proto jsi povstal? Abys potrestal domorodý kmen?“ zeptal se Ghastek. Prostě nemohl na chvíli zavřít pusu.

Tvor zaškrábal drápatýma rukama po kameni obětního stolu. Magie z něj vyrazila prudce, rozvinula se jako odporný praporec. Chloupky na zátylku se mi postavily do pozoru.

„Abych je potrestal? Ne, vstal jsem z mrtvých, abych potrestal nevděčné psy, kteří mě hodili do díry v zemi jako podřadného otroka. Ani jeden se neobtěžoval dát na hrob kámen s mým jménem. Některé jsem zabil a snědl jejich maso, ale pár jich stále žilo. Hledal jsem je, ale nemůžu je najít.“

„Nemůžeš je najít, protože jsou tisíce let mrtví,“ pověděla jsem mu. Kruci. Teď jsem s tím začala i já.

Zvrásněná maska, jež byla tváří draugra, se zkřivila ve výsměšném výrazu. „To říkáš ty.“

Ghastekův upír se naklonil dopředu. „Když jsi tak mocný, proč prostě neodejdeš?“

„Nemůže. Clony Čerokézů ho tady uvěznily. Už žádné další otázky.“

„V tom případě…“

Praštila jsem upíra pěstí shora do plešaté hlavy. Bože, to byl fajn pocit.

Upír se prudce otočil a pobouřeně se na mě zadíval.

„Sklapni,“ pověděla jsem mu a otočila se ke draugrovi. „Krvavý nápoj, nemrtvý. Jestli chceš ještě, věnuješ mi můj dar.“

Draugr pomalu vstal. Kožešinový plášť ho znovu zahalil. Šířil se z něj chlad. Dech se mi srazil v obláček páry.

„Ptej se.“

„Jak najdu trpaslíka Ivara?“

„Žije ve skrytém údolí,“ řekl draugr. „Cestuj do Highlands a najdeš tam jezero Cliffside. Na severním okraji jezera uvidíš stezku. Ta tě dovede k hoře zjizvené blesky. Přines mu oběť ze zlata, stříbra a železa, a trpaslík ti dovolí vstoupit.“

Upustila jsem runy a začala couvat. „Krvavý nápoj je tvůj.“

„Vychladl.“

Nepřestávala jsem couvat.

Magie se shromáždila kolem draugra jako druhý plášť. „Už ho nechci. Chci svou krev horkou.“

Poplach, poplach. Velte k ústupu. „Tak jsme se nedohodli.“

Prošla jsem kolem tyče strážící stezku zpět.

„To já uzavírám dohody, a můžu je i rušit.“

Dřevěné tyčky mezi námi se chvěly v zemi.

„Neunikneš, maso.“

Magie, jež předtím draugra zahalovala, vyrazila s chladnou zuřivostí, sápala se po mně tmavými prsty. Tyče vystřelily ze země a zabořily se draugrovi do hlavy.

Rozběhla jsem se.

Za námi les pročíslo zakvílení zrozené z čisté zuřivosti a Ghastekův hlas vyštěkl: „Zadržte toho tvora!“

Kolem se prudce prohnala vlna magie s otupující silou. Oči se mi zalily slzami. Dech se mi v plicích proměnil v kus ledu. Stezka se stáčela napravo. Když jsem závratnou rychlostí vybrala zatáčku, zahlédla jsem draugra, jak se tyčí nad stromy a z ramenou mu spadá plášť utkaný z temné magie. Gigantickýma rukama roztrhl upíra na dvě půlky.

„Mám tvůj pach,“ zařval obr. „Neunikneš!“

Průhledná záplava magie se vzdula na okraji mýtiny a začala se valit po stezce dolů, hnala se za mnou.

Les se proměnil v jednu rozmazanou zelenou šmouhu. Letěla jsem po cestě, přeskakovala kořeny. Větve mě šlehaly.

Ústa mi naplnil ostrý zápach rozkladu. Všude kolem mne stromy sténaly, jako by je ohýbala neviditelná ruka. V hrdle mě pálilo.

Skoro jsem skrz křoví viděla znovu na cestu.

Stezka zatáčela doleva a já skočila přímo dolů, a modlila jsem se, ať se staré zranění levého kolena znovu neozve. Křoví pod mou vahou praskalo a já se prodírala svahem, každou kapku energie jsem vložila do úprku.

Hluboké zařvání otřáslo zemí.

Neměla jsem kam uhnout, kde se přikrčit, mohla jsem jen prchat dál dolů.

Nade mnou se ocitl stín. Vrhla jsem se dopředu. Překulila jsem se jednou, podruhé, a pak jsem zahlédla koutkem oka obrovskou drápatou ruku, jak rozrývá les za mnou. Znovu jsem vyskočila na nohy a vyrazila z křoví na cestu.

Po mé pravé straně se tyčil kamenný oblouk. Sprintovala jsem k němu.

Vzduchem cosi hvízdlo. Něco velkého se zřítilo na cestu přede mnou, odrazilo se a dopadlo znovu na nohy. Ghastekův upír. Na bocích se mu táhly hluboké rány, vytékala z nich na krém proti slunci hustá krev nemrtvého. Vypadal, jako by ho semlel mlýnek na maso.

Stromy za mnou se rozskřípaly. Draugr vešel na cestu.

Běžela jsem jako nikdy v životě.

Upír na vteřinu naprosto znehybněl a pak také zamířil cvalem k pilířům.

Nohy se mi téměř nedotýkaly země. V mých představách se pode mnou ta špatná zlomila jako párátko.

Draugr po mně šlehl magií, sekla mě do zad. Prolétla jsem vzduchem, překulila se a pak tvrdě narazila do země. Hlava se mi motala. Překulila jsem se znovu na nohy.

Nemrtvý kolos se nade mnou tyčil výš než stromy, kolem něj se rozlévala ledová, zelená mlha. Na těle mu visela roztrhaná kroužková zbroj. Ramena mu chránily gigantické železné nárameníky. Na těle mu chyběly obrovské kusy masa a v dírách prosvítaly kosti.

Dobrý bože.

Draugr zdvihl chodidlo o velikosti auta. Magie kolem něj zavířila jako bouřkový mrak.

Z korun stromů vystřelil jako šipka Curran ve své bojové formě a proletěl vzduchem jako šedá šmouha.

Stála jsem nehybně, aby před sebou Håkon viděl jasný cíl.

Draugr dusal vpřed.

Curran mu narazil zezadu do krku. Kosti zapraskaly. Draugr se otočil a uviděl Pána šelem, jak mu rozrývá drápy místo mezi dvěma krčními obratli. Chrupavka nemrtvého létala kolem.

Draugr zařval, snažil se ho smést dlaní jako otravný hmyz. Hlava se mu začala klonit na jednu stranu.

Dvě stuhy zelené magie vystřelily z draugra, mířily na Currana.

Ale ne, to ani nezkoušej. Otevřela jsem ústa a vyštěkla slovo moci.

„Ossanda.“ Klekni, ty nemrtvý zkurvysyne.

Magie ze mě vyrazila. Cítila jsem se, jako by mi někdo vrazil drápy do žaludku a vyrval odtamtud plnou pěst svalů a vnitřností. Svět na okamžik zčernal. Do slova jsem vložila opravdu hodně magie.

Strašlivé skřípění lámané kosti prořízlo vzduch. Draugrova kostnatá kolena udeřila do cesty. Celý les se zatřásl.

Rozběhla jsem se k němu a přešla ve sprint.

Omámený nemrtvý zdvihl obrovské ruce, snažil se mě popadnout. Prudce jsem uhnula doleva, vyhnula se pokrouceným kostnatým prstům a začala po obrovi šplhat vzhůru, stoupala jsem po kroužkové zbroji.

Curran kdesi nade mnou zavrčel.

Draugr se plácl po hrudi, minul mě jen o pár centimetrů.

Vytáhla jsem se mu až na rameno a rozběhla se po železném plátu ke krku, z něhož Curran stále rval chrupavku. Nemrtvá tkáň se mu pod rukama trhala, aby se stáhla znovu zpátky a začala se regenerovat.

Vytáhla jsem Zabíječe a sekla jím do mezery, kterou zatím stačil vytvořit. Šavle zadoutnala při kontaktu s nemrtvou tkání. Mezera se rozšířila.

Curran popadl okraje dvou obratlů a tlačil je od sebe. Sekala jsem do vzniklé mezery, čepel projela pojivovou tkání.

Úder. A další. A ještě jeden.

Chrupavka zachroupala.

Magie se do mě zabodla, ovíjela se kolem mne v zelených pramíncích.

„Počkej!“ zavrčel Curran.

Zastavila jsem šavli uprostřed úderu. Curran skočil do mezery, drápatá chodidla zapřel o okraj jednoho obratle, druhý zachytil rukama. Napnul se a tlačil je od sebe. Svaly tvrdé jako ocel se mu vyboulily, celé tělo se mu třáslo námahou.

Draugr zavyl.

Curran zavrčel. Námahou, krátce a zuřivě.

Draugrovi s odporným zaskřípěním upadla hlava a skulila se mu z ramenou. Tělo kolosu se zhroutilo k zemi. Seskočila jsem a dopadla na cestu, stále s mečem v ruce. Curran dopadl na zem vedle mě.

Rozběhli jsme se. Hnali jsme se ze všech sil k pilířům.

Za námi se ozval děsivý, nepřirozený zvuk… to se draugr znovu skládal dohromady.

Zelený upír, jenž předtím padl na cestu, se zvedl a řítil se za námi.

Už jsme byli skoro u pilířů.

Nad námi se opět objevil stín.

Curran se prudce otočil. Hlava se mu proměnila ve lví. Zařval.

Neslo se to kolem jako hřmění. Hluboké, prastaré a strhující, zamrazilo mě až do morku kostí. Všechny instinkty ve mně bily na poplach, snažily se mě donutit, abych se schoulila na zemi do klubíčka a chvěla se.

Draugr se zastavil v pohybu.

My prchali dál.

Sloupy probleskly kolem nás. Zastavila jsem se a otočila se, žebra mě bolela.

Nemrtvý obr se gigantickými kroky blížil k nám.

Sloupy se zableskly tmavě jantarovou září a draugr narazil do neviditelné zdi.

K masu mu přilnuly paprsky oranžových blesků. Ohlušující zakvílení hrozilo, že mi prorazí ušní bubínky.

„Zabiju vás! Ohlodám vám maso z kostí! Vaše stehenní kosti použiju místo párátek!“

Pozvracela jsem se na zem.

Curran vedle mě prudce oddechoval, poplácal mě po zádech.

Vedle nás padl k zemi upír. Rány na těle se mu zatáhly a pokryla je nová, světlá kůže, která začala okamžitě doutnat.

„Dlužíš mi tu upíří krev,“ pověděla jsem mu.

„Jistě, jistě.“ Ghastek zněl kysele. „Podej mi plachtu, než mi úplně shoří.“

Strhla jsem tuhé plámo z povozu a zdvihla ho. „Jen chci slyšet, že to řekneš.“

Upír se kroutil.

Lehce jsem zatřásla plachtou.

„Tak dobře. Draugrové existují.“

„A já měla pravdu.“

„Měla jsi pravdu. Tu plachtu, Kate.“

Přehodila jsem ji přes upíra a zadívala se na Currana. „Slyšel jsi to?“

„Slyšel jsem.“ Společně jsme upíra zdvihli a naložili na povoz. „Pořád tomu nevěřím, ale slyšel jsem to.“

Dva upíři proběhli kolem zuřícího draugra, jeden fialový, druhý oranžový. Zbytky Ghastekovy superjednotky.

„Tady!“ zamávala jsem na ně. „Běžte do bezpečí!“

„Mohli byste se vy dva vytahovat ještě víc?“ poznamenal Ghastek.

„Ale jistě,“ řekla jsem. „Rozhodně bych mohla.“

Upír ze sebe lehce stáhl plátno a vykoukl odtamtud, zadíval se k mýtině. „Dvojnásobek, nebo nic.“

„Cože?“

„Dvojnásobek, nebo nic, Kate. Dokážu ho přemoct.“

Ghastek byl gambler. No to mě podržte. Posadila jsem se na káru. Draugr je roztrhá na kusy, bude mu stačit deset minut.

„Posluž si,“ pověděl mu Curran. „Počkáme tady.“

„Moc to neprodlužuj,“ pravila jsem. „Musíme zachránit dítě.“

10.

Věděla jsem, že je něco špatně, podle výrazu vlkodlaka, který otevřel dveře bezpečného domu Smečky. Vlastnila ve městě několik nemovitostí, a když jsme skončili s tleskáním a povzbuzováním při pohledu na Ghastekovu naprostou a drtivou prohru, zamířili jsme s Curranem přímo do nejbližšího smečkového domu, abychom ze sebe smyli ten nemrtvý hnus. Magie se vytratila ze světa a s technologiemi opět pevně vládnoucími nad světem Curran rád vyměnil kárku za smečkový džíp.

Když vlkodlak otevřel dveře, v jeho očích se výmluvně zračilo, že se stala nějaká katastrofa.

„Co se děje?“ zavrčel Curran.

Vlkodlak si olízl rty.

„Ven s tím,“ řekl Pán šelem.

„Andreu Nashovou zahlédli ve městě, jak vyslýchá nějaké podnikatele.“

„Ve městě bývá často,“ řekla jsem. „A výslechy má v popisu práce. Jménem Smečky vyšetřuje nějaké vraždy.“ S čímž jí pomůžu hned, jak se nám podaří z Rodericka dostat ten zatracený náhrdelník.

Vlkodlak o krůček ustoupil. „Dělá to ve své šelmolidské podobě.“

„Zopakuj mi to.“

„Chodí po městě ve své šelmolidské podobě. A skoro nahá.“

Všichni kožoměnci na území Smečky bez jasně udané příslušnosti měli tři dny na to, aby se ji představili. Doteď zvládala Smečka popírat, že je Andrea kožoměnec, hlavně proto, že ten fakt Curran velmi veřejně ignoroval a nikomu se nechtělo to řešit.

No, teď už to ignorovat nemohl. Andrea se o to postarala, a dost důkladně.

Nedávalo to smysl. Svou šelmolidskou formu nepoužívala téměř nikdy. Vlastně většinu času předstírala, že je člověk. Pro ni se promenáda v srsti a s drápy rovnala tomu, kdybych se já svlékla do naha a procházela se po městě.

Něco se stalo. Něco hodně špatného.

Zadívala jsem se na Currana. „Hádám, že bychom se asi měli raději vrátit do kanceláře.“

* * *

Když jsem prošla dveřmi kanceláře, nesla jsem s sebou upíří hlavu, potřenou zeleným krémem proti slunci. Získala jsem ji poté, co ji draugr vykopl do zóny mimo svou clonu. Už začínala zapáchat a potřebovala jsem ji uložit k ledu, jak nejrychleji to půjde.

Andrea seděla za stolem. Měla teď podobu šelmočlověka, vypadala jako dokonalý přechod mezi člověkem a hyenou. Ta podoba ji mohla zabít. Andrein otec byl dlakohyena, zvíře proměňující se v člověka. Takže tím pádem byla šelmočlověk a hodně ze starších kožoměnců by ji chtělo zabít na místě.

S důrazem na „chtělo“. Andrea se o sebe dokázala postarat. Navíc bych jí pomohla já a Curran dával jasně najevo, že podobné předsudky nehodlá tolerovat. Teď na mě čekal venku na parkovišti blok odsud. Řekla jsem mu, ať nám dá pár minut.

Andrea měla nohy položené na stole. Roztržené triko a kalhoty rozedrané na cáry jí pokrývala vrstva krve a cizí tkáně. Zamávala na mě drápatými prsty u nohou.

„Ahoj.“

„Ahoj.“ Andrea zdvihla ruku. Držela v ní láhev. Něco pila.

Odešla jsem do kuchyně, vytáhla odtamtud keramickou misku a uložila upíří hlavu do lednice. Když jsem se vrátila, shodila jsem z ramenou pochvu s mečem a usadila se do židle.

„Co to piješ?“

„Georgia Peach Iced Tea. Chceš taky?“ Zatřásla přede mnou lahví.

„Jistě.“ Usrkla jsem. Jako by mi v puse vybuchla bomba. „Co to sakra je?“

„Vodka, gin, rum, citronový sirup a broskvový šnaps. Spousta broskvového šnapsu.“

Ještě jsem ji nikdy neviděla takhle pít. „To se z toho dokážeš opravdu dostat do nálady?“

„Tak trochu. Vydrží to jen asi půl minuty a pak si musím dát další hlt.“ Snažila jsem se přemýšlet. Derek byl zpátky v Pevnosti, ale byla jsem si docela jistá, že Ascanio se měl dnes ráno hlásit v kanceláři. „Kde je moje životní prokletí?“

„Ve sprše, dává se do pořádku.“

Do hajzlu a do prdele. „Panebože, koho ojel Ascanio tentokrát?“

„Ne, ne, byl zamazaný od krve.“

„Ach tak, výborně.“ Tak počkat. „Kluk je zamazaný od krve, a nám se uleví. Něco s námi není v pořádku.“

„Povídej mi o tom.“ Andrea se na mě zadívala. „Žádné komentáře ohledně mé šelmolidské podoby?“

„Líbí se mi. Ty roztrhané kalhoty a krví zamazané tričko tomu dodávají šmrnc.“ Ukázala na mě chodidlem. „Přemýšlela jsem, že si namaluju drápy na nějaký pěkný odstín růžové.“

Deset centimetrů dlouhé drápy. „To bude chtít hodně laku na nehty. Co takhle radši nějaké zlaté kroužky do uší?“

Andrea se uculila, odhalila přitom řadu ostrých zubů. „To je taky možnost.“

Dobře, víš ty co, do hajzlu s tím. „Co se stalo?“

„Dneska ráno jsem se viděla s Rafaelem. Včera jsem mu zavolala, protože mě Jim pověřil nějakými vraždami kožoměnců, a potřebovala jsem ho vyslechnout. Chtěla jsem šanci omluvit se.“

Rafaeli, ty rozmazlený blbče, co jsi kruci udělal?

Vzala jsem jí láhev z ruky a napila se. Na tu další část jsem potřebovala alkohol. Chutnalo to ohavně. Stejně jsem ho spolkla. „Jak to šlo?“

„Našel si za mě náhradu.“

„Cože udělal?“

„Našel si jinou holku. Měří dva metry, prsa má jako melouny, nohy jí končí až u krku, nabarvené blonďaté vlasy jí sahají po zadek a pas má asi takhle uzoučký.“ Dotkla se drápy palce a ukazováčku. „A jsou předběžně zasnoubení.“

Ze všech nemožných, idiotských nápadů… „A on ji přivedl sem?“

„Seděla přímo tam v té židli.“ Ukázala na zmiňovaný nábytek. „Přemýšlím, že ji spálím.“

Andrea milovala Rafaela stejně jako ptáci oblohu, a doteď bych přísahala, že i on by pro ni do ohně skočil. „Praštila jsi ho?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Když mi pověděl, že nejlepší vlastností na jeho novém zlatíčku je, že to nejsem já, nepřišlo mi, že v tom byl nějaký rozdíl.“

„Je to kožoměnec?“

„Ne, člověk. Ani neumí bojovat. A není zas tak chytrá.“ Z hlasu se jí vytratilo falešné veselí. „Vím, co řekneš… je to moje vlastní chyba.“

Přála jsem si, abych věděla, co jí na to říct. „No, na nějakou dobu jsi mu zmizela ze života. Zmizela jsi ze života nás všech.“

„Jistě, jistě.“ Andrea uhnula pohledem.

Rafael byl rozmazlený. Byl pohledný, cenila si ho jak matka, tak i klan boud, ale nikdy jsem neslyšela, že by byl zlý nebo krutý. A taky byl alfou samců klanu. Musel přesně vědět, jak moc riskuje, když sem Andree přivedl jinou ženu přímo pod nos. Musel to provést, protože chtěl vyprovokovat nějakou reakci. Příště, až se potkáme, mu udělám z obličeje pěstmi sekanou.

Ale stejně… nedokázala jsem uvěřit, že se za podobným šíleným chováním neskrýval logický důvod. Uháněl Andreu měsíce, pak ji vyhrál a nakonec ztratil. Možná to byl nějaký hloupý pokus, aby ona začala uhánět jej.

„Budeš o něj bojovat?“

Andrea na mě zůstala zírat, jako bych se zbláznila. „Cože?“

„Budeš o něj bojovat, nebo se jen vyvalíš bez boje na záda a necháš si to líbit?“

„To říká ta pravá. Jak dlouho trvalo tobě a Curranovi, než jste si po celém tom fiasku s večeří promluvili? Tři týdny? Měsíc?“

Zdvihla jsem obočí. „To bylo jiné. Bylo to nedorozumění.“

„Aha.“

„Přivedl si sem svou novou hračku, když jsi mu zavolala a nabídla usmíření. To je plivnutí do obličeje.“

„To mi nemusíš říkat, já to vím,“ zavrčela Andrea.

„Tak co s tím uděláš?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

Nebyla jsem si jistá, jestli je přesvědčená, že jí stojí za to o Rafaela bojovat. Ale jednou, když mi bylo opravdu špatně, mi pověděla, že když je s Rafaelem, má pocit, jako by to v ní něco zhojilo. Říkala, že sbíral její polámané kousky a dával je zase zpátky dohromady. No a teď se ty kousky rozpadly a Andrea se je pokoušela slepit dohromady sama.

Viděla jsem Andreu bojovat. Viděla jsem ji v nestřežených okamžicích, běsnící a ovládnutou žízní po krvi. Rafael si bude muset počínat velmi opatrně, protože pokud se rozhodne, že chce jeho, nebo pomstu, nezastaví ji vůbec nic.

Snažila jsem se velmi opatrně volit slova. „Nic není zadarmo. Jestli něco chceš, musíš o to bojovat.“

„Přemýšlela jsem nad tím,“ řekla. „A co tvůj den? Jak ses měla?“

„Užila jsem si trochu akce. Sice jsem přefikla jen upíra, ale stejně.“

„Až tak dobré to bylo, hm?“

„Jo.“

„Mám pro tebe mrtvolu skleněné stvůry. Je v mrazáku.“

Věnovala jsem jí hezký úsměv. „To jsi neměla.“

„To je úplatek za to, že ses musela vyrovnat s mým psychotickým zhroucením.“

Uslyšela jsem nastartování motoru. Currana už unavilo čekat.

„To je můj odvoz,“ řekla jsem.

Dveře se otevřely dokořán a Curran vešel dovnitř. Zadržela jsem dech. Pokud si s Andreou půjdou po krku, asi to nesnesu.

Andrea vstala.

Projevila Pánovi šelem úctu. Rozhodla jsem se, že bude dobré začít znovu dýchat.

Curran kývl na Andreu. Taky jsem vstala, přešla jsem k němu a políbila ho. Jen tak pro případ, že by ho braly nějaké násilné choutky. Mrknul na mě.

„Počkej, musím ještě vzít tu upíří hlavu.“ Zamířila jsem k ledničce a hlavu vzala.

Když jsem se vrátila s hlavou upíra v plastikovém pytli, Andrea i Curran byli pořád v jednom kuse a připojil se k nim i čerstvě umytý Ascanio.

Zamávala jsem na ně a odešla k autu. Ascanio se pokusil zdržet v kanceláři, ale když se na něj Curran podíval, kluk se rozhodl, že bude lepší nás následovat.

Nastoupili jsme do auta a vyrazili pryč.

„A jak ses měl dneska ty?“ zeptala jsem se Ascania.

Otočil se ke mně se zasněným výrazem na hezké tváři. „Zabíjeli jsme. A byla tam krev. Fontány krve. A pak jsme si dali grilovaná žebírka.“

Proč já?

Když jsme prošli dveřmi Pevnosti, Doolittle už na nás čekal. Roderickův náhrdelník měl barvu bílého zlata. Chlapec dýchal jen s obtížemi. Další magická vlna by mohla být jeho poslední.

O deset minut později jsme vyjeli z Pevnosti ve smečkovém vozidle. Curran řídil. Já seděla na místě spolujezdce a na klíně jsem držela mísu šperků jako obětinu. Doolittle s chlapcem seděli vzadu. Roderick hvízdal při každém nádechu a Curran uháněl jako šílenec k severní siločáře, rukama pevně svíral volant a jeho tvář připomínala pochmurnou masku. Dorazili jsme ke vstupu do siločáry v rekordním čase, a když sjížděl s džípem z rampy do neviditelného magického proudu, ani nezpomalil. Magie sevřela vozidlo a začala ho táhnout na sever k horám. Ať už světu vládla magie nebo technologie, siločáry fungovaly vždycky a já teď byla za jejich existenci zatraceně vděčná.

Proud nás odtáhl do Franklinu, vyplivl nás na odlehlém výstupním bodě siločáry. Odtud jsme se vydali po serpentinách k Highlands. Bývala to luxusní destinace, s krásnými jezery a vodopády mezi smaragdově zelenými lesy, vyrůstajícími na strmých útesech. Domy za milióny dolarů, relaxační projížďky na lodích, hraní si na ranč s rozmazlovanými koňmi… ale magie zničila místní infrastrukturu, obyvatelé velmi rychle pochopili, že v zimě je bez elektřiny pobyt na horách mnohem menší legrace, a odešli. Teď zely jejich domy prázdnotou, nebo se v nich usadili staromilní místní. Tu a tam vznikly horské vesničky, malé, odlehlé komunity, jejichž obyvatelé nás podezíravě pozorovali, když jsme projížděli kolem.

Jezero Cliffside bylo nádherné, ale tentokrát jsme neměli čas vychutnávat si krásy přírody. Osm hodin poté, co jsme opustili Pevnost, jsme dorazili k hoře zjizvené bílými, rozeklanými stopami po zásahu bleskem.

Čekala jsem oltář, nějaké znamení, označující správné místo, ale nebylo tam nic. Jen útes.

Vysypala jsem mísu plnou šperků na skálu. S cinkáním se rozptýlily kolem. „Ivare?“

Nic se nestalo.

Doolittle vypadal zklamaně.

„Ivare, pusť nás dovnitř!“

Hory zůstaly němé, ticho narušovalo jen Roderickovo chraptivé dýchání.

Měli jsme sem zamířit dříve. Možná obětina fungovala jen během vln magie, ale jakmile se magie dostane k moci tentokrát, zlomí Roderickovi krk.

„Pusť nás!“ zaječela jsem.

Žádná odpověď.

„Pusť nás, ty zatracenej hajzle!“ Mrštila jsem mísou o skálu. „Pusť nás!“

„Kate,“ ozval se Curran něžně. „Dochází nám čas, zlato.“

Doolittle se posadil na kámen a usmál se na Rodericka tím svým trpělivým, uklidňujícím úsměvem. „Pojď si sednout ke mně.“

Chlapec poslechl a pošoupnul se k němu.

Opřela jsem se vyčerpaně o skalní stěnu. Nezabralo to. Prošli jsme si tím vším, a stejně to nezabralo.

„Je tady hezky,“ řekl Roderick.

Nebylo to fér. Byl to jenom malý kluk… zabořila jsem hlavu Curranovi do ramene. Ovinul kolem mě paže.

„Slyšíš ty ptáky?“ zeptal se Doolittle.

„Ano,“ řekl Roderick.

„Je to tady tak poklidné,“ pokračoval Doolittle.

Ucítila jsem, jak Curran ztuhl, a vzhlédla.

Po stezce se k nám blížil muž. Rozložitý a svalnatý, s postavou profesionálního zápasníka s medvědy. Měl širokou tvář rozrytou vráskami, lemovanou krátkou tmavou bradkou a dlouhými tmavými vlasy. Oblečený byl do tuniky a džínů umazaných od sazí.

Pohled mu sjel na Rodericka a náhrdelník. Huňaté obočí mu vystoupilo vysoko nad světlemodré oči.

„Co tady děláte?“ zeptal se.

„Hledáme Ivara,“ řekl Curran.

„Vezmu vás za ním.“ Muž se zadíval na Rodericka a natáhl k němu ruku. „Pojď, maličký.“

Chlapec seskočil ze skály a přešel k němu. Tmavovlasý muž ho vzal za ruku. Společně zamířili vzhůru po strmé horské cestě. Následovali jsme je.

Stezka zatáčela za útes, a já uviděla úzkou průrvu v hoře s naprosto kolmými stěnami, jako by někdo skálu rozetnul gigantickým mečem. Vešli jsme dovnitř, překračovali štěrk a kameny.

„Odkud jste, vážení?“ zeptal se muž.

„Z Atlanty,“ odpověděla jsem.

„Velké město,“ poznamenal.

„Ano.“ Ani jeden z nás nezmínil náhrdelník stahující se kolem chlapcova hrdla.

V mezeře před námi svítilo slunce. Stačila chvíle, a prošli jsme jí, vystoupili jsme na světlo. Před námi se rozprostíralo údolí, země se tam lehounce svažovala k vodám úzkého jezera. Na opačné straně se otáčel a skřípal vodní mlýn. Po pravé straně stál dvoupatrový dům s trávníkem kolem. Pár desítek metrů od něj se nacházela kovářská dílna. Za ní se po svahu rozprostírala zahrada, obehnaná pletivovým plotem. Dál za zahradou se na pastvině proháněli světlí koně.

Náhrdelník cvaknul a spadl Roderickovi z krku. Tmavovlasý muž ho zachytil a rozlomil na dvě půlky. „Tohle si vezmu.“

Roderick se nadechl. Na krku mu vyrašily drobné červené tečky, kde náhrdelník pronikl kůží.

„V pořádku,“ řekl muž. „Zahojí se to během nejbližší magické vlny.“

Přiklusal k nám chlupatý šedý pes s tenisovým míčkem v tlamě a zamyšleně si Rodericka prohlížel velkýma očima.

„To je Ruckus,“ řekl muž. „Chce, abys mu hodil míček.“

Roderick zdvihl tenisák, na okamžik se na něj zadíval a pak ho hodil ze svahu dolů. Pes vyrazil za ním. Chlapec se na nás zadíval.

„Jen běž,“ pověděl mu Doolittle.

Roderick vystartoval po svahu za psem.

„Takže vy jste Ivar,“ řekla jsem.

„To jsem.“

Konečně mi to došlo. Náhrdelník byl pryč. Roderick byl v bezpečí. Nohy se mi maličko podlomily a já se opřela o nejbližší strom.

Ivar si mě pozorně prohlížel. „Ale no tak, to není dobré. Co kdybyste se mnou zašli do domu? Trisha zrovna dělala ledový čaj, než jsem odešel. Už by měl být hotový.“

Jako náměsíčná jsem ho následovala. Usadili jsme se na kryté verandě a Ivar přinesl džbán s čajem a nějaké sklenice.

„Proč vyrábět náhrdelník, který by mohl uškrtit dítě?“ zeptal se Curran.

„Dlouhý příběh.“ Ivar si povzdechl. „Takže víte, kdo jsem?“

„Dvergr,“ řekla jsem.

„Přesně tak.“ Ivar se zadíval na své dlaně. Měl je v porovnání s tělem příliš velké. „Pracuji s kovem. Co si pamatuju, tak ke mně vždycky promlouval. Vyrábím z něj nejrůznější věci. Některé jsou neškodné, pluhy, podkovy, hřebíky. Jiné ne. Svého času jsem vyrobil i meč nebo dva. Ale věc se má tak, že jakmile zbraň dáte z ruky, už nemůžete ovládat, na co ji kdo používá. Já se o to snažím.“

„Jako u Dagfinna?“ tipla jsem si.

Ivar přikývl. „Jak se mu daří?“

„Dobře,“ řekl Curran.

„To rád slyším. Byl trochu vznětlivější.“ Ivar se zadíval na břeh řeky, kde se Roderick a Ruckus honili navzájem. „Trisha je moje druhá žena. Má první, Lisa… no, byla, nedokážu to říct úplně přesně, ale byla nejspíš elfka. Nemůžu to samozřejmě vědět jistě. Jednoho dne se mi ukázala na prahu a zůstala. Byla nádherná. Měli jsme dceru, ale život v údolí se Lise moc nezamlouval, takže jsem se jednoho dne probudil, a byla pryč. Dítě mi tady nechala. Snažil jsem se ji vychovat, jak nejlíp jsem uměl. Měla vlasy jako roztavené zlato, moje Aurélie. Asi jsem odvedl mizerný kus práce. Nikdy v ní nebyla ani kapka vřelosti, žádná empatie. Nevím proč. Byla už dospělá, když sem do údolí přišel mladý muž. Tvrdil, že se chce stát mým učedníkem. Naučit se kovářskému řemeslu. Nepřijímám učedníky, ale chlapec měl talent, tak jsme uzavřeli dohodu. Zůstane se mnou po deset let.“

„Deset let je dlouhá doba,“ poznamenala jsem.

„Ale je to dost, aby se člověk naučil neubližovat,“ vložil se do hovoru Doolittle.

Ivar mu věnoval vděčný pohled. „Takže rozumíte. Nemůžete někoho naučit řemeslu za pouhých deset let. Je mi přes osmdesát, a stejně se každý den dozvídám něco nového. Ale myslel jsem si, že těch deset let by mohlo stačit, aby se naučil, co se má vyrábět, a co ne. Nemůžete někomu jen tak předat podobný kus moci a pak ho vypustit do světa, aniž by měl nějaké vedení. Tak jsme s Colinem uzavřeli dohodu. On bude nosit obojek a zůstane tady v údolí, aby se naučil všechno, co mu můžu předat. Pokud opustí hranice údolí dřív, než nadejde čas, obojek ho zabije. Chápal, že od té chvíle už nebude návratu. Jakmile si nasadí obojek, bude tady muset zůstat deset let.“

„Aurélie se rozhodla odejít?“ zeptal se Curran.

Ivar přikývl. „V podstatě nic neuměla. V Cashiers je škola a já se ji tam snažil vzít, ale přestala do ní chodit. Nezajímalo ji to. Nezajímala se ani o práci s kovy. Myslela si, že je hrubá a pod její úroveň. Je to moje chyba. Vysvětlil jsem jí, jak fungují peníze a že ve světě venku se nedá žít jen z plodů země a směnného obchodu, jako se to dělá tady. Tak se rozhodla, že se o ni Colin postará. Jednoho dne jsem se vydal do hor ke starému Cooperovu dolu, a když jsem se vrátil, byli pryč. Varoval jsem Colina, že i kdyby si dokázal obojek sundat, ten se ho pokusí znovu najít a on nebude schopný odolat. Řekl bych, že ho z něj Aurélie nějak sundala a pak ho prodali. Bylo v něm hodně zlata.“

Teď už to dávalo smysl. Colin vydělával peníze. Potřebovala ho, aby se o ni staral. Roderick se narodil jen… náhodou.

„Colin už není kovář,“ pověděla jsem mu. „Je účetní. Nemyslím si, že si vůbec pamatuje na čas strávený tady. Podle jeho chování, když obojek uviděl, nepředpokládám, že věděl, o co se jedná. S Aurélií měli dceru. Náhrdelník ji zabil. Tohle je jejich syn.“ Ukázala jsem dolů do údolí, kde si hráli chlapec se psem. „Aurélie mu dala ten náhrdelník, aby se nepřisál na Colina.“

Ivarovi zacukalo ve tváři. „Ten náhrdelník neměl následovat pokrevní linii. Měl jen Colina udržet tady.“

Roderick vyhopsal po schodech na verandu. Tváře měl červené. „Ještě nemusíme jít zpátky, že ne?“

Za tou děvkou ho nevezmu.

Ivar se zadíval na svého vnuka. V tom pohledu byly smutek a lítost. Hodně lítosti. Teď už se mezi nimi rodinná podoba zahlédnout dala. Stejně tmavé vlasy, stejně vážný, zádumčivý pohled.

„Líbí se ti tady?“ zeptal se Doolittle.

Roderick přikývl.

Mág léčitel se zadíval na trpaslíka. „Druhé šance nepřicházejí moc často.“

Ivar zbledl.

„Má pravdu,“ ozval se Curran.

Ivar se zhluboka nadechl a usmál se na Rodericka. „Rodericku, jsem tvůj dědeček. Chtěl bys tady nějakou chvíli zůstat? Se mnou?“

Roderick se zadíval na Doolittla.

„Je to tvoje rozhodnutí,“ pravil mág léčitel. „Můžeš se vrátit se mnou, jestli chceš.“

Roderick nad tím chvíli přemýšlel.

„Ještě nikdy předtím jsem neměl dědu,“ řekl chlapec.

„A já ještě nikdy předtím neměl vnuka,“ odpověděl Ivar.

„Můžu si jít zaplavat?“

„Ano,“ řekl Ivar. „Tvoje babička by se měla brzy vrátit z trhu. Dáme si oběd a pak se můžeš jít koupat. Voda je sice studená, ale mohlo by se ti to líbit. Máme to v rodině.“

Roderick se usmál. Byl to drobounký, váhavý úsměv. „To by se mi líbilo.“

Ivar vstal a nabídl chlapci ruku. „Chtěl bys vidět moji kovárnu?“

Roderick přikývl. A odešli spolu z verandy, ruku v ruce.

My ostatní jsme zůstali sedět, dívali jsme se na řeku a pili ledový čaj.

„A co Aurélie?“ zeptala jsem se.

„Pořád je provdaná za švagra okresního prokurátora,“ řekl Curran. „Jistá žena mi pověděla, že by byl špatný nápad do něčeho se pouštět.“

„O Aurélii bych si starosti nedělal,“ řekl Doolittle a pozoroval Ivara s Roderickem u kovářské dílny. „Mám pocit, že dostane, co si zasloužila.“

Epilog

Atlantská nemocnice Avery hlásí mimořádně znepokojivý případ: místní žena Aurélie Sunnyová zestárla za jednu noc o čtyřicet let. Profesionální mágové léčitelé usuzují, že zrychleně stárnutí způsobil zlatý prsten, který paní Sunnyové někdo zanechal na přední verandě. Od té doby jí prsten vrostl do kůže a je nemožné ho odstranit. Proces stárnutí pokračuje a rodině bylo doporučeno, ať se patřičně připraví na nejhorší. Hlavní vyšetřovatelka případu, detektiv Tsoi z ÚPJ, má pro obyvatele města následující radu: „Nepřijímejte anonymní dary. Pokud nevíte, od koho balíček je, neotvírejte ho.“

Atlantský Journal-Constitution

Ilona Andrews

Magie střelného prachu

1. vydání

Anglický originál Gunmetal Magic

Překlad Hana Šimečková

Obálka Tony Mauro

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Machlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 369. publikaci

Ostrava 2014

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

MAGIE STŘELNÉHO PRACHU

Z bláta…

Andreu Nashovou možná vykopli z řad Rytířů milosrdné pomoci jen proto, že je podle nich „hřích“ být kožoměncem, ale ona se odmítá stáhnout do ústraní a lízat si rány. Možná přišla o vše, na čem celý život pracovala, ale když jí život staví do cesty překážky, je připravená se s nimi porvat – jen si na to musí vybrat ten správný kalibr. Zatímco se snaží znovu najít pevnou půdu pod nohama, pracuje pro Špičkově ostrou vyšetřovací agenturu, firmu své nejlepší kamarádky Kate.

… rovnou do bezedného močálu.

Ale když někdo nečekaně zabije kožoměnce pracující pro Andreina bývalého milence a alfa samce v klanu Boud, dostane na starost ten nejhorší případ ve své kariéře. Andrea a Rafael budou muset spolupracovat, aby polapili mocného zabijáka, a stihnout to dřív, než se stačí zabít navzájem nebo to jejich záhadný cíl udělá za ně. Ale když zachraňujete svět, občas je nějaká menší oběť potřeba, nebo ne?

MAGICKÉ DARY

Romantická večeře ve dvou po těžkém dni v práci zní božsky. Jenže když se jedná o rande Kate Danielsové a Pána šelem, je téměř jasné, že si klidného večera moc neužijí. Než se nadějete, nemrtví vyvádějí jako utržení ze řetězu, padají hlavy, do zbraně jsou povoláni bojoví právníci a opilí Vikingové vyzývají lidi na souboj.

Čtěte pouze na vlastní nebezpečí!